FEJŐS ÉVA

Csak egy tánc

Csopak. Végállomás. Új fejezet.

A szerző elérhetőségei:

www.facebook.com/fejoseva1

www.instagram.com/fejoseva

www.fejoseva.com

www.fejosevamagazin.hu

fejoseva@fejoseva.com

A kiadó és a webshop elérhetősége:

www.facebook.com/ErawanKönyvkiadó

www.erawan.hu

vevoszolgalat@erawan.hu

Copyright © Fejős Éva 2018

© Erawan Könyvkiadó, 2018

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Papp Diána

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítórajz: Parádi Gabriella

Borítóterv: CreaKtive

Tördelés: CreaKtive

ISBN 978-615-5652-31-8

Elektronikus formátum:

Békyné Kiss Adrien

– Mindent el kell mondania az első találkozástól kezdve. Csak így tudok segíteni.

– Miért érdekli ilyen részletesen?

– Mert az egész történetüket ismernem kell.

– Mit segíthet? A lényeget tudja.

– A lényeg a részletekben rejtőzik, és ki kell bogoznom. Még mielőtt valaki más kezdi kibogozni, és talán helytelen következtetésekre jut.

– Mit mesélhetnék egy találkozásról?

– Mindkettejüknek mesélnie kell. Blankát majd a kolléganőm kérdezi.

– De hát az első alkalommal már mindent elmondtunk.

– Nem mondtak el semmit. Csak azt mesélték, amit publikusnak tartanak, amiről esetleg úgy gondolják, hogy mások is megtudhatják most már.

– Azon kívül nincs semmi. Mit lehet mondani egy szerelemről?

– Ó, sok mindent. Ezért fogunk most beszélgetni. Részletesen.

– És mi köze ennek a… dologhoz?

– Ugye nem kérdezi komolyan?

– …

– Ha nem akar együttműködni, akkor keressen valaki mást. Én nem azért vagyok, hogy szórakozzam. Az ügyvédje kért fel minket, akivel mindig szorosan együttműködünk.

– Igen, de egy férfinak… érti… nehéz az érzelmeiről beszélnie.

– Hogyne érteném. De nem egy bulvárlapnak kell mesélnie, hanem, vegye úgy, az ügyvédjének.

– …

– Lehet ez még ennél rosszabb is, Ábel.

– …

– Sokkal, sokkal rosszabb.

– …

– Mert most én kérdezem, aki voltaképpen a maga érdekeit képviselem, vagyis a megbízóm, akit maga megbízott, a maga érdekeit képviseli. Gondoljon bele: lehetne ennél rosszabb. És, már ne haragudjon, hogy őszintén kimondom: lesz is.

– Gondolja?

– Ábel, maga intelligens ember. Hogy a fenébe ne tudná, hogy ez csak a kezdet? Hogy lesz ez még rosszabb is?

– Reméltem, hogy nem lesz.

– Meg fogjuk könnyíteni. De ehhez kell a maga segítsége. Mindent el kell mesélnie, az első találkozástól kezdve.

– A… szexet is?

– Mindent. Majd az ügyvédjével összeállítjuk, mi az, ami lényeges.

– De hát senki sem gyanúsít semmivel, tanú sem vagyok. Nincs közöm az egészhez.

– Változhatnak a dolgok. Ezt hadd ne magyarázzam el még egyszer.

– …

– Maga fizeti az ügyvédje, illetve a mi órabérünket. Annyira nem áll jól anyagilag, ha jól tudom, hogy órákig kínlódjunk, mielőtt egyáltalán beszélni kezd. És nem csupán néhány órát fog tartani. De hát ezt maga is tudja.

– Valójában nem én fizetem, hanem Hofbauerék.

– Én ezt jól tudom, de papíron maga fizeti.

– Ja. Biztos az öreg ezt is feketén intézi. Gondolom, híre ment, hogy nagy adócsaló, nem mondták az ügyvédek?

– Nem azért vagyunk itt, hogy Hofbauerről beszélgessünk.

– Kaphatok egy kávét?

– Bármit, Ábel. Mindjárt hozza a titkárnőnk.

– Nem túl jó érzés kiadni magam.

– De csak ez segíthet magán. Kettejükön.

Ábel

2016. július 3., 9 óra 30 perc

– Hahó! Van itt valaki? – szólalt meg a recepció előtt. Röhejesnek tartotta az egészet, hogy itt kell toporognia egy pult előtt, ahonnan mellesleg az egész Balaton látszik a hatalmas üvegablakon túl, és úgy kell viselkednie, mint egy vendégnek, aki első ízben jár Csopakon.

– Elnézést. Jó reggelt! – jött elő ijedt arccal a hátsó szobából egy fiatal nő, a kezében egy paksamétával. Ábel még sosem látta. – Éppen javában tart a reggeli – magyarázkodott. Ábelt nem nagyon érdekelte, hogy két munkakört lát el. – Van foglalása?

– Helénához jöttem – dörmögte mély hangján, és semmire sem vágyott jobban a kávé illatát megérezve a terasz felől, mint egy jó erős eszpresszóra és egy cigire. De már fél éve nem gyújtott rá, ezért nem is kávézott (micsoda hülyeség, gondolta, hogy a kettő együtt nyújtott élvezetet), aztán meg arra jutott, hogy egy pohár borral is jól elücsörögne azon a teraszon, dacára, hogy még kilenc sincs. De ugyebár a piával is óvatosabban kell bánnia.

– Igen? – kérdezte a nő. Kérdezte. Ábel jobban megnézte. Mi a szart nem ért ezen, hogy Helénához jött? Fiatal, vékony nő, magas, karót nyelt, hátul copfban összefogott, szőkére festett haj, csontos váll, műszempilla. Rühellte a műszempillát. Bár nem látott be a pult mögé, de lett volna egy fogadása arra, hogy a nő valami kerek orrú, ronda balerinacipőben van. Biztos formás a lába. A mosolya eltűnt. A pillák fel-le rebbentek.

– Igen – bólintott. A nő elbizonytalanodott.

– Mi… milyen Helénához? – nyitotta nagyra a szemét.

– Hofbauer lányához.

Remélte, hogy ennyi elég. Ha ez a nő nem tudja, kicsoda Heléna, akkor legalább a főnöke vezetéknevét csak ismeri.

– Ó. – Elpirult, és a telefon után nyúlt. – Mit mondhatok Hofbauer úrnak, ki keresi?

– A lányának szóljon.

Már bánta, hogy nem ő csörgött rá. Mióta dolgozik az öreg hülyékkel? Eddig az alkalmazottain nem spórolt ennyire. Persze mindig dünnyögött, hogy rövid a szezon, de amióta Ábel ismerte őket, tavasztól őszig, sőt még gyakran télen is dübörgött a csodálatos panorámát nyújtó étterem, a pincészetbe évek óta cégek foglaltak hónapokkal előre időpontokat a repipartnereiknek és a saját kollégáiknak, és a vendégház (ami felért simán egy négycsillagos hotellel) sem volt üres, legalábbis nyáron nem.

– Iiiigen… – A nő lázasan lapozgatott egy füzetben. Nyilvánvalóan ez az első munkanapja.

– Hagyja. Rácsörgök – legyintett Ábel, és előkotorta a zsebéből a mobilt. De még mielőtt benyomta volna a gyorshívót, gyerekhangokat hallott.

– Apa! Apa!

Mire odafordult, már szinte a karjában is volt két gyerek, és kacagva kiabálták tovább, hogy apa. A harmadik, a tini faarccal közeledett a recepcióhoz, látszott a fején meg a testtartásán, hogy vívódik, visszaforduljon-e, mosolyogjon, mit tegyen.

– Helló, srácok – ölelte a kicsiket, és rámosolygott a tinire. Az megvonta a vállát, de azért odavonszolta magát, és megállt előtte. – Anyátok?

– Készülődik – felelte a hétéves Vera, és újra átölelte Ábelt. – Lesz egy nagy táncos műsor a tévében ősztől, tudod? Énekelnek is. Ő tanítja a táncot.

– Aha – bólogatott. Hát persze, Heléna már megint valami tévés szarsághoz adja a nevét. Nem volt meglepve. Hol volt már a sikeres balett-táncos? Egy díva lett, hol zsűritagként jelenve meg, hol táncos műsorban szereplő celeb, cikkekkel a bulvárlapokban, a gyerekeikről fotókkal, nyaraláson készült bikinis képekkel, gyereknevelési tanácsokkal, meg a hatalmas, púpos hátú, vörös BMW-jével, fekete bőrülésekkel, amit inkább az apja pénzéből vett, mint a keresetéből (bár ki tudja, mennyit fizet a tévé, gondolta). De azért ahányszor Ábel a kocsit meglátta, annyiszor hallotta újra magában Heléna két évvel ezelőtti szavait. Élhetetlen, lusta, vár valamire, ami sosem jön el. Alkalmatlan mindenre. Igen, talán ezt is a fejéhez vágta.

– Gyere fel! – vonszolta kézen fogva az ötéves fiú, Márk. Dorina pedig a nyakába húzta a vállát, megrázta a hollófekete haját (amit, Ábel gyanította, festetett, tizenhat évesen!), és hagyta, hogy az apja puszit adjon a csontos arcára. Fekete pólóban és fekete farmersortban volt, sötétkékes-ezüstös rúzst viselt, a szeme tök feketére volt mázolva. Odakint harminc fok volt, Ábel el is gondolkozott, nem fog-e lefolyni az a sok festék a lányáról, aztán az is felmerült benne, hogy vakáció ide vagy oda, normális-e, hogy így néz ki a gyerek. És nem sokkal később még az is beugrott, hogy vajon meddig jutott a fiúkkal, hát ki tudja, talán szexelt is már. Talán rendszeresen szexel. Nem voltak illúziói. De egy kicsit reménykedett: azért csak odafigyel rá az anyja. Vagy, Helénát ismerve, inkább mégsem.

Elindult a gyerekekkel a lépcső felé. Sokszor járt ezeken a lépcsőfokokon, évekig ő is itt vakációzott nyáron. Jött-ment, hol Pesten volt, hol itt. Mert megtehette. Vagyis, mint ahogy akkoriban sejtette, és később biztos is lett benne: nem tehette volna meg. De kényelmes élet volt, az biztos.

– Helló. Szabin van a fodrászod? – Heléna, bár látszott az arcán, meglepődött, hogy látja, de azért csak beszólt neki. Lájtosan szólt be, hozzá képest egészen szelíden, de szóvá tette, hogy a füle alá ér a haja. Farmersortban végződött az elképesztően hosszú, lebarnult és izmos lába, csak egy ujjatlan top volt rajta, az alatt pedig egy bikinifelső. Hosszú, krémesen barna, hullámos haja a válláig leért, olyan volt, mint egy bakfis. Gyönyörű testű, formás, izmos bakfis. Negyvennégy éves bakfis. Az arca és a dekoltázsa természetesen idén is egy-két árnyalattal világosabb volt, mint a teste, ez volt a mániája, szerinte a napsütés árt ennek a két területnek, na meg a kezének. Mániákusan kente 50 pluszos védőkrémekkel, a teste többi részét pedig, amikor csak kisütött, odarakta a napra. Hát sajnos, tette hozzá magában Ábel, jól is nézett ki, olyan harmincegy-kettőnek.

– Csak beugrottam – mondta válasz helyett. Heléna odasétált hozzá azzal a csábosan magabiztos járással, amit látva már a megismerkedésük napján szanaszét akarta dugni, és amitől mindig felállt a farka (ezt sajnos tudta is a nő), és adott az arcára egy puszit. Vaníliaillata volt. Majdnem megragadta a derekát, és átfutott az agyán, hogy már vinné is be az ágyba, az egyetlen helyre, ahol megértették egymást a tizenhét év alatt, de azért helyrebillentek a gondolatai, amint eszébe jutott például az az egy-két évvel korábbi konyhajelenet.

– Nem szoktál te csak úgy beugrani – nyugtázta Heléna.

– Dolgom van erre. – A gyerekei anyja racionális magyarázatot várt. Vagy inkább romantikusat, de erre bizonyos okok miatt nem kerülhetett sor. – Elvállaltam egy munkát, és pár emberrel találkoznom kell a környéken.

– Na jól van. Azt hittem, csak nincs hol laknod – mosolygott ártatlanul Heléna. Hát nem csoda, hogy vérnyomáscsökkentőt kell szednie, gondolta Ábel, bár az is átfutott az agyán, hogy az aznapit elfelejtette bekapni, pedig Heléna mellett ez nagy hiba volt.

Visszamosolygott. Néha egy komolyabb riposztot is bedobott volna, de az a sajnálatos helyzet, hogy ő maga Heléna lakásában lakott. Heléna egykori lánylakásában, egy garzonban. Merthogy nulla vagyona volt, leszámítva a mindenkori rossz állapotú kocsiját, a két farmergatyáját meg még néhány pólót, és a laptopját. Meg a nagyapjától örökölt órát, amin Heléna mindig röhögött. De lakást nem tudott felmutatni, valójában még egy béreltet sem, mert azt is fizetni kellett volna, ő pedig a körülmények furcsa összejátszása révén nem minden hónapban tudott volna bérleti díjat fizetni. Heléna azonban volt olyan kedves, hogy csak a rezsit kérte el. Azt sem volt egyszerű minden hónapban összeszedni, és persze a gyerekei anyjának jóindulatán múlott, hogy meddig lesz egyáltalán hol laknia.

Mindig ez volt. Hogy vissza kellett fognia magát.

Néha, amikor otthon leült egy üveg borral, amit valamilyen sajtórendezvényen gyűjtött be, arra gondolt, hogy Heléna úgyis vissza fog térni hozzá. A nők többnyire visszatérnek ahhoz, aki ismeri a titkos pontjaikat és ki tudja elégíteni őket. De amikor másnap felébredt, mindig tudta, hogy ez hülyeség, és kell a fenének Heléna meg a titkos pontjai, és a bankszámlája. Kicsit furcsa gondolat volt ez Heléna lakásában, de zavarba ejtő módon még eme gondolatsor közepén is felállt néha a farka.

– Jó lenne tudni, maradsz-e hétvégére – szakította meg az elmélkedésben Heléna.

– Nincsenek hosszú távú terveim – vonta meg a vállát. Kiszaladtak a száján a szavak, de belül mosolygott. Tudta, hogy ezzel felbosszantja a nőt. Hogy neki az elkövetkező hétvége már hosszú távnak számít.

– Aha – bólogatott Heléna, és hátradobta a válláról a haját. Ábelnek le kellett vennie róla a tekintetét, mert annyira izgatta, ahogy kivillant a nő válla. Az nem lehet, gondolta, hogy már megint itt tart. Az egész életét a szex cseszte el, meg Heléna. Meg a vágyak, amik mindig rosszkor jöttek. Bolyong benne a vágy, aztán mindig rosszkor tör elő. – Azért eldönthetnéd.

– Tudod, mert most lesz az esküvő – mondta Vera.

– Nem esküvő – intette le Dorina. – Csak eljegyzés.

– Micsoda? – kérdezte szórakozottan Ábel.

– Hát anya esküvője – csicsergett a hétéves.

– Anya eljegyzése – javította ki újra a nővére, majd vágott egy grimaszt és elindult az ajtó felé. – Na én mentem.

– Te férjhez mész? Eljegyeznek?! – Ábel levegő után kapkodott, és magában arra gondolt, hogy a kurva életbe. Valahonnan beúszott az esküvőjük filmje a szeme elé, azzal a rohadt kínos pillanattal… Bárcsak visszaforgathatná az időt.

Heléna a padlót bámulta szinte a nyakába húzott vállal, aztán leeresztette a vállát és Ábel szemébe nézett. Egy pillanatra ellágyultak a vonásai, aztán beleharapott az alsó ajkába, a tekintete szigorúvá vált, és megszólalt: – Már évekkel ezelőtt véget ért a házasságunk. Ha őszinték akarunk lenni magunkhoz, véget ért már kétezerkilenc augusztusában, amikor…

– Ne gyere folyton ezzel! – fojtotta bele a szót Ábel a kelleténél hangosabban.

– Vagy inkább kétezernyolc márciusban, amikor… vagy szeptemberben…? Vagy… soroljam a dátumokat? – nézett rá harciasan Heléna. Gyönyörű volt abban a korához egyáltalán nem illő topban, a seggét alig takaró farmersortban, a nyurga, meztelen lábával, a fantasztikusan izmos és szabályos testével, a lágy loknikban végződő hajával, az öregedni sosem képes arcával, de még a kicsit feltöltött szájával is. Ábel nemrég jött rá, hogy még a hialuronsavat is szereti a felesége, pardon, az exfelesége ajkában (amelynek létezéséről csak a nagyobbik lányuktól szerzett tudomást). Vagyis inkább imádta. Nem, nem imádta. Gyűlölte az egészet.

– Oké. Hát akkor legyetek boldogok, akárki is a szerencsés – pillantott el a nő háta mögött, ahonnan egészen ragyogó panoráma tárult a Balatonra. Micsoda felejthetetlen pillanat. – Nem alszom itt, nem jövök vissza – rázta meg a fejét, amikor a kijárat felé indult.

Persze a sors ezt is másképp akarta. Pont visszaérkezett az eljegyzésre, bár egyáltalán nem állt szándékában.

Az elszáguldás és a visszaérkezés között eltelt egy bő fél nap, ami elég volt arra, hogy józan fejjel próbáljon gondolkodni, és arra is, hogy megismerje Blankát.

Blanka

2016. július 2., 16 óra 55 perc

A fejében kitartóan szólt az a hang. Minden egyes ébredésnél, minden elalvásnál megszólalt, és ha nem volt, ami lefoglalta úgy igazán, akkor a közte lévő időt és űrt is kitöltötte. Bár még egy-két éve nem fogadta volna el azokat a felkéréseket, amelyekkel mostanában megkeresték, most örömmel kapott rajtuk, és a saját szája íze szerint alakította a feladatok megoldását. Mindezt a teraszon, ahonnan a pitypangok fölött ellátott a Balatonig.

Ránézett egy tetoválásra az alkarján. Egy icipici oroszlán, maga Szingapúr. Egy álom. Egy megmámorosodott éjszaka, amikor egykori tanárnőként, lebegős állapotban, az új életében magára varratta egy ország jelképét. A számára kedves országét, ahol sosem járt. Na ennyit erről, de hát egyszer negyvenéves, és a váltás már két éve sikerült, akkor hagyta ott az imádott-gyűlölt tanári állását, és aki megjegyzést mer tenni a tetkójára, meg hogy az ő korában ilyet csinálni, és ilyen megbízhatatlan szabadúszó létet választani a biztos helyett, az menjen a fenébe. Mindenki elmehet a fenébe, aki megjegyzéseket tesz rá. Meg amúgy is ez legyen a legnagyobb problémája. Leszarja a világot.

A legjobb, ami történhetett vele, hogy nem adta el a nagyanyja örökségét, hogy megtartotta a balatoni házat, pedig a szülei, akik átengedték neki, reménykedtek benne, hogy velük marad a városban. De Blanka nem akart már Pécsett élni, nem akart a betondzsungelben maradni, ahol minden a tanítványaira, a kudarcaira, a meg nem valósult álmaira emlékeztette. Tehát amikor véget ért a tanév, már tudta, mibe ugrik bele. Azt is, hogy ez a kis ház megőrzi majd a nagyanyja emlékét, a gyerekkori lekvárfőzések illatát, mindent megtesz ezért, még akkor is, ha egyedül lesz, akkor is, ha időbe telik, mire előkeríti a régi barátait vagy újakkal ismerkedik. Bár nem akarta, tudta, hogy nem zárhatja örökre magára a kaput.

És most már két éve magára zárta, szóval igyekeznie kell, hogy kinyissa, hacsak nem akar megbolondulni.

Hívják, csörög a telefon. Rá sem néz. Mit érdekli ez most? Ki gondol most rá? Semmi és senki sem lehet olyan érdekes.

Aztán végül mégiscsak felveszi. Idegen szám, ki lehet?

– Halasi Blanka?

Érdes, érdekes férfihang. Sokat cigizhetett.

– Igen – bólint.

– Egy… cikk miatt keresem. Újságíró vagyok.

– Miféle cikk? – A Balatont látja, és a fejében megkondulnak a vészharangok. – Kivel beszélek?

– Radványi Ábel vagyok, a Hírszoba külsős munkatársa. Egy cikkhez szeretnék beszélgetést készíteni önnel.

– Velem? – Remélte, hogy csak ő hallja sikításnak a kérdést. A hangjának higgadtnak kell maradnia. Ez a Hírszoba kupán csapta. Sebesen rohangáltak a gondolatai. Vajon ennyit ér az egész, hogy máris kiderült? Vagy csak… netán a munkamódszerére kíváncsiak? Na de miért érdekelne egy magyar hírportált a fordítói tevékenység? Főleg, ha regényeket fordít valaki?

– Igen.

– Mi a téma? – kérdezte, miközben maga elé képzelte az újságírót. Mély volt a hangja, és a bemutatkozáskor kicsit hadart. Nem valami bőbeszédű embernek gondolta.

– Úgy tudom, ön könyveket fordít, és lesz egy nagy könyvpiaci körképünk, amelyben a külföldi könyveknek is figyelmet szentelünk. Igazából egy kis érdekes háttéranyag, hogyan dolgozik, hogyan él egy fordító, kitől kapja a fordítanivalót, mi a munkafolyamat és a többi.

– Ez egyébként kit érdekel? – hallotta, milyen száraz, szenvtelen a kérdése.

– Ha találkozhatunk, mindent elmondok.

Megvakarta az orrát, automatikusan nyugtázta, hogy gyorsan valami hazugságot akar kitalálni, de aztán vágott egy grimaszt, és ennyit mondott: – Azt hiszem, nem akarok a nevemmel semmilyen cikkben szerepelni. Ahhoz egyeztetnem kellene a kiadókkal, meg egyáltalán.

– Egyelőre csak beszélgessünk. Aztán majd meglátjuk.

– Rendben – felelte kimérten. – A Balatonon vagyok, és nem is tervezek mostanában Budapestre menni. Tehát, ha személyesen szeretne találkozni…

– Mondjon egy helyszínt, és már akár holnap összefuthatunk.

Elég rámenős, gondolta. Vagy a nyakán a leadási határidő. Ha most elbújik és nem vállalja, akkor később, amikor előkerül a neve… Na mindegy, ezzel nem csinál semmi rosszat. Előhúzza a kalapból a PR-dumát, és annyi. Utána békén fogják hagyni.

De nem volt teljesen biztos benne. Most, hogy belemászott valamibe, amibe nem lett volna szabad belekezdenie, homályosan érezte, nagy adag szerencsére lesz szüksége ahhoz, hogy ne lépjen szarba.

Kornél

2016. július 1., 9 óra 10 perc

– Így nem lehet csinálni! A neveket, a neveket! Hát hányszor kértük már, de mintha a falnak beszélnénk?! – A stúdió ajtajában állt, és a két fiatal szerkesztő csajjal üvöltött. Már megint beküldtek hozzájuk adásba két szépségkirálynőt, ők egyikük nevét sem tudták, pedig az egyik valami tavalyi, a másik meg idei versenyt nyert. De a szerkesztők ismét újak voltak, megint költségcsökkenteni kellett, és fogalmuk sem volt róla, milyen gáz így beszélgetni élő adásban, hogy a műsorvezetők nem tudják, melyik vendég melyik. Aztán csak legyintett. Rég ott kellett volna hagynia őket. De a fizetése meg az esti műsor, amit megkap…

Mindegy. Úgyis már csak két hétig hajnalozik, aztán készülhet egy önálló műsorra. Az legalább jó lesz.

Ha már szakmailag a helyére kerül, mert egy főműsoridőben sugárzott rafinált talk show a non plus ultra, akkor minden rendben lesz. A magánéletében is.

Egy kicsit összerándult, ha a ma estére gondolt, de végül is ő nem tehet semmiről.

Lezavart még négy beszélgetést, a vendégek közül még egyvalakit nem ismert, senki sem vette a fáradságot, hogy felkészítse őket, ők meg nem vették a fáradságot, hogy rájuk keressenek a neten. A rutin őt már átsegítette, de új kolléganőjét (már nem is számolta, hányadik új, és honnan keveredett oda, számára egyenarcok voltak, egyenmosollyal és olyan alákérdezésekkel, hogy azok még neki is fájtak, pedig már sok mindent látott az elmúlt kilenc évben) még zavarba lehetett hozni.

Az adás végén lazán felállt, kisétált, elfogadta a már pakoló sminkestől a nedves arctörlő kendőt, és lemosta a sminkjét. Mindjárt megszabadul a zakótól is, lesz valami értekezlet még, röhej az egész, gondolta, de aztán a fizetése jutott eszébe, és még az is, hogy két kávéval és némi befelé fordulással túléli az egészet, aztán már ül is bele az autójába, Lexus, nyílt végű lízinggel tett rá szert, a cégére lízingelte, a fizetésébe belefért. Beül a bőrülésbe, a telefonjáról irányítja a zenét, ami dübörögve lüktet a kocsiban, és mire megérkezik, kiszáll belőle a feszültség. Ennyi, aztán leszarhatja az egészet. Tudta, hogy felszínes volt ma is, de ez az, amit várnak tőle, semmi több. Így neki is egyszerűbb.

Már az emeletet mászta meg, kettesével vette a lépcsőfokokat, farmerben, pólóban volt, a haját már nem tartotta össze a zselé, és mindössze egy értekezlet, ennyit kell túlélnie, nem nagy dolog így nyár közepén. Utána övé az egész hétvége, de még a hétfő és a kedd is. Valószínűleg elmegy pecázni is, ott áztatja majd a botot a tó közepén, talán kapása is lesz, és felkészül a jövőjére. A kocsijáért is eljön az egyik munkafelvevő a szervizből Csopakra, hogy elvigye a kötelező szervizre, és Budapesten kapja majd meg, amikor visszatér. Micsoda kiszolgálás, micsoda jövőkép! Minden szempontból új élet vár rá, erről szól majd ez az új show is, végre vége szakad a reggelezésnek, és az eddigi béklyóit is lerúghatja. Izgalmas hétvége lesz.

Pár perccel később bent ült a főnökeinél. Értekezletnek nevezték, de biztos volt benne, arról lesz szó, hogy megkapja a műsort. Oszi, a műsorigazgató izzadt, de ki nem izzad nyár közepén? Holott ezerrel süvített a klíma. A tartalomgyártás főnöke, Ádám (Kornél sosem tudta, melyikük miért felel) a napszemüvege szárát rágcsálta. A tárgyaló üvegasztalánál, gőzölgő kávé felett ültek. Oszi Kornélra nézett, majd a pillantása tovasiklott a tárgyalóban kifüggesztett színes, nonfiguratív festményre. Volt olyan időszak, amikor az egyik, azóta már kirúgott főnök összevissza vásárolt kortárs műalkotásokat rengeteg pénzért, azóta még a vezetőségi klotyókban is értelmezhetetlen festmények lógtak (mint kiderült, nincs piaci áruk).

– Van egy jó és egy rossz hírünk – kezdte Oszi. Kornél sóhajtott. Ha meg kell tartania a reggeli műsort is, akkor felvágja az ereit. Persze ki tudja, mennyit ígérnek pluszban. Mert azért van az a pénz, amiért megtartja.

– Ne kímélj – felelte.

– A műsorötletedet többször megvitattuk. A végén a nagyfőnök leszavazta. Igazából nincs is igény egy beszélgetős…

– Egyszer már mindenki áldását adta rá – ráncolta a homlokát a műsorvezető. Igyekezett tartani magát, és uralni a vonásait. A szakmájában mindenki álma egy talk show. Ő pedig elég rámenős, és ha fontos, kíváncsi is, meg „egyben van”, vagyis nyugodtan építhetnének rá egy ilyen műsort. Negyvenöt éves, mikor máskor, ha nem most jött el az ő ideje? És mégis.

Lehet, hogy vége mindennek. Már maga elé képzelte, ahogy erőnek erejével kelleti magát a bulvárlapokban, hogy újra ráharapjon egy csatorna. Legrosszabb álmaiból arra ébredt zihálva, hogy egy kábeltévénél dolgozik.

El sem akarta hinni, hogy most fogják kidobni. Persze már látta, hogy a kollégái közül sokakkal megtörtént. De hogy pont vele? Hirtelen picire zsugorodott legbelül. Eddig azt gondolta, számít, nemcsak a nézőknek, hanem a csatornának is. Nemhogy valamennyit számít, hanem sokat. Az egyik legfontosabb arc. Most pedig… a műsorvezető rémálma. Érezte, ahogy a klíma jeges fuvallata ellenére izzadságcseppek gördülnek le az arcán.

– Felejtsd el – grimaszolt Ádám, de nem nézett rá, hanem a napszemüvegét bámulta, miközben a kezében pörgette. – Lejárt lemez.

– Értem. – Arra gondolt, minél kevesebbet mond, annál jobb. Nem is igen tudott volna értelmes mondatokat kinyögni. Beállt a csend. Súlyos csend egy remekül hangszigetelt szobában.

– Azonban – szólalt meg végül Oszi – a reggeli műsorban nagy hülyeség elpazarolnunk téged.

Dicséretbe csomagolt kirúgás, mennyi ilyet hallott már, mégsem gondolta, hogy vele is megtörténhet. Mi a faszért nem vette a fáradságot mostanában még arra sem, hogy felkészüljön az adásokra?

Most már túl akart lenni az egészen, amilyen gyorsan csak lehet. Van felmondási ideje, és végkielégítést is kap majd. Egész szép summa lesz. Csakhogy… hogyan kommunikálja ezt? Most van szükség egy válságkommunikációs szakértőre. Most jött el a pillanat. Nem fogják ezek kicsinálni. Hát mi ő, hogy kicsavarják és eldobják? Ez a két tehetségtelen, mások hátán és seggnyalással ide került faszfej. Most már bánta, hogy nem csinált a karácsonyi partin fotókat Osziról, amint egy másik faszit nyal-fal, miközben a felesége élő adásban van a konkurens csatornán. Undorítóak.

– Mit akartok ezzel mondani? – A kérdése határozottan csengett. Hiszen élő szerződése van a csatornával. Már azon zakatolt a feje, mennyi végkielégítést kap, és hogyan ajánlja fel magát valamelyik másik adónak. Hat hónap, ha jól emlékezett. Ennyi ideig nem szerepelhet konkurens csatornánál, de ezt is ki lehet vásárolni. Néhány bulvárcímlap, elejtett infók, úgynevezett bennfentesek szájába adott mondatok – egész jól bereklámozhatja az átigazolását. Ki nem szarja le ezt a csatornát, vagy azt az adót. Egykutya mind, egyik sem jobb, mint a másik, és ma már nincs olyan, hogy lojalitás. Ezt tapasztalatból tudta. Elmosolyodott.

– Azt szeretnénk bejelenteni, hogy megkapod a Te vagy a legjobb! műsorvezetését – jelentette be ünnepélyesen Oszi. Kornélnak elakadt a lélegzete. A Te vagy a legjobb! az adó egyik legjobban bereklámozott műsora lesz ősztől. A hírek szerint civilekből fognak profi színpadi előadókat faragni. A csatorna egyik új sorozatának főszereplője is a show-ból fog kikerülni. Civilekből… ő maga utálta az ilyesmit. De így most más lesz. Övé a szombat esti műsoridő! Hihetetlen, milyen érzelmi hullámzáson megy keresztül pár perc alatt. Zakatolt a szíve, ahogy arra gondolt, hogy néhány hónapig csak vele lesz tele a bulvár. Vajon mennyivel emelik meg a pénzét?

– A műsorvezető társad pedig… – folytatta a másik férfi – Táncos Kiara lesz.

Kornél arcából kifutott a vér.

Szép kis sztori. Mostanában nem véletlenül kerülte Kiarával a találkozásokat. Azt hitte, végre lapátra kerül a csatornánál. Már hetek óta nem találkozott vele, és a hírek is arról szóltak, hogy – köszönhetően az ő áldásos tevékenységének is – kifelé áll Kiara rúdja. Aztán mégsem? Főszerep mindkettejüknek.

Neki most lesz az eljegyzése, Kiara pedig mindent tönkretehet, az ő egész életét.

Meg kell akadályoznia.

– Mikor találkozott először Ábellel, Blanka?

– Nem tudom, miért kellene válaszolnom. Egyáltalán, azt sem tudom, miért vagyok itt.

– Dehogynem tudja. Mi segíteni akarunk maguknak, és fogunk is, ha hajlandóak együttműködni.

– Nem követtem el semmilyen bűnt, amiért egy ügyvédi iroda által fogadott magánnyomozónak kellene kihallgatnia. A személyes kapcsolat nem bűn.

– Tudjuk, hogy perceken belül bekerülnek a nyomozók látókörébe. Az a gyanúnk, hogy bűncselekmény történt.

– Semmi közöm hozzá.

– Fel kell tárnunk mindent, hogyha odajut a dolog, akkor tudjunk segíteni. Drága az időnk, tudja. Elmondja, mikor találkozott először Ábellel?

– Július elején.

– Mit akart magától?

– Egy cikkhez kért segítséget. Tudta, hogy szabadúszó fordítóként dolgozom, regényeket fordítok, ő pedig a könyvpiaci helyzetről készült újságcikket írni.

– Mióta fordít regényeket, Blanka?

– Nagyjából két éve.

– Akkor módosított pályát?

– Angol és spanyol szakot is végeztem. Korábban néhány szakszöveget is fordítottam spanyolról, csak nem szerettem, túl száraz volt. Egyébként ezzel mire akar utalni? Megkérdőjelezi a szakmai tudásomat?

– Eszemben sincs. A maguk érdekében kérdezősködöm. Hogy talált magára Ábel?

– Nem tudom. Ezt tőle kellene megkérdezni.

– Tudja, hogy Ábel többnyire nem kulturális jellegű cikkeket szokott írni?

– Azelőtt még a nevét sem hallottam.

– Pedig többnyire riportokat írt bizonyos szervezetek átláthatatlan működéséről, korrupcióról. És időnként, talán hobbiból sztárinterjúkat.

– Nem foglalkoztam a szakmai előéletével. Azt sem tudtam, kicsoda ő.

– Hol találkoztak?

– Almádiban. Eljött hozzám.

– Ön a Balatonon dolgozik?

– Almádiban élek két éve. Ahogy mondtam, szabadúszóként dolgozom. Nem lesz már elég?

– Az önök érdekében végezzük a munkánkat. Meséljen a találkozásról!

– Eljött, és a fordításról, a szakmáról, a kiadókról kérdezett. Semmi különös.

– Milyen benyomást tett magára?

– Rám…? Kicsit… zaklatott volt. Olyan bohémféle. Szabadúszó, azt mondta.

– Rögtön beleszeretett?

– Ééén? Dehogy szerettem.

– Megpróbálta rögtön meghódítani magát?

– Radványi Ábel a benyomásaim szerint olyan férfi, aki kedveli a flörtölést, de nem lépi át a határokat.

– Akkor maga kezdeményezett?

– Hát én biztosan nem. Alig vártam, hogy elmenjen. Nem vagyok az a barátkozós típus.

– Mégis összejöttek, nem igaz?

– …

– Tehát nem az első találkozáskor történt. Vagy mégis?

– …

– Segíteni szeretnénk. Ő már kért segítséget, ha nem is tőlünk, hanem az ügyvédjétől. Mondott valamit az exfeleségéről?

– Az első találkozáskor?

– Igen.

– Csak annyit, hogy… már bocsánat… hogy egy könnyűvérű nő.

– Így mondta, szó szerint?

– Nem. Azt mondta: ribanc, hogy pontosan fogalmazzak.

– Dühös volt rá?

– Hát, úgy láttam, felzaklatta valamivel, de akkor még sejtelmem sem volt, mivel.

– Szerethette őt annyira, hogy akár…

– Akár mi?

– Hogy bűncselekményt kövessen el miatta?

– Én az első találkozásunkkor csak azt láttam, hogy zaklatott, de egyáltalán nem tűnt bűnözőnek.

– És később? Pár nap múlva már jobban megismerte. Mit gondol most róla, képes indulatból vagy előre megfontoltan elkövetni…

– Hagyjon ezekkel a kérdésekkel. Én egy másfajta Radványi Ábelt ismertem meg, mint akit most megpróbál lefesteni előttem. Be akarja feketíteni, hát rendben. De én azt az arcát nem ismerem.

– Említette, hogy valaha is elcsattant egy pofon otthon?

– Hogy megütötte volna Helénát, a feleségét? Erről nem hallottam.

– És el tudja képzelni?

– Nézze, én annyi emberrel találkoztam már a munkám kapcsán, szülőkkel, tanárokkal, különféle emberekkel, hogy valójában bármit bárkiről el tudok képzelni, de a saját benyomásaim szerint Ábel nem képes megütni senkit. Még egy férfit sem, nemhogy egy nőt.

– Tehát nem verhette meg sosem a feleségét ön szerint?

– Szerintem nem.

– És szerette vagy szereti még Ábel a feleségét annyira, hogy képes átlépni a törvényen miatta?

– Csupa rosszindulatú feltételezéssel áll elő. Nem, nem tudom ezt elképzelni.

– Önt megütötte?

– Dehogyis.

– Nem is kiabált?

– Nem, de nem is olyan a kapcsolatunk, hogy bármiért kiabálnia kellett volna.

– Múlt időben beszél, pedig nagyon friss az ismeretség.

– Az ég szerelmére, hol vagyunk? Rendőrségi kihallgatáson? Ha múlt időben beszélek, akkor abban beszélek, nagyon unom már ezt a faggatózást. Egyébként sem múlt, hanem feltételes múlt, érti?

– Egyelőre az a célunk, hogy mindkettejüket csak tanúként hallgassák ki. És nagyon-nagyon közel ez a pillanat. Sokkal rosszabb gyanúsítottnak lenni. Akkor majd nem mélázhat a válaszadás előtt. Értse meg, hogy magukért vagyunk… Folytathatjuk?

– Igen.

– Érezte valaha úgy, hogy fizikailag bántani akarja őt?

– Én?

– Igen.

– Kérhetek egy kis szünetet?

– Amit csak akar.

– Akkor először pár perc szünetet kérek.

Heléna

2016. július 4., éjjel 2 óra

A képzeletbeli tiltólistáján sok minden szerepelt, az elmúlt években eleget tapasztalt ahhoz, hogy legalább a NEM nem legyen, ha már az igenekben nem volt biztos. Ilyenek szerepeltek volna rajta: Nem ápolok részeg exférjet.

Nem bocsátok meg feledékeny vőlegénynek.

Nem kerülök függőségi viszonyba férfival (lehetőleg akkor sem, ha az illető férfi a saját apám).

Nem leszek ingerült a gyerekekkel.

Nem hiszem el a nyilvánvaló hazugságokat.

Nem megyek bele semmilyen érzelmi zsarolásba.

Nem öltözöm át egy nap négyszer.

Nem emelem fel a hangomat.

Nem hagyom, hogy minden érzelem meglátszódjon rajtam.

Ő pedig aznap mindegyik szabályt megszegte, nagyjából két óra alatt mindet. Még az utolsót is. Elmúlt éjfél, és meg kellett állapítania, hogy az egész este, sőt az egész nap joggal kiérdemelné a „fekete vasárnap” megjelölést. Pedig olyan szépen indult… De Ábel, ahogy eddig szinte mindig, természetesen mindent elrontott. Lerázhatatlan exférj, alkoholfüggő, kiszámíthatatlan, léha, idióta. És érzelmes.

Persze nem ő volt az egyetlen, aki mindent megtett, hogy elrontsa ezt az estét.

Kornél visszajött a pecázásból, még nem ment le a nap, kedves volt tőle, hogy időben megérkezett. Addigra Heléna négyszer öltözött át, ez nem esett nehezére, már gyerekkorában gyakran erre kényszerült. Igen, a kényszer jó szó rá, utálta, de muszáj volt. Igazság szerint sok mindent utált. Mielőtt ő lett volna a bulvárújságok egyik „második vonalbeli” felfedezettje, jóval túl a harmincon, és a laza nő, akinek megismerte a nagyközönség, azért igencsak sok muszáj volt az életében. És most már nem akarta ezeket a muszájokat. Egy ideje azt szerette volna, ha úgy történnek vele a dolgok, ahogy ő szeretné: ha nem jönnek büntetések, ha nincsenek szigorú szabályok, csak az ő saját szabályai, ha nincsenek megcsalások, ha az élet egyszerű, és nincs tele elvárásokkal meg fájdalmakkal.

De hát az élet nem olyan egyszerű, még akkor sem, ha az embernek van egy hirtelen haragú, ám néha csodálatos, máskor halálosan idegesítő, ám a szerencse vagy balszerencse folytán gazdag apja és egy sok mindenbe belenyugvó, szétszórt anyja. Nem egyszerű egy gazdag és tehetséges vállalkozó egyetlen gyerekének lenni, több okból sem. De még ennél is nehezebb egy léha, ám imádnivalóan hülye és rendkívül jóképű szabadúszó, többre érdemes félalkoholista újságíró exének lenni. És még ennél is nehezebb vállalkozás – már amennyiben lehet ezt még fokozni –, ha egy maximalista nő egy szintén (bár más műfajban) többre érdemes tévés bulvárceleb oldalán várja a boldogságot, meg a nagy napot, amikor az illető bulvárceleb kipiheni a horgászással a megerőltetőnek nehezen nevezhető reggeli agyzsibbasztó tévéműsorokat, és hajlandó megkérni a kezét.

Mert ez a házasság a maximalista Heléna számára mindenképpen fontos volt, bár ha valaki megkérdezte volna tőle, hogy mi az igazi ok, akkor nyilván mellébeszélt volna, hiszen a valódi okot saját magának sem merte bevallani, legfeljebb ha a kívánatosnál egy pohárral többet fogyasztott a kelleténél az apja valamelyik díjnyertes borából.

Azonban délután még olyan egyszerűnek látszott minden.

Dorina

2016. július 3., 11 óra

Tizenhat évesen nehéz elviselni az életet. Minden csodálatos, de minden szar is egyben, és a napok, hetek, hónapok csigalassúsággal haladnak. Kivéve a nyári szünetet, amikor minden, de minden felgyorsul, mint az az expresszvonat, amelyen pár éve utaztak családostól Párizsból Londonba. Egyébként az összes többi évszak szar, a suli is szar, minden szar.

És az embernek muszáj veszteségekkel is szembesülnie. Például ebben a korban már világhírű is lehetne, ha nem hagyta volna abba tízévesen a korcsolyát. Vagy ha eljárt volna az énekórákra. Pedig olyan bársonyosan mély a hangja most már, mint Nenának, aki az anyja kedvence volt egykor, ő pedig sokáig éppen ezért utálta. Kínos, ha tizenhat évesen azon is el kell gondolkoznod, hogy egy csomó mindent saját elhatározásodból engedtél el.

Kivéve az apádat.

Maradt a kézilabda. Azt senki sem erőltette, sőt. Az apja ezerszer próbált a lelkére beszélni, hogy a női kézilabda a legdurvább sportok egyike, mire a harmincat betölti, a hidegfrontok érkezésekor sajogni fognak a korábban megrepedt csontok, mindig bedagad majd a jobb kezén a gyűrűsujja, ahol az a csont eltörött. Talán még a fogát is kiverik. De a harminc még jó messze volt, elképzelhetetlenül messze.

Dorina senkinek sem mesélt róla, hogy a kapuban állni mennyire más, mint mezőnyjátékosnak lenni. Van egy saját területed, és többnyire csak a labdával kell találkoznod, nem az ellenféllel. Nagyon jó átlövő lehetett volna, magas volt, rugalmas, gyors. De utálta az ütközéseket. Na nem a sérülések miatt, hanem mert minden vágya az volt, hogy megvédje a területét. Nem gólokat szórt, hanem védekezett.

Akárcsak az életében.

Csopak az igazi nyarakat jelenti számára, azokat a nyarakat, amikor még minden olyan végtelenül egyszerűnek tűnt, tesók sem voltak, vagy éppen nagyon kicsik, neki ott volt a szomszéd utcában Maja, a legjobb barátnője, a tó, a strand, csomó kedves játszótárs. Egy nyári szünetét töltő, de mindig vibráló anya, egy apa, aki minden hülyeségre kapható volt. Fantasztikus, szuper, felhőtlen gyerekkor, amit már rég elfelejtett. Vagy legalábbis próbálta.

Aztán ma megérkezett az apja, és visszatértek az érzések, mit visszatértek: megrohanták őt, holott most már idejét sem tudja, mióta gyakorolja a pókerarcot, meg aztán már eléggé ismeri a leszarom-állapotot.

– Ki lesz a szerencsés? – érdeklődött nála az apja, amikor összefutottak a vörös kövekkel kirakott folyosón. Jobbra a Balaton, alattuk és balra a szőlők, szemben a vendégszárny, mögöttük a lakrészük. A folyosó összes panorámaablaka nyitva, forró, balatoni kánikula áradt be rajtuk. Dorina Majához igyekezett, az apja láthatóan feldúltan indult valahová, talán vissza Budapestre.

– Milyen szerencsés? – nyökögte Dorina, és legszívesebben átölelte volna az apját.

– Hát anyád választottja.

– Az a hülye tévés – bökte ki a lány. – Zollner Kornél. Tényleg egy hülye.

Azzal magát is meglepve sírva fakadt, és engedte, hogy az apja magához szorítsa őt és a haját simogassa.

Az anyja nyilvánvalóan megháborodott, amikor eldöntötte, hogy hozzámegy ehhez a felfuvalkodott tévéshez. Dorina pontosan tudta, hogy voltak problémák a szülei között, átélt néhány vihart, de Kornél felbukkanása és tartós maradása egyértelműen több volt a soknál. Egy megjátszós tévés, semmi több. Dorina átlátott a szitán. Kornél csak egy felfújt luftballon mindenféle exekkel meg rajongó nőkkel a háttérben, egy teljesen röhejes munkával, ahogy reggel ott unatkozik meg hülyeségeket kérdez a tévében, és mindehhez ráadásul kell neki az ő anyja is. Aki szép, mit szép, gyönyörű, okos, tehetséges és mindenkivel tud bánni. Csak a szélhámosokkal nem igazán.

Dorina biztos volt benne, hogy Kornél egy szélhámos. Egyszer kérdezte a volt feleségéről, és Kornél csak mosolygott.

Szemét szélhámos.

De nem úgy, mint az apja, aki inkább csak széltoló, és nem bírja elviselni a nyomást, amit az anyja meg a családja tesz rá. A Hofbauer-nyomást. Ehhez mindenki gyenge, hogy elviselje a Hofbauer-nyomást, még a legedzettebbek is. Csak ő nem az. Mert ő félig Hofbauer, nyilván azért. Őt is kevesen viselik el, mert nem értik a humorát. Legfeljebb Maja, a barátnője, ő is a sötét humort kedveli. De csak mert már régóta barátnők, és tudott hatni rá. Meg hát Maja is imádja az ő csopaki házukat. Szinte egész nyáron náluk lakik, kivéve ezt a mai hülye napot, de ő majd gondoskodik róla, hogy átjöjjön mielőbb, különben kő kövön nem marad. Még hogy eljegyzés?! Meg kell akadályozniuk. Oké, az eljegyzés nem házasság, de most, hogy látta az apja arcát, ahogy leolvadt róla a mosoly, amikor megtudta, mi készülődik, rájött, hogy még mindig van esély. Csak az a hülye Kornél menne már a francba. Ki kell találni valamit, hogy eltűnjön!

– Ábel, mikor találkozott először Zollner Kornéllal?

– Nehéz felidézni. Rémlik, hogy már jó régen, valamilyen sajtótájékoztatón… de nem beszéltünk, csak kezet fogtunk.

– Ez mikor történt?

– Nem tudom pontosan. Néhány évvel ezelőtt. Öt? Hat? Fogalmam sincs.

– Milyen sajtótájékoztató volt?

– Ki emlékszik már arra? Naponta van egy csomó sajtótájékoztató, főleg régebben így volt. Biztos valami tévéműsor beharangozója. Nem emlékszem.

– Azután legközelebb mikor találkoztak?

– Csopakon. A napokban. De ezt úgyis tudja.

– Amikor a volt felesége eljegyzését tartották?

– Akár – vonta meg a vállát. Majd élesen pillantott a magánnyomozóra. – Nyilván elmondtak mindent az ügyvédek, nem igaz? Az eljegyzésről is. Meg hogy ki hogyan viselkedett, mennyit piált, satöbbi.

– Magától szeretném hallani.

– Jó, hát felhúztam magam. Kicsit felhúztam magam, és többet ittam a kelleténél.

– De előtte még beszélt Halasi Blankával.

– Már megint itt tartunk, ez hihetetlen. A találkozásunkról már mindent elmondtam.

– Csak arra szeretnék rákérdezni, hogy a Csopakra érkezése napján rögtön megtörtént a… az alkoholizálás?

– Amint kiderült, hogy eljegyzés lesz, szükségét éreztem egy pohár italnak.

– Alkoholistának tartja magát?

– Nem vagyok alkoholista, bár bele tudnék csúszni, ha már ennyire érdekli. Sőt, az azt megelőző időszakban vissza is fogtam magam, pont azért, mert nem akartam, hogy az alkohol uralkodjon felettem.

– De…?

– De amikor megtudja, hogy a volt házastársa minden előzetes bejelentés nélkül újra házasodni készül, akkor azért ez magát is felzaklatja, pardon, felzaklatná, nem? Engem legalábbis igen. Ittam egy pohárral. Bort. Sétáltam, kifújtam magam, elmélkedtem. Aztán kicsit később elmentem Blankával interjúzni, de ezt már meséltem.

– Séta közben találkozott Zollner Kornéllal?

– Nem. Amikor visszaértem, meglepő csönd volt a házban. Igazából vissza sem akartam menni.

– Miért ment vissza?

– Fogalmam sincs. Talán szeretek szenvedni, nem gondolja?

– Nem gondolok semmit. Miért ment vissza?

– Ott voltak a gyerekeim. Ritkán látom őket együtt. Hármukkal egyszerre ritkán van programom.

– Igen, tehát azért ment vissza késő délután, hogy lássa a gyerekeit, de csönd volt a házban, ha jól értem.

– Voltak vendégek a házban, mármint szállóvendégek meg ilyesmi. De Helénáéknál csönd volt, bementem a vendégszobámba, ahová be volt készítve bor. Talán a volt apósom volt ilyen nagyvonalú, talán Helénát kínozta bűntudat, fogalmam sincs.

– Kibontotta?

– Hofbauer borait mindenki kinyitja, aki nem hülye.

– Ivott, és mi történt?

– Ittam, aztán egy idő után nem bírtam a tévézést sem, kimentem a folyosóra. Ez egy nagy vendégház, elszeparálva tőle a saját rész, de a folyosó összeköti a kettőt.

– És akkor találkoztak.

– Mint kiderült, ott volt már egy-két napja, csak többnyire pecázott a tavon, hogy kiszellőztesse a fejét.

– Miért mondja ezt ilyen ironikusan?

– Mit?

– Hát azt, hogy „kiszellőztesse a fejét”.

– Ironikusan mondtam volna?

– Úgy hangzott.

– Nem hiszem, hogy ez az ember annyira leterhelt, hogy le kellene vezetnie a stresszt, ha érti, mire gondolok. Egy rettenetesen gyenge, szakmailag nullára értékelhető műsorban ül. Azért mondom, hogy ül, mert konkrétan csak ül, teljesítmény zéró. Korán kel, talán ezért fáradt.

– Tehát találkoztak.

– Rohadt dühös lettem Helénára, hogy nem mondta, a vőlegénye ott hegyel. Ne nézzen így, szándékosan hangsúlyoztam, hogy a vőlegénye. Szánalmas.

– Mi a szánalmas?

– Természetesen az egész. Hogy Heléna pontosan tudja, mi az újságírás, mit jelentett egykor, és mi ez a szar, amit ez a Kornél csinál. A nagy semmi. Egy felfújt luftballon, nyilvánvalóan.

– Attól még beleszerethetett.

– Ja, bele.

– Miért olyan hihetetlen?

– Elsősorban azért gurultam dühbe, mert Helénának mindig fontos volt, hogy felnézzen a társára, mondjuk azért, mert képvisel valamiféle emberi minőséget is.

– Mi történt, amikor találkoztak?

– Azt mondta, hogy nemrég jött meg a pecázásból, és mindjárt eljegyzi Helénát.

– Csak így, durr bele?

– Felismert, vagy mit tudom én. Tudja, viszonylag sok díjat nyertem annak idején, amikor még elismerték a tényfeltáró újságírást, és nem ripacsokról és lefizetett propagandaszócsövekről szólt a szakma.

– Elmesélné részletesen, hogyan történt a találkozás? Mit beszéltek egymással? Az elejétől mondja el, ha nem bánja.

– Nincs hozzá túl sok kedvem.

– De ugye még mindig jobb, ha nekem mondja el, és nem egy rendőrségi helyiségben faggatják?

– Alaptalan az egész feltételezés.

– Majd mondja meg nekik.

– Nem kell fenyegetőzni. Szóval köszöntünk, hogy helló.

– Milyen ruhában volt?

– Hát nem is tudom. Talán farmerban meg pólóban. Én is.

– Meg tudja mondani, milyen színű póló volt rajta?

– Fogalmam sincs.

– És magán?

– Mondjuk, hogy kék. Az jól megy a szememhez. Mármint Heléna szerint.

– Nem tudja, mit viselt? Hát most történt…

– Azt sem tudom, ma milyen póló van rajtam. Maradjunk abban, hogy kék.

– És Kornélon?

– Szürke? Vagy piros?

– Hát nagyon nem mindegy.

– Mindegy, én nem tudom. Nem emlékszem.

– Az lesz a házi feladata, hogy felidézze.

– Miért, végeztünk?

– Dehogyis. Mondja tovább.

– Megkérdezte az az arrogáns pöcs, hogy ugye én voltam Heléna első férje. Úgy kérdezte, mintha máris lett volna második. Mintha ő maga lenne a második.

– Ez magát felbosszantotta?

– Röhögtem. És mondtam, hogy igen, én vagyok a lerázhatatlan ex, aki mindig ott van, ahol nem számítanak rá. De nem voltam bunkó. Csak éreztettem, hogy kicsit több jogom van ott lenni, mint neki.

– És valóban több joga van hozzá?

– Ugyan már. De ott voltak a gyerekeim. Az én gyerekeim, nem az övéi.

– Kornél mit felelt?

– Ő is röhögött. Javasolta, hogy a program után igyunk meg egy sört. Igen, programnak nevezte, nyilvánvalóan az eljegyzésre célzott.

– És maga?

– Azt feleltem, hogy borral nyitottam, nem jó ötlet a sör. Erre megkérdezte, ott leszek-e az eljegyzésen.

– Mit válaszolt?

– Mi a francot válaszoltam volna? Senki sem hívott, és magamtól sem mentem volna el. Ugye nem képzeli, hogy még jó pofát is vágok ehhez az egészhez?

– Maguk közt mindennek vége már jó ideje. Nem?

– Heléna kitalált ezt-azt, okként, amiért elváltunk. Kicsit szívatni akart, meg nyilván elege is lett a… mondjuk úgy, lazaságomból. Ráunt a dolgaimra.

– De magát bántotta, hogy esküvő készül.

– Váratlanul ért, bár nem neveznék egy eljegyzést esküvőnek. Már csak azért sem, mert volt nekem Heléna előtt két olyan eljegyzésem is, amiből sosem lett házasság.

– Mit válaszolt végül?

– Hogy nem vagyok hivatalos az eseményre. Mire ő azt felelte, szó sem lehet róla, hogy az elődje ne legyen ott az eljegyzésen. Megdöbbentem, aztán kénytelen-kelletlen átmentem, mondjuk úgy, a gyerekeim lelki egyensúlya érdekében.

– És ott tört ki a botrány?

– …

– Igen?

– Nem nevezném botránynak.

– Mesélje el, mi történt.

– Szünetet kérek. Azt hiszem, szükségem van egy kávéra.

Dorina

2016. július 3., 13 óra

Maja valódi keresztneve Mariann, de már kisgyerek korában ragaszkodott a Maja névhez, ami aztán rajta ragadt. Dorina el sem tudta volna képzelni, hogy másképp szólítsa. Azonkívül, hogy szó szerint már a homokozóban barátnők voltak, még furán összepasszoló párost is alkottak. Dorina a fehér bőrű, sötét hajú, nyurga, melankolikus külsejű lány, és a barnára sült, zöld szemű szőke. Tűz és víz, mégis teljesen természetes volt, hogy Csopakon minden nyáron elválaszthatatlanok. A többi idő, az a kilenc hónap egymás nélkül mindig rettenetes volt. Hiába a mobil, a Facetime-hívások, hogy láthassák egymást, hiába a rengeteg sms, azért az más, amikor reggeltől estig, de néha éjjel is valamelyiküknél (legtöbbször Dorináéknál) ülnek, hallgatják a kedvenc számaikat, amelyek közül csak nagyon kevés nyerte meg egyformán mindkettejük tetszését, beszélnek a fiúkról, csajokról, idegesítő tesókról és még idegesítőbb szülőkről, meg a világról, ahogy van.

Tizenhat évesek, és Dorina tisztában volt vele, hogy Maja idén átesett a tűzkeresztségen. Vagyis már nem szűz. Dorina még nem tudta elképzelni, hogy ez majd vele is megtörténik, mert amikor Tom, a Sas (ahogy nevezték a suliban) megujjazta azon a kihalt tóparton, hát totál kiakadt, milyen szar volt. Tom (Sas Tamás, tényleg csak zárójelben) közölte a lánnyal, hogy szerinte „probléma van a szivárgási tényezőjével”. Dorina nem pontosan értette, de arra jutott a szakirodalmat böngészve a neten, hogy Tom az izgalmi állapotára célzott.

Már két hete Csopakon volt, de még mindig nem kérdezett semmit Maja apjától, aki pedig híres nőgyógyász, valamelyik távolabbi kórház nagy nőgyógyászatát vezeti, és csak ritkán van otthon, de akkor is általában zeng a ház, mert jól összevesznek Maja anyjával, és Maja szerint most már nemcsak háborúznak, hanem válni is fognak. Majának amúgy szintén van két testvére meg két féltestvére is, utóbbiak kisebbek Majánál, és máshol laknak, és egymásnak is csak féltestvérei, szóval talán kicsit bonyolultabb a családjuk szerkezete, mint az övéké.

Dorina elhatározta, hogy majd megkérdezi Maja apját, mi a fene az a szivárgási tényező valójában. Meg meri majd kérdezni, hiszen mindig jóban volt vele, és Maja apja is kedveli őt. Lehet, hogy nem jelent semmi különöset ez a kifejezés, csak a Sasnak a szófordulata. Egyébként mindössze addig jött be neki Tom, a Sas, amíg el nem kezdtek csókolózni. Dorina nem volt túlságosan tapasztalt a fiúk terén, de másképp képzelte el a Sas smárolását, nem ilyen agresszív, harapós és túl nyálas közeledésnek. És azután rögtön benyúlt a bugyijába. Na mindegy, végül is lerázta magáról, de azóta Sas, szünidő ide vagy oda, állandóan telefonált, naponta többször is, és látszólag nem hátrált meg attól, hogy Dorina sosem vette fel neki a telefont és az üzeneteire sem válaszolt.

– Mire célozgatsz? – ásított egy nagyot Maja, és a hasára fordult a medence szélén. A nap az egész testét sütötte, szikrázóan barna és csillogó volt az új naptejétől, a bokájától a homlokáig. Dorina viszont úgy helyezkedett, hogy a testét ne érje a nap, csak a lábát lógatta a vízbe az árnyékból, barátnője mellől. A fürdéstől a haja apró hullámokban rendeződött sovány arca köré. A sporttól meg talán a genetikától is már majdnem olyan szuper alakja volt, mint az anyjának, leszámítva, hogy még elég lapos volt a melle. Most a sötét smink is eltűnt az arcáról, lemosta a medence vize.

– Hát, hogy ki kell találnunk valamit ezzel a Kornéllal. El kell tűnnie a picsába.

– Te megbolondultál. Nem ismered anyádat? Amit egyszer elhatároz, annak úgy kell történnie. Olyan, mint a nagyapád. Egyébként is miért kéne eltűnnie? Szeretik egymást, nem?

– Mert itt az apám.

– Az apád a legjobb fej.

– Na ugye.

– De linkebb még az én fateromnál is, pedig az már nagy szó.

– Hagyjál már. A te apád egész normális.

– Hát ja – vihogott a szőke. – De mit akarsz az apáddal?

– Hogy ne lássa az anyám eljegyzését. Egyáltalán, ne legyen semmilyen eljegyzés.

– Aha.

– Utálom Kornélt.

– Pedig híres.

– Leszarom. A suliban például szerintem nem is ismerik.

– Mert nem nézik reggel a tévét, te nagyokos.

– Mindegy. Engem nem érdekel, hogy híres. Utálom, hogy híres, mert ha nem lenne az, akkor ki sem merne kezdeni anyámmal.

– Jól van, majd kitalálunk valamit.

– Hát nem sok időnk maradt rá – csobbant a vízbe Dorina. Kecses mozdulattal bukott le a víz alá, és hosszan tempózott, majd újra a felszínre jött. – Szóval erőltessük meg az agyunkat, mit tehetünk, hogy Kornél eltűnjön a francba.

– Csak nem azt akarod, hogy az apáddal jöjjenek össze újra? – rázta a fejét Maja. – Hallod…?! Válaszolj.

– Nem tudom. Átfutott az agyamon ez is.

– Megölnék egymást. Biztosan megölnék. És ezt te is tudod.

Blanka

2016. július 3., 15 óra

– Maga aztán nem húzza az időt.

– Mára beszéltük meg, nem igaz?

– De hogy Budapestről idejött…

– Csopakon lakik a volt apósom. Lent van az egész családom, az exnejemmel együtt, szóval nem nagy ügy.

Radványi Ábel majdnem úgy nézett ki, mint ahogy Blanka a hangja alapján elképzelte, olyan focistafrizurás, farmeres, kicsit véreres szemű, magas, szikár pasi volt, csak éppen sokkal jóképűbb, mint gondolta. Belépett a kapun, nyikorogva csukódott mögötte. Ráláttak a Balatonra, meg a szőlőtőkékre a szomszédban. Ábel tornacipőben volt, szűk farmerban és világoskék pólóban. Blanka kicsit bánta, hogy nem vette fel azt a nyári ruháját, amiben szerinte egészen nőiesen néz ki (leszámítva a hülye kosztümöket). Agyonmosott farmersortban és fiús szabású, sötét pólóban volt, az előszobatükörbe pillantva konstatálta, hogy úgy néz ki, mint egy kamasz fiú a tüsi hajával, aztán kivitt a teraszra egy kis szódát, jeges kávét.

Egyáltalán nem akart semmiről sem mesélni egy vadidegennek, de el kellett játszania a jó vendéglátó szerepét.

– Szóval a könyvszakma – mosolyodott el az újságíró.

– Mi van vele?

– Azt mondják, „ilyen ez a könyvszakma”. És ebben állítólag minden benne van. A nagy sikerek, a pillanatnyi sikerek, a nagy bukások, a ki nem fizetett jogdíjak, nyomdák… minden.

Blanka felhúzta a szemöldökét, majd bólintott.

– Nem a popszakmára áll ez a mondás inkább? Egyébként a gazdasági részről nem sokat tudok. Szerencsére a fordításaimat ki szokták fizetni, nagy bajban lennék, ha nem fizetnének.

– Például az Elveszett idő érdekel.

Erre mondják, hogy vágni lehet a csendet?

Mit tudhat róla? Mit tudhat az Elveszett időről, meg egyáltalán…? Arra gondolt, végül is nem olyan nehéz kideríteni a dolgokat, sőt. De valamiért sosem félt attól, hogy bármi is kiderül, hiszen rajta kívül mást nemigen érdekelt az egész. Legalábbis ezt hitte.

Blanka érezte, ahogy összezuhan, kimegy a testéből az erő, az arcából a vér, és jeges félelem tölti el.

Eddig azt hitte, minden stimmelni fog.

Az egyik életéből belépett egy másikba, maga mögött hagyva a régit, ahol már több volt a bosszúság, mint az öröm, elköltözött a betontengerből, a panel negyedik emeletéről a természetbe, szőlő terem a kertjében, meg levendula, meg pitypang sárgállik, és ott a friss bazsalikom, csak úgy nő, mint a bolond, leszed mellé egy kis paradicsomot, a hűtőből kiveszi a mozzarellát, és kész is az ebéd.

Sosem hitte, hogy lesz lehetősége, bátorsága valaha is váltani, szülői értekezletek és dolgozatjavítás helyett tavasztól őszig a teraszán ülni, néha rápillantani a Balatonra, az asztalon a laptopja, és csak fordítja az aktuális, egyébként már őt is szórakoztató történetet. A számlát feladja postán, már be sem kell mennie a fővárosba, aztán megkapja a pénzt. Akkor még nem gondolta, hogy két kiadónak is fog dolgozni, sőt egy-két női magazinnak is fordít néha cikkeket. De persze a legjobb a fantáziavilág, a hosszú történetek, a regények.

Aztán most itt egy mezei újságíró, aki kimondja a bűvös címet: Elveszett idő.

Teljesen összezavarodott. Egy csapásra elmúlt a szakmai magabiztossága. Szingapúr a karjára tetoválva, egy új, talán felhőtlenebb élet, kilátás a Balatonra, teljes anonimitás. Tessék, Radványi Ábel, a Hírszoba munkatársa, egy egyszerű újságíró kimondja azt a két szót, amit újságírótól sosem szeretett volna hallani, legalábbis ilyen fenyegetően nem.

Két óra, három? Meg sem tudta volna mondani, mennyi telt el pontosan. Csak azt, hogy a bizonyos Elveszett időről szóló beszámoló helyett egészen másról beszélt: teljesen váratlanul feltörtek olyan régi sérelmek és emlékek, amelyeket ezzel a vadidegen férfival osztott meg. Sejtette, mindez azért történt, mert az összes erejével, tudatosan és tudat alatt is védeni akarta a Elveszett idő-információkat, de akkor is meghökkentette, mi mindent szabadjára engedett az emlékeiből és a tudatalattija mélyéről.

Mondhatni, cserébe meghallgathatta, hogy „az a ribanc eljegyeztette magát”. Ábel exfelesége persze ismerős volt neki. Hogyne lett volna az. Emlékezett rá, hogy látta is valamelyik klasszikus darabban táncolni néhány évvel korábban. Talán A Karamazov testvérekben, nem tudta már pontosan. De A diótörőben, még régebben, egészen biztosan. Az is rémlett neki, hogy újságok borítóin látta a nőt, bulvármagazinokéin, de a címlapszövegekre egyáltalán nem emlékezett. Csak arra, hogy milyen jól néz ki, és nemcsak, ahogy mondani szokás, a korához képest, hanem egyáltalán. Fura, hogy egy ilyen zűrösnek látszó ember volt a férje, ráadásul három gyerekük született. Ettől függetlenül érteni vélte, hogyan habarodhatott bele Ábelbe a szépséges balett-táncos, mert a férfi laza stílusával, az „élj a mának!”-mentalitásával és a fanyar humorával meglehetősen vonzó volt.

Őt ugyan nem érintette meg, csak annyira, hogy bánta, miért nem öltözött fel normálisan.

De azt akkor még nem gondolta, hogy nemsokára majd mindketten azt próbálják másokkal elhitetni: az első találkozás felperzselte őket, sőt mi több, rögtön szeretkeztek egy nagyot.

Hiszen ebből semmi sem volt igaz.

Kornél

2016. július 1., 10 óra 40 perc

– Helló.

Rohanva vette a lépcsőket, liftet sem használt, hiszen szárnyakat kapott az új feladattól, de ez a „helló” megakasztotta. A hang irányába nézett, és már látta is a szőkésbarna, hullámosra bodorított fürtöket. Egy pár magas sarkú szandált, vörösre lakkozott lábujjkörmöket. A láb szoknyában végződött, felül blúzban. A nő éppen valami diétás kaját kapott be menet közben, kezében egy zacskó olyan köleses golyót lengetett. Kiarának nem volt szerencséje, mert gazdájuk, a csatorna minden műsorhoz, amiben csak szerepelt, fogyókúrát szabott feltételül. Előírták neki a szerződésében. Most éppen egy bulvárhíradót vezetett, korábban egy valóságshow-ban volt háttér-műsorvezető, de mindig, minden egyes új műsor előtt aláíratták vele, milyen súlyt kell tartania, mielőtt képernyőre engedik. Kornél tudta, hogy mekkora szívfájdalom ez neki, aki még a kaja látványától is képes hízni.

– Helló – torpant meg.

Volt idő, amikor Táncosékhoz tulajdonképpen kötelék fűzte, nagyon is szoros, és úgy látszott, bármerre sodorná is őket az élet, sosem szabadulnak egymástól. De akkor más idők jártak, és azt remélte, sőt tulajdonképpen biztos volt benne, hogy ez már a múlt.

– Hallottad a hírt? – kapott be még egy kölesgolyót a nő.

– Most jövök tőlük – mutatott felfelé.

– Nem egy nagy szám, de mégiscsak főműsoridő. Még sosem szerepeltünk egy műsorban – mosolygott titokzatosan Kiara. Kornél nem válaszolt. Mikor is?, gondolta. Már eléggé régen ahhoz, hogy ne kelljen emlékeznie… de inkább elhessegette az egészet. Túl érzékeny talajon jártak, szabadulni akart. Le kell zárni a múltat, ez most már túlságosan kellemetlen. Ráadásul, ha Heléna megtudja, mi kötötte össze őket… és lehet, hogy még nincs vége.

– Hát, majd meglátjuk – indult volna tovább, de Kiara megfogta a karját.

– Miért vagy elérhetetlen? Kálmán többször hívott telefonon.

– Nem is láttam – hazudta.

– A hétvégén lesz időd egy találkozásra?

– Sietek, vidékre megyek. – És még csak nem is hazudott.

– Egész biztosan tudod, hogy nem szokott ok nélkül keresni – vonta meg a vállát a nő. – Mikor beszéltetek utoljára?

– Nem emlékszem pontosan. De tudod, ez már a múlt – bökte ki, és figyelte, milyen reakciót vált ki kolléganőjéből. Kiara azonban ismét megvonta a vállát, jelezve, hogy nincs nyakig benne a dolgokban.

– Pedig ahogy mondta, fontos lenne… de akkor majd a jövő héten. Mikor dolgozol? Jó a kedd vagy a szerda?

– Itt leszek, csörögj rám vagy gyere be a sminkbe a reggeli adás után, aztán kitalálunk valamit.

– Ne félj, tudod, hogy Kálmán mindig mindenkit megtalál – libegett el Kiara. Kornél utánanézett, és összeszorította a száját.

Egyáltalán nem volt ínyére, hogy össze kell engedni egy élő műsorban a két nőt. Nem mintha ne bízott volna abban, hogy Kiara megtartja a titkot, nem volt hülye, de Kornél nagyon is el tudott képzelni olyan helyzetet, amelyben kolléganője felindultságában ellocsog valamit. Persze Heléna nem tenne semmi váratlant ebben a helyzetben, de esetleg meginogna a bizalma Kornélban, és ez volt az, amit a legkevésbé szeretett volna. Már végighallgatta és elemezte magában, mi történt Heléna és a volt férje között, és arra jutott, hogy benne a leendő menyasszonya a megbízhatóságot is kedveli.

A kocsija megnyugtatta. Simogatta az ülés finom bőrét az autópályán, hűs volt az érintése, hiszen üléshűtést is rendelt bele. Mindig, amikor felzaklatta valami, beült az autóba, és a finom szerkezet a luxus belsővel emlékeztette arra, hogy honnan indult és hová jutott. Nem kis utat tett meg. Egyáltalán nem volt mindennapi az útja, néha elképzelte, hogy örülne a bulvársajtó, ha a kalandos történetet vagy legalábbis egy részletét megoszthatná a minden pletykára éhes, szerencsétlen újságírókkal. Meggyőződése volt, hogy nem véletlenül lett belőle az, akivé vált, és a bulvárosok nem tudják a szájukra venni, hanem az ő igazi sztorija helyett írhatnak álcelebek terhességeiről, szakításokról, felfújt és kitalált történetekről.

Időnként persze azt is belátta, hogy az szintén egy kalap szar, amit most csinál. Persze, képernyőn van, ismerik az emberek, a nézők, és aki ismeri a szakmát, az tudja, hogy – bármit beszéljenek is a rosszakarók, irigy kívülállók – képernyősnek lenni nem könnyű, és csak kevesen alkalmasak rá, még azok közül is, akik jelenleg tévében szerepelnek. Az, hogy nem nagy kihívás, amit jelenleg csinál, már nem érdekelte. Nem volt jobb lehetősége, legalábbis eddig – gondolta, és elvigyorodott –, ahol megmutathatta volna magát.

És ha a csatorna maga komolyan vette volna a reggeli műsorát, akkor számon kérték volna rajta, rajtuk, a műsorvezetőkön, a szerkesztőkön, a főszerkesztőn. De számonkérés nem volt, csak nagyjából havonta új szerkesztő és asszisztens pályakezdők, akik semmit, de tényleg semmit sem tudtak a szakmáról. Mellette és Hollósy mellett mindig kezdő műsorvezető csajok szerepeltek, a legtöbb modell volt meg tehetségkutatón indult, a franc se tudja. Nem is akarta már követni, mi minden változik egy negyedév alatt, hány új arcot és nevet kellene megjegyeznie.

Lehetett persze egy vacsora után, bebaszva azt állítani, amit néhanap, egy-egy összejövetelen Oszi mondott neki: hogy azért nem tudják megfizetni a stábot, mert ő meg Hollósy elviszik a költségvetés nagy részét. Hát egy nagy francot. Mert persze jól keresnek, de a reggeli tévézésről legfeljebb a már sokat látott rendezőnek meg neki Hollósyval volt némi fogalmuk. Hogy lehetne úgy jó műsort csinálni, hogy a szerkesztő tegnap jött ki az egyik kommunikáció szakról és fingja sincs a szakmáról? Hogy lehetne jó műsort csinálni hirdetők nélkül? Márpedig reggel csak babacuccos reklámok voltak, és Kornél tudta, csomagárban mennek a hirdetések, az ő műsorukat csak presztízsből tartják, valójában a nézettségük igen rossz.

De mit érdekli ez őt?

Indul az új műsor, a csatorna legújabb „kedvenc gyereke”, valami koppintás, majdnem licenc, de ugye mégsem, mert saját produkciónak állítják be, hiába volt külföldön már hasonló formátum. De hát ez egy ilyen szakma.

És, simogatta meg a vörös bőrkormányt, ennek a „kedvenc gyereknek” ő lesz az apja. Vagy a franc tudja, mije lesz neki, az arca, a szíve, a motorja. Ebben megmutatja magát, és nyilván előjöhet a humora is. Nagyon örült a lehetőségnek, alig várta, hogy elmondja Helénának, mégis volt benne egy kis rossz érzés.

– Már vártalak – mosolygott rá Heléna. Éppen a poharakat fényesítette, amelyeket a mosogatógépből szedett elő. Kornél sosem értette, hogyan lehet, hogy ilyen fényűző körülmények között élő nő takarít, pakol, ő maga tart rendet, főleg hogy az apja villájában takarítónők dolgoztak. Kedvesen, imádnivalóan nevetett, Kornél nézte, és maga sem értette, hogyan lehet ilyen szerencsés. Most érezte először, bárcsak megtudhatná már a világ… de Heléna először el akarta mondani a volt férjének. – Szuper lesz a hétvége!

– De még milyen szuper! – simított végig a nyakán, aztán a fedetlen, izmos karján, majd végigcirógatta az oldalát. Ez a nő a legszebb, gondolta, akivel valaha dolga volt. És az a színvonal, ahogy élt… ilyet még csak filmen látott, hogy valakinek nem kell tartania attól, hogy bedől a hitele, hogy nem tudja tovább törleszteni a részleteket (mert nem volt hitel a nevén, valószínűleg soha), hogy nem nagyzol, mert beleszületett a jóba. Mégis keményen dolgozott mindig. Kornél, amióta megismerkedtek, rengeteget olvasott és videókat nézett a balettről, videókat Heléna régi fellépéseiről, és nem is értette, hogy lehet ennyi kitartás, lelkierő benne, hogy ennyit dolgozzon. Ennyit dolgozzon azért, hogy egy réteg megismerje. Mert balett-táncosként nem volt primer ismertségű, művész volt, aki kurva sokat edzett, kínlódott és sírt, mire oda eljutott, hogy külföldi társulatok hívták vendégfellépésekre. Ha valaki, hát Heléna megérdemelte a kiemelt gázsit. És azokat a körülményeket, amelyeket azért jórészt a vendéglátós apja teremtett neki.

– Hellósztok – zavarta meg egy vékony hang. Hát persze, Heléna nagyobbik lánya, Dorina. Aki általában rosszkor van rossz helyen. Kornél mindig egy kicsit kellemetlenül érezte magát, amikor Dorina a közelben volt. Tudta, hogy a lány nem kedveli, és csak az anyja kedvéért mímeli időnként a mosolyt, bár mostanában már nem is játszotta meg magát. Hát legalább kölcsönös volt az ellenszenvük. De csak nem fog egy tizenhat éves lánytól berezelni! Meg a másik két gyerektől. Szarik rájuk, őszintén.

– Szia, Dorina – engedte el Helénát. – Hogyhogy nem strandolsz?

A lány válasz nélkül ment át a nappalin, azzal a gizda, tizenévesekre jellemző grimasszal és vonagló járással, amitől Kornélnak mindig kinyílt a bicska a zsebében.

– Mi a terved? Eldöntötted, vagy javasoljak én valamit? – érdeklődött Heléna.

– Elmegyek egy kicsit pecázni, hogy kiszellőztessem a fejem, aztán teljesen a tiéd vagyok. Néztél reggel?

– Egy kicsit, igen. Aztán leugrottam a cukrászdába, hogy megrendeljem a tortát, és bevásároltam.

– Szuper – morogta. Még sosem hallotta Helénától, hogy azt mondta volna: jó volt az adásban (na jó, ma extra szar volt, tette hozzá magában), semmi szakmai dicséret, holott az exférjéről már elég sok ódát zengett, milyen kurva jó újságíró, meg hogy felderítette ezt meg azt az ügyet.

A csónakban, kint a vízen ugyanolyan gyors volt a net, mint a szárazföldön. Átfutott az agyán, hogy a 4G a huszonegyedik század legnagyobb vívmánya. A keresőt nyitotta meg, nem érdekelték az e-mailek, sem a Facebook. Bepötyögte a nevet: Radványi Ábel. Nem mintha ne keresett volna rá már egyszer-kétszer a múltban, hiszen Ábel mindig sötét árnyként vetült a kapcsolatukra, de hátha lát valami új hírt.

Akkor jött a hívás, attól az embertől, akit a háta közepére sem kívánt. De hamarosan muszáj beszélnie vele, mielőtt még Kiara begurul és mindent kitálal Helénának.

Kikapcsolta a francba a telefont, és csak a kapásjelzőre koncentrált.

Dorina

2016. július 3., 14 óra 45 perc

– Szerintem akkor nincs más hátra, mint hogy szóljunk a Hársfalvinak. – Maja befelé bámult a teraszról, Dorina anyját nézte, aki újabb és újabb cuccokban viharzott át a nappalin.

– Hogyhogy? Mit mondanánk neki?

– Hát te akarod, hogy takarítsuk el ezt a tévést, nem? Senki más nem tudna segíteni.

– Pont a Hársfalvi? – röhögött fel Dorina, miközben félresöpört az arcából egy nedves tincset. A nyakát dörgölte a kék-fehér csíkos fürdőlepedővel.

– Pont.

– De hát az egy hülyegyerek. Szerintem fiatalabb nálunk. Ráadásul valami gengszter az apja.

– Éppen azért. Az a jó, nem? – dőlt hátra az indonéz nádfotelben Maja. – Azt mondtad, hogy el kell tüntetnünk.

– Te hülye vagy, nem igaz? – vihogott. Ez volt a nap legjobb pillanata, ez az ökörködés. – Nem megölni akarom, vagy ilyesmi. Csak hogy húzzon el a picsába.

– Nem is gondolnám, hogy a Hársfalvi vagy az apja megölné. A nagybátyám szerint kispályás az apja, tudod.

– Ja. – Maja nagybátyja rendőrkapitány, úgyhogy ha valaki, akkor ő csak tudja, gondolta Dorina. – Az mit jelent egyébként?

– Hát mit tudom én. Eddig nem kerültek gengszterek az érdeklődési körömbe. Gondolom, inkább mondjuk csalók, de nem ölnek embert. Vagyis gőzöm sincs róla. Bár azt hiszem, Hársfalvi velünk egyidős.

– És? Hogy jön ez ide?

– Hát sehogy, csak jóképű. Szerintem elég jól néz ki.

– Ó.

– Mit ó?

– Nem tudtam, hogy túl vagy már a Mirkón.

– Nem tudom, hogy túl vagyok-e rajta – mosolyodott el a szőke. – De annyira gáz volt, amit csinált, tudod…

– Persze. Én fel is rúgtam volna a helyedben. Vagy feljelentettem volna a nagybátyádnál. Mirkónál még a Hársfalvi is normálisabb lehet – csúszott ki Dorina száján. Összenevettek. – Na, akkor megkeressük?

Bicajjal tekertek le a hegyről, időközben még látták Dorina apját, ahogy elrobog mellettük a hangosan hörgő, két lökhárítóján is más árnyalatú fényezést viselő, régi Daciájával. Le volt tekerve az autó ablaka, a sofőr kidugta a fejét, sötét napszemüveg rejtette a szemét, kiintegetett a lányoknak, aztán adott egy gázfröccsöt, mire a kocsi még hangosabb lett, és egy adag füstöt bocsátott ki, aztán végül valóban nagyobb lendülettel haladt tovább.

– Apádnak már kéne egy új kocsi, nem? – vigyorgott Maja. De persze pontosan tudta a barátnőjétől, hogy nem úgy megy az, meg hallott is már egy pár veszekedést az elmúlt években, sőt, Dorina anyja és a nagyfaterja közti beszélgetésnek is fültanúja volt, amelyekből egyértelműen kiderült, hogy Dorina apjának általában nincs egy kanyija sem.

– Ő nem az a típus. Nem a pénz a mindene.

– Aha.

– Nem érdekli a pénz – nyomatékosította a lány. – Egyébként ez tök jó dolog. Engem sem érdekel.

– Értem. De azért nem szoktad visszautasítani, amikor a nagyfaterodnak adakozási rohama támad.

– Álljunk meg! – reagált Dorina. A lejtő porzott, ahogy lefékeztek. Maja kíváncsian hajolt barátnőjéhez.

– Mi van? Mit láttál?

– Azt szeretném csak mondani, hogy máshogy akarok élni, mint ők – mutatott a hegy felé. – Őszintén.

– Az apám szokott néha hallgatni a kocsijában valami ősrégi számot, aminek az a címe, hogy Őszintén akarok élni. De ez csak egyfajta vágy, tudod, hogy az apám sem tud őszintén élni. Sőt, a felnőttek egyáltalán nem tudnak őszintén élni – tűnődött Maja, és a Balaton felé bámult.

– Az apám őszintén él – rázta a fejét Dorina.

– Dehogyis. Akkor nem váltak volna el. Az apádnak biztosan voltak… stiklijei.

– De még mindig őszintébben él, mint az anyám, a nagyapám vagy az a faszom Kornél.

– Azért, mert nincs pénze? Meg mert nem dolgozik, csak ha olyan kedve van? – bámult rá Maja. – Szerintem nem ez az őszinteség.

Dorina nem tudta eldönteni, dühbe guruljon-e, vagy inkább igazat adjon a barátnőjének. Volt némi igazság a szavaiban, de eddig Maja mindent megértett, amit mondott neki. Most nyilván ő adta elő rosszul, amire gondolt. Mert az apja valahol mégiscsak naivabb és őszintébb, mint ez a Kornél, akire most olyan pipa volt, hogy látni sem akarta többé, és mindent megtett volna, hogy ne is lássa.

Hársfalvi nagyot változott, mióta Dorina utoljára összefutott vele. Egyrészt a magasságához valahogy hozzáizmosodott, volt vagy száznyolcvanöt centi, de amikor legutóbb találkoztak, vézna volt és görbe hátú, most meg széles a válla, izmos a karja, egyenes a tartása, a korábban hülyén rövidre vágott haja fölül most pár centis volt és csak oldalt rövid, és hát elég jól lebarnult az arca, a karja, a lába, mindene, ami kilátszott a cuccából. Dorina először meg sem ismerte. Viszont amikor igen, rögvest megértette, hogy Maja miről beszélt, és arra gondolt, határozottan jó ötlet a barátnője részéről, ha ezzel a sráccal heveri ki Mirkót.

Hársfalvit egyébként nem a strandon találták meg, hanem a nagyszüleinél, akik a szülei háza mögötti épületben laktak. A műhelyben volt, valamit bütykölt, megmosta a kezét, amikor meglátta őket.

– Helló. Mit szerelsz? – bámult rá Maja, és letámasztotta a kerékpárját a műhely ajtajában.

– Á, semmi különös – jött zavarba a fiú. – Egy… régi motor. Egy kis életet lehelek belé. Hát ti?

– Dorinával rég találkoztatok.

– Aha – nézett a lányra hosszan a fiú. – Emós vagy, vagy mi? – kíváncsiskodott. Dorina elvörösödött.

– Csak szeretem a fekete színt, oké?

– Jó, persze. Csak nem bírom, amikor egy csaj ki akarja nyírni magát.

– Hát én nem akarom.

– Az igazság az, hogy saját magát nem akarja kinyírni – vihogott fel Maja, és beletúrt a hajába. – De van egy kis problémája, valami, illetve valaki, akit el akar tüntetni. Na ezért jöttünk hozzád.

Dorina még vörösebb lett, érezte, hogy az arcbőre lüktet a pírtól. Pipa volt, hogy a legjobb barátnője ajtóstól ront a házba.

– Na, nem úgy igazán – mentegetőzött.

– És én tudok segíteni?

– Hát nekem senki más nem jutott eszembe – bökte ki Maja. Határozottan flörtölve támaszkodott neki a falnak, figyelve, ahogy Hársfalvi megtörli a kezét egy barna törülközőben. – Te azért elég találékony vagy, és benne voltál már egy-két buliban – hallgatott el, majd folytatta: – Segítséget kérünk.

– Miről van szó pontosan?

Dorina úgy hallgatta a barátnője elbeszélését, mintha egy akváriumban csücsült volna, a víz alatt. Bugyborogva érkeztek hozzá a szavak, mintha nem is róla szólna a történet. Már egyáltalán nem tartotta jó ötletnek, hogy idejöttek, és nem tudta, hogyan menekülhetne ki ebből a helyzetből, főleg mert úgy érezte, a lába odacövekelt a padlóhoz.

Ábel

2016. július 3., 19 óra 36 perc

– Szívem, hát itt vagy. – Heléna anyja a haját igazgatta, és melegen megpuszilta Ábel arcát.

– Nnnna. Szevasz, Ábel. – Az öreg, vagyis Hofbauer viszont már ezzel a „nnnna”-val kifejezte rosszallását, amikor meglátta a volt vejét. Heléna anyja, tudva ezt, belement a játékba, és jól meg is ölelte az újságírót. Mindig ez a játszma ment, Hofbauer kritizálta, beszólt neki, Lívia pedig védte és anyáskodott felette. Természetesen ez nem róla szólt, hanem a Hofbauer házaspárról, de Ábel már rég elfogadta, hogy valójában egymást osztják. Ez többször fordult elő a múltban, de mindig jól is jött neki Lívia pártfogása. – Hogyhogy itt vagy? – folytatta volt apósa, Ábel szerint valójában azt akarta kérdezni: ugye nem akarsz balhét csinálni?

– Hagyd már békén – ütögette meg a férje karját Lívia. – Szívjátok el újra a békepipát.

Ami azt illeti, voltak emlékezetes csörtéik. Ha Hofbauer nem olyan, amilyen, akkor ők talán még mindig házasok Helénával, legalábbis Ábel néhanap így gondolta.

Heléna arcára a zavar, a kétségbeesés, az ellágyulás és a düh különös elegye ült ki, amikor meglátta a volt férjét. Egyszerű, sötét ruhában volt, arcán leheletnyi smink, a haja játékosan kiengedve. Tényleg nagyszerűen nézett ki, talán túl jól is ahhoz, hogy eljegyzést üljön. Ennek a nőnek szárnyalnia kellene, futott át Ábel agyán. Újra használhatná a szárnyait, kedvére repülhetne, ahová csak akar. De pillanatnyilag Heléna földhöz ragadtnak látszott, akit csak az érdekel, hogy valaki húzzon már az ujjára egy rohadt gyűrűt.

Innentől kezdve kicsit zavarossá vált az este. Hofbauer pálinkával kínálta, és közben valami régi hülyeségre emlékeztette Ábelt, egy alkalomra, amikor – szerinte – a veje abnormálisan viselkedett egy családi összejövetelen, majd Lívia váratlanul ráförmedt a férjére, aki visszavonulót fújt. Közben Ábel egy svungra megitta a pálinkát, amivel az apósa ismét megtöltötte a poharát, és felmérte, hogy csak a két kisebb gyereke van ott, Dorina vélhetően nem tartotta fontosnak, hogy hazaérjen az eseményre. Ábel tudta, hogy a nagylánya mindig az ő oldalán fog állni. Aztán megjelent Kornél egy igazi ripacsszerelésben, szűk öltönyzakó, szűk és kábé bokáig érő öltönynadrág, mindez királykék vagy Ábel fogalmai szerint inkább ripacskék színben, hozzá barna, kézzel varrt cipő piros talppal. Jött a pezsgő is, valami flancos, amit Kornél maga hozott be a hűtőből, zene áradt a tévé hangfalaiból, azt is a tévés indította be. Ábel meg felhajtott még egy pohárral az apósa által kínált házi pálinkából, hogy zavarodottságát és undorát egy kicsit leöblítse.

Hát az ő volt feleségének ez kell, úgy látszik. Csajkovszkij a tévé hangfalán keresztül, Moet pezsgő, ripacscuccos vőlegény, ripacsvőlegény. Mennyire szánalmas.

Meg egy beszéd, Kornéltól Hofbauer irányába, amire megpróbált kevésbé koncentrálni, mint a következő pohár pálinkára. Lívia tette a karjára figyelmeztetően a kezét, de hát nem ő akart jönni az eljegyzésre, az a középen ripacskodó tévés ragaszkodott hozzá, hogy itt legyen. Akkor már csak iszik, és nem abból a méregdrága szar pezsgőből fog kortyolgatni, hanem legalább Hofbauer házi szilvájából.

Az is megvan neki homályosan, hogy halkan felnevet, amikor Kornél kinyitja a bársonydobozt, és döbbenten konstatálja, hogy nincs benne semmi, egyáltalán semmi.

Az a fasz elhagyta valahol a gyűrűt. Ábel most már tényleg röhögött magában, ezt még erről a magamutogató seggfejről sem tudta volna elképzelni, hogy elveszíti az eljegyzése előtt a jegygyűrűt, amit a kedvese ujjára akart húzni. Csak akkor igyekezett palástolni a mosolyt, amikor összeakadt a tekintete Helénáéval. Kár, gondolta, hogy Dorina nincs itt. Kivonulnának ketten a teraszra, és hangosan nevetnének.

Lívia nyúlt a keze felé, de ő gyorsabb volt, és már le is hajtott egy újabb pohárkával.

Közben Heléna elfordult. Ábel tudta, hogy megalázottnak érzi magát, főleg mert ő is ott van, és látta, hogy mi történt. Heléna egy hercegnő, nem lehet szívatni. Ábel sajnálta őt, de még mindig szórakozott magában, és elképzelte, milyen büntetés vár Kornélra. Ez az igazi dramaturgiai fordulat: gondosan megtervezett eljegyzés – gyűrű nélkül.

Heléna térült-fordult, aztán akadt egy gyűrű is, Ábel ránézett, és nem tudta, üvöltsön vagy nevessen, aztán az ivásra szavazott, Kornél pedig felhúzta a gyűrűt Heléna ujjára, de már semmi, egyáltalán semmi hangulat nem volt, és tuti, hogy mindenki arra várt, hogy legyen végre vége ennek az egésznek.

És akkor, a koccintás után, amikor Kornél csókját Heléna csak az esemény kedvéért viszonozta, és lerítt az arcáról a düh és a csalódottság, Kornél is elkezdett a pohár fenekére nézni. Később azt javasolta Ábelnek, menjenek pecázni.

Volt itt egy kis harc, Heléna mindkettejüket kiosztotta, aztán ásványvizet akart beléjük erőltetni, mert szerinte Kornél és Ábel is „felöntött a garatra”.

De Ábelnek akkor már mindegy volt, régen evett, és jól megártott hirtelen a sok alkohol. Arra gondolt, legalább elviszi az exétől a vőlegényt, ez is vicces szitu. Úgyhogy elindultak, és később úgy emlékezett, hogy ekkortájt váltott utoljára szót Kornéllal. A többi – ahogy mondani szokás – teljes filmszakadás.

Kornél

1989. április

– Holnap sem érsz rá, tudj róla. Meg holnapután sem.

– Bazmeg, ha nem megyek suliba, a végén kirúgnak az érettségi és a felvételi évében!

– Ne rinyálj már, Kori. Kell a pénz vagy sem?

– A picsába már, Kálmán. Még szép, hogy kell, de értsd meg, hogy ki fognak baszni a gimiből, ha állandóan hiányzom.

– Engem sem basznak ki az egyetemről, és még le is fogok vizsgázni. Pedig én a jogra járok, ugye tudod… De most itt kellesz, Kori, és most itt is leszel. Nem látod, mekkora a kereslet?

– Figyelj már, nem mindenki apja szakosztályvezető, hogy le tudja vajazni a felvételit külföldi meccsjegyekkel meg edzőtáborokkal.

– De neked jók a jegyeid. Tudod, hogy én a gimiben… renitens voltam. Muszáj volt mindent bevetnie a faternak. Aztán látod, hogy még mindig ott vagyok.

– Még egyszer mondom, hogy nekem nincs protekcióm.

– Lesz, ne izgulj már, lesz, ha szükséged lenne rá – nyugtatta meg a barátja.

– Viszont ha ez ilyen rohadt lassan halad – mutatott Kornél az előttük araszoló, vagy inkább egy helyben álló kocsisorra –, akkor sosem hozunk be semmit. Márpedig itt nyomorgunk négyen, és egy csomó cuccot be kell hozzunk ahhoz, hogy bejöjjön a lóvé, amit ígértél.

– Korikám, baszd meg – fordult a volántól Kornél felé Kálmán. – Fent a kocsi tetején elhozunk egy Gorenjét, meg a csomagtartóban is egyet, pár Grundig magnó, videó, és a többi az ülés alatt, a számítógépes cuccok. Senki sem fogja ott keresni, elég látni, mennyi szart hozunk, lefizetjük, ha szórakozik velünk valaki, és egy jó nagyot szakítunk. Egy hét alatt teszünk tizenöt kört, abból már lesz lóvé. Csak váltogatjuk, hol megyünk át a határon és melyikünk vezet. Mégis, mit gondoltál, ingyen jön a lé?

– Hát…

– Tíz nap múlva már árulod majd a gimiben ezeket a számítógépes szirszarokat. Meg a videomagnót. Meglátod, hogy beindulunk. Megalapozzuk az életünket. Talán még ők is – mutatott vigyorogva a hátsó ülésen smároló fiatal szőke csaj és fiúja felé.

– Jól van – nyugtázta jóval később, a hazaúton, kicsivel Nickelsdorf előtt Kornél. – Majd szerzek egy igazolást.

– Szerzek én neked. Nem kell szívességet kérned attól a majom dokitoktól – veregette vállon a haverja. – Aztán majd tanulsz útközben, amikor én vezetek. Nyugi, meglesz az a felvételi. Mit is mondtál, te is a jogot akarod?

– Ja. Asszem. Az jó, nem? Ügyvédek leszünk, vagy bírók.

– Aha. Valami olyasmi. De szerintem jelentkezz a közgázra is. Jól fog jönni egy közgazdász a csapatban, ha oda vesznek fel.

– A nagy szart. Nem értek a számokhoz.

– Jó, akkor majd ők – intett hátra a fejével. – Ha benő addigra a fejük lágya, persze.

Egy kis csend támadt, majd utána:

– Nem fognak minket lesittelni ezért a rengeteg fuvarért?

– Már megint nyavalyogsz, mint egy kislány, baszd meg, Kori! Ma még csak ez az első, és ahogy a népeket itt elnézem, lehet, hogy nem is tudunk megfordulni, csak éjjel. De lesznek itt ennél még súlyosabb bulik is, amiben főszerepet kapsz, abban biztos lehetsz. Majd akkor fossál, most pedig fejezd be a rinyát.

Blanka

2016. július 3., 23 óra

Már kellemesen bóbiskolt a tévé előtt, ölében a laptoppal, amikor meghallotta a motorzúgást, majd a dudálást. Nagyon úgy hangzott, mintha a kapujánál dudálnának, úgyhogy kinyitotta a szúnyogháló ajtót és kilépett a teraszra. Egy férfit látott kiszállni egy sötét autóból, aki a hátsó ajtót nyitotta éppen, egy nő is csatlakozott hozzá az anyósülés irányából.

– Keresnek valakit? – kiáltotta oda.

– Hoztunk valakit. Egy embert, aki eléggé be van rúgva, és ezt a címet tudtuk kihúzni belőle. Úgyhogy elhoztuk.

Blanka arra gondolt, a mai világban ez szinte lehetetlen, meg hogy biztos tévedés az egész, hiszen senki sem adhatta meg az ő címét, azután az Elveszett idő és még egy-két másik könyv is beugrott neki, de ezekkel kapcsolatban nem akarhatnak most tőle semmit, különösen nem ezek az emberek ott, a kapuban.

Ugrásra készen állt, de nem mozdult. A két ember pedig egy zsákszerű valamit odatámasztott a kapuhoz, majd beültek a kocsiba, és már el is porzottak az úton.

Remélte, hogy nem egy hullát hoztak neki. Hogy ez honnan jutott eszébe, fogalma sem volt róla, valószínűleg a krimiolvasós időszakából. De szerencsére a „zsák” megmozdult a kapuban. Újabb kérdés: mit kezdhet vajon egy részeg emberrel, akit nyilvánvalóan tévedésből hozzá szállítottak? Hagyja a kapu előtt? Hiszen manapság még józan látogatókat sem szívesen enged be a házába, nemhogy részeg vadidegent.

Kezébe vette a telefonját, és lassan elindult a kapu felé.

Ahogy közeledett, úgy vált egyre ismerősebbé az alak az utcán.

Alig néhány órája találkoztak.

Radványi Ábel, a Hírszoba újságírója, illuminált állapotban. Ami azt illeti, voltak erre utaló jelek akkor is, amikor ma nála járt, de hogy ilyen állapotba kerül, azt Blanka nem sejthette, mint ahogy az sem fért a fejébe, miért mondta be megtalálójának a férfi az ő címét.

Ábel rátámaszkodott, még elég segítőkésznek is bizonyult, és most a teraszon, a hintaágyban horkolt.

Blanka arra gondolt, biztos megviselte az eljegyzés, aztán azon tűnődött, ugyan mi a frászt csináljon éjfélkor egy részeg pasival, aki a hintaágyában fekszik, és minden bizonnyal ott éri majd a napfelkelte is.

Egy órát ült a teraszon, a kinti lámpa fényénél, míg Ábel horkolva aludt. Majd Blanka halkan felállt, és bement a házba. Tétovázott egy kicsit, bezárja-e az ajtót maga mögött, de végül nyitva hagyta. A hálószoba ajtaját viszont nemcsak becsukta, hanem belülről oda is húzta a széket, amire a ruháit szokta letenni. Nem nagy biztosíték, de valójában nem is gondolta, hogy Ábel meg akarná támadni őt.

Nehezen aludt el. Nem értette, miért történnek éppen most ilyen váratlan dolgok, most, amikor rá máshol lenne szükség, és amikor egy nagy dobással megalapozhatna magának egy új életet. Ugyanakkor izgatta is a dolog, hiszen végre itthon is történik valami, nem egy nagy, sötét állóvíz az egész, mint amilyennek az ablakából most a Balatont látta.

Heléna

2016. július 4., reggel 7 óra

Kevés és nyugtalan alvás után kipattant a szeme. Oldalra fordult, aztán riadtan felült az ágyban. A nyitott ablakon keresztül felhallatszott a földszinti teraszról a reggelizés zaja, villák, kanalak csörrentek, orrát megcsapta a kerti levendulamező illata. Korábban úgy tervezte, ott készül majd néhány eljegyzési fotó, elképzelte magukat jó giccsesen, kézen fogva a levendulák között, ezért nem is hagyta, hogy a múlt héten leszüreteljen a kertész. Még éppen kitartott az első virágzás. Azonban a levendula most hidegen hagyta, meztelen testére felkapott egy hosszú pólót, és kirohant a fürdőszobába, hátha… de természetesen senki sem volt ott. Visszasietett a hálószobába, tanácstalanul megállt, majd a telefonjáért nyúlt.

A szám, amit hívott, nem csöngött ki, hanem kikapcsoltat jelzett.

Másik kontaktot választott ki, és várt.

– Hol vagy? – kérdezte, amikor végre megszólalt a férfi a vonal végén. Hallgatott, majd annyit mondott: – Jó. Akkor igyekezz.

Nem telt bele pár perc, és a teraszon ült farmersortban és pólóban egy kávé mellett a volt férjével.

– Mi a franc történt veletek? Hol van Kornél?

– Hát azt honnan tudjam. – Nem kérdés volt, nem felkiáltás, hanem kijelentés. Teljesen érdektelen arccal közölte, ettől Heléna még jobban felizgatta magát.

– Hogyhogy honnan? Mert veled ment el! – emelte fel a hangját. – És voltál olyan eszement, hogy hagytad: az eljegyzése estéjén pecázni vagy hova a francba induljon. Egyáltalán, hogy jutottatok le a tóhoz?

– Elvitt minket egy taxi. Legalábbis azt hiszem.

– Semmit sem értek.

– Nem emlékszem kristálytisztán a tegnap este történtekre – vallotta be Ábel.

– Tudom. Mindketten felöntöttetek a garatra. Nagy meglepetés volt ez a gyűrűvel…

– Aha. Már amennyiben a meglepetés a legjobb szó arra, hogy a vőlegényed csak egy bársonydobozt hoz, amiben nincs ékszer. És akkor felhúzattad vele ezt – nézett szemrehányón Helénára. Mindig tudta a nő, hogyan borítsa ki, de ez a húzása váratlan volt Ábel számára, és önmagának sem akarta bevallani, hogy mennyire megviselte. Pedig amúgy akár röhöghetett vagy elismerően mosolyoghatott volna rajta: a felesége mindig feltalálta magát.

– Mi a fenét csináltam volna… Tudod, hogy utálom az ékszereket. Nincs itthon ékszergyűjteményem.

– Akkor sem kellett volna felhúzatnod vele az ujjadra azt az ezüstgyűrűt, amit majdnem húsz éve kaptál tőlem!

– Oké. Igazad van – kortyolt bele a kávéjába a nő, és igyekezett a csészével elrejteni az arcát az exférje elől. – Hirtelen… meg akartam oldani a helyzetet, ha már ő így elbénázta.

– Szuper. Ezzel egyszerre aláztál meg mindkettőnket, nagyon értesz hozzá. – Ábel a csészéje alját nézegette, hátha varázsütésre terem benne még egy adag kávé, amivel csillapíthatja valamelyest a másnaposságát.

– Nem állt szándékomban.

Hát ez Heléna, gondolta a férfi, Heléna, aki még a bocsánatkérést is úgy adja elő, mintha rajta kívül mindenki hibás lenne, csak ő maga ártatlan.

– Oké.

– Szóval ezért tűntetek el? Mert megalázottnak éreztétek magatokat? Ezért volt hiábavaló, hogy utána mindkettőtöknek megmagyaráztam… meg… hogy próbáltam kideríteni, mi történt a gyűrűvel…

– Most miről beszélsz? – értetlenkedett Ábel. Amikor nem kapott választ, folytatta: – Adsz még egy kávét?

– A konyhapulton vannak a kapszulák. Csinálj magadnak – vonta meg a vállát a nő. Csendben ült, amíg Ábel két kapszulányi kávéval megtöltötte a csészéjét. Nézte, ahogy a volt férje kavargatja a sötétbarna italt, amiben se tej, se cukor, minek keverni, de ezt már meg sem kérdezte tőle, hiszen annyiszor tette a múltban. Tudta, mennyire kívánja most Ábel a cigit, de állítása szerint leszokott.

– Nem szoktam kávézni mostanában. Cigi nélkül értelmetlen a kávézás – bökte ki Ábel, majd felhajtotta a csésze tartalmát. – A mai nap kivétel – tette hozzá. – És még azt a kurva vérnyomáscsökkentőt is be kéne vennem.

– Kripli vagy – mosolyodott el Heléna. – De inkább azt mondd meg, hogy hol van Kornél.

– Ezt most tényleg tőlem kérdezed? – pislogott Ábel. – Honnan tudjam? Talán korán kelt, és bement a tévébe. Talán inába szállt a bátorsága, és hajnalban lelépett. Mit tudom én, hogy hol van.

– Veled ment el este.

– Oké, és?

– És azóta sem jött vissza.

Csönd támadt. Ábelt a röhöghetnék kínozta. Csak nem valóban lelépett az a nyikhaj? Hirtelen feldobódott.

– Hát szar is, ha az ember elfelejti megvenni a gyűrűt a saját eljegyzésére. Főleg egy ilyen családban, ahol a menyasszony apja árgus szemmel nézi minden mozdulatát, meg gondolom, a gyűrűben is megnézetné a követ.

– Muszáj mindenbe belekötnöd? Most nem a gyűrűről van szó, pillanatnyilag senkit sem érdekel az a rohadt gyűrű. Az az egyetlen kérdésem, hogy hol van Kornél? Elmentetek együtt, te most keveredtél vissza, ő meg nincs sehol. Gondolom, együtt töltöttétek az estét meg az éjszakát. Pecáztatok?

– Fogalmam sincs.

– Ezt hogy érted?

– Nem emlékszem semmire. Nagyjából az az utolsó emlékem, hogy beülünk az egyik itt parkoló taxiba, és elindulunk a part felé.

– És?

– Mit és? Be voltam rúgva.

– Tudom. Kornél is berúgott. Gyönyörűek voltatok.

– Köszönöm a nevében is.

– De hová mentetek? Volt nálatok bot, meg ilyenek?

– Talán. Nem tudom. Szerintem nálam semmi sem volt.

– Jó, akkor ne barchobázzunk tovább, meséld el, mire emlékszel.

– Semmire.

– Konkrétabban?

– Egész konkrétan: egyáltalán nem emlékszem semmire. Nagyjából még megvan, ahogy beülünk a taxiba, és elindulunk lefelé, a part felé. Aztán snitt.

– Ennyire rosszul bírod újabban az italt?

– Engem is meglepett. De talán sok volt a pálinka úgy hirtelen, előtte boroztam.

– Jó, akkor mi a következő emléked a taxi után?

– Az ébredés hajnalban.

– Micsoda?

– Egy nő teraszán ébredtem.

– Klassz. – Ábel nem tudta, nem érez-e ki Heléna hangjából egy kis féltékenységet. – Mondjuk valamiért nem lepődtem meg…

– Aha. Egyik interjúalanyom.

– Mikor mentél oda?

– Nem tudom.

– Hogyhogy nem tudod?

– Azt sem tudom, hogyan keveredtem oda, nem érted?

– Meséld már el részletesen.

– Beültünk a taxiba, és a következő, amire emlékszem, hogy hajnalban felébredek egy teraszon, ahol egyébként tegnap ültem, amikor egy háttérbeszélgetést csináltam azzal a nővel. Ő nyilván bent aludt a házban, bár nem nyitottam be, hanem fogtam magam és eljöttem. Kornél, mielőtt még kérdezed, nem volt velem, és szerintem a házban sem volt, bár ki tudja. Mondom, nem nyitottam be. Elindultam, gondoltam, visszagyalogolok. Egy darabig sétáltam, aztán jött az úton egy baromi nagy Mercedes, és ahelyett, hogy elszáguldott volna, megállt mellettem. Déri volt, a nőgyógyász, és elhozott a kapuig. Te tudtad, hogy válnak?

– Hagyjál már, mondd tovább.

– Hát lehet, hogy csak duma a válás, de…

– Baszd meg, Ábel. Nem érdekel Maja családja, most a sajátom érdekel. Mondd tovább!

– Akkor hívtál, amikor beléptem a kapun. Ennyi.

– Vagyis? – forgatta a szemét a nő. – Hol voltatok, hol van most Kornél, hogy kerültél annak a nőnek a teraszára?

– Na ezek azok a kérdések, amelyekre én is szeretném megtalálni a választ. Kivéve persze arra, hogy hol van a vőlegényed, mert az nem érdekel különösebben.

– Nagyon vicces vagy – állt fel Heléna. Hátat fordított Ábelnek, a tájat nézte. – Tehát az is lehetséges, hogy valamilyen buliban voltatok?

– Nem tudom, képes lehettem-e azok után még inni.

– Szerinted hová mentetek?

– Hát gondolom, pecázni. Bár mint tudod, sosem pecáztam, mindig utáltam a csónakokat meg a horgászbotot, meg a halat is, amíg nem kerül a tányéromra.

– Erőltesd már meg az agyad. Hol lehettetek? Hová vitt a taxis? Meg tudjuk találni a taxist?

– Nem tudom, mit mondjak, Heléna, ne kaparj már így egy férfi után, aki lelépett! – Felállt, és hátulról megsimogatta a nő karját, Heléna azonban visszafordult és eltaszította magától a volt férjét.

– Te ne merj nekem ilyesmit szóvá tenni, azok után, hogy… – Dühöt szórt a tekintete. Hátrább lépett, ismét hátat fordított Ábelnek. Előhúzott a farmersortja zsebéből egy papír zsebkendőt és belefújta az orrát. Ábel meglepve nézte. Ha valaki, hát az ő exe nem volt egy sírós, szipogós nő. Persze most ő is elvetette a sulykot, de roppant idegesítő volt Heléna ezzel a Kornél-őrülettel, ami tegnap egy kicsit játéknak tűnt, Ábel még el is tűnődött rajta, Heléna nem csupán szórakozik-e ezzel a Zollnerrel, hogy elűzze az unalmát.

– Nem tudom, mi volt éjjel. Esküszöm.

Már a nappaliban álltak, Heléna többször is megpróbálta elérni Kornélt, de még mindig kikapcsoltat jelzett a telefonja.

– Megkérdezzük a recepción, kik jöttek-mentek itt este, a legtöbb helyi taxist ismerik. A tegnap esti műszaknak emlékeznie kell a főnökük két részeg exvejére, amint együtt eltaxiznak – tűnődött Heléna, és Ábel nem javította ki, pedig érzett hozzá egy kis kedvet. – Legalább odáig jussunk el, hogy hová vitt titeket a taxi.

– Oké. Nyomozzunk. Szerintem abban jó vagyok.

– Cinikus vagy. Leszarod, hol van Kornél.

– Őt valóban leszarom, de téged nem.

– Akkor hívd fel azt a nőt, akinek a teraszán ébredtél. Mit mondtál, hogy hívják?

– Nem mondtam semmit – dünnyögte. – És hol ismerkedtetek meg Kornéllal? – szólt Heléna után, de a nő már kilépett a lakásból és a recepció felé tartott.

Ábel

2016. július 4., reggel 8 óra 16 perc

– Halló. Radványi Ábel vagyok.

– Á. Jó reggelt.

– …

– Kényelmes volt a hintaágy?

– Igen. Azt hiszem.

– Örülök.

– Lenne néhány kérdésem.

– Szerintem nekem is.

– Az jó. Akkor…

– Be kell mennem Füredre, várok egy küldeményt, amit nem hoznak ki ide. Esetleg ott találkozhatunk.

– Hol?

– Mondjuk a szívkórháznál, a parkban?

– Nagyszerű. Úgysem vettem még be a vérnyomáscsökkentőmet.

– Akkor egy óra múlva – nevetett a nő.

Kifelé menet, kopogás után benyitott Dorina szobájába. Az ágya pedánsan bevetve, a gyerek sehol. Reggel nyolc óra, és a lánya már ébren van. Nem tőle örökölte a korán kelésre való hajlamát, gondolta. A két kicsi még aludt a közös szobájukban. Az alsó szinten benézett a reggelizőteraszra, de ott sem látta Dorinát. Váltott pár szót a feldúlt Helénával, megígérte, hogy hamarosan visszatér és folytatják, immár több információ birtokában, majd felpattant egy Villa Hof felfestéssel ellátott női kerékpárra. Mire a recepciós utánakiáltott, hogy nem úgy megy az, meg adjon személyit, addigra már kint is volt az utcán. Fél füllel hallotta, ahogy a volt felesége mentegeti, de gyorsan eltekert.

Egy kis sport nem árthat, gondolta, főleg amíg lefelé karikázik, de azért nem ez volt a reggeli terve, hogy másnaposan, jó pár év tunyaság után edzéssel nyissa a napot, csakhogy még nem érezte elég józannak magát, hogy kocsiba üljön. Az öreg rendes pálinkát főz, ha így kiütötte egész éjszakára. Persze az is átfutott az agyán, hogy le kell állnia, nem piálhat annyit, mint előző nap tette, meg még egy májfunkciós vizsgálat hasznossága is felrémlett előtte, mint minden rendes másnaposban, aki már megbánta az előző esti piálást. Azt remélte, hogy a biciklizés segíti a gyors méregtelenítésben.

– Csak nem kerékpárral? A tegnapi után? – Blanka egy padon ült, és egy csomagot próbált beleszuszakolni a táskájába, amikor Ábel megjelent mellette.

– Na ez az. Pontosan a tegnapiról szeretnék beszélgetni – támasztotta le a biciklit Ábel a padhoz. – Meglehetősen kínos, de egyáltalán nem emlékszem rá, hogyan kerültem a teraszára.

– Engem is meglepett – bólintott a nő elégedetten, amikor végre beilleszkedett a hatalmas boríték a táskájába. – Nem számítottam a visszatérésére.

– Hogyan jutottam mégis magához?

– Egy pár, egy férfi és egy nő hozta kocsival. Hogy úgy mondjam, valójában odatámasztották a kapumhoz… – Blanka kíváncsian nézett rá. Ábel akarata ellenére elvörösödött.

– Felöntöttem a garatra. Az eljegyzésen…

– Oké, de miért nálam kötött ki? Állítólag az én címemet adta meg annak a párnak.

– Hihetetlen – ingatta a fejét. – Elképesztően kínos, de semmire sem emlékszem. A vőlegénnyel indultunk valahová, a volt feleségem szerint horgászni, amit, hangsúlyoznám, sosem műveltem, és Heléna szerint mindketten be voltunk rúgva. Mármint a vőlegénye is és én is. Arra még emlékszem, hogy a vendégház előtt beszálltunk egy taxiba, és snitt.

– Hány órakor?

– Fogalmam sincs.

– Pedig ha tudná, akkor kiszámolhatnánk, mennyi idő telt el az indulás és a hozzám történt megérkezése között.

Ábel előhúzta a farmerzsebéből a telefont, és írt egy sms-t Helénának. Pillanatnyilag egyáltalán nem érzett kedvet ahhoz, hogy újra beszéljen vele. Természetesen Heléna azonnal hívta, de ő hagyta csörögni a telefont. Ami azt illeti, jó idegei voltak az exének, csöngött vagy tízet a telefonja. Nem sokkal később érkezett egy sms.

– Azt írja, hogy kilenc körül, de nem emlékszik pontosan – mutatta oda a mobilt Blankának.

– Hozzám tizenegykor érkezett meg.

– Ó. Akkor a franc tudja, mi történt az alatt a két óra alatt. Mit mondtak a „megmentőim”, hol találkoztak velem?

– Nem mondták, én pedig annyira meglepődtem, hogy nem kérdeztem semmit. Mire a kapuhoz értem, ők már el is indultak. Csak annyit mondott a férfi, hogy ezt a címet tudták magából kihúzni.

– Nem értem – rázta a fejét Ábel, és szerette volna megmagyarázni, kimagyarázni magát a kínos helyzetből, de semmi sem jutott eszébe, amivel kimenthette volna magát. – Akkor az a helyzet, hogy igazán berúgtam. Nem kicsit. Persze – tette hozzá – végül is az a mentségem, hogy váratlanul becsöppentem a volt feleségem eljegyzésére, ahová az a fasz jelöltje, ha mondhatom így, még meg is hívott. Most meg senki sem tudja, hol van.

Hallgattak. Ábel hagyta, hogy Blanka emésztgesse az információt. Aztán a nő megszólalt:

– Tehát együtt mentek el a vőlegénnyel, ittasan, és egyikük sem került elő az éjjel. Vagyis hát maga már igen…

– Valahogy így. Igen. Heléna ki van akadva rám, és azt hiszi, tudom, hogy hol van a… barátja. Vagy azt hiszi, hogy szándékosan eltávolítottam tőle. Miközben nálam beállt a teljes filmszakadás.

– Miért nem hívja fel Heléna a barátját?

– Próbálta – vonta meg a vállát Ábel. – De nem éri el. Eltűnt. Mondjuk azok után, hogy nem volt nála gyűrű, csak egy üres ékszeres doboz, nem is csodálom, ha elásta valahol magát szégyenében. Most képzeljen el egy eljegyzést, ahol nincs gyűrű, és végül Heléna a tőlem a megismerkedésünk után kapott ezüstgyűrűjével jegyezteti el magát a vőlegényével. Elég erős, nem?

– Huhh. Ha magam elé képzelem, hát valóban… furcsa. Egyébként pedig kifejezetten filmvászonra kívánkozik.

– Ja. Persze.

– Most akkor a maga feladata, hogy megtalálja a vőlegényt?

– Engem aztán az sem érdekel, ha többé elő sem kerül – nevette el magát. – Ám mivel Heléna velem látta utoljára, engem gyötör. Nem gondolom, hogy elhiszi azt, ami az igazság. Hogy semmire sem emlékszem attól kezdve, amikor beültünk a taxiba. Sőt még arra sem, hogy hová indultunk kettesben. Pedig okolhatná az apja pálinkáját is.

– Aha. De ez azért elég rosszul hangzik, nem igaz?

– Mármint micsoda?

– Hát az, hogy eltűnt egy férfi, egy ismert férfi, akit magával láttak utoljára, maga utálja őt, mert a volt feleségét jegyezte el, ráadásul semmire sem emlékszik.

– Na jó, hát az erős túlzás ebben a pillanatban, hogy eltűnt, és az is, hogy utálom. Nincsenek érzéseim iránta. Nagyon sok ilyen alak van egyébként, akik felszívódnak, amikor valami nem úgy alakul, ahogy szeretnék. De maga ezt esetleg jobban tudhatja, mert ilyesmivel vannak tele a pszichológiai meg női magazinok: hová tűnik a férfi, miért nem jelentkezik többé és a többi.

– Ne reménykedjen – mosolyodott el Blanka. – Bár én nem ismerem a maga családját, de abból, amit tegnap elmondott, nem feltételezem, hogy ez a Kornél nevű illető el akarna tűnni Heléna életéből. Sőt.

– És ezt honnan veszi? Mit mondtam, amiből erre a következtetésre jutott?

– Nő vagyok – emlékeztette. – Ez a helyzet nem az, amiből kimenekül egy férfi. Egyébként meg pont ilyen cikkeket szoktam fordítani időnként, párkapcsolati anyagokat fiatal lányoknak szóló magazinokba, egy csomó szakértő elemzi az ehhez hasonló helyzeteket. De szerintem ez nem az, amiből kimenekül egy férfi.

– A nagy szart nem. – Legyintett, majd hozzátette: – Egyébként én is kommunikációval foglalkozom, csak amikor én kezdtem, még nem így nevezték, meg nem volt valami fancy dolog, tudja.

– Aha. Miért, hány éves?

– Negyvennégy.

– Na akkor nagyjából egyidősek vagyunk, mert én meg negyven.

– Szuper. Nem látszik magán – mondta automatikusan Ábel, bár tulajdonképpen így is gondolta. Egy cigire vágyott nagyon erősen, egy cigi és egy kávé most segítene rajta. Persze a kávékon már túl volt, a cigit pedig nem lehet újrakezdenie, mert ha csak egyet is elszív, akkor nincs megállás.

– Köszönöm. Szóval, hol lehet ez a Kornél?

– Maga is ezzel gyötör. Fogalmam sincs. De az tuti, hogy van valami stiklije.

– Ezt honnan veszi?

– Á, nem tudom. Valahogy érzem.

– Mármint nőügy?

– Nem. Nem hiszem. De valami nagyon nem oké vele kapcsolatban.

– Mármint azon túl, hogy éppen a volt feleségét készül elvenni?

– Igen, azon túl. De nem tudnám megmondani, mi nem stimmel.

– Van egy lehetőség… – gondolkodott el Blanka –, hogy esetleg kicsit jobban megismerjük. Anélkül, hogy előkerülne persze.

– Aha. – Ábel rámeredt, és már kattogtak a kerekek az agyában. Nem is Kornél, hanem a téma miatt, amiért eredetileg felkereste a nőt.

– Először finoman utána lehetne menni. Mondjuk ha Heléna ismerőse lenne a közösségi oldalon…

– Vagy ha tudná a belépőkódját?

Blanka zavartan elnézett a távolba.

– Az már tulajdonképpen a fiókja feltörése lenne.

– Ja. Hát engem nem is érdekel, hogy hol van – nyugtázta Ábel, és szórakozottan megpróbált az ujjával egy foltot ledörzsölni a combján a farmernadrágjáról. – De ha Helénát érdekli, akkor lépjen be valahogy a fiókjába, nem igaz? Bár ugye – fordult vissza Blanka felé –, ha nem jelentkezett be valahonnan vagy nem posztolt, akkor nincs sok esély, hogy előrébb jut.

Csend. Ábel próbálta palástolni, hogy feszülten figyel, tovább dörzsölgette a koszfoltot a nadrágján.

– Maga szokott részegen posztolni? – kérdezte végül Blanka.

– Előfordul. De másnap általában törlöm. Értem, mire gondol. Hogy posztolt valamit, és kitörölte, de a fiókja naplójában vagy hol megtalálhatók az előzmények.

– Ez is lehetséges. De konkrétan nem erre gondoltam, amikor azt mondtam, hogy kicsit jobban is meg lehet ismerni. A tevékenységnaplója sok mindenről árulkodhat. Sőt. Vannak alkalmazások, amelyeket használt, a fene tudja, sok minden lehetséges, mondom én, a laikus. De természetesen nem vagyok biztos benne, meg hát a maga motivációja is lényeges, amikor eldönti, hagyja-e a fenébe az egészet, vagy segít a volt feleségének újra férjhez menni.

– Roppant humoros.

– Oké. Felejtse el – állt fel a padról a nő. – Tényleg örülök, hogy kényelmes volt a teraszomon éjszakáznia, de most, hogy melegszik az idő, én hazamegyek, aztán talán strandolni fogok.

– Lehet, hogy amire utalt… – állt fel Ábel is –, az a könyvekkel vagy a fordításokkal kapcsolatos?

Blanka tekintete nem látszott a sötét napszemüveg mögött, de azt a férfi azonnal észrevette, ahogy megrezzent. És azt is konstatálta, hogy már másodszor rezzent össze a könyvek vagy a fordítás szó hallatán.

Blanka

2012. június

– Mielőtt újra belevágnának, javaslom, hogy keressenek fel egy pszichológust – tanácsolta a férfi, és valamit pötyögött a számítógépén.

– Ezt hogy érti? – fakadt ki Blanka. Épp elég volt neki az elmúlt időszak, inkább együttérzésre számított, és nem ilyen „jó tanácsra”.

– Úgy, hogy nincs szervi ok a háttérben – dőlt hátra a székén az orvos. – Mégis az utóbbi volt a negyedik vetélése. A hiszteroszkópiával is kizárható bármilyen anatómiai vagy egyéb probléma, hormonálisan rendben van, és a férje leletei is jók.

– Vagyis?

– Vagyis – hajolt közelebb a nőgyógyász – előfordulhat, hogy tudat alatt maga nem akar gyereket. Fél tőle, túl nagy felelősségnek érzi, talán tart attól, hogy a párkapcsolata nem fog úgy működni, ahogy elképzelte, ezer és egy lelki ok lehet, amit a szakember feltárhat, és az ő segítségével esetleg megoldhatnak. Mindenesetre egy kis pszichológiai támogatás jól jönne, mielőtt újra megpróbálnák.

– Gondolja, hogy nem akarok gyereket?

Az orvos a kezébe vett egy tollat, megforgatta, majd Blankára szegezte a tekintetét.

– Nagyon sok mindent láttam már. Természetesen a tényeken alapuló orvoslásban hiszek, ám abban is biztos vagyok, hogy az agyunk és a tudatalattink nagyon jó irányító. Kemény kezű, erős irányító mindkettő. Nem egy páciensem volt már, aki véleményem szerint azért vesztette el a magzatát, mert vagy nem akarta teljes szívből, vagy félt a továbbiaktól, aggasztotta a partnerkapcsolata tartóssága, esetleg rettegett tőle, hogy elveszíti a magzatot, és belerohant egyfajta önbeteljesítésbe. A tudomány fontos dolog, lehet támogatni a terhességet különböző gyógyszerekkel, de ne hagyjuk figyelmen kívül az emberi tényezőket. Maga teljesen egészséges, termékeny, és a teste készen áll a gyermekvállalásra. De vajon a lelke, a szíve is készen áll rá?

Blanka némán bámult az orvosra. Nem értette, hogy lehet valaki ilyen érzéketlen, ennyire bunkó, hogyan feltételezhet olyasmit, ami nincs is. Hát ehhez a doktorhoz sem jön többé, döntötte el, miközben próbálta visszatartani a könnyeit.

Napokig – miközben teljes szívéből gyűlölte az orvost – leveleket fogalmazgatott, hol magában, hol pedig a telefonján, mert egy olyan profi szöveget akart megalkotni, amelybe nem lehet belekötni. Írt az orvosnak, a kórháznak, a nőgyógyászok mindenféle szövetségének, orvosi etikai bizottságnak, egyre fontosabbá vált számára, hogy szavaival bizonyítsa, az orvos alkalmatlan a szakmájára, durván belegázol a betegei lelkivilágába, olyan feltételezéseket mond ki majdhogynem állításként, amelyek csak az ő torz lelkében születhettek meg. Persze egyik levelet sem küldte el.

Nem mondta el Dénesnek, mi történt az orvosnál, hogyan is mondhatta volna el. Azt sokkal könnyebben tálalta volna, ha lombikbébiprogramot ajánlott volna nekik a nőgyógyász, vagy gyógyszereket ír fel mindkettejüknek, esetleg csak neki. Inkább hallgatott.

Aztán jött a szünidő, a vakáció, és hirtelen felszabadult egy csomó ideje, mégsem lettek könnyebbek az álmai, sőt egyre vadabbakat álmodott. Üldözésről, menekülésről, zuhant és rohant, sötét barlangba zárták, megölt egy csomó embert. Félt az elalvástól, félt az álmaitól, miközben egyre fáradtabbá vált.

És elérkezett a július, a balatoni nyaralás a nagyanyjánál, ahogy mindig. Almádiban, fent a hegyen, a kis házban, ahová Dénes a nagyanyja miatt nem ment valami nagy kedvvel, de mivel neki sokat jelentett, kibírta a két hetet, főleg strandolással. Ahogy mondta, hiába szép a kilátás, nem kedvelte a ház szagát, szerinte öregszaga volt, és Blanka tudta, képtelen lenne meggyőzni arról, hogy ez nem „öregszag”, hanem a gyerekkori nyaralások illata. A kertben pompázó hatalmas rózsabokrok ontotta illat a falak mészszagával, a nagyanyja pörköltjének és a bejárat előtt nyíló levendulának illatával keveredve, amelybe belevegyült a gyerekkori főtt kukorica, a lábosban főzött, darabos sárgabaracklekvár és a boldogság illatának édes elegye.

Ez az ő gyerekkora volt, meghosszabbítva, a hely, ahol még harmincas éveiben is gyerek lehetett, a hely, ahol nem voltak csalódások, bukások, látványosnak tűnő, de a bankszámlán már egyáltalán nem látható fizetésemelések, elvált szülők, fejfájós diákok, kettesre felhúzott dolgozatok, ingerült és agyonhajtott anyák és apák, idióta igazgatóhelyettes, és ahol, legfőképpen, nem voltak vetélések, elvesztett magzatok, kétségek és reménytelenség.

Ez volt a Balaton, a nagyanyjával, aki nyolcvan fölött is csupa mosoly és csupa energia volt, pedig nem mindig lett volna oka rá. És, őszintén szólva, semmiféle érvet nem tudott volna elfogadni, hogy ne töltsön ott egy hónapot nyaranta. Ha Dénesnek csak két hét jutott belőle, mert ennyi szabit tudott kivenni, akkor ennyit, és akkor is elment volna Almádiba, ha Dénes egy nyáron történetesen nemet mond. De nem mondott nemet, csak úgy készülődött minden egyes alkalommal, mint akinek a fogát húzzák.

Ám nem ajánlott más alternatívát, nemcsak júliusra, de augusztus elejére sem, amikor pedig Blanka még el tudott volna utazni vele bárhová, akár a világ végére is. De hát Dénes nem volt egy nagy utazó, és csak a szemét forgatta, amikor Blanka arról ábrándozott hangosan, hogy egy napon meg fogja nézni Ázsiát meg Dél-Amerikát meg a Karib-térséget. Igen, Dénes ezt tartotta gyerekesnek, merthogy az embernek „abból kell főznie, amije van”.

Blanka már akkor is sejtette, hogy mégis lehet „több”, vagyis megoldhatja, áldozatok árán, na nem biztos, hogy rögtön Dél-Amerikát – hanem mondjuk Marokkót vagy Spanyolországot látni, az is csodálatos lett volna. De nem volt elégedetlen, mindig vágyott Almádiba, az volt a világ, az igazi csoda, az volt a desszert, és ha néhanapján hiányzott is a desszertről egy kis tejszínhab vagy koktélcseresznye, nem foglalkozott vele.

Ám akkor, júliusban jött egy álom, egy felszabadító, csodálatos álom, nagyjából a második ott töltött hetük közepén, amikor már elaludni is alig mert.

Egy álom a szabadságról, ami megváltoztatta az életét.

Ábel

2009. augusztus 10.

– És nem gondoltad, hogy azért este lejöhettél volna? Az, hogy a Dunakanyarban szerkesztőségi buli volt tegnap délelőtt, nem ok arra, hogy eltűnj. – Heléna a konyhapultnak támaszkodott. Ábel hitetlenkedve nézte, most tűnt fel neki, mekkora a felesége hasa. Dorinával a terhessége utolsó hónapjáig szinte alig látszott, hogy gyereket vár, most meg már a hetedik hónap végén akkora hasa volt, mint aki ikreket fog szülni. Karcsú test, középtájt egy hatalmas, szabályosan kerek has. Meghökkenve nézte. Esküdni mert volna rá, hogy három napja még nem látszott rajta ennyire, hogy gyereket vár. Vagy csak a testhez simuló ruha okozott optikai csalódást? Most is és mindig vonzó volt számára, egy okos, szexi dög, aki próbált időnként uralkodni rajta, változó sikerrel.

– Délelőtt kezdődött, de ahogy szokott, elhúzódott. Egyébként nem tűntem el, csak nem találtam a telefonomat – rázta meg a fejét. – A végén kiderült, hogy Mikorics elrakta, mert olyan, mint az övé.

– Aha. Nem is írták meg a hírekben, hogy tegnap az összes vonalas telefon elromlott Budapesten, meg a Dunakanyarban is.

– Most komolyan…? Mondtam, hogy szombat délután már nem fogok kocsiba ülni.

– Tudod, mi van, Ábel? – lépett odébb a nő, amikor Ábel puszit akart neki adni. – Az a helyzet, hogy függőségbe kerültél, és nem velem, hanem az alkohollal. Nagyon sajnálom, ha ezt nem veszed észre.

– Tudod, hogy amikor egy évben egyszer buli van a főszerkesztőnknél, akkor…

– Nem, Ábel. – Heléna kinézett az ablakon keresztül a teraszra, Dorina éppen a barátnőjével lógott a korláton. – Itt nem az évi egy buliról van szó, amit Horváthék tartanak, hanem arról, hogy folyton mérlegelsz, hová mész, mikor menj, ihatsz-e, nem indulsz el délután, nincs esti vezetés, itt is reggel apám borával nyitsz.

– Reggeli után, de itt pihenünk – vetette közbe Ábel. Nem igaz már, hogy ilyen kekeckedős lett a felesége a terhessége végére. Pontosan kellett tudnia, hogy csak hétvégén iszik, hétköznap legfeljebb este kortyol egy, néha két pohár vörösbort, köztudomású, hogy az jót tesz az egészségnek. Egyébként se kérje rajta számon a felesége azt, hogy a saját apja által készített bort megissza, sőt megdicséri. Lenne patália, ha nem ízlene neki Hofbauer bora!

– Jaj, hagyd már ezt a hülye szöveget. Harminchét éves vagy, kétgyerekes apa leszel, és… Szeretném, ha kevesebbet innál, jóval kevesebbet. Ráadásul most már inkább az egzisztenciád építésével kéne foglalkoznod.

– Jó állásban vagyok! Van fizetésem, bejelentett állásom. Neked ez nem egzisztencia?

– Aha, van fizetésed, egy hetilapnál, ami egyre felszínesebb. És téged rohadtul nem érdekel az egész, amit nyilván a főnökeid is tudnak.

– Jól végzem a dolgomat. – Nem is képzelte volna, hogy idáig juthat ez a beszélgetés.

– Csakhogy én látom rajtad: egyáltalán nem érdekel, amit csinálsz, te nem ez vagy, aki a „hét hősnőjével” készít anyagot, és még ha az írásod jó is, az egész egy katyvasz lesz a magazinban azokkal a fotókkal, képaláírásokkal… A fizetésed az éhenhaláshoz sok, a megélhetéshez kevés.

– Azt hittem, örülsz, hogy állásba mentem – csodálkozott rá Ábel. A nők valóban teljesen kiismerhetetlenek, tette hozzá gondolatban. – Nem gondoltam, hogy fontos neked, hogyan tördelik be az oldalakat a lapnál.

– Ábel, te oknyomozó újságíró voltál, és csupa közéleti dologgal foglalkoztál, amit nagyon szerettél.

– De megszűnt a lap!

– Nem szűnt meg. Leépítettek.

– Meg fog szűnni – morogta.

– És ha nem szóltál volna be minden szerkesztőségi megbeszélésen a főnöködnek, akkor…

– Jó, mindegy. Nem érdekel a politika.

– Nem is politika volt, hanem értelmes témáknak eredtél a nyomába.

– Ma már minden politika, hát nem érted?

– Akkor ezzel befejeztük – sóhajtott Heléna, és óvatosan leült az egyik étkezőszékre. Ábel összehúzta a szemöldökét. Nagyon furcsán viselkedett a felesége, eddig úgy mozgott, mint egy macska, most meg hirtelen elnehezült.

– Jól vagy? – kérdezte lágyan.

– Igen. Csak elfáradtam.

– Akkor jó – mosolygott rá. – És szerinted… hol lenne a helyem? Hol írhatnám azt, ami érdekel, meg amit szerinted jól tudok csinálni?

– Hát valahol az interneten, egy online sajtótermékben – vonta meg a vállát Heléna. – Hol máshol?

– Online? Jézusom, Heléna. – Erre már nem talált szavakat.

– Miért? Vagyis miért ne?

– Ki a szart érdekel az internet? Ki ad hitelt a pillanat termékének? A printen nőttem fel, a print az, ami hiteles. A nyomtatott szó hatalma, tudod.

– Nem akarod tudomásul venni, hogy minden változik. Minden. Ma már nem mondhatod, hogy nincs hitele annak, amit az interneten olvasol. Oké, nem biztos, hogy egy blognak hinned kell, de olvasgass egy kicsit angolul, nézd meg, hová tart az amerikai sajtó, például.

– Jó. – Semmi kedve nem volt tovább folytatni ezt a sehová sem vezető beszélgetést, felvilágosítani a feleségét arról, amit ő jobban tud. Látott kísérleteket, látott jól működő külföldi honlapokat, de biztos volt benne, hogy a hirdetők még jó ideig maradnak a printnél, és ha ott maradnak, akkor a pénz is ott marad, és nem az internetes szarságokban. – Amúgy van némi különbség a print és az online szövegeinek színvonala között. – Csak nem bírta befejezni.

– Mert ti, printesek el vagytok szállva és körül is vagytok bástyázva segítséggel – mosolyodott el a felesége. – Van szerkesztőtök, olvasószerkesztőtök, korrektoraitok, amíg van bevétel, csak hát a hirdetők majd szépen átmennek a netre, és…

– Hagyjál már, Heléna. Egyrészt nem az olvasószerkesztő, hanem az íráskészség hiányával van baj az online sajtóban. Másrészt… baszogass inkább azért, mert nem hívtalak tegnap, baszogass bármi másért, de legalább a szakmámat hadd ismerjem én. Egyébként nem lehet, hogy nemsokára szülni fogsz? – kérdezte hirtelen.

– Ezt hogy érted?

– Hát hogy… elnézte az orvosod az időpontot.

– A szülészethez is értesz?

– Nem. Nem tudom. Biztos, hogy nyolc hónapos terhes vagy, és nem több? – bökte ki végül. A rohadt életbe. Bárcsak ne azon gondolkozott volna már a beszélgetésük kezdetétől, hogy mi történt nyolc vagy kilenc hónappal korábban. Hogy hol voltak akkor. Hogy hol volt akkor Heléna.

Kornél

1992. december 4.

– Mit szóltok? Nektek is tetszett, ugye? Szerintem szuper volt, imádtam, még ezerszer meg fogom nézni! – A lány ragyogó arccal lelkendezett. Kornél sötéten összenézett Kálmánnal, aztán lehagyták őket, Kálmán húgát és azt a fasz Kerecsendit, andalogjanak csak a kocsihoz.

– Rémesen nyálas, baszd meg – rázta a fejét Kálmán. – Több mint testőr, ugyan már. És elhiszik erről a fasziról, hogy valóban testőr. Nekem nem ilyen testőreim lesznek.

– Hát gondolom is, hogy Kevin Costner nem áll be a testőrödnek – nevetett Kornél. – Mondjuk hamarosan tényleg szükségünk lesz testőrökre.

– Aha, és mi nem fogunk így dalolni nekik, nem igaz?

– Nem dalolunk senkinek – Kornél bólintott. – Semmiről. De fontos megjegyeznem, hogy nekem egy kicsit most össze kell raknom magam. A vizsgaidőszakra egyben kell lennem, még egyszer nem engedhetem meg magamnak azt, ami tavasszal volt.

– Nyugi. Nem lesz gáz.

– Mondod te.

– És tudod, hogy igazat mondok.

– Hát ja, de már így is sokat dumálnak rólunk az egyetemen. Rólatok Gallaival, Szűccsel… a kis csapatodról, meg rólam.

– Mert te is a csapat része vagy, Kori.

– Oké, de én egyelőre nagyon úgy látom, hogy a piszkos meló marad rám. Tiétek a világmegváltás meg az ideológia, enyém a piszkos munka. – Nem volt könnyű kimondania azt, ami már jó ideje nyomasztotta. Ha már így alakult, ahogyan, akkor jó lenne teljes jogú csapattaggá válni. Hiszen ő is a jogra jár, meggyőződése volt, hogy több esze van, mint Szűcsnek vagy Gallainak, akikkel gyakran lógott együtt Kálmán – persze Kálmánnál nem, mert ő mindig nagy szervezőmotor volt.

Elvileg ők ketten a legjobb haverok, aztán mégis más az egyensúly. Jó, ő a legfiatalabb, de mégis. Leszámítva persze Kerecsendit, aki valami kamufőiskolára jár, mert annyira sötét, hogy sehová sem vették fel, de hát izmos, jóképű és – bár nem tud róla – vicces is, úgyhogy Kálmán húga jogán ő is tagja a csapatnak. Általában ő végzi azt, amihez senkinek, még Kornélnak sincs kedve, büszkesége, ereje.

– Piszkos meló? – csodálkozott rá Kálmán. Aztán rámutatott a vadiúj, ezüst Ford Escortra, amit már kezdett befedni a hó, a sötétzöld tetőablakot például már eltakarta. Bár ez a hó nagy valószínűséggel nem fog megmaradni, de egyre nagyobb pelyhekben hullott, a szél pedig néha annyira belelendült, hogy szinte vízszintesnek tűnt a havazás. – Hát ez a kocsi?

– Ja. Jó, basszus, de a kezem nem tiszta, érted. Míg a tiétek tiszta marad.

– Korikám, nem értem. – Kálmán megállt, és belebámult a barátja szemébe. Hosszú, fül alatt érő, vékony szálú haja már majdnem fehér volt a hótól. – Mi a baj? Ebben egyeztünk meg. Hogy te vagy a legfiatalabb, a legmozgékonyabb, te voltál atléta, sportos vagy, kedves mindenkivel, amíg csak lehet. Hát mi nem tetszik?

– Ő például fiatalabb – intett a fejével a mögöttük battyogó Kerecsendi felé Kornél.

– De ő síkhülye, nem érted?

– Jó, de meddig csináljuk ezt? Mi a jövőképem?

– Ügyvéd leszel, rohadt sokat keresel, te leszel a pártunk ügyvédje.

– Pártunk? És te? Miről beszélsz? – Kálmán sokszor meg tudta lepni őt, de ennyire talán még sosem. Miféle pártról gondolkozik?

– Szerintem a jövő évben megalakulunk. Egy jó kis párt, majd figyeld. Ha meglesz a diplomám, ami pedig mindjárt meglesz, politológiát fogok tanulni, ösztöndíjra pályázom.

– De mi a szarnak párt? – pislogott Kornél. – Milyen hülyeség ez? Nem arról volt szó, hogy amint meglesz a szakvizsgánk, nyitunk közösen egy irodát?

– Iroda, az lesz, nem is kell a szakvizsgára várni – mosolygott Kálmán. – Hát mit gondolsz, miért dolgozunk?

– De mi ez a pártdolog? – Nekitámaszkodott a nedves autónak, Kálmán mellette állt. A fiatalok egy utcai lámpa alatt smároltak, narancsszínű fényben hullott rájuk a hó, talán újrajátszották a Több mint testőr egyik jelenetét, legalábbis ez futott át Kornél agyán.

– Tudod, hogy ebből lesz a pénz. Idővel profilt váltunk.

Kornél nem nagyon értette, mire céloz, de remélte, ez azért azt jelenti, hogy a mostani zűrös dolgokat hamarosan befejezik, legalábbis azt, amiben neki is jelentős része van.

– És te mi leszel? Ügyvéd? Bíró? Ügyész? Éppen mit gondolsz? – kérdezte Kálmánt.

– Egyik sem. Majd én leszek a munkaadód, de nem fogom használni a jogi diplomámat.

Kornél megrázta a fejét. Kálmán mindig kész volt új tervet kovácsolni és nagyobbat álmodni, mint ők együtt valahányan. Ezt a mostanit nem értette, de tudta, hogy a barátjának vannak olyan ideái, amelyeket sosem valósít meg, csak szórakoztatja magát velük.

Beültek a kocsiba, Kornél indított. Sosem hitte volna, hogy érezheti majd egy új autó illatát. Ezért már az is megérte, amivel éppen a pénzt kereste. Végül is nem panaszkodhat, a jogra jár, és ha semmit sem szúr el túlságosan, akkor néhány év múlva diplomát szerez, jogász lesz. A családja már most sem hiszi el, hová jutott, főleg amikor az apja meglátta a kocsiját…

Tehát nincs más hátra, mint hinni Kálmánban, mellette állni, támogatni, megtenni mindent, amit kér, és a barátjának maradni. Ilyen egyszerű ez.

Heléna

1999. november 25.

Párizs, az imádott! Két nappal a jól sikerült casting után, előző este egy koncert az Olympiában, ezzel a zseniális, gyors gondolkodású, rendkívül sármos fiúval, aki előtt hatalmas szakmai jövő áll. Jó humorú, szexi, izgalmas, és szóvá mer tenni neki dolgokat már most, az ismerkedésük után nem sokkal. Ezt nem élte meg eddig senkivel, mindenki haptákba vágta magát tőle, a benne rejlő tehetségtől, a kocsijától, az apjától, az operettprimadonna anyjától, a házuktól, attól, hogy szabad és független, és nem is csak a státuszát, hanem inkább a szellemét illetően.

De Ábel le sem szarta a vendégházat, a mindenbe beleszóló apját, a saját színpadi sikertelenségét sikernek megítélő anyját, a balatoni hírüket. Viszont az ő fellépéseit figyelemmel kísérte, volt már próbáján is, mert ő egészen elképesztő módon megengedte neki, hogy elmenjen a próbára, holott ezt élete egyik legintimebb területének tartotta, intimebbnek, mint mondjuk a szőrtelenítést vagy a tamponhasználatot; a próba olyasmi, ahol csak a szakmabeliek láthatják a kínlódást, a könnyeket, a fájdalmat, és persze a felszabadult mosolyt is, amikor jól sikerülnek a mozdulatok, amikor összeáll az egész, amikor nem fáj a test, és minden mozdulat harmóniában van. De Ábelt beengedte.

Sőt mi több, bár furcsállotta a meghívást, de elment vele előző este Gilbert Bécaud koncertjére az Olympiába. A helyszín már önmagában egy hatalmas időutazás, Heléna tudta, hogy Edith Piaf kedvelt koncertterme volt, de Ábeltől megtudta, hogy a Beatles, de Marlene Dietrich is fellépett ezen a helyen. Ami még izgalmassá tette az Olympiát, hogy a Moulin Rouge megálmodói alapították, még valamikor az 1800-as évek végén, persze ezt is a sráctól tudta meg. Ábel elmesélte neki, hogy maga Gilbert Bécaud a pályája során több mint harmincszor lépett fel ezen a koncerthelyszínen, és szerinte már nemigen lesz több, mert a művész súlyos beteg. Heléna csak annyit tudott Bécaud-ról, hogy ő énekelte a Nathalie-t, de már nem abban a korban nőtt fel, amikor ez a dal megérinthette volna. Ábel viszont közölte, neki muszáj egy riportot írnia az egyik lapba a koncertről.

Heléna, bár még csak néhány hete ismerte Ábelt, akkorra már tudta azt, amit sok újságíró egész pályája alatt sem: a riport és az interjú két különböző műfaj. Ábel nagyon-nagyon utálta, hogy még a szakmabeliek is keverik a kettőt, holott egyértelmű: az interjú egy beszélgetés, a riport pedig a tudósításból alakul ki, amelyben az eseményt próbálja visszaadni a szerző, megszólalókat bevonva, és a saját véleményét is beleötvözve, a saját személyén keresztül bemutatva valamit.

Izgalmas volt, ahogy Ábel a munkájáról mesélt. A korábbi barátja, sőt vőlegénye szintén balett-táncos volt, nyilván nem tudott túl sokat mondani, amit Heléna ne tudott volna akár a szakmáról, akár a világról, amiben dolgoztak. Előtte pedig… Arra most jobb nem is gondolni. Például Ervin, aki az éttermeivel kompenzálta azt, hogy nem vették fel az egyetemre. Vagy Gábor, aki egy időben roppant sikeres színész volt egy sorozatban, de amióta kiírták őt a szappanoperából, csupa kínlódás az élete, mert nem tanulta meg a szakmát, hiszen civilként válogatták be annak idején, ám ő ragaszkodik ahhoz, hogy színész. És ott volt az első igazi szerelem, Henrik, aki évekig jött-ment az életében, függőség volt az egész, egy pasi, aki amikor ott van, akkor szórakoztató, figyelmes, aztán meg eltűnik napokra, sőt hetekre, és ő lekaparja a falat, annyira kínlódik, amikor nem tud róla semmit. Na, elég is.

De most itt egy autonóm pasi, aki nem ijed meg tőle, és akinek nemcsak a privát élete fontos, hanem a munkája is, aki szórakoztató, jó fej, megérti, legalábbis úgy tűnik, megérti, milyen egy balett-táncos élete, aki virágot hoz, de azért beszól neki, ha úgy ítéli meg a helyzetet, aki roppant jóképű, igazi rocker. Aztán elviszi őt egy Gilbert Bécaud-koncertre, amelyet végig élvezettel hallgatnak, utána pedig salátát vacsoráznak a Champs-Élysée-hez közel egy kávéházban, és bort isznak, ez a srác nem játssza az eszét, hogy ne inna meg egy-két pohár bort. Végül felmennek az egycsillagos hotel szűk szobájába, és szenvedélyesen szeretkeznek, hosszan, míg csak úgy nem érzik, hogy véget ér az éjszaka és véget ér a világ.

És most itt van vele ez a srác, akiről álmodni sem mert, és minden jó együtt.

Ő pedig éppen most kapott egy szerződést, de nem Párizsba, nem, ott csak megnézték az európai jelentkezőket. Ausztráliába kell mennie. Na jó, csak néhány hónapra. Kihívás, kaland, önállóság, és jó feladat, sőt jó pénz. Ráadásul ajánlólevél, mert harminc fölött csak a nagyoknak sikerül nemzetközi porondon életben maradniuk szakmai múlt nélkül. Huszonhét éves, vendégszerepelt már külföldön, de ez a meghívás nem vendégelőadásra, hanem egy külföldi társulathoz szól egy szerepre – remélhetőleg jó ausztrál sajtóval –, tehát a lehető legtávolabbra és még hosszú időre is Ugyanakkor itt kellene hagynia Ábelt, aki egy új nőt formált belőle, akinek a szemén keresztül látva elkezdte újra szeretni magát. Vajon megvárja-e, ha külföldre megy?

Mit válasszon? Vajon mikor dönt jól: ha csak az eszére, vagy ha csak a szívére hallgat?

Dorina

2016. július 4., reggel 8 óra 30 perc

– Ébredj már fel! – suttogta Maja fülébe.

– Ébren vagyok – nyöszörgött a barátnője, és a fejére húzta a párnáját. Valahonnan a mélyből érkeztek a további hangok. – Még csak fél kilenc, és nyár van, érted? Aludj már te is!

– Anyám azt szokta mondani, hogy aki legény éjszaka, legyen legény nappal is.

A párna Dorina arcán landolt. Felröhögtek.

– Nem érdekel, mit szokott mondani anyád, Doresz. Hagyjál már aludni egy kicsit.

– Szerintem – huppant Maja ágyára Dorina – te nem is alszol. Hanem ábrándozol a párnád alatt. A Hársfalviról.

– De nagy hülye vagyok, amiért javasoltam, hogy aludj nálunk!

– Ugye? – nevetett Dorina. – Kíváncsi vagyok, hánykor vették észre, hogy nem vagyok otthon. És hogy mit szóltak, hogy nem értem haza az eljegyzésre.

– Volt nagyobb bajuk is, nem?

– Aha. Remélem. – Összenevettek. Dorina felugrott az ágyról a mobiljáért. – Semmi – mutatta a kijelzőt. – Senki sem keresett. Nem furcsa?

– Tudják, hogy nálunk vagy – legyintett Maja. – Nem nehéz kitalálni. Hol te alszol itt, hol én ott. Meg úgyis az eljegyzés körül forgott minden. Most képzeld el anyádat.

– Jó, elképzeltem. És? Inkább képzeljük el azt a farok Kornélt.

– Nem lehetne, hogy mindenki képzel, amit akar, aztán majd felkelünk egy óra múlva? – nyögte Maja, és most a paplant húzta a fejére.

– Tudom. Hársfalvi, ugye? Jól néz ki, nem? És folyton dolgozik. Miért szerel állandóan? Azt mondtad, egész jól tanul.

– Akadj már le a Hársfalviról. Este írt a Mirkó.

– Jézusom! Azok után volt pofája…?!

– Most te kivel vagy? Ne nézz így. Csak érdeklődöm.

– Kivel lennék? – meregette a szemét Dorina. – Te vagy a barátnőm, Mirkó meg egy szemétláda, aki lelépett azok után, hogy…

– Cssssss – tette a mutatóujját a szája elé Maja. – Nem kell, hogy mindenki hallja.

– Apád már nincs is itthon.

– Jó, de épp itt a nagymutter. Úgyis állandóan oltogatja anyut, nem kell még ez is.

– De akkor mi a francot akarsz a Mirkótól? Hát lelépett, nem? – Dorina a fejét rázta. Kezdett jobban aggódni a barátnőjéért, mint azért, hogy este valamit végleg elszúrtak.

Az anyja szokta mondogatni neki, hogy soha, de soha ne haragudjon meg „igazán” Majára, mert olyan jó barátnője sosem lesz, mint egy gyerekkori meg tinédzserkori barátnő. „Soha, hidd el nekem. Én pontosan tudom.” Dorina is sejtette ezt, és úgy igazán sosem tudott megsértődni vagy bedühödni Majára, tényleg sosem, pedig még egy gyerekkori csuklótörést is köszönhetett neki. Mondjuk az inkább jópofa volt, Dorina örült a gipsznek, amit aztán nyár végére szépen ki is dekoráltak.

– Megijedt. Tudod, hogy a fiúk máshogy gondolkoznak, mint mi. Más a bolygójuk, vagy mi a franc.

– Aha. Persze. Hagyd már ezt a hülyeséget. Szerintem egy szót sem érdemel. Olyan, mint a Juci nyanya férje, aki leugrott a közértbe, és soha többé nem ment vissza. – Juci nyanya háza Majáék utcájának sarkán állt, és valójában nem is volt nyanya, csak nekik, különös tekintettel arra, hogy Maja anyjánál fiatalabb volt, legalábbis ezt állította magáról.

– Jó, nem vitatkozom. Csak keljünk fel, mert szétbasz az ideg itt az ágyban.

– Halkabban, mert a nagyanyám feljelent anyáméknál, hogy rondán beszélünk.

– Hahaha. Ez igazán vicces, hogy pont emiatt jelent fel – vigyorgott Dorina. – Na, tényleg ki kell találnunk, hogyan tovább. A tegnapi nap után nem állíthatok csak úgy haza. Sőt tulajdonképpen most kezdek berezelni – vallotta be.

– Majd jövök veled. – Maja felült az ágyban. – Ne csináld már a műsort. Gondolj arra, hogy mi történhetett volna, ha…

– Oké, most hívjuk fel a Hársfalvit.

– Mi a francnak?

– Pontosan tudod. Hívjuk fel.

– Hívd! – vont vállat a szőke lány, és odadobta a mobilját a barátnőjének.

– Na mi van? – kérdezte Maja később, amikor visszament a fürdőszobából, és látta, hogy Dorina sápadtan, törökülésben, egy szál bugyiban és pólóban ül az ágy tetején.

– Tényleg nem is sejted?

– Baj van?

– Hát nemtom. Asszem. Lehet.

– Akkor nyögd már ki!

– Eltűnt. Nem tudják, hol van.

– Kicsoda? Miről beszélsz?

– Mégis, kiről beszélnék?

– Honnan tudjam?

– Mi a fene történhetett? – Dorina értetlenül rázta a fejét. – Mondjuk nem rám tartozik, de nem is értem.

– Mondd már, mi van!

– A takarítónő vette fel a telefonját. Állítólag senki sincs otthon, és neki soha nem is mondják ilyenkor, hogy hova mennek.

– Tényleg kiborultál? Azért, mert egy számodra jóformán vadidegen srác nem aludt otthon? – érdeklődött később Maja, amikor már az úton tekertek Dorináék háza felé.

– Hát, nem tudom. Olyan ez, mint a… végzet. Nem? – Aggodalom volt a tekintetében, és Maja úgy látta, mintha düh is villant volna benne. – Segítséget kérsz, mert valaki másból van eleged, és másnap eltűnik, aki segít. Nem ezt hívják karmának?

– Te teljesen hülye vagy. Nem az volt a feladata, hogy kinyírja a mostohaapádat…

– Ilyet többet ne mondj!

– A kinyírást vagy a mostohaapát?

– A mostohaapát.

– Oké. Szóval ez csak egy vicc volt, tudod. Hársfalvi meg bárhol tölthette az éjszakát.

– Mondjuk egy csajnál.

– Mondjuk.

– Akkor jó – sóhajtott Dorina. – Megnyugodtam, nem aggódom tovább miatta.

De mégsem nyugodott meg igazán, maga sem értette, miért.

– Ne is aggódj – parkolta le a biciklit a Villa Hof bejárata előtt Maja, és rámosolygott Dorinára. – Szerintem mindjárt nagyon jó mókában lesz részünk.

Heléna

2016. július 4., 9 óra 44 perc

– Segítened kell! – határozottan, de azért kérlelte. Az nem lehet, gondolta, hogy a barátnője, akivel felnőtt, aki ott lakott a szomszéd utcában, ugyanúgy, mint a lánya legjobb barátnője, Maja, ne segítsen, hiszen már csak ezért is végezte el a jogot meg valami rendőrtiszti főiskolát, nem? Vagyis hogy a legjobb barátnőjén segítsen, amikor szükséges. – Sosem kértem tőled semmit, de…

– Aha. – A vonal túlfeléről mintha kacagás hallatszott volna. – Legalább ezt ne mondd, basszus.

– Káromkodhatnál egy ízeset, akkor könnyebb lenne.

– Jaj, ne kezdjük, most nincs időm erre. – Edina nem ment bele a játékukba, aminek általában tényleg az a vége, hogy alaposan kiadja magából a feszültséget. – Mondd, miben segítsek, mert nemsokára vissza kell mennem a tárgyalóterembe.

Heléna félrehúzódott az úton. Eddig kereste-kutatta Kornélt, már-már megszállottan, beszélt a taxisokkal, de mostanra rájött, hogy többet érne a professzionális segítség. Nem állította le az autót, mert nagyon meleg volt, fújta a hideget a légkondi. Vázolta, mi történt tegnap, meg hogy Kornélnak bottal üthetik a nyomát, aztán várt.

– Furcsa, már ha tényleg eltűnt, és nem elmenekült.

– Hogyhogy elmenekült?

– Meg kell próbálnod elérni a munkahelyén, a szerkesztőjénél, nem tudom. Próbáltad?

– Az egyik szerkesztőt, aki behívott engem is már párszor a reggeli műsorba, kerestem. Persze nem mondtam el konkrétan, mi a helyzet, hanem kérdeztem, mikor beszél Kornéllal, fontos lenne, de nem érem el. Azt mondta, úgy tudja, szerdán lesz bent legközelebb.

– Az már csak két nap. Annyit várhatsz, nem?

– De hogy érted az elmenekülést? – kérdezte Heléna némi éllel. – Előlem nem kell senkinek sem menekülnie.

– Pontosan tudod, hogy nagy falat vagy.

– Ó. Mire gondolsz?

– Ne velem udvaroltass magadnak, egyébként is mennem kell. Mikor találkozunk?

– Csak annyit mondj, mi van, ha szerdán sem kerül elő. Akkor mi lehet? Mit tegyek? Akkor mindenképpen segítened kell.

– Ugyan már, miért ne kerülne elő. Berúgott, most józanodik.

– Meg kell mondanod, mi van, ha nem kerül elő. Csak előlem bujkál?

– Mi vagyok én, pszichológus? Fogalmam sincs.

– Sosem kedvelted, igaz?

– Három-négy találkozás alapján nem mondhatok megalapozott véleményt.

– Húha, de kimért vagy. Nem ugrasz haza valamikor?

– Jövő péntek reggel. Vagy csütörtök este. Jövünk, és Csopakon töltjük a hétvégét.

– De jó. Alig várom!

– Most mennem kell. De… Heléna, ne akadj ki, ha lelépett. Többször hallottam ilyet. Megijednek, a gatyájukba pisálnak.

– Te könnyen beszélsz, baszki. És menjek a rendőrségre, ha nem találom?

– Nyugi. Holnapra kijózanodik, és jelentkezik.

– Ábel mára kijózanodott.

– De ő gyakorlott ivó, tudod.

Heléna kényszeredetten nevetett, aztán elbúcsúzott a barátnőjétől. Már hosszú ideje sosem volt gyámoltalan, és ha el-elgyengült is időnként, akkor csak felszívta magát, hogy még erősebben térjen vissza. Aztán tessék, itt egy férfi, akivel kapcsolatban tele van ambivalens érzésekkel, és elveszíti a magabiztosságát, amikor az illető eltűnik a láthatárról.

Elindult hazafelé. Ilyenkor minden, de tényleg minden szar, amikor nem úgy alakulnak a dolgok, ahogyan eltervezte. Már el tudta fogadni, hogy bizonyos körülmények hozhatnak változást, de az alapvető elhatározásaiban nemigen. Valójában nem volt könnyű megadnia magát, és meghozni ezt a döntést. De amikor már beleélte magát, akkor a másik mindent megváltoztatna? Elhiheti Edinának, meg talán Ábelnek, hogy Kornél megijedt, elszökött, eltűnt saját elhatározásából? Sosem feltételezte volna róla, de akkor ez a döntés nem az ő döntése volt. Heléna utálta, ha más döntött a sorsáról. Már elképzelt magának egy új életet, ami elég vonzónak tűnt a fantáziájában. A tavalyi év után meg is érdemelné azt a vonzó életet, amit remélt.

A büszkesége nem igazán engedte, hogy bedőljön Edina magyarázatának, pláne Ábelénak. Egy férfi sosem enged el egy nőt teljesen, még akkor sem, ha már nem kell neki, ha már szakítottak, elváltak. Ismerte ezt a fajta hímsoviniszta hozzáállást, látta már barátnői exeinél, és immár saját maga is kezdte megtapasztalni Ábel részéről. De persze mi van, ha Edinában megbízhat és valóban jól látja a dolgot, tehát Kornél elmenekült? Az pedig neki lenne óriási csapás. Még jó, hogy titokban tartották a dolgot, elsősorban inkább Kornél kérésére, de ő is várni akart addig, amíg biztossá válik a kapcsolat. És egy eljegyzés már majdnem „biztos”, nem igaz?

Abszolút összezavarodott. Fogalma sem volt, hol kereshetné még ezt az embert. A tegnapi taxist nem találták meg. Ábel, ha akart volna, sem segít szívből, és előbb-utóbb híre megy, hogy eltűnt a vőlegény, amit majd úgy fordít le mindenki, hogy „megszökött”. Bár Csopak nyáron majdhogynem világváros, valójában mégiscsak olyan, mint egy falu, ahol mindenki ismer mindenkit, és mindenki szereti a pletykákat.

Begördült a Villa Hof parkolójába, és elhatározásra jutott.

Előkeresi azt a szakítólevelet, amit egyszer, dühében Kornélnak írt, ám meggondolta magát. De most elküldheti neki. Nem nagyon van más lehetősége, ha emelt fővel akar kijönni ebből a helyzetből.

Rettenetesen megrázta a felismerés, hogy ezt kell tennie. Kifújta az orrát, de csak nem tudta elállítani a könnyeit. Napszemüvegben, senkire sem nézve sietett be a házba, azt sem látta, hogy Dorina és Maja a bejáratnál, biciklijeikre támaszkodva megrökönyödve figyelik őt.

– Mire gondolt, amikor megtudta, hogy Zollner Kornél eltűnt az eljegyzése éjszakáján?

– Arra, amire bárki más gondolt volna – húzta fel a vállát Blanka. – Hogy mégsem volt olyan komoly az elhatározása.

– Ki az a „bárki más”?

– Nem tudom. Például maga. Vagy akárki, aki meghallja, hogy egy pasas nyomát bottal üthetik, miután felhúzta az elvesztett jegygyűrű helyett a másik pasi gyűrűjét a menyasszonya ujjára.

– Milyennek tartja az ilyen férfit?

– Szerintem ez tök mindegy. Engem az egész nem érdekel.

– De azért szeretné, ha Zollner előkerülne és bocsánatot kérne, nem? Hiszen akkor a magáé lehetne Ábel. Kiteljesedhetne a szerelmük.

– Ezt a hangnemet kikérem magamnak. Lehet, hogy magukat Heléna fizeti, ezért a kérdéseik is előítéletesek, de engem nem érdekel Heléna meg a pénze, mondtam már, hogy Ábellel is csak egy pillanatnyi… fellángolás volt vagy micsoda. Oké, együtt töltöttünk egy-két éjszakát, és annyi. Egyébként pedig úgy tudom, Ábel szabad ember, Heléna szabad nő, elváltak, szóval nem tudom, miért változtatna a mi… hm… kapcsolatunkon, ha Kornél újra felbukkanna Helénánál.

– Tudja, hogy még nem válaszolt ilyen hosszan a beszélgetéseink során? Csak most, amikor indulatokat keltettünk önben…

– Nem érdekel. Nem tudom, tudják-e, hogy valójában a munkaidőmből veszik el ezt az időt.

– Miből is él, Blanka?

– Mondtam már.

– Spanyol nyelvű regényeket fordít magyarra.

– Többnyire igen. Néha van angolra fordításom magyarból, de azok nem irodalmi szövegek.

– A szerelmes regény, az irodalmi szöveg?

– Befejezte?! Térjen a tárgyra! – Blanka gyorsan és indulatosan reagált. – Nem tudom, mit akar megtudni, nem tudom, mi van Kornéllal, nem tudom, miért baj, ha szárba szökkentünk Ábellel, két független, szabad ember, hogy kiderüljön, megy-e vagy sem. Aztán nem megy. Valószínűleg nem.

– Teljesen független?

– Mire céloz?

– Nézze, elismétlem, hogy mi nem a nyomozók vagyunk, de majd jönnek ők is, ha Kornél nagyon gyorsan nem kerül elő. És ha nem kerül elő, akkor maguk ketten rohadt nagy bajba kerülhetnek, Blanka. Ábel mindenképpen, de maga is.

– És én miért, megmondaná?

– Mert magához vitték Ábelt aznap éjszaka.

– Igen, és?

– Jobb lenne a maga szempontjából, ha megtalálnánk azt a két embert, aki odaszállította őt.

– Akkor keressék meg őket.

Kornél

1993. május 10.

– Ez az utolsó ilyen móka volt, ne izgulj már. Jól vagy? Nem lesz semmi baj, bazdmeg. Csak nézz már rám!

A távolból hallotta Kálmán hangját, és bár megpróbálta kinyitni a szemét, rájött, hogy felesleges, mert az alagútban sötét volt. Hogy hogyan kerültek alagútba, azon egy pillanatig eltűnődött, de aztán elnyomta az álmosság újra. Fogalma sem volt, honnan jön ez a súlyos fáradtság, amikor ereje teljében volt, de nem is gondolkozott ezen, hagyta, hogy beússzon a még mélyebb sötétségbe.

Egyáltalán nem tudta, mennyi idő telt el, mire újra világosság köszöntött rá, zsibbasztó fejfájással, és valamiféle ismeretlen, a csípője felé sugárzó fájdalommal a combja hátsó részében. Nem pattant fel egykönnyen a szemhéja, mert ahogy megpróbált felnézni, úgy érezte, mintha teljesen kiszáradt volna a szemgolyója, szúrt és le akart ragadni a szemhéja. Végül mégiscsak sikerült a világra bámulnia, de túlságosan elvakította a fény. Újból becsukta a szemét.

– Jól van, magánál van – mondta valaki, erre megint Kálmán hangja jutott el hozzá.

– Volt egy kis gáz, de nagyon ügyes voltál. Nem vezetnek el hozzánk a nyomok. A legutolsó vényeknél volt egy kis baki, nem jól lettek megírva, a srácot majdnem elvitette a patikus, és amikor a következőt rendelte, légpuskával várt, a lábadba lőtt. De te még a kocsiig is eljutottál, aztán idehoztak a kérésemre. Egy magánrendelőben vagyunk, be kell valljam, nőgyógyászatiban, vidéken. De ne izgulj, a doki régi haverom, kivette azt a szart a lábadból, nyoma sem marad. És mostantól befejeztük ezt a faszságot! – sorolta gyorsan a haverja.

– Mi? Én mondtam… – csak ennyit tudott kinyögni.

– Mondtad, mondtad. De ez a recepthamisításos buli még ment, persze tudtuk, hogy a végét járja – suttogta Kálmán. – Kellett még egy kis pénz, de megoldjuk máshogyan. Figyelj, ez nem olyan gáz. Senki sem ismer téged, ezentúl nincs levelezés a nyilvánosból, meg ilyesmik. Egyszerűen nem veszed át a telexeidet és kész. A nevedet sem tudják. Meg hát mindig kapucniban mentél, a vevők sem tudják, ki vagy.

– Nem túl megnyugtató – suttogta ő is. Hasogatott a lába, de már nyitva tudta tartani a szemét. Kálmán az ágya mellett ült, meglehetősen sápadt volt az arca, azonban igyekezett magabiztosnak látszani. – Azt mondtad, még össze kell kaparnunk pár százezret.

– A pénz miatt ne aggódj. Már megvan a következő buli, de az másmilyen lesz, élvezni fogod, nagy zsét keresünk vele. Nyári munka, Ausztriában. Mindannyian csináljátok, mind a hárman. Már a helyeket is kinéztem. Azzal meglesz a lóvé. Én leszek a hátországotok.

– Bazmeg, mindent velünk csináltatsz? – sóhajtott. – Hamarosan végzek. Jogász leszek, a rohadt életbe. Abból fogok élni, amit tanultam. Leteszem a szakvizsgát, ügyvéd leszek, és… lesz egy csomó ügyfelem. – Fárasztotta a hosszú beszéd.

– Igen, szállítok neked egy csomó ügyfelet. De meg kell alapoznunk, hát honnan a francból lesz iroda meg párt? Nekem ez a politológiadolog is elég komoly. Nem tudjuk önerőből… érted. Többek leszünk, mint azok az élhetetlen hülyék, akikkel órákra jártunk. Vagyis jársz. Te még jövőre is, és kurva jól fogsz vizsgázni!

– De járni fogok-e tudni?

Ijesztőnek találta, hogy semmire, de tényleg a világon semmire sem emlékszik abból, amit Kálmán mesélt. Hogy lábon lőtték. Arra sem emlékezett, kinek vitte a recepteket. A lehető legjobb helyről szerezték, bélyegzőik is voltak, orvosi pecsétszámmal, ő volt az egyik legjobb hamisító. Virágzott a biznisz, el sem tudta képzelni, hogy azok az értelmiségiek, akiknek szállított, lövöldözzenek, még ha légpuskával is. Na persze, amilyen nyugtató meg pörgető meg ilyen-olyan pszichotikumokat, fájdalomcsillapítókat rendelgettek, az idegállapotukról nem lehetett volna megnyugtatóan nyilatkozni.

Amúgy nem tűnt nehéz feladatnak ez a vényhamisításos dolog, bár Kornél néha úgy érezte, hogy ennyi erővel már az orvosira is járhatna, vagy akár el is végezhette volna, ha már mindent tud ezekről a rohadt gyógyszerekről. De azzal is tisztában voltak mindannyian, hogy előbb-utóbb kiborulhat a bili. A pecsétszámok, orvosok neve valódi volt, a vényeket is biztos forrásból szerezték, de valahol ott, illetékes helyen nyilván, legalábbis találomra meg-megnézik ezeket a szarokat. És ha egyszer kiderül, hogy az a hat-nyolc orvos, akinek a hamisított bélyegzőjét használják, mennyi különleges cuccot ír fel, tuti nyomozás indul, miután elővették őket. Ezért is kell a megrendelőiknek váltogatniuk a patikákat, ahol kiváltják a recepteket.

– Persze hogy fogsz tudni járni. Semmi nyom nem marad. Ez nem valami brutál fegyver volt, csak egy légpuska bazdmeg, Korikám. Az a szerencséd, hogy rögtön Kerecsendihez mentél, mert útba esett. Ő meg szólt nekem, jöttem, kitaláltam, itt vagyunk. Szerintem holnap hazaenged, nem hiszem, hogy jól jönne neki, ha itt feküdnél a kanapéján, amikor érkeznek a nők a pinavizitre.

Kálmán jót röhögött, de Kornél nem tartott vele.

– Na mi van, kilőtték a humorérzékedet is? – kérdezte később Kálmán.

– Lehet. Csak nem tudom, hova a francba vezet ez az egész. Végül is van hol laknunk, anyámék normálisak, a te faterodék is, egyetemre járatnak, mi a szarért nem tudunk megülni a seggünkön, amíg nem szerzünk diplomát?

Már megint sokat beszélt, el is fáradt. Közben felmérte, hogy tényleg valami hallban, egy kanapén fekszik. Elképzelte, hogy itt ücsörögnek a nők a vizitre várva, a lábát meg egy pinadoki szabadította meg a lövedéktől. Hát nem csattant ki a boldogságtól. Miért nem lehet normális életet élni, mi a szarért kell folyton rettegni, adrenalint száguldoztatni a testben, ahelyett, hogy ülnének a valagukon, vagy napoznának egy nyugágyban, csajoznának, tanulnának, söröznének, ahogy a többiek?

– Azért, mert ugye kurva jó dolog, hogy kocsival járunk, étteremben kajálunk, hogy béreljük azt a két szomszédos lakást, ahol senki nem ugat bele semmibe, kiugrunk Ausztriába meg Tarvisióba, bőrdzsekit hordunk, és ha minden jól megy, akkor jövőre veszünk egy lakást irodának, meg ezt-azt, valami sajátot is, ahol lakunk… Vagy mindig bérelni akarsz? A nyáron megszerezzük a lóvét, ígérem.

– Csak most már magadat lövesd seggbe, ha lehet egy ilyen kérésem.

– Jól van, csak megjön a humorérzéked.

– Mert unom, hogy kitalálsz valamit, én vagyok az egyik végrehajtód, és általában én szívok.

– Ez volt az első…

– Aha, és amikor ellopattad velem annak a pszichiáternek a bélyegzőjét? Esküszöm, tudta, amikor rohant utánam, hogy nem véletlenül került a zsebembe…

– Jó, hát voltak apróbb hibák. Egyébként is, te választottad azt a szakállas faszt.

– Mert köteleztél, bazmeg, hogy játsszam el a lelki toprongyot és menjek el pár pszichiáterhez kiönteni a lelkem, és közben lopjak bélyegzőt!

– Mekkora volt – röhögött Kálmán. – Jó, akkor még nem gondoltam, hogy inkább mi gyártjuk le. Meg egyáltalán. Oké, hülyeség volt, de ne úgy gondolj rám, mint aki parancsolgat, hanem mint aki hozza a jobbnál jobb ötleteket, de néha bekerül egy-két szarabb elgondolás is a tárházba.

– Hát remélem, ez az Ausztria a jó ötletek közé tartozik.

– Aha, elmondom…

– Most ne mondd el. Remélem, csak annyira necces, mint még a régi shoppingolós időben volt…

– Az egyáltalán nem volt necces. Mi a szar volt necces abban, hogy kereskedtünk a cuccokkal?

– Hát azért nem mindig fért volna zabszem a seggünkbe.

– A tiédbe, kisfiam. Teljesen legális volt az egész, és ne felejtsd el, hogy abból lett az első kocsid neked is.

– Mit akarsz mondani azzal, hogy teljesen legális volt? Hogy a nyári is az lesz, vagy hogy nem lesz az?

– Semmi okod befosni, már átnéztem a terepet, sőt megvan, hogy hol a legbiztonságosabb. Velünk fog dolgozni még egy srác, akinek kurva jó ötletei vannak. De most tényleg ne erről beszéljünk. Inkább meséld el, mi van azzal a csajjal, akivel a héten láttalak.

– Réka? Nagy agy. Jó fej. Elsőéves.

– Szép csaj.

– Felejtsd el.

– Nem akarok én semmit. Örülök, hogy a barátom így beszél egy nőről. Itt az ideje.

– Ugorjunk. Kaptam én fájdalomcsillapítót?

– Írj egy receptet, kiváltom az ügyeletes patikában – röhögött Kálmán. – Aha, kaptál. De mindjárt szólok a mi kis dokinknak, hogy adjon még valamit, mit szólsz?

A „mi kis dokink” valóban alacsony volt, kopasz és köpcös, és mély fájdalom ült a tekintetében, ahogy Kornélra nézett. Látszott rajta, hogy bárhol szívesebben lenne, mint hogy egy kétes buli után kioperáljon egy lőszert valakiből. De nyilván tartozott Kálmánnak, aki nagyvonalúan segítgetett mindenkin, de később sosem felejtette el keményen behajtani a tartozást. Így építette a kapcsolatait is, de mindig honorált mindenkit. Állandóan volt nála egy köteg pénz, Kornél szerint már egy házat vehetett volna, ha nem szórja úgy el a lóvét. De hát ők hárman dolgoztak neki a csajjal és Kerecsendivel, illetve nem is neki, hanem együtt, persze elfogadva és tudva, hogy Kálmán a főnök. Ő találja ki a bulikat, neki adják a lóvét, néha ő is beszáll segíteni, ha kell, aztán ő osztja le a lét. Neki mindig több maradt, mert azt mondta, a kapcsolatépítéshez pénz kell, márpedig az ő kapcsolataiból fognak mindannyian profitálni hamarosan.

Kornél csak azt várta, hogy megszerezze a diplomáját, aztán kihúzza valahol igazi jogi feladatokkal, még ha szar és piszlicsáré feladatok is, addig, amíg szakvizsgázik, és azután már tényleg legyen félig saját irodája, amit Kálmán a közös lóvéból félretett pénzből ígért neki. Alig várta, hogy ne legyenek ilyen recepthamisítós meg piaszerzős mellékvágányok. Volt, hogy nőt, vagyis kurvát is nekik kellett vinniük ide-oda, ahova Kálmánon keresztül valakik rendelték őket, szóval tényleg mindig jött egy kis adrenalinfröccs, amikor Kálmán munkára hívta őket.

Legyen szépen egy ügyvédi irodája, ahol fizet a jónép, amikor válni akar, meg lakást venni, ilyesmik. Ő maga ne szoruljon Kálmán ötleteire, ha jól akar élni. Legyenek a legjobb haverok, oké, de Kálmán is csinálja, amit akar, ha politikát, akkor azt, legyen meg a közös irodájuk, és csak legális dolgokat vállaljanak. Ki a fasz akarja a sitten végezni? Márpedig a recepthamisítás meg a csajok kiközvetítése külön-külön is oda juttathatja őket, ha egyszer felismerik, keresni kezdik vagy ilyesmi. Erről szóltak a rémálmai, hogy üldözi a rendőrség, ő meg a vadiúj kocsijával árkon-bokron keresztül menekül előlük. Míg Kálmán legyintett az egészre, meg nem vette komolyan – vagyis a szívére – a dolgot, addig ő folyton a lebukástól reszketett. Most meg kap egy lövést a lábába. Szép kis figyelmeztetés.

– Mások az évfolyamomról még otthon laknak az anyjukkal – rázta meg a fejét a gondolatmenete végén.

– Na ugye. Mi meg már a magunk urai vagyunk. – Kálmán teljesen félreértette őt. Most inkább ment volna haza a szülői házba, mint hogy itt kucorogjon egy rendelő kanapéján, egy nyilvánvalóan illegálisan végzett beavatkozás után, erősödő fájdalommal a lábában és a csípőjében. Eleve altatóorvos nélkül altatták? Megint csak a fejét rázta.

– Úgy értem, hogy a mi őseink is egész normálisak, érted. Maradhattunk volna otthon is, és…

– Hagyjad már a rinyálást. Megkapod ezt a kurva injekciót az infúziódba – mutatott az orvosra, aki éppen egy ampullából szívott fel valamit fecskendőbe –, aztán alszol egy jót, reggel meg elviszlek. És kész. A jövő héten már bemehetsz az előadásaidra, készülhetsz a vizsgáidra, mintha mi sem történt volna.

– Akkor vége a receptes bulinak, igaz?

– Sajnos igen – bólintott Kálmán. – Előbb-utóbb tényleg bukta lenne belőle. Nagyon közel vagyunk hozzá. És tudod, megígértem, hogy semmi olyannal nem foglalkozunk, ami veszélyt hoz ránk.

– Hagyjuk a faszba. Nem ér ez ennyit.

– Persze nagy veszteség lesz, de majd nyáron behozzuk. Ausztriában. Hidd el, akkora biznisz lesz, hogy ki sem akarsz majd szállni belőle.

Maja

2016. július 3., 18 óra 20 perc

Nincs annál szarabb, mint amikor a barátnőd kikészül. Maja tudta, hogy senki másra nem számíthat az életben, csak Dorinára. Vagyis úgy igazán. Lelkileg. Teljes szívből, teljes szívvel. Mert például ott az anyja, akinek az a legfőbb gondja, hogy az apja pénzét megtartsa, minél többet szerezzen belőle, amíg lehet, addig szedje-szedje le a pénzt a számlákról, vagyis inkább a nadrágzsebből meg a széfből, közben persze arra ügyel, hogy az apját keretek közé szorítsa.

Aztán ott az apja, aki mindig rohadt ügyesen kicsúszott a keretek közül, mióta Maja az eszét tudja, fogd meg-ereszd meg játékot játszanak a szülei. Nem is játékot, játszmát. Ezt a pszichológus mondta, akihez az anyja elrángatta, amikor éppen meg akart bukni matekból. Pedig a matek mindig ment neki, de akkor ő úgy döntött – és erre Lora, a pszichológus is gyorsan rájött, hogy saját döntést hozott –, hogy megbuktatja magát. Miért is, hát azért, hogy ne felnőttesítse már az anyja. Állítólag ezért.

Ő volt a legkisebb gyerek otthon, tulajdonképpen már csak ő lakott a szüleivel, és ez eléggé nyomasztó helyzet volt. Szerette az apját, aki valami hülyén értelmezett felelősségvállalás miatt eljátszotta, hogy jó apa és jó férj (holott Maja úgy vélte, egyik sem), meg állítólag még a kórházból sem rúgott ki senkit, pedig Maja szerint egy főorvosnak időnként ki kell rúgnia azokat az orvosokat, akik alkalmatlanok. Na mindegy, a lány sok mindent átélt mostanáig, amikor a helyzet tényleg kezdett elvadulni, és már rég látta, hogy itt nagy jövő nincsen, csak éppen ő nem aggódott annyira a megélhetésükért, mint az anyja, hiszen tisztán érezte az apja bűntudatát a rossz választás miatt, a nők miatt, a féltesók miatt, szóval hogy úgysem hagyja őket szarban. De az anyjának nem fűlött a foga a munkához, így képtelen volt elengedni az apját, Maja ezt sosem értette. Ráadásul most más volt a helyzet, mint amikor az apja simán csajozgatott meg élte az életét. Ezt még Maja is tudta… nagyon más.

Ebben az idei katyvaszban olyan jó volt Dorinával foglalkozni. Látni, hogy a barátnője csak őrá támaszkodik. Látni, milyen lazán kiebrudalná az anyja pasiját a képből, látni azt, hogy ő még hisz a saját szülei kapcsolatában. Jó, az ő szülei máshogy mentek szét meg minden, de hát Dorina faterja sem beszámítható, igaz, másképp, mint az ő apja. És Heléna hihetetlenül erős, makacs, önfejű, valószínűleg rohadtul ijesztő a pasiknak, ahogy mindent megvalósít, amit csak akar.

Maja olyanná akar válni, mint amilyen Heléna, és nem olyanná, mint a saját anyja. Az csak a bónusz lenne, ha olyan jól is nézhetne ki majd abban a rémisztően öreg korban, mint Dorina anyja. Negyven… ó, ki tudja, negyvenvalamennyi. És úgy néz ki a teste, mint egy huszonéves, sportos csajnak. Mindehhez a feje is szép. Maja nem értette az egészet, de nyilván a balettos múlt, meg az, hogy alkatilag szerencsés, amiért nem kell diétáznia. Számtalanszor látta már Helénát sütit és csokit enni. És? És igen, nem kellett egy hétig koplalnia utána. Mondjuk Maja is sovány, szóval jó eséllyel nem fog elhízni.

Na mindegy. Dorina a legeslegjobb barátnője. Neki mondta el a Mirkót is. A Mirkóval egyébként nem rohantak volna ennyire előre, de… hát ez egyfajta előremenekülés, ugye. Lora, a pszichonéni azt mondaná, „figyeljetek rám!”-effektus. Valamivel ki kell vívnia az apja figyelmét. Úgy igazán. Ahogy kell. Ahogy egy igazi apa figyel a lányára.

Mivel Maja nem tartja magát hülyének, és kezdi is átlátni a családon belüli viszonyokat és folyamatokat, ráadásul mióta Lorához el-eljár, tudja azt is, hogy nagyjából miket kéne megkérdeznie saját magától, szóval sejti, hogy miről szól ez az egész Mirkó-sztori (na jó, azon túl, hogy Mirkó eszméletlenül jóképű, de mindenki láthatja, hogy tökhülye a szerencsétlen, és nem is egy kommunikációs zseni).

Azonban így most Dorináról szólnak ezek a napok, jó is az, ha valaki ilyen nagy szívű, mint Doresz, ha ennyire kitör belőle a szülei iránti feltétlen szeretet, ami belőle aligha tudna előtörni.

Úgyhogy ellopták azt a kurva jegygyűrűt.

Jólesett egyébként. Annyira jót röhögtek. Hogy rohadjon meg ez a fasz Kornél, most majd leesik az álla.

– Szerinted elmarad az eljegyzés? – kérdezte reménykedve Dorina a barátnőjét, amikor lélekszakadva elhajtottak a bicajon, mint két betörő, csak hogy minél távolabb legyenek már a Villa Hoftól.

– Szerintem nem marad el, hiszen csak ott helyben fog kiderülni, hogy nincs gyűrű, nem?

– Nem tudom. Jó lenne, ha előbb kiderülne és elmaradna – lihegte Dorina.

– Oké, de képzeld el a nagyfaterod fejét, amikor meglátja, hogy anyád új hapsija még egy gyűrűt sem tud felmutatni! Szerinted mit szólna Csopak leglóvésabb embere?

– Hülye – röhögött fel Dorina. – Csopak leglóvésabb embere az apád.

– Te vagy a hülye – nevetett Maja is. – Maradjunk annyiban, hogy egyikük sem fog éhen halni. De a nagyapád a hatalmas egójával… hát lehet, hogy dühében kidobatja a francba ezt a tévésztárt. Hogy még egy rohadt gyűrűt sem képes venni az ő hercegnőjének.

– Bár úgy lenne. Mondjuk kidobatná, és ő sosem merne visszasomfordálni anyámhoz.

– Aha. Akkor mi legyen a gyűrűvel? Kidobjuk?

– Még jó hogy. Rituálisan belebocsátjuk a tóba, mit szólsz?

– Szuper ötlet.

Később, naplementekor, a nádasnál. Állnak Hársfalvi apjának a halászcsónakjában, csak ők ketten, röhögve, hogy milyen simán elkötötték a csónakot.

– Ez a hülye Hársfalvi, hiába ígérte meg, jól eltűnt, nem? – ingatja a fejét Dorina.

– Ja. Megbízhatatlan, mint az apja – legyint Maja. – Vagyis hát ezt beszélik a faterjáról… tudod.

– Aha, meg hogy gengszter. Tőled tudom.

– Majd kifaggatom a nagybátyámat. Mégiscsak ő a rendőr.

– Kapitány!

– Ja. Kapitány. Na, kitaláltad, mi legyen? És főleg, hogy hol?

– Szerinted már elkezdődött az eljegyzési… izé? Feltűnt már anyámnak, hogy nem vagyok sehol?

– Lehet. Nem tudom. Honnan kéne tudnom? Még sosem voltam eljegyzésen.

– Azért, hogy a Hársfalvi ilyen megbízhatatlan legyen…

– Jó, de mi is elkéstünk a találkozóról, Doresz.

– Akkor is. Mi a szarért nem tudott várni húsz percet? Hát rá volt bízva, találja ki, hogy mit csinálunk. Ehhez képest – támaszt le a vízre az evezővel – nekünk kellett megoldást találnunk.

– Megtaláltuk.

– Meg, de ez lopás. Ennél kifinomultabbra gondoltam amúgy.

– Például?

– Hát honnan tudjam? Nem én akartam kitalálni. Na, üljünk le. – Lehuppan az ülésre, úgy, mint a balatoni lányok, nem fél attól, hogy kibillen a csónakból.

– Oké. De akkor én most rituálisan eltemetem ezt a mai eljegyzést – húzza elő a zsebéből a gyűrűt.

– Jól van. Azért gondoltál arra, hogy esetleg baromira kiszúrunk anyáddal? Hogy mégis az ő vágya, az ő terve, az ő eljegyzése… És apáddal úgysincs jövőjük, hát elváltak, nem véletlenül, nem igaz?

– Te most kivel vagy?

– Veled, Doresz, csak nem biztos, hogy anyád és esetleg apád, nem beszélve Kornélról, ezt akarja. Nem biztos, hogy a szülők ugyanazt akarják, mint a gyerekük – rázza meg a fejét. Ő aztán tudja. Neki eszébe sem jutna már összeboronálni a szüleit. Békét akar inkább. Meg felnőni. Saját életet élni.

– Ne prédikálj, gyerünk, mondd velem együtt inkább azt, amit mondok!

– Jesszus. Te becsavarodtál.

– Ezt a gyűrűt vízre bocsátom, ha valaki megtalálja, hozzon neki boldogságot, és hozzon az elvesztése a szeretteimnek is boldogságot!

– Ez a te imád, basszus, ezt mondd csak te – sóhajt Maja, miközben a szemével követi, ahogy Dorina a víz fölé tartja a gyűrűt, majd könnyed mozdulattal elengedi. A víz halkan csobban a nádasban.

– Ez milyen volt már! – nevet Dorina. – Ajándékot adtunk a Balatonnak.

– Aha, te dilis. Ajándékot. Na, szerintem ma hozzánk menjünk haza, mert ha kiderül, hogy mit tettünk, akkor nem lesz benne sok köszönet.

– Mindenképpen hozzátok megyünk, mert nem akarok könnyeket, vagy drámát, vagy megbocsátást, vagy mit tudom én, mit látni.

Azután ülnek még egy órát a szélcsendben, várják, hogy lemenjen a nap. Csendes a víz, mintha kora ősz lenne, lágyan ring a nádas, távol vannak a hazafelé készülődő strandolóktól, és olyan békés a táj, mintha most került volna minden a helyére. Mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

Heléna

1990. július 26.

– Ez az utolsó laza nyaram, jövőre talán egész nyáron dolgozni fogok – suttogta a lány, miközben a fiú a nyakát csókolgatta. – Te meg eltűnsz itt hetekre.

– Miért kéne neked dolgoznod?

– Mert felvettek a táncművészetire. Főiskola, tudod.

– De az iskola, az nincs nyáron.

– Nem érted? – Heléna eltolta magától a fiút, óvatosan belemarkolt a dús, erős, barna hajába, és megemelte a fejét, hogy találkozzon a pillantásuk. – Ez a Balettintézet volt régen. Nagyon nagy dolog bejutni. Mostantól még többet fogok dolgozni.

– A tánc munka neked? – csodálkozott a fiú.

– A tánc nem munka. De mire megszólal egy mozdulat…

– A mozdulat nem szólal meg.

– Ne járj már ennyire a földön! Érezd, amit mondok! A tánc öröm, gyönyörűség. De mire megszületik egy mozdulat, mire kapcsolódik egy másikkal, majd a következővel és a következővel – sorolta szenvedélyesen –, az igenis munka. Kemény munka. Minden mozdulatban rengeteg munka van. Abból lesz a könnyed látszat, tudod.

Felállt, odatámaszkodott a falhoz, és a lehető legkecsesebb mozdulattal felemelte a térdét, a másik lábával pedig spicc-cipő nélkül lábujjhegyre állt. Aztán a bal térdét kiemelte, fel a feje fölé, csodálatos, tisztán kivitelezett álló spárgába, majd lassan leengedte, lágyan megmozdította a csípőjét. A felsőteste egyenes volt, aztán minden egyes testrésze megadta magát, ahogy zene nélkül eljátszott egy rövid történetet. Egy szerelmes, erős nő táncát.

A srác bámulta, de nem tudta kifejezésre juttatni, mennyire tetszik neki. Egyszerűen minden fizikai törvénynek ellentmondott, ahogy Heléna teste mozgott, ahogy valóban beszélt, mesélt a női test.

Ő nem látta, hogy a szerelemről mesél, ő egy kívánatos nőt látott, akit minden férfi meg fog kívánni. Veszélyes lány.

De ő még veszélyesebb.

– Nagyon… szép – mondta végül. – Zene nélkül is táncolsz, nem is kell zene.

– Mondtam, hogy menjünk el együtt előadásokat nézni. Hívtalak egy csomószor. Neked is tetszene. Elmesélném előre a történeteket, és akkor csak a táncra koncentrálhatnál. Magával ragadna, beszippantana – magyarázta, aztán leült. Egy szál bugyiban és egy férfiatlétában volt, ami tökéletesen rásimult a hibátlan testére.

– Nem szeretem a színházat – mondta a fiú. – Nem szeretem, na.

– Nem lenne jó, ha nagyvárosban élnél? Mondjuk velem? – fogta meg a kezét a lány. – Most már én is elmúltam tizennyolc. Önálló életet fogok élni Budapesten. Bérelhetnénk együtt lakást, apám fizeti. Aztán ha elvégzem az első évet, és nem maradok ki, kapok tőle a fővárosban egy kis lakást. Oda átköltözünk, te is találsz munkát, esténként pedig ott télen is van élet. Eljárunk majd szórakozni, moziba, színházba.

– Heléna, az én munkám…

– Tudom, az üzletkötés. Akkor majd onnan kötöd az üzleteket. Estin meg elvégzel egy főiskolát. Te mondtad, hogy diplomát kéne szerezned. Vagy levelezőn. Na mit gondolsz?

– A környékhez köt a munkám.

– Ne csináld! Gondolj bele, milyen jó lenne! Milyen fantasztikus életünk lenne…! Amikor végzek, összeházasodunk. A gyerekeinkkel itt leszünk majd Csopakon, és csak akkor megyünk vissza Budapestre, amikor totyogósak lesznek – ábrándozott. – De az én hivatásom amúgy is harmincöt-negyven éves koromig szól. Ha minden a papírforma szerint alakul, negyven körül nyugdíjba megyek, senkinek sem kell egy negyvenéves táncos, akármilyen nagy tehetség is a balettben. Akkor új hivatást választok majd, mondjuk apámnál a borozóból meg a két közértből csinálunk valami nagyot… például panziót vagy ilyesmit. Úgyis az az álma. Most kezdik felfedezni a borát. Majd átvesszük az üzlet felét. Te úgyis üzletkötő vagy, majd te leszel a borászat gazdasági igazgatója!

– Jaj ne már, Heléna.

– Miért, nem akarsz gyerekeket?

– Furcsának tartom, hogy a nyugdíjról beszélsz ugyanabban a mondatban, amelyikben a gyerekekről. És még csak tizennyolc vagy!

– Te meg húsz. Én akarok gyerekeket. Te nem?

– Te könnyen álmodozol. Dübörögnek a közértek meg a kocsma apádnak, bármit megengedhetsz magadnak.

– De én egészen kicsi korom óta naponta több órát töltök a rúd mellett! Saját magam fogom elérni, ha elérek bármit is.

– Van saját balett-termed. Rudad. Értsd meg, hogy nekem meg kell teremtenem a dolgokat, én nem tudok családról ábrándozni, amíg egy viskóban lakom a fateromékkal!

– Nem viskó az.

– De nem is valami modern ház, hát látod. A gyerekszobámban lakom, hozzád meg magántanár jár, meg társulatban táncolsz, ilyenek. Nekem semmi nincs a seggem alatt. Hogy a francba mennék Budapestre, ha egyszer a környéken keresem a pénzemet?

– Folyton eltűnsz. Ne gondold, hogy nem beszélnek ezt-azt, meg hogy én nem gondolok ezt-azt. Szerinted miken fantáziálok, amikor egy hétig semmit sem tudok rólad?

– Megint kezded. És mindig ugyanoda jutunk. Hogy te is pontosan tudod, meg kell alapoznom a jövőmet. Én még nem tartok ott gondolatban, hogy család. És szerintem neked is korai.

– Értem. – Lehajtotta a fejét. – Szóval eszed ágában sincs együtt élni, közös életet tervezni.

– Nem ezt mondtam! Csak azt, hogy nekem hosszabb idő kell… én még gondolatban sem tartok ott, ahol te. Mondjuk neked is korai…

– Baszd meg.

Felállt, szó nélkül belebújt a farmerjába, és magára kapta a férfiinget, amit az apja szekrényéből akasztott le. Megcsomózta a köldöke alatt, belebújt a strandpapucsba, amiben átjött, és vissza sem nézve elindult az ajtó felé. Lassan nyitotta ki, időt adva a fiúnak, de nem fordult meg, nehogy meglássa a szemében a könnyeket.

Méltóságteljesen, de leginkább lassan lépett ki az ajtón, és halkan tette be maga mögött.

Hársfalvi nem ment utána.

Blanka

2016. július 4., délben

– Micsoda? – hüledezett, és még jobban rászorította a telefont a fülére. – Ezt meg kell ismételnie.

– Itt volt a villában két pecás. Heléna nincs itthon, és mivel nem találták, a volt apósomat hívták a hallba. Ő beszélt velük, aztán meglátott, és odahívott – hadarta Ábel. – Épphogy csak hazaértem a találkozónk után.

– Igen, és?

– És… uramisten, hogy mondjam el? Megtalálták a Balatonban.

– Micsoda?

– Azt hiszem, most oda kéne mennem. Valakivel beszélnem kell. Jöhetek?

– Hát persze.

Ábel azonnal bontotta a vonalat, Blanka pedig csak bámulta a készüléket. Mivel krimit is szokott fordítani, egészen messzemenő következtetésekig jutott, és maga sem értette, hogyan csöppent bele az egészbe, és főleg: miért, mi volt a sors célja azzal, hogy ilyen helyzetet és találkozást teremtett számára.

Amikor Dénessel befejezte, leszámolt élete bizonyos szakaszával. Vége, feladta a tanári állást is, és új fejezetet nyitott. Persze nem kevés kétellyel, és nem kevés szomorúsággal. Hiszen tudta, hogy a gyerekek mindig hiányozni fognak neki, és a párkapcsolat is, de mindkettőt lezárta.

Saját magát is meglepte azzal, hogy olyan történetek fordítását vállalta el, amit egyébként korábban nem olvasott volna. Szerelem, párkapcsolat, erről ő sosem akart olvasni, ezt inkább megélni szerette volna, de úgy látszik, nem volt szerencséje. Márpedig a nagyanyja kedvenc mondása volt, hogy peches ember ne menjen a jégre… és ő nem szándékozott a jégre menni. Megélte a történeteket a fantáziájában fordítás közben. Eleinte el is olvasta a teljes kéziratot spanyolul – hiszen a legtöbb munkája spanyolról magyarra fordítás volt –, és csodálkozva vette észre, hogy még az igazán könnyed írások is lekötötték, elképzelte, mi lesz a befejezés… persze néha csalódott.

De az eltelt hónapok során észrevette, mennyivel unalmasabb úgy a munka, hogy pontosan tudja, mi lesz majd a következő fejezetben. Rájött: sokkal izgalmasabb számára a feladat, ha sorról sorra, fejezetről fejezetre halad, anélkül, hogy előre ismerné az egész történetet. Így gyorsabban is ment a munka, mert általában a szerző által teremtett világban élt, és benne is akart maradni, egészen – vagy esetenként csak majdnem – a végéig.

Így nem gondolkozott a saját életén, a saját elrontott házasságán, és azon, hogy valóban nem akart-e gyereket. Belül állítólag úgyis mindenre tudja az ember a választ, és ő pillanatnyilag nem is volt kíváncsi a saját válaszaira.

Némelyik könyv nehezebb olvasmány volt, némelyik könnyebb, de a lefordításuk már az ő mesterműve volt, a könnyedebb, sőt esetenként bugyutább történetek is az ő nyelvén szólaltak meg, az ő választékos szókincsével új köntöst kaptak, ebben nem ismert megalkuvást. Ha már eltölt egy kézirattal két hónapot, akkor legyen az olyan, ahogy az az ő képzeletbeli filmvásznán megjelenik. Jó játék volt, és ha egy-egy szereplő túl laposra sikeredett az eredeti szövegben, akkor az ő kéziratában azért elemelkedett egy kicsit az eredetitől, talán még árnyaltabbá is vált.

A munkaadói kedvelték a szép, tiszta, gyakorlatilag szerkesztőt és korrektort alig-alig igénylő fordításait, a precizitását és a gyorsaságát. Szakmailag kezdte újra megtalálni magát, gyönyörű helyen, a gyerekkora helyszínén dolgozhatott, abban a tempóban, olyan munkabeosztással, ami számára megfelelt. A maga ura volt, és eddig a magánéletével azért sem törődött, mert nem volt hiányérzete, köszönhetően a rengeteg érzelmes, szenvedélyes, izgalmas történetnek, amelyek megelevenedtek a régi kis házban, Almádiban.

Tehát, bár ezt senki sem feltételezte volna, izgalomból nem volt hiány az életében, hiszen néha még a körmét is rágta munka közben, amikor felerősödött egy-egy krimiszál, de a szerelmes regényeken is tudott izgulni. Így hát semmi szüksége nem volt újabb izgalomra, egy vadidegen, részeg pasira a teraszán, aki ráadásul vissza is tér, hogy belerángassa őt egy valóságos krimibe.

De azért mégis izgatott volt, alig várta, hogy végighallgassa Ábelt.

A férfi biciklivel érkezett.

– Ma már egész sok kalóriát elégetett – üdvözölte mosolyogva, és végigmérte. Bordós-földszínű pólóján elöl izzadságfoltot fedezett fel, nyilván nem volt sétagalopp ezzel a régi, Villa Hof-os, ugyan dizájnosan felújított, de nyilvánvalóan váltó nélküli női kerékpárral feljutnia a hegyre.

– Utálom, nem is vagyok sportember – ingatta a fejét Ábel. – Csakhogy az apósom nem tudta eldönteni, elmondja-e Helénának, mi történt, ideges volt, és hiába voltak régebben megjegyzései, hogy szerinte sokat iszom, most mégis velem kellett pálinkáznia. Úgyhogy nem akartam autóba ülni.

– Hát… jól tette. Egyébként, bár alig várom, mit akar mondani, nem tegeződünk előtte? Velem nem kötelező pertut inni.

– Köszönöm. De amúgy már mindegy, már ami a pálinkát illeti.

– Akkor szia. – Figyelmen kívül hagyta a pálinkára vonatkozó mondatot.

– Szia.

– Tehát? Megtalálták… Kornélt a Balatonban? – Blanka nem bírta tovább.

Ábel rámeredt, majd megrázta a fejét.

– Úristen, mit beszélsz! A gyűrűt pecázták ki valami náddal együtt. Az eljegyzési gyűrűt. Bele volt gravírozva, hogy Heléna, és egy szív. Mivel Csopakon nemigen ismernek más Helénát, sőt jó eséllyel a környékbeli településeken sem, azt viszont mindenki tudja, hogy kicsoda Heléna és ki az apja, odavitték a Villa Hofba, miután megtalálták.

– Aha. És ebből mi következik?

– Hát a franc tudja – vont vállat Ábel. – Tegnap, az eljegyzéskor már hiányzott a gyűrű, aztán kiderült, hogy a Balatonban van. Elképzelhető, hogy ez a tévés gyerek már előzőleg elvesztette valamelyik horgászása során. Mondtam is az apósomnak, hogy ez az egyetlen magyarázat.

– És?

– És ő azt mondta, hogy szerinte többféle magyarázat is lehetséges, és azok közül az egyik nemigen kedvező számomra.

– Igen…?

– Nem vagyok hülye, és tudom, hogy kiesett két óra az életemből, amikor mellesleg az apósom rúgatott be minket, de abban mindenki biztos lehet, hogy nem löktem Zollner Kornélt, sem senki mást a Balatonba. Mondtam is az öregnek, hogy jó trükk másra kenni a szart, de elviharzott.

– Mire gondoltál?

– Hát arra, hogy leitatott minket valamivel, aztán eltüntette Kornélt. Mindig utálta a lánya körül legyeskedő faszfejeket.

– Beleértve…

– Igen, beleértve engem is. Ha tudnád, mi mindent tett, hogy megnehezítse az életemet. Már az elejétől fogva, amikor megtudta, hogy – az ő szavaival élve – firkász vagyok, igyekezett állandóan leégetni Heléna előtt, megalázni, ellenem dumálni. Éreztette, hogy Heléna jobbat és többet érdemel nálam.

– És Kornéllal mi baja lehetett?

– Biztosan látta, hogy egy tedd ide-tedd oda faszfej. Egyébként Hofbauer rohadtul féltékeny, szerinte kábé senki sem méltó az egyetlen lányához, én is hallottam már régebben, amikor azt mondta neki, hogy „te folyamatosan gyöngyöt szórtál a disznók elé, egész életedben, hát mikor veszed már észre?”…

– Ezt veled kapcsolatban mondta?

– Azt hiszem, aznap mondta meg a szüleinek, hogy újra gyereket vár.

– Ó. De hiszen a nagyszülők örülni szoktak az unokáknak.

– Ja. Persze. Szeretik őket, én nem mondom, hogy nem. De azt hiszem, mind a ketten úgy gondolják, hogy a lányuk sokkal többre vitte volna, ha nem kezdi olyan korán, ha nem szül olyan fiatalon, és nincs három gyereke. Meg ha nem egy olyan… jövőkép nélküli seggfejjel házasodik össze, mint amilyen én vagyok… amilyennek engem tartanak.

– Na jó, de akkor mi történhetett, hogyan került a gyűrű a Balatonba? Mert ez a kérdés számodra is nagyon fontos.

– Igen, tudom, hogy elvileg én voltam együtt Kornéllal utoljára, az eltűnése előtt, bár ezt ugye, ki tudja. De nem löktem a Balatonba. Amúgy is életszerűtlen, hogy nála, tegyük fel, a zsebében lett volna a gyűrű, amit pár órával azelőtt eszeveszetten keresett, és hagyta magát megalázni a Hofbauerek által. Szerintem korábban hagyta el az a szerencsétlen fasz.

– Jó, de ugye ez lesz a kérdés, ha netán… ha netán mégiscsak a tóba fúlt ez a Kornél. Hogy veled volt utoljára, és te semmire sem emlékszel. Sőt továbbmegyek: azt is csak én tudom bizonyítani, hogy nálam töltötted az éjszakát. De ha jobban belegondolok, még én sem, mert elmentem aludni… – fejtegette Blanka. – Meg kellene találni azt a párt, amelyik idehozott téged. Sajnos sem a kocsit, sem a rendszámot nem jegyeztem meg, és sötét is volt…

– Foglaljuk össze – sóhajtott Ábel, és felállt a teraszon, úgy nézte a tavat. – Mivel velem látták Kornélt elmenni, ha valami történt vele, akkor én leszek gyanús, és nincs alibim körülbelül két óra időtartamra. Az italt az apósomtól kaptuk. Azonban ha ez a fasz csak lelécelt szégyenében, ugye…

– Igen, túl közeli még az egész, és szerintem is nagyobb az esélye annak, hogy önszántából lépett le – nyugtatta Blanka. – Viszont nem annyira jó hír, hogy a gyűrű a tóban volt, na. Beindítja az emberek fantáziáját.

– Remélem, hogy az apósom nem ezt fogja fűnek-fának mesélni.

– Helénának biztosan elmondja, és odaadja neki az ékszert.

– A végén még a saját érdekemben állíthatok magánnyomozókat erre az idiótára. Természetesen sosem volt annyi pénzem, hogy finanszírozzak egy magánnyomozást – grimaszolt, majd mosolyra váltott.

– Egy oknyomozó újságírónak nincs is szüksége magánnyomozókra.

– Az más… – legyintett a férfi. – Ott nem eltűnt emberek után nyomozok, hanem… mit tudom én. Átírt, meghamisított szövegek, vagy gazdasági stiklik, ellopott támogatások, ilyesmik után.

– …

– Miért hallgatsz?

Blanka már nem tudta Ábelt sajnálni.

Csak saját magát sajnálta, meg azt a nyomorult helyzetet bánta, amelybe juttatta magát.

Holott ő csak segíteni akart, önmagán kívül másokon is.

– Pontosan mikor kezdődött a szerelmi kapcsolatuk?

– Ez senkire sem tartozik.

– De igen, Ábel. Újra elismétlem, hogy a maguk oldalán állunk. Zollner Kornél néhány napja tűnt el, és hamarosan az egész ország tudni fog róla. Magukat is meg fogják keresni, és a felesége meg a Hofbauer család azt szeretné, ha mindenki tiszta maradna az ügyben. Ha a gyerekeik apja tiszta maradna. És ők maguk is tisztán akarnak látni. Hogy amikor majd a bulvársajtó idejön, meg a nyomozók megérkeznek, akkor pontosan tudják, hogy maga, aki nem emlékszik semmire, bár utoljára magával látták Zollnert, ártatlan.

– A feltételezés most is nagyon rosszul érint.

– Hiszen kiesett két óra az életéből.

– Nem lehetett két óra, mert kilenckor hagytuk el a panziót, és tizenegyre már odavitt az a pár Blankához, akiket egyébként meg kellene találniuk, talán úgy előbbre jutnának.

– Keressük őket, csak kicsit kevesebb az eszközünk, mint a rendőrségnek. Szóval… mikor kezdődött a kapcsolatuk?

– Nem nevezném szerelemnek – sóhajtott hosszú hallgatás után Ábel. – Inkább csak… fellángolásnak. Egy nő, aki értelmes, aki végighallgat… Valahogy úgy alakult az első találkozásunk végén, hogy megcsókoltam. És ő visszacsókolt.

– De nem maradt ennyiben a dolog.

– Amikor odavittek… én tényleg nem tudom, mi történt, de nyilván azért mondtam be az ő címét, mert látni akartam. Azonban csak hajnalban tértem magamhoz. Már mondtam, hogy kora reggel Déri szedett fel kocsival, amikor visszaindultam a villába. Be sem mentem Blankához, kótyagos volt a fejem, mint akivel valami szart itattak, ami kiütötte.

– Megesett már, hogy ilyesmit itattak önnel? Ami úgy kiütötte, hogy azóta sem emlékszik rá, mi történt önnel?

– Sejtheti, hogy soha. De nyilván olvastam már ilyen esetekről. A lányomat, bár még csak tizenhat éves, már régen figyelmeztettem, hogy sosem fogadhat el italt szórakozóhelyen, csak bontatlan üveggel veheti a kólát is.

– Ön szerint valami volt az italában, ami miatt nem emlékszik semmire?

– Hát én nem tudom, de ilyen még sosem fordult elő, pedig az már többször megesett velem, hogy felöntöttem a garatra, ez nyilván nem titok maguk előtt.

– Szóval aznap hajnalban ott ébredt Blanka teraszán, az éjszakára nem emlékszik. És azután mikor találkoztak legközelebb?

– Délelőtt, Füreden. Heléna reggel vont kérdőre, hogy hol van Kornél, mert együtt mentünk el. Felhívtam Blankát, beszéljük meg, mi történt, hátha ő többet tud. Elmentem, találkoztunk, de ezt már mondtam.

– Akkor is megcsókolta?

– Igen.

– És?

– Már elmeséltem. Elmondta, mi történt, hogyan érkeztem meg hozzá, és hogy feltámogatott a teraszra, ahol elaludtam. Nem sok újat tudtam meg, legfeljebb annyit, hogy két ember szállított hozzá. Akkor kérdeztem meg telefonon Helénától, hánykor mentünk el a villából Kornéllal. Beszéltek már a taxissal?

– Nem. Senki sem emlékszik rá, melyik taxi vitte el magukat, a szokásos szállítók közül senki. Annyit láttak a recepcióról, hogy egy taxiba szálltak be.

– Volt nálunk horgászcucc? Heléna szerint horgászni indultunk, de el sem tudom képzelni, hogy mentem ebbe bele.

– Nem látták. Talán volt valami táska Kornélnál, az egyik recepciós így emlékszik, a másik semmit sem látott. De most szeretnék inkább én kérdezni tovább. Mi volt Blankával a további programjuk, miután találkoztak?

– Csak beszélgettünk, egy kicsit sétáltunk, aztán elbúcsúztunk azzal, hogy később átmegyek hozzá.

– Meglepődtek, megrémültek, hogy Kornél eltűnt?

– Blankát egyáltalán nem izgatta, hiszen még én is új voltam számára, nem hozta lázba a volt feleségem új vőlegénye. Csak mondta, hogy biztos megijedt.

– Ezt mondta? Mitől ijedt meg?

– Hát az esküvőtől. A női magazinok tele vannak efféle sztorikkal, hogy a férfi lelép, mert megijed az elköteleződéstől.

– Maga is így gondolta?

– Én Zollner Kornélt egy hatalmas nagy baromnak tartom – mosolyodott el Ábel –, akiből bármit kinézek. Még azt is, hogy berezel. Vagy mit tudom én, lehet, hogy Hofbauer mondott neki valamit, amivel beszaratta, miután nem volt meg a gyűrű. Aztán elhúzott a francba.

– De miért magával?

– Ezt én sem tudom – ingatta a fejét. – Azt azonban mélységesen bánom, hogy vele mentem, mert ha nem így lett volna, akkor nem kéne most itt üldögélnem és hülyeségekre válaszolnom. Sőt, talán dolgozni is tudnék, Budapesten, és nem kellett volna hazudnom a szerkesztőségekben, hogy miért nincs még leadva egyik anyagom sem. Szabadúszó vagyok…

– Igen, ezt már többször említette. De Hofbauer biztosan kompenzálja, hogy itt maradt, meg hát önmaga érdekében is teszi…

– Ugyan már. Hofbauer érdekében teszem. Az ő neve számít itt… Ő az, aki be van szarva, hogy a családja belekeveredik valamibe. Amikor megtalálta azt a gyűrűt a két pecás, láttam rajta, hogy retteg, hogy egy hulla is hamarosan előkerül, aztán lesz itt nemulass. Megjegyzem, azt nem láttam rajta, hogy feltételezné: én löktem a vízbe a kedves leendő vejét. Szerintem még annyira sem tart engem, hogy azt gondolná, ezt meg tudnám tenni. Ettől legfeljebb Heléna fél, ki tudja, miért.

– Tehát visszament a villába Füredről.

– Igen. Nem volt konkrét tervem, de Blanka ment haza dolgozni, én pedig a gyerekeimmel akartam eltölteni a napot, ha már idejöttem, hiszen Helénát nem lett volna szívem itthagyni ebben a zaklatott állapotában, meg persze nálam volt a laptopom, dolgozni is szerettem volna. Csak aztán összefutottam Hofbauerrel, megmutatta a gyűrűt, idegbeteg volt, és rájöttem, jobb lenne nekem, ha nem lennék láb alatt. Felhívtam tehát Blankát, aki azt mondta, örömmel vár, de vigyek laptopot, hogy mind a ketten dolgozni tudjunk.

– És dolgoztak?

– Nem. – Ábel elmerengett. – Végül úgy alakult, hogy egyikünk sem dolgozott.

– Hogyhogy?

– Mert amint beléptem a kapuján, átölelt. És onnan egyenes út vezetett a hálószobába.

– Vagyis július negyedikén szeretkeztek először?

– Hát úgy tűnik. Igen. – Zavartan piszkálta a kézfejét, majd a kérdező szemébe nézett. – Nem tudom, muszáj-e ezt megmondania Helénának. Mármint hogy lefeküdtünk Blankával.

– Miért? Hiszen elváltak.

– Igen, de… Azért senkinek sem esik jól, ha a volt párja mással van együtt. Ha elképzeli, hogy együtt vannak az ágyban.

– Maga elképzelte, Ábel? Elképzelte Helénát és Kornélt az ágyban?

– Úristen, mindent kiforgat.

– Féltékeny volt?

– A szexre nem, ez benne van a pakliban. Egyébként sem nevezném féltékenységnek… csak inkább furcsa volt és bántott egy kicsit, hogy Heléna újra férjhez megy. Ráadásul egy ilyen tehetségtelen emberhez. Persze nem tudom, hogy hozzá is menne-e, vagy csupán az erős drámai beállítottsága miatt volt szüksége a lánykérésre.

– Nem is tudta előtte, hogy Heléna ilyesmire készül?

– Honnan tudtam volna?

– Azt hittem, legalább a gyerekek miatt kapcsolatban voltak, beszélgettek egymással.

– Igen, de egy szóval sem említette, mire készül.

– A gyerekek sem mondták?

– Nem, egyikük sem.

– De azt csak tudta, hogy együtt járnak!

– Nem tudtam. Meglepetésként ért. Persze azt sejtettem, hogy valakivel időnként találkozgat, de ez érthető, hiszen gyönyörű fiatal nő. Azt gondoltam, teszik neki a szépet a férfiak, ő meg élvezi a kitüntetett figyelmet, randizgat időnként, és ennyi.

– Miért gondolta, hogy nem köteleződne el újra?

– Mert Heléna szerethet bármilyen férfit, szerelemre is lobbanhat egy időre, de a legjobban önmagát szereti.

Dorina

2016. július 4., 15 óra 15 perc

– Kicsit megbolondultak, nem? – Csilingelt a hangja. Tetszett neki a felfordulás. Senki sem foglalkozott velük, a nagyanyja adott nekik ebédet, amikor meglátta őket. A kisebbek az udvaron, a játszótéren rohangáltak, a medence teljesen az övék volt. Egyetlen vendég sem merészkedett közéjük, nyilván mindenki a tóra ment inkább strandolni. Dorina a medence árnyékos részéről szólt oda Majának, aki a víz tetején feküdt lehunyt szemmel, az arca körül úszott a hosszú, aranyszőke haja, és éppen igyekezett még tökéletesebbre barnítani magát.

– Aha, elég nagy a fejetlenség. Anyád ránk se hederített.

– Mert sírt. Te láttad már anyát sírni?

– A tiédet? Sosem. Az enyémet persze gyakran. – Leállt a medence aljára, hátrasimította a haját, letörölve róla a vizet. – Emlékszel, tavaly valami rossz vegyszert raktak a medencébe, és zöld lett tőle a hajam. Hetekig zöld hajjal jártam, mire lekopott.

Röhögtek.

– A nagyfater meg is csinálta a maga cirkuszát a medencéssel.

– Jó, de nem az én hajam, hanem a vendégei miatt.

– Aha, de akkor is vicces volt. Jól állt a zöld. Lehet, hogy a Mirkónak is jobban bejönne.

– Áh… Figyelj, ez a Mirkó egy gyogyós.

– Mégis lefeküdtél vele – úszott be hozzá Dorina. – Fura, gyogyósnak tartod, és lefekszel vele. Nem fura?

– Hát ja, fura. De… Nem analizálgattam ezt magamban.

– Mégis hiányzik, és rá gondolsz, nem a Hársfalvira, például.

– A Hársfalvi a tiéd.

– Micsoda?

– Neked is tetszik. Engem meg nem érdekel igazán, még nem vagyok túl a Mirkón, meg egyébként is – vonta meg a vállát. – Más dolgok érdekelnek.

– Például? – vihogott Dorina.

– Anyád lelkiállapota, meg ilyenek – vigyorodott el ő is.

– Aha. Szerinted nem is jönnek rá, hogy mi voltunk? Te láttad ma már Kornélt?

– Hol láttam volna?

– Nem tudom. Amíg átöltöztem.

– Nem láttam. Csak anyádat és a nagyszüleidet láttam a tesódékon kívül a családodból.

– Kornél nem tartozik a családomhoz!

Hallgattak. Dorina úszott egy hosszt, majd visszalebegett a hátán fekve Majához.

– Apámat sem láttam. A kocsija ott áll a parkolóban, nem ment vissza Pestre. Lehet, hogy ő is ideköltözött – mosolygott.

– Aha. Hát anyádból még ki is nézem, hogy bevallottan két pasival éljen együtt, de apád sokkot kapna, Kornél meg… mit tudom én…

– Anyámból? – csodálkozott el Dorina. Aztán ő is leállt a medence aljára. A víz a válláig ért. – Néha eszembe jut valami, és még nem is meséltem erről neked. Egyszer hallottam, hogy apám meggyanúsította, hogy Vera talán nem az ő gyereke. Vagy valami ilyesmi.

– Hogy anyád félrelépett volna? – hüledezett Maja. Aztán megrázta a fejét, csak úgy repültek a vízcseppek a hajáról. – Az teljesen kizárt.

– Honnan vagy ilyen biztos benne? Az előbb még azt mondtad, kinézed belőle, hogy két pasival élne együtt. – Dorina arra gondolt, csak aztán bejött a képbe Kornél, meg az a múltkori tehetségkutató is, amiben az anyja zsűritag volt, és minden pasi nyalta-falta volna… pfúj. Mármint a nyálcsorgató pasik pfúj.

– Az más, azt mondtam, hogy „bevallottan”, már ha nem lenne tilos a bigámia, két pasiból gyúrhatna össze egy jót. De félrelépni más. Anyám mondta, hogy a te anyád a leghűségesebb nő a világon.

– Anyád mondta? Hát nem is beszélnek egymással. Valaha is beszéltek két szót?

– Anyu egy évvel idősebb nála.

– Na és?

– Egy suliba jártak.

– Jó, de egyrészt az már rég volt, másrészt nem ismerek én se mindenkit a suliban. Sőt.

– De anyádat mindenki ismerte.

– Hát az valószínű – bólogatott. El tudta képzelni, hogy az anyja már tinédzserként is udvartartással közlekedett, meg mindenki szétrebbent előle, amikor végigment a folyosón.

– Egyébként biztos beszéltek egymással, mert én láttam róluk közös fotókat.

– Anyádról és az enyémről?

– Igen.

– Hol?

– Otthon. Asszem a tetőtér fölött, a padláson.

– Nahát!

– És eléggé úgy néznek ki rajta, mint akik jóban voltak.

– Most viccelsz? Alig köszönnek egymásnak.

– Tudom, de akkor is. Ha akarod, nézd meg a fotókat.

– Jó. Úgysincs más dolgunk. Száradjunk meg, és menjünk át hozzátok.

Kornél

1993. augusztus 30.

– Ez egy szép nyár volt – mosolygott Kálmán. A Duna-parton ültek egy étteremben, a négyesfogat és az új srác. – Igazán jól teljesítettünk, vagyis, akarom mondani, ti – mutatott egyesével rájuk. – Én közben letettem az államvizsgámat, és örömmel jelentem, hogy Angliában fogok ösztöndíjjal politológiát tanulni a következő tanévben. De nem hagylak titeket magatokra…

Kornél maga elé bámult. Kálmán elmegy. Külföldön fog élni, legalábbis a következő kilenc hónapban. Mennyit álmodozott már erről a pillanatról, vagyis hogy elszakadnak egymástól, leválhat végre Kálmánról, és önálló életet élhet…! Ugyanakkor ijesztő is volt a lehetőség. Egy végighajtott nyár, feketemunka Ausztriában, pincérkedés, közben egyik-másik vendég bankkártyájával kirohanás a hátsó kijáraton, lehúznak róla még egy ezrest, mármint schillinget, némelyik vendégéről többet. Egy egyszerű vásárlásnak tűnik, és egész nyáron egyetlenegy forró helyzet volt, akkor éttermet és várost is váltottak. Ezt csinálták mind a hárman, a csaj húzta le a kártyákat a leolvasóval, nagyon jól ment a biznisz. Lehet, hogy kocsit is tud cserélni, meg lesz egy kicsit több félretett pénze. Annyira jól ment a buli, hogy…

– Mivel minden jól megy, ti folytatjátok – mutatott a másik háromra Kálmán. – Kori visszaül az egyetemi padba, neki most ez a dolga. Ti pedig jövőre felvételiztek valahová. Mindegy, hová, de szereztek egy diplomát – nézett végig a társaságon. – Felőlem esti vagy levelező is lehet, de ha hosszú távon együtt akartok dolgozni velem, akkor ezt meg kell tennetek. Neked is – mutatott az új fiúra, Henrikre.

Kerecsendi a vállát vonogatta, a csaj csak ennyit nyögött:

– De hát most érettségiztem!

– Jó, baszki. Mutterék túl engedékenyek – intette le Kálmán. – Itt mindenkivel nagy terveim vannak, szóval mindenki szerez egy kibaszott diplomát, leszarom, ha a kukások főiskoláján is, de papír kell!

Kornél az étlapot nézegette. Fogalma sem volt róla, minek kell az új srácot meg Kerecsendit beiskolázni, miféle tervei lehetnek velük Kálmánnak. Oké, még a csajt értette, de ennyi. Ez a két ostoba, sötét balfasz… Megrázta a fejét. Az új srác, akinek állítólag rengeteg ötlete volt, egyelőre semmivel sem tudott többet, mint ők. Nem is értette, Kálmánnak mi szüksége volt rá. Oké, utalgatott arra, hogy a bankkártyás lehúzás az új csávó ötlete volt, de nyilvánvalóan nem saját kútfőből származott. Miért nem lehetett csak az ötletet lenyúlniuk, mi a szarért kell együtt dolgozni ezzel a sötét, szótlan gyerekkel? Kornél sok mindent nem értett abból, amit Kálmán tett. Felvesz a csapatukba valakit? Ráadásul nemcsak nyárra, hanem egész évre?

– És Kori – szegezte rá a tekintetét Kálmán –, Henrik lesz az új szomszédod, addig beköltözhet a bérelt lakásomba, amíg én kint leszek. Nincs hol laknia Pesten.

– Fasza – bólogatott, de közben arra gondolt, hogy Kálmánnak teljesen elmentek otthonról. Beenged egy idegent a lakásába?

Na mindegy, nem az ő dolga. Egy biztos: nem fog együtt bulizni ezzel a faszfejjel.

– És még valami – köszörülte meg a torkát Kálmán. – A jövő hónapban megnősülök.

Vágni lehetett a csendet. Kornélnak, aki nagyon jóban volt Kálmánnal, csak nyáron voltak fizikailag távol egymástól, akkor nem nagyon találkoztak – fogalma sem volt arról, hogy van egy fontos nő Kálmán életében, egy olyan, aki miatt feladja a függetlenségét.

Nagy változások történhettek idehaza, amíg ők az osztrák gazdagokat kopasztották Grazban.

Ábel

1999. október 12.

– Kultrovat! – Csak egy szó, egy megszólítás. A főszerkesztő csak ennyit mondott, és Ábel tudta, hogy róla van szó, ő képviseli a napilap hetente megjelenő kulturális mellékletét a napindító értekezleten. Bár többen írták a mellékletet, az anyalapba is dolgoztak, mégis egyedül Ábel, közülük a legfiatalabb képviselte őket a megbeszélésen. Utálták is a kultosokat a többiek, és Ábel, hogy megfeleljen nekik, egyrészt szorgalmasan részt vett velük a kocsmázásokban, másrészt igyekezett azért legalább hetente egy gazdasági vagy akár belpolitikai anyag készítésében részt venni.

– Itt vagyunk – jelentette többes számban. Mögötte-előtte felröhögtek a többiek.

– Én speciel Lilire gondoltam – szólt közbe a főszerkesztő-helyettesük. Ábel érezte már régen, hogy Helga nem igazán kedveli őt. Helga a főszerkesztő felé fordult, és neki magyarázott, de a többiek is hallhatták. – Azt gondolom, Lili képes a rétegeket lebontani, érzékeny, én inkább őt szeretném erre a munkára.

– Szerintem izgalmas lenne egy férfi-nő interjú, egy igazán nőies, tehetséges, fiatal nőből mit tud kihozni egy ilyen macsó – szállt vitába a helyettesével a főszerkesztő. Mindannyian tudták, ez mit jelent: az történik, amit András mond, mögötte áll a befektető, neki van régebbi szakmai múltja, hiába próbálja Helga már hónapok óta fúrni Ábelt, most övé a munka.

– Jó. Melléklet címlap – adta meg magát Ábelre sem nézve a helyettes. – Egy pár instrukcióért jelentkezni lehet nálam – nézett végül a srácra.

Ábel tudta, miről szól ez az egész. Helga elolvasta az egyik anyagát, amiben – Ábel maga sem tudott róla, hogy kit érinthet az írás – Helga férjének egyik rendezését húzzák le szakmabeliek. A cikk ugyan sosem jelent meg, és Ábel kiképzést is kapott a többiektől a kocsmában arról, hogy a kultrovatban bizony csak pozitívan lehet megszólalni az illető szabadúszó rendezőről, de Helga nem bocsátotta meg az újságírónak, hogy képes volt egy ilyen anyagot leadni, amikor már a cikk megrendelésekor elhangzott, hogy a férfi „tehetséges rendező”. Ábel nyilván nem volt teljesen ott figyelemben, vagy egyszerűen hidegen hagyták ezek a viszonyok, állítása szerint mindig ő szerzett tudomást legkésőbb arról, ha a környezetében két ember összejött, vagy ellenkezőleg, a szakításig jutott.

Mindegy, ha Helgán múlik, akkor nincs főállása, szerencsére a főszerkesztő és a vezetőszerkesztők számítottak rá. Így sem kapott főállásúként fizetést, hanem, hogy a lapkiadónak olcsóbb munkaerő legyen, állandó külsősként számlázott. Valami félig kamu céget hozott létre az unokatestvére, na, abba társult be, hogy ne kelljen saját vállalkozásra költenie.

Értekezlet után bekopogott Helgához. Biztos a csókosa ez a Hofbauer Heléna, gondolta. Barátnő, vagy a férje felfedezettje, akárki. És most Helga nem bízza a véletlenre, hanem kiokosítja arról, hogy csak jót írhat Helénáról.

– Gyere be – intett neki a helyettes, fel sem nézve az íróasztaláról. Ábel belépett, megvárta, amíg Helga hellyel kínálja, és leült a nővel szemben.

– Hofbauer – bólogatott, és Ábelt szuggerálta. – Szerintem András és ennek a Helénának a dúsgazdag apja spanok, de nem meri mondani – utalt a főszerkesztő és az interjúalany viszonyára. – Mindegy, nincs kimondva, hogy fel kell fényezni őt. Én személy szerint azt gondolom, hogy túlértékelt. Egy csomó kortárs meg mindenféle előadásban benne van, járja a világot, és kiadott, hangsúlyozom, az apja támogatásával, valami videót, amiben csak az ő táncai láthatók. Na most vagy csapatjátékos vagyok, vagy igazoljak el a csapattól és járjam tisztán a saját utamat… Szóval árnyaltabb a kép. Jó lenne, ha az anyagban megjelenne ez az apai támogatás. Én nem interjúra szavazok, hanem inkább riportra. De ha mégis interjú, hát olyanok legyenek a kérdések, hogy… ez az elkényeztetett kislány ne higgye, hogy meg tudja venni a legnagyobb példányszámú kulturális hetilapot, mert ugye annak számítunk, hetilapnak. Ki tudja, nem fizet-e valakinek az apja a címlapért? – tette fel sejtelmesen a kérdést, vélhetően a főszerkesztőre utalva.

Ábel lefagyott. Ilyesmit sem kértek tőle soha. Húzzon csőbe valakit? Pislogott, és nem válaszolt. Igazság szerint nem is tudott semmit erről a balett-táncosról, még majd utánanéz. Ismerős volt a neve, de nem is tudta, látta-e már fotóját valahol, nem tudta felidézni, hogy néz ki.

– Legyek kritikus, amennyire belefér – nyögte végül.

– Neked, Ábel, ez nem megy nehezen, ugye érted, mire gondolok? És nem is az volt a problémám azzal az összeállításoddal, hogy mások mit mondtak a… férjem rendezéséről, hanem a leaded és az utána következő, elfogult személyes bevezetőd. Egy újságíró tartson távolságot, nem igaz?

– Nem a személyes véleményemet írtam, hanem gyakorlatilag összefoglaltam, hogy…

– Jó, hát akkor most legyél kritikus, meg van engedve – mosolygott a nő, bár a szeme szigorú maradt, és intett. Ábel elbocsáttatott.

Elkezdett hát felkészülni, elsőként a napilap archívumából, ahol a kis hírektől a színházi kritikákon át az interjúkig mindenfélét talált, igaz, csak kisinterjúkat. Túl sokat nem tudott meg a nőről, ösztöndíjasként táncolt több külföldi társulatban, klasszikus főszerepeket játszott Magyarországon, vendégtáncosnak hívták néhány hónapra az Orosz Balettbe, de semmi olyat nem talált, ami felkeltette volna az érdeklődését. Nem is értette, hogy a főszerkesztő-helyettes miért van ennyire kiborulva ettől a művésztől, úgy tűnik, nem sikerült világhírnévre szert tennie, legalábbis eddig.

Nem nagyon izgatta Ábelt a sztori, de huszonkilenc évesen még ő sem tartott ott, ahol pedig gimnazistaként elképzelte magát „érett férfiként”. Igaz, akkor azt sem tudta, mit fog majd csinálni közel a harminchoz, azt nem is merte elképzelni, hogy a rémes vessző-és egyéb hibái ellenére majd az írás lesz a kenyere. Persze azt sem hitte, hogy egyszer majd képes lesz történelem szakon végezni, meg hát miért is, amikor tanítani sosem akart… De jobb ötlete persze nem volt, mint hogy felvételizik arra a szakra, ami közel állt az érdeklődéséhez. Aztán most semmire sem megy vele, legalábbis így gondolta – ám ez már más lapra tartozik.

Jó találmány ez a rádiótelefon. Egyből felvették.

– Radványi Ábel újságíró vagyok, és Hofbauer Helénát keresem.

– Én vagyok. – Mély, bársonyos hang. Ábel meghökkent, vékonyka kis köszönésre számított. Később gyakran bevallotta, hogy már a hangjába beleszeretett, Heléna pedig mindig azzal riposztolt, hogy mire számított a mobiltelefonok korszakában, ki vette volna fel a telefonját?

– Csókolom – mondta udvariasan, nem tudva, hogy ezzel Helénát elbűvölte, sok-sok évre, de talán egy életre is, hogy normális, udvarias hangon, férfiként köszönt. – Interjút szeretnék kérni a Heti páholy című…

– Holnap tizenegykor.

Ennyi volt. Másnap, október 12-én elkezdődött valami, egy igazi őrület, mindent legyőzött és maga alá gyűrt a szerelem kémiája. Október 13-án Ábel a sporttáskájával és a néhány ruhadarabjával elköltözött a barátnőjétől, és belevetette magát abba a mámoros, semmihez sem hasonlítható érzésbe, amelynek tíz hónappal később megszületett a gyümölcse: egy angyali tekintetű, sötét hajú, dacos szájú kislány, Radványi Dorina.

Dorina születésekor Ábel és a Hofbauer család feje között már nagyon komoly háború dúlt, de ők Helénával a vészterhes hangulat, a puskaporos levegő, az intrikák és a vérzivatarok ellenére is örök hűséget fogadtak egymásnak, titokban.

Heléna

2016. július 4., 17 óra

Ábelbe futott bele a bejárat előtt, a férfi éppen leparkolta a kölcsönbicajt.

– Tudod, mit hallottam? – rontott rá Ábel.

– Kornélról?

– Nem. A kocsmában azt beszélik, hogy Dérit, a nőgyógyászt követi vagy követteti a felesége. De valójában nem buktatja le, csak figyeli, és a randijai után baszogatja. Érted ezt?

– Na ugye, milyen szerencsés vagy – mosolyodott el fanyarul Heléna, aztán vállat vont. – Persze hogy nem meri lebuktatni. Belőle él. Nem lövi ki az aranytojást tojó tyúkot, hanem kivár. De talán tudják már azt is a kocsmában, hogy mit lépett Déri a háta mögött?

– Neked sosem volt ilyen problémád, nem igaz?

Hihetetlen, gondolta, hogy Ábel nem válaszol, és még fel is adja a magas labdát.

– Hogy egy férfi tartson el, és tőle függjek, meg a gyerekeim is? – Megrázta a fejét, és gondolkozott, mérjen-e megsemmisítő csapást a férfira. Mégis visszafogta magát. – Hát nem, hála az égnek. Szerencsére mindig máshogy éltem az életem.

– Azt hittem, most engem fogsz elküldeni a picsába. Változol, drágám, egészen lágy és visszafogott vagy. – Ábel díjazta, hogy nem érkezett meg a bombatalálat. De most Helénát egyáltalán nem érdekelte Déri válása meg Ábel lelke, csak saját magával és Kornél eltűnésével volt elfoglalva.

– Kocsmában jártál? – tette fel mégis az adódó a kérdést. Ahogy kimondta, rájött, nem is tudja, hogy az ellenőrzési mániája, az anyáskodása vagy a kíváncsisága miatt érdeklődik-e.

– Csak beugrottam, nem beszélnek-e arról, hogy merre jártam a vőlegényeddel tegnap este. De egy szót sem szóltak, én meg nem kérdezősködtem. Na, egyébként előkerült?

– Elég nagy a baj, de ezt már tudod. – Kezdett elege lenni ebből a tehetetlenségből, de az apja kifakadt, amikor Heléna felvetette, hogy elmegy a rendőrségre. – Itt a gyűrű. Apa azt mondja, ez nem jelent semmit, és hogy mindig… már bocs – fogta meg a fejét, és nem mondta tovább a mondatot: „hülye pasik voltak körülöttem”. – Úgyhogy szerinte a hiba nem nálam lehet, hanem Kornélnál. Bírom, hogy mindenki jobban tudja, mi a helyzet, mint én. Vagy legalábbis mindenki tudni véli.

– Arra gondolsz, hogy esetleg apád megölette? – vigyorodott el Ábel. Heléna lesújtó pillantást vetett rá.

– Ha arra célzol, amikor veled… De hisz tudod, hogy még egy macskának sem lenne képes ártani.

– Ja. Persze.

– Amúgy is itthon volt, amíg ti a fene tudja, hol jártatok. Neki biztos az alibije.

– Nem is azt mondtam, hogy megölte. Hanem hogy megölette, érzed a különbséget, ugye? Műveltető ige.

Heléna a két tenyere közé szorította a fejét.

– Ha ezt viccnek szánod, szánalmas. Nem bírom tovább, tudod? Nem bírom ezt a feszültséget, úgy érzem, mindennek én vagyok az oka, nem fordulhatok a rendőrséghez, mert amikor kívülről látom magam, ha csak pillanatokra is, akkor úgy vélem én is, hogy egy lóvátett nő vagyok, akit faképnél hagyott a vőlegénye, ugyanakkor azt is érzem, hogy Kornél ennél egyenesebb, és nem ilyen hülyén intézné, ha elege lenne az egészből. Egyszerűen nem értem, és azt sem tudom, mit tehetnék. – Könnyes szemmel nézett Ábelre, aki odalépett hozzá és átölelte. Erre az ölelésre kitört belőle a sírás, nem is sírás, hanem zokogás, ami totálisan meglepte Ábelt.

– Nyugodj meg. Szerintem nincs semmi baja. A pasik néha elvonulnak gondolkodni – mormolta a férfi, és Heléna haját simogatta, akinek átfutott az agyán, hogy milyen egyszerű lenne minden, ha… Ha Ábel nem játszott volna vele, ha nem keményít be, ha nem jár tévutakon… Ha… rengeteg a ha. – Majd visszajön. Vagy ha nem, akkor meglátod a tévében, és magadban elküldöd a picsába. Akár telefonon, vagy személyesen is elküldheted a francba. Pár napon belül biztos meglátod a tévében.

– Arra gondoltam, hogy felhívom az apját, de Kornél elég rossz viszonyban van vele, szerintem ő lenne az utolsó, akinek megmondja, hol van. Az anyja már nem él… – suttogta Heléna Ábel fülébe. Nem akarta, hogy véget érjen az ölelés, most biztonságban érezte magát. – Nem bírok tétlenül ülni.

– Még nincs huszonnégy órája sem, hogy nem tudsz róla. Hagyjad már az egészet, hát mióta üldözöd te a férfiakat?

– Én csak attól tartok, hogy valami baja van. Látod, a gyűrű előkerült, de honnan? Hát a tóból… És ha belefulladt? Beleesett pecázás közben?

– Nem tudom, nekem ez inkább olyan… párkapcsolati konfliktusnak tűnik. Ne gondolj a legrosszabbra – engedte el őt Ábel. – Foglald el magad valamivel. Készülj a műsorra, olvass, nézz filmet, főzzél, ússz, fuss, bármit, ami leköt. Aztán majd előkerül valahonnan, valahogyan. Vagy idejön, vagy eljön hozzád, ír, beköszön a tévében…

– Azt tudod, hogy a műsort, amire felkérést kaptam, hogy én készítsem fel táncból a szereplőket, Kornél vezeti? Tegnapelőtt mondta, hogy felkérték rá.

– Akkor lesz alkalmad beszélni vele – köszörülte meg a torkát Ábel. – Ezt az eljegyzést meg egyelőre hagyd a fenébe, az eltűnését is.

– Táncos Kiarával vezeti a műsort.

– Annak a szélhámos faszinak a testvérével?

– Nem tudom, kiről beszélsz. Semmit sem tudok Táncos Kiaráról.

– A bátyja nagyon közel van a tűzhöz, többféle támogatás odaítéléséről ő dönt, pályázati pénzekről. Nála kell lejattolni, ha pályázati pénzt szeretne a céged valamilyen innovációra, és a megkapott támogatásból is különféle alapítványokon meg cégeken keresztül nála landol a jutalék.

– Hogy te mindent tudsz… Miért nem buktattad le, te oknyomozó, ha ilyen jól tudod, hogyan működik a rendszere?

– Valójában nem érdekel – vonta meg a vállát Ábel. – Ráadásul vannak beépített szűrők, sok más dőlne be őelőtte, mint a dominó, és nem biztos, hogy őt is elérné a botrány. Továbbá én már ebbe az egészbe belefásultam, hiszen ebben az országban valójában szinte mindenki korrupt, akinek icipici hatalma is van, és az embereket, az átlagembert, az olvasót nem is érdekli már, hogy mindenhol megy a lenyúlás és virágzik a korrupció meg a lopás minden szinten. Még azokat sem érdekli vagy érinti meg, micsoda szenny ez az egész, akik nehéz körülmények között, máról holnapra élnek. A „legalizált tolvajokat” már belekalkulálták a rendszerbe, közönyösek és kész.

– De te régen nem voltál közönyös! Tele voltál tűzzel, te voltál az igazság bajnoka, a gyengék védelmezője. – Heléna a fejét ingatva leült a kanapéra, majd hosszan nézte a volt férjét. Az egyetlen férfit, akit tiszta szívből szeretett, amíg el nem cseszte… cseszték az egészet. – Mi lett velünk, Ábel?

– Szinte sosem láttalak sírni – válaszolta Ábel. – Régen nem sírtál.

– Nem akartam… ne haragudj. De betelt a pohár.

– Dehogy haragszom! Bár nehéz, mert nem tudom, hogyan vigasztaljalak meg, mégis jólesik valahol, hogy ki mered mutatni a gyengeségedet. Régen…

– Régen… – legyintett Heléna, és kifújta az orrát. – Régen törődtem a gyerekeimmel, például. Ma pedig… anyura számíthattak, csak rá. Elképesztő, hogy milyen rossz anya tudok lenni, csak magammal foglalkozom.

– Dehogy vagy rossz anya! – Ábel megrázta a fejét, és leült Heléna mellé. Megfogta a kezét, majd a vállát. Aztán mintha megégette volna a kezét, elkapta a nőtől. – Pihenned kell. Megoldódnak a dolgok, vagy így, vagy úgy. Ha valaki, akkor ezt te pontosan tudod.

– Igen. – Heléna igyekezett leplezni a csalódottságát. Váratlanul érte, hogy ennyire jólesik neki Ábel érintése, szerette volna, ha tovább érzi a bőrén a férfi ujjait. – És mit tudsz még erről a Kiaráról? Nekem kiesett az érdeklődési körömből, most pedig vele leszek egy műsorban.

– Nem tudok semmit, de ha gondolod, utánanézek.

– Igen, az jó lenne.

– Megkeressük a gyerekeket?

– Jó ötlet. Esetleg együtt vacsorázhatnánk, mindannyian. Bár szerintem egy falat sem menne le a torkomon.

– Dehogynem. Majd prezentálom a híres Radványi-féle tojásrántottát!

Mosolyogtak, azonban Heléna nem tudta elhessegetni az érzést, hogy valamit nagyon-nagyon elrontott. Nem most, hanem már régen. Pedig ő aztán sosem adta fel, és minden kudarcból felállt. De ez most másnak tűnt, az egész élete váratlanul egy nagy katyvasznak, összevisszaságnak látszott.

Dorina

2016. július 4., 23 óra

– Na, most már nézzük meg a fotókat – nyújtózott Dorina az ágyán. – Nem igaz, hogy ilyen krimibe illően kellett kimenekítenünk a dobozt anyád elől – kuncogott, és a régi, poros desszertes dobozra mutatott, amit piros színű szigetelőszalaggal ragasztottak le keresztben és hosszában. Mialatt Maja óvatosan elkezdte lefejteni a ragasztót a dobozról, Dorina felpattant: – Látod, hová jutottunk?

– Hová? – nézett rá kíváncsian Maja.

– Hát oda, hogy családilag vacsoráztunk. Anyám, apám, mi. És milyen jó volt a hangulat!

– Lehet, hogy jó lenne, de nem vagyok a családod tagja, tudod.

– Tiszteletbeli családtag vagy. Az ikertesóm.

– Naná! De gyere, ülj vissza, nézzük meg a képeket. Látni fogod, hogy igazam van.

Dorina visszahuppant a barátnője mellé. Maja elővett egy csomag már kissé kifakult képet, és úgy tartotta őket, hogy mindketten jól lássák.

– Beájulok. Ezt el sem hiszem – hüledezett Dorina, amikor feltűnt az egyik fotón a két anya tinédzserként: Maja anyja és Heléna. Úgy ültek vigyorogva, egymást átölelve a parton, mint ahogy ők ülnének be egy fotóra Majával. Aztán újabb kép, valószínűleg a nagyapja telkén, a kertben állnak, velük van egy magas srác is, de nem látszik az arca, mert éppen hátrafordul, és olyan tizenhét körüli lehet az anyja.

És még legalább tizenöt közös kép róluk, Budapesten, a Balaton-parton, az anyja egykori gyerekszobájában a régi házban, mindegyiken olyan hatást keltve, mintha a legjobb barátnők lennének.

– Biztosan jóban voltak – szögezte le Dorina, miközben újra és újra átpörgette az ujjai között a megfakult fotókat. – Vajon mi történhetett? Min veszhettek össze?

– Fogalmam sincs. Csak azt tudom, hogy nincs és nem is lehet olyasmi, ami miatt mi örökre összevesznénk.

– Igen. Még akkor is szerettelek, amikor miattad eltörtem a csuklómat…

– Én csak javasoltam, hogy próbálj meg a barackfa legfelső ágáról leugrani – védekezett Maja. – Eszembe sem jutott, hogy eltöröd valamidet.

– Azt is mondtad, hogy tuti nem merek onnan leugrani.

– Hát le mertél – vigyorgott. – Irigyeltem is a gipszedet.

– Na mindegy, de akkor is csak fél napig tartott a harag.

– Nem tudom, mi miatt lehet összeveszni… talán egy srác miatt? – kérdezte Dorina.

– Én mondtam, hogy a tiéd a Hársfalvi. Nem tudok olyan szitut elképzelni, hogy egy fiú miatt összevesszünk. Egyébként sem hiszem, hogy… bár mit tudom én, sosem hallottam, hogy anyám kivel járt annak idején. Vagy a tiéd.

– Nekem nem kell a Hársfalvi. Nem tudom, miért erőlteted. Amúgy sem tudjuk, hol a francban lehet. Ha jól értem, a nagyapjáék sem tudják.

– Mindegy, kit érdekel, hol van – legyintett Maja. – Megoldottuk a dolgot.

– Hát ja. Ez az igazi ereje a barátságnak. Anyu is mondta párszor, milyen fontos és nagyszerű, hogy mi ennyire jó barátnők vagyunk, és hogy ezt őrizzük meg. Úgy látszik, csak prédikál, aztán ő meg máshogy él.

– És ezt nézd! – túrt mélyebbre a ládában Maja, majd előhúzott egy képet, amihez alulról hozzáragadt egy másik. Három lányt ábrázolt a régi fotó, csacsogva álltak egymás mellett nyári ruhában. – Edina – mutatott rá egyikükre.

– És anyád, anyám… Ők hárman. Edina anyunak jó barátnője.

– Az enyém is jóban van vele, de ritkán találkoznak, mert Edina egyre ritkábban jár haza.

– Úgy néz ki, hogy mind a hárman jóban voltak. De nem is ez az izgi, hanem hogy min vesztek úgy össze, hogy alig köszönnek egymásnak. Megkérdezzük tőlük?

– Nemtom. Én nem igazán beszélgetek anyámékkal, tudod.

– Akkor majd megkérdezem én az enyémet. Egyébként nem lenne jobb, ha beszélgetnél velük?

– Nem érzek rá semmiféle késztetést – vallotta be Maja. – Anyám csak a saját problémáival meg mindenféle hülyeséggel van elfoglalva, egy csomó energiát fordít arra, hogy eljátssza, mintha normálisan vezetné a háztartást, meg nélkülözhetetlen lenne. Naponta ötször felcsiszatolja a fürdőszobát, állítólag rengeteg időt tölt főzéssel, de valójában rémes mirelitkaját sütöget. Apámnak játssza a mártírt. – Elhallgatott, de aztán vállvonogatva újra megszólalt: – Nekem amúgy mindegy.

– És apád?

– Hát… nincs igazán közös témánk. Engem nem érdekel, mi van a kórházban, persze nem is nagyon beszél otthon. Semmiről. Néha kérdez a suliról, meg időnként pénzt ad, vagy kérek tőle, de már rég nincs igazi beszélgetés. Nem is tudom, mikor volt utoljára. Meg amúgy is, amikor folyton vagy kurva nagy csend van otthon, vagy kitör valami botrány… hát akkor a francnak van kedve beszélgetni. Egyikükkel sem.

– Még mindig megy az üvöltözés? – érdeklődött Dorina.

– Az a legijesztőbb, hogy nem – rázta meg a fejét a szőke lány. – Apám elég nagy csöndben van mostanában, de látszik, hogy nem érdekli, mi van anyámmal. Ő meg inkább csak hülyeségeken akad ki, hogy balhézzon. Szóval nem a legjobb a légkör.

– Aha. Szar lehet. Akkor már jobb a válás – bólintott Dorina. – Eldöntheted, kivel maradsz, meg jössz-mész köztük, talán még dumcsizni is fogtok. Vagy hát úgyis elmész nemsokára egyetemre, Pesten majd bérelnek neked egy lakást. Betöltöd a tizennyolcat, és önálló életet élhetsz.

– Hát nem tudom – révedt el Maja. – Lehet, hogy előbb.

– El akarsz költözni tőlük? – meredt rá Dorina. – Szerintem nem lehet. Még nem vagy nagykorú, vagy mi van. Tudod, nem dönthetsz erről. Bár nekem nagyon tuti lenne, ha hozzánk költöznél és egy suliba járnánk megint…

– A franc tudja. Majd meglátják, hogy azt csinálok, amit akarok – suttogta sejtelmesen Maja. – Hogy nagykorúság ide vagy oda, én döntök az életemről.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– …

– Nem értem. Meghamisítottad a személyidet, vagy nyertél a lottón, vagy mi?

– Tudsz titkot tartani?

– Te hülye vagy – felelte kedvesen Dorina. – Még szép, hogy tudok, hát mennyi közös titkunk van?!

– Sok.

– Akkor mondjad.

– Az a helyzet, hogy én… terhes vagyok – vette újra suttogóra.

– Miiiiii?

– Igen, jól hallottad – mondta, és hallhatóan igyekezett, hogy magabiztos legyen a hangja.

– Uhhh. A Mirkó…?

– Hát persze.

– És tudja?

– Dehogyis!

– De hogyan? Jézusom. Apád nőgyógyász, nyilván mindent tudsz a fogamzásgátlásról, és nem védekeztél? Úristen! Gondolom, otthon azt sem tudják, hogy már nem vagy szűz. – Maja a fejét ingatta. – De hát a Mirkó lelépett, és nem is a terhességed hírére! – fakadt ki Dorina. – Hanem csak úgy, magától. Mert ő… hogy is mondtad. Bolond. Hogy más bolygón él. És meg akarod tartani a gyereket?

– Nem tudom, de ez a gyerek egy élőlény.

– Aha. Persze. De egy olyan srác az apja, aki eltűnt, köddé vált, na jó, írt egy sms-t, fasza. Meg egyáltalán. Hát még előttünk az élet. Tényleg ezt gondolod? Hogy megtartod?

– Nem tudom, mit gondolok – csapott a saját térdére indulatosan Maja, aztán már nem tartotta vissza a könnyeit. Megkönnyebbült, ahogy felszakadt belőle a sírás, és az is jólesett, hogy valakinek elmondhatta végre a titkot, ami már hetek óta nyomasztotta.

Dorina tehetetlennek érezte magát. Nem tudta, mivel segíthetne, bénult volt. Csak ahhoz volt ereje, hogy előkotorjon egy zacskó papír zsebkendőt az éjjeliszekrényéből és hogy átölelje a barátnőjét.

Blanka

2016. július 5., 9 óra 20 perc

Tudhatta volna. Miért nem lehet kinyitni egy írószerboltot reggel kilenckor? Türelmetlenül toporgott a bejárat előtt, megpróbált belesni a rácson át, hátha már bent van az eladó. Hiszen neki nem kell más, csak egy köteg A4-es papír. Dühös volt saját magára, mert nem volt képes átállni a digitális gondolkodásra, muszáj volt egyben látnia kinyomtatva az eddig elkészült fordítást ahhoz, hogy továbblépjen. Ezt biztos a tanári múltjából hozta magával, kellett a papír, a betű a papíron, a toll, amivel belejavít. A fordítandó, eredeti szöveget is mindig kinyomtatta, annak ellenére, hogy simán dolgozhatott volna úgy is, hogy az eredetit a tabletjén nézi, miközben a laptopon pötyögi a magyar szöveget. De neki szüksége volt arra, hogy a papírokat forgassa, jegyzeteljen rájuk… régimódi volt, és ezt tudta is magáról. Számára a könyv is a nyomtatott könyvet jelentette, utált azon a kis olvasón belemélyedni egy történetbe, de a tableten sem jelentett nagyobb élményt olvasni, neki lapoznia kellett, érezni a könyv illatát, végigsimítani a papíron, a borítón…

Most nem tudott továbbhaladni, mert a már kész fejezetek nem voltak még meg papíron, csak a gépén. Ellenőrizni szerette volna, átolvasni, mielőtt új fejezetbe kezd.

Fél tízkor unta meg a fel-alá sétálást az üzlet előtt. Addig azon gondolkozott, vajon pontosan mit tudhat róla Ábel, aki egészen biztosan nem véletlenül ejtette el azt a célzást a múltkor… Emiatt nem tudott aludni, veszélyben érezte az új életét, mindent, amit felépített.

Egy sarokkal odébb már régebben kiszúrt egy kávézót, amelynek a teraszán most három asztalnál is ültek, de volt még jó néhány szabad asztalka. Bár nem volt egy kávézókban üldögélő típus, most azonban nem tudta volna mással elütni az időt, ami a nyitásig még hátravolt.

Leült, várva arra, hogy rendelhessen egy kávét, és kéretlenül is hallotta a szomszéd asztalnál a párbeszédet.

– Tehát arra gondoltál, hogy Délkelet-Ázsia majd mindent megold? – érdeklődött enyhén számonkérő hangon egy nő, aki pont háttal ült Blankának. A kérdést egy negyven körüli, farmeres, napszemüveges pasinak tette fel.

– Aha. Arra gondoltam, igen. Tudod, az emberek elvonulgatnak oda, kevés pénzből is megtalálják magukat, újratöltik az akksit meg ilyenek. Én úgyis bárhonnan tudok dolgozni, a lakást kiadom, és átgondolom az életemet. – A férfinak rekedtes hangja volt, és rengeteg borosta az arcán. Blanka gyorsan elhadarta az eszpresszórendelést a kiérkező pincérnek, mert kíváncsi volt a folytatásra. A regények, amiket fordított, esetenként pont olyan helyzettel kezdődtek, mint amiről ezek itt most beszélnek. És az ő új élete is ilyesmivel kezdődött, leszámítva, hogy nem ment Délkelet-Ázsiáig (amit néha bánt), hanem csupán a Balatonig.

– Ez mire megoldás? A válásodra? Apa halálára? – kérdezett rá újra a nő.

– Nem tudom. Talán gyógyítja a sebeket.

– Az örökségedet fogod erre az útra költeni? Képes vagy a fél ház árát erre elszórni?

– Egy repjegyhez nem kell kivennem a bankból hatmillió forintot. Ugyanannyiból fogok élni, mint itthon. Szerintem nem lesz drágább az életem, nem luxushotelekben tervezek megszállni. Egyébként pedig mi lenne, ha az örökségből utaznék? Te akartad eladni a házat, én sajnáltam. Szerintem tizenkétmillióért elkótyavetyéltük, de ezt mondtam akkor is. A hely szép, egyszer lesz értéke. Csak a ház volt öreg. – Blankának tetszett, hogy nem emelte fel a hangját. Arra gondolt, hogy bárcsak lenne egyszer bátorsága neki is elmenni pár hónapra. Szingapúrba, vagy ki tudja, hová. Fordítani mindenhol tud. Miért is nem gondolt erre, mióta Almádiba költözött? Talán azért, mert innen már nem akart menekülni.

Kíváncsi volt, vajon mivel foglalkozhat a borostás férfi, ha ő is bárhonnan tud dolgozni. Évekig egyáltalán nem találkozott szabadúszókkal, aztán tessék, pár napja megjelent Ábel, aki hasonlóan több helyre dolgozik otthonról, és most ez az idegen a szomszéd asztalnál.

– Ezen már túl vagyunk. Akkor sem értem ezt az utazást. Hová mész, Indiába?

– Inkább Indonéziába, vagy Vietnamba, Thaiföldre, Kambodzsába… Még nem találtam ki. Lehet, hogy mindegyikbe. Mondom, hogy csak egy ötlet, télen indulnék vagy ősz végén.

– Hogy fogsz ott dolgozni?

– Laptop és hangszer lesz nálam. Reklámzenét szerezni bárhol tudok.

– De nem kéne inkább konkrétan elválnod előtte? Úgy értem, papírok, ügyvéd és a többi. Mert egyelőre csak külön éltek, nem?

– Nekem nem sürgős. – Hát persze, gondolta Blanka, Dénesnek sem lett volna sürgős. A férfiaknak általában nem sürgős. Sem a nősülés, sem a válás.

– Nem lehet, hogy pontosan azért menekülsz egy indonéziai, cunamisújtotta, elmaradott faluba, mert a válásodat nem tudod feldolgozni?

– Nem volt ott cunami, ahová indulnék. Miről beszélsz?

– Hogy el kéne válnotok, lezárni papíron is, és akkor nem ilyen hülyeségeken járna az agyad negyvenkét évesen!

– Nem lehetsz anyám helyett az anyám. A húgom vagy.

– Jó, csak ugye rohadt furcsa, hogy idejövünk, ügyvédhez megyünk meg a földhivatalba, még meg sem száradt a tinta a ház eladási papírjain, még meg sem érkezett a teljes vételár, még szinte el sem temettük apánkat, te meg már Julia Robertsként meditációs útra indulsz Ázsiába.

– És?

– Az emberek általában máshogy dolgozzák fel a veszteségeket. Túl sok ez neked, apa halála, a ház eladása, a válás. Összejöttek a dolgok, de nem kell elmenekülni.

– Húha, de okos az én testvérem. Nem véletlenül lett tüdőgyógyász. Csak azt felejted el, hogy más szemszögből is nézheted a dolgokat. – A pasi még mindig higgadt volt, pedig Blanka a helyében már rég felkapta volna a vizet. – Úgy is nézhetjük, hogy mostanra lettem szabad ember, aki megteheti, hogy elmegy Ázsiába, hogy egy kicsit közelebb kerüljön saját magához. Hogy új élmények érjenek, inspirációt kapjak, új zenéket írjak. Mert ugyan a reklámzene fizet, de a zenekarosdi csak pihen, érted?

– Úristen, te benne ragadtál a kamaszkorodban, Miki.

Blanka sajnálta, hogy elhallgattak, de már lassan úgyis indulhatott, látta, hogy megérkezett az eladó a papírboltba. Miután fizetett, azért üldögélt még egy kicsit, hátha folytatják a témát, de mindkét vendég elgondolkodva ült a szomszédos napernyő alatt.

A papír-írószer boltokat mindig imádta, a papírillatot, a színes tollakat, radírokat. Amíg tanított, hetente betért egy-egy ilyen üzletbe, füzetet vásárolt, tollat, mert az mindig kell, színes, öntapadós cetlitömböt, és évente egyszer különös figyelmet fordított a noteszvásárlásra. És több pénzt is, mint ahogy az indokolt lett volna, de a notesz sokáig nélkülözhetetlen volt számára. Apró betűkkel írta tele: órarend, különórák, korrepetálás, egy-egy találkozó, mindent dokumentált. Mára leszokott erről, meg nem is nagyon lett volna mit beleírni, hacsak nem a leadási határidőket, de határidőnaplót még így is vásárolt minden novemberben a következő évre. Az ideibe talán még semmit sem írt, mégis ott feküdt az íróasztalon a szobában.

Mielőtt levette volna a polcról az A4-es köteget, szépen végignézett mindent, több tollat kipróbált, egyet a kosárba is dobott, végigpörgetett a kezében egy csomó gyönyörű, színes borítékot, és majdnem vett is belőlük, de tudta, hogy senkinek sem kell levelet írnia. Milyen kár.

– Nyomtatópatront szeretnék venni – figyelt fel egy ismerős hangra. Odakapta a fejét, hát az Ázsiába zarándokoló zenész volt az. Amikor a férfi látta, hogy Blanka őfelé néz, biccentett és egy hellóval köszönt. Blanka utálta a hellót, de végül is a tegeződés és a magázódás közötti átmenetnek elfogadható volt.

– Hallottam, hogy Délkelet-Ázsiába készül…sz – csúszott ki a száján még önmaga számára is váratlanul. Az is meghökkentette, hogy megszólított egy pasit, és az is, hogy a végén valójában letegezte. De ha már belekezdett, folytatta. – Ott kávéztam a szomszédos asztalnál…

– Van egy ilyen tervem – mosolyodott el a zenész. Nem is volt zenészes külseje, legalábbis a haja rövidre volt vágva, és valahogy olyan rendezettnek tűnt a farmerban és a fehér pólóban. Még a borostái ellenére is.

– Az én álmom Szingapúr – vallotta be, és valóban csak egy pillanat választotta el attól, hogy felmutassa a tetoválását.

– Szingapúr túl tiszta meg élére vasalt, nem?

– Milyen nyomtatóba? – szólt közbe az eladó. A zenész valami Canont említett, az eladó tett pár lépést, és egy polcon kezdett keresgélni.

– Nem tudom. Nem jártam ott, csak egyszer olvastam egy könyvet, ami ott játszódott. Meg nem mondanám a címét, de annyira hangulatos volt, hogy… – harapta el a mondat végét. Csak nem fog egy vadidegennek áradozni egy olyan helyről, ahol sosem járt, és talán sosem fog eljutni oda, illetve egy könyvről, amit ezer éve olvasott, és még a címét sem tudja?

– Én sem jártam egyik helyen sem. Ázsia, ahogy van, kimaradt.

– Színes vagy fekete-fehér? – szólt közbe az eladó.

– Mindkettő.

– És tényleg az Eat, Pray, Love inspirálta az ötletet?

– Dehogyis. Ezt csak a húgom mondta, nyilván mert két lábbal áll a földön, és ez az egyetlen művészeti élménye, amelyben valaki egy utazás során találja meg magát.

– Színeset nem találok, de megnézem a raktárban. Vigyáznának a boltra?

– Persze.

– Vajon mindenki meg akarja találni önmagát, aki messzire utazik? Vagy csak kiszállna egy kicsit…? – kérdezte – részben önmagától – Blanka.

– Na ugye. Én egy kis szünetet tartok. Szünet az életemben.

– Az szuper.

– Már csináltad? – A zenész sokkal könnyebben tegezte, mint Blanka őt.

– Éppen azt csinálom – felelte, ismét meglepve saját magát. Eddig nem gondolta, hogy „szünetet tartana”, még most is badarságnak tűnt, ahogy kimondta. Váltott, és nagyon jól tette két évvel ezelőtt.

– Nahát. És mit?

– Tanár voltam, de abbahagytam. Fordítok, szabadúszó lettem. A nagyanyám régi házába költöztem ide, a szomszédba – mutatott az ajtó felé, bár valójában a hegy felé kellett volna mutatnia.

– Ó. Ez aztán a bátorság. És ez csak szünet?

– Nem tudom – vallotta be.

– Nincs színes patron ahhoz a Canonhoz – érkezett vissza az eladó. – Sajnos csak fekete-fehéret tudok adni.

– Akkor elviszem azt. Úgyis mindegy, mert Pestre megyek – fordult Blanka felé.

– Hát akkor… sok sikert – felelte a nő.

– Neked is – intett a férfi. – Lehet, hogy nem is csak szünet ez az egész, hanem váltás – tette hozzá.

– Igen. Bármi lehet – bólintott, majd kilépett a boltból.

Valami baj lehet vele, hogy egy idegen pasival így elbeszélget, korholta magát. Ez az egész sztori Ábellel, meg hogy kiderülhet a titka… megviselte, nyilván. Azt feltételezte, hogy emiatt tartja most „szünetnek”, vagy valamiféle kiruccanásnak az életmódváltását. Mert retteg, hogyha kiderül a bűne, akkor nem lesz más lehetősége, mint visszatérni a régi életébe.

Csakhogy ahhoz egyáltalán nem fűlött a foga.

Ábel

2016. július 5., reggel 7 óra

A kanapén ébredt Heléna lakrészének nappalijában, a Villa Hofban. Teljesen elgémberedett a nyaka, fájt a dereka, rájött, nem neki való már a fotelben meg kanapén alvás, neki már ágy kell, lehetőleg kemény matraccal. Még nyögött is egyet, ahogy felkelt, és egy percig csak nyakkörzéseket végzett, hogy elmúljon a merevség. Talán nem kellett volna Helénának javasolnia, hogy nézze meg nyugodtan a meccset a tévében. A vendégszobában is nézhette volna az ágyból, azt sem tudta, ki nyert, úgy elnyomta az álom.

Este nagyon közel voltak egymáshoz mindannyian. Még Maja is a családjuk tagja volt, Márk folyamatosan csacsogott, Vera táncolt nekik, mert mindig is az anyja volt az ideálja, a két tinilány folyton vihogott. Heléna összedobott egy capresét Ábel rántottájához, latin zene töltötte be a nappalit, a teraszon ő kutyult Helénának és magának egy-egy aperol spritzet, csak hogy volt felesége picit elengedje magát, és minden jó is volt, még az sem tudta elrontani, amikor a volt apósa benyitott a lakásba, és sötét tekintettel nézte őt hosszan. De hát nem volt új híre és mondanivalója sem, úgyhogy végül kiment, és ők úgy vacsorázhattak, mint egy igazi család.

Átvánszorgott a vendégszobába, és azon gondolkozott, amiről Helénával beszélgettek, miután a gyerekek ágyba kerültek, és a nagyok is elvonultak Dorina szobájába.

– Emlékszel az esküvőnkre? – kérdezte váratlanul Heléna, miközben bepakolta a mosatlant a mosogatógépbe. Ujjatlan, fekete póló volt rajta, ami úgy nézett ki, mint egy férfi atlétatrikó feketére festve, és egy pink színű farmersort. Ahogy mozgott, minden izma jól látszott, Ábel élvezettel nézte formás alakját, a gyönyörű, karcsú, de izmos vádlit, a hosszú combot, beszippantotta a dús, sötétbarna haj illatát. Heléna haja most lófarokba volt kötve, és szokása szerint mezítláb mászkált a kövön. Kétségtelen, hogy meleg volt bent, a légkondi inkább csak dísznek volt, mert Heléna állítólag mindig torokgyulladást kapott tőle.

– Melyik részére?

– Az elsőre – nevetett fel Heléna. Most először nevette el magát, eddig kábé gyászoló özvegy külseje volt, még a pink gatyájában is, legalábbis Ábel szerint.

– Hogy a fenébe ne emlékeznék? Hát mindenki elől titkoltuk. Még talán jobban, mint ahogy Kornélt titkoltad…

– Nem titkoltam, csak nem akartam… Á, mindegy.

– Mi volt az esküvőnkön?

– Hogy milyen nehéz volt a második tanút megszerezni – mosolygott a nő. – Emlékszel, ott álltunk az utcán, és mindenkit megszólítottunk…

– Aha. Pedig terhes voltál.

– Igen, de én mégis normális ruhában tudtam esküvőre menni.

– Ezt ne kezdjük újra – nevette el magát Ábel. – Tisztán emlékszem, ahogy előtte pár nappal mondod, hogy utcai ruhában házasodjunk össze, csak semmi fakszni meg fehér ing, fehér ruha… Én nem tehetek róla, hogy aztán szert tettél egy hófehér ruhára meg egy fehér tűsarkúra…

– Színházi jelmez volt, csak ki kellett engedni hasban. Horváth Gizella játszott benne utoljára, és ő jóval molettebb, mint én voltam… így fértem bele.

– Vajon honnan kellett volna tudnom, hogy megváltoztattad a véleményedet, és kirittyented magad?

– Honnan kellett volna tudnom, hogy képes vagy egy leharcolt farmerben és a két napig hordott pólódban, meg edzőcipőben eljönni az esküvőnkre? Mint vőlegény?

– Oké, nagyon kínos volt – hajtott fejet Ábel. – De már ezerszer leszúrtál miatta, úgyhogy… Most már nem mindegy?

– De. Most már mindegy. – Heléna már nem mosolygott.

– De az utólagos bejelentésre kicsíptem magam.

– Nem is merted volna nem kicsípni – tört ki a nevetés Helénából.

– Amit az esküvő után apádtól kaptam… Azt hittem, meg fog ölni. – Ábel valójában nem viccelt. Hofbauer, amikor megtudta, hogy nemcsak gyereket csinált a lányának, hanem titokban egybe is keltek, reggel a lakás előtt várta őt, és beültette a kocsijába. Ábel azóta sem szívesen emlékezett vissza arra az autózásra, amikor Heléna apja elmondta neki, hogy… Mindegy. Végül is nem az ő akarata érvényesült. Megkerülték, kikerülték, összeházasodtak. Hofbauer meg téphette azt a néhány szál haját, hiába. Legalábbis elég hosszú ideig úgy tűnt, hogy nem kezdheti ki a kapcsolatukat senki és semmi, de legfőképpen nem egy birtoklási mániában szenvedő lányos apa.

– Ébren vagy? – Nem sokkal azután, hogy átvánszorgott a vendégszobába, és zuhanyozás nélkül, egy szál alsógatyára vetkőzve ágyba dőlt, kopogtak az ajtaján. Dorina hangját hallotta.

– Aha. Gyere be.

A lány egy fürdőköpenyben, kócosan lépett be a szobájába.

– Jó reggelt – mondta.

– Hát te? Maja nem aludt itt?

– De, még alszik.

– És mi újság, hogyhogy ilyen korán ébren vagy?

Dorina odaült az ágy szélére, majd gondolt egyet, és végigkucorodott mellette az ágyban. Ábelnek majd megszakadt a szíve. Hogy régen milyen gyakran feküdtek így, milyen gyakran ébredeztek együtt… De az utolsó három évben szinte soha. Átölelte a kislányt. Neki kislány maradt, holott nyilvánvalóan jól benne volt a veszélyes és nehéz tinédzserkorban, amikor egy gyerek mindenben, de elsősorban saját magában bizonytalan. Jól emlékezett erre a korra.

– Tudsz valamit mondani ezekről a képekről?

Egy borítékból kipottyantott néhány képet. Ábel felismerte rajtuk Helénát, nem sokkal lehetett idősebb, mint most Dorina. Mindegyiken egy másik lánnyal pózolt.

– Anyád.

– Azt tudom – biggyesztette le a száját a lány. – És a másik ott Klári, tudod, Maja anyja.

– Aha.

– Jóban voltak, sőt nagyon jóban, ez kiderül a képekről, nem?

– Igen, úgy látszik. – Most meg nem is beszélnek egymással. Furcsának tartom, hogy, mi, a gyerekeik minden nyáron sülve-főve együtt vagyunk, ők meg egy szót sem szólnak egymáshoz.

– Erről semmit sem tudok.

– Hogyhogy?

– Sosem beszéltünk arról, hogy Maja anyjával jóban lettek volna. Nem volt téma köztünk. Fel sem merült.

– De szerinted nem furcsa?

– Vannak barátságok, amelyek véget érnek. Addig tartottak, és kész.

– Apa. Nagyon meg vagyok ijedve – sóhajtott Dorina. Ábel pedig érezte, hogy ez egy kegyelmi pillanat. A legidősebb gyereke nagyon régen nyílt ki így előtte, és gyanította, hogy bárki előtt is, leszámítva nyilván a barátnőjét. Magához húzta a lányt. – Mert a fotókon látszik, hogy anya és Klári nagyon jó barátnők voltak. Lehet, hogy ez vár ránk is Majával? Hogy nem tart örökké… hogy vége lesz? Nekem nincs több igazi barátnőm… Vannak barátnőim, persze, de Maja az egyetlen igazi.

– Ha így érzitek, miért érne véget?

– Anyáéké miért ért véget? Láttam a múltkor, amikor szembejött velünk kocsival Klári. Anya mellett ültem, úgy intett neki, mintha egy vadidegen lett volna.

– Egyelőre találgatás az egész. Miért nem kérdezed meg tőle, hogy mi történt?

– Nem tudom, az érdekel-e, hogy mi történt, vagy inkább…

– …megerősítést szeretnél, hogy veletek nem fog ilyesmi megtörténni Majával.

– Hát igen – bambult a plafonra. – Nagyon rossz lenne.

– Hiszen ha így érzed, ha így érzitek, akkor ez nem is fog előfordulni. Mert akkor ti erősebbek vagytok, és a barátságotok is erősebb. Talán meg kéne beszélnetek, hogy bármilyen vita vagy félreértés esetén mindketten keresitek a másikat, nehogy véget érjen az a barátság, ami a legfontosabb.

– Szóval… ez működik? Hogy megbeszéljük?

– Barátnők vagytok, hogy a fenébe ne működne?

– De jó.

Hallgattak, aztán eltelt egy kis idő, és Ábel hallotta, ahogy Dorina egyre egyenletesebben és mélyebben lélegzik, elnehezült a teste is. Elaludt.

Amikor fél tízkor felébredt, Dorina már nem volt a szobájában.

Kornél

1993. október 12.

Meleg hullámban érkezett a vénasszonyok nyara, amikor már senki sem számított rá igazán. Kornélnak volt egy kis pihenője, most csak a tanulmányaira koncentrálhatott. Kálmán már végzett, és külföldön volt. Talán csak a fizikai távollét tette, de mintha kezdtek volna eltávolodni egymástól, ami részben bántotta, mert Kálmán a legjobb barátja volt, részben megkönnyebbült, hiszen egyre nehezebben bírta, hogy Kálmán minden stiklibe belerángatja, ráadásul úgy, hogy az ő keze valójában tiszta marad. Nem tudta, ér-e neki ennyit a jólét, de persze már nem lett volna egyszerű kiszállni. Talán abbamarad ez az egész, ha Kálmán a felnőtt életére és a karrierjére koncentrál – mindig ebben reménykedett. Na és persze abban, hogy lesz majd egy közös ügyvédi irodájuk, ahogy a barátja megígérte, és amire felfűzte az ideológiát, hogy miért is kell időnként megkerülniük a törvényt. Mert a karrierjüket építik. Akkor már könnyebb lesz együtt dolgozni, amikor nem rángatja bele a barátja mindenféle balhéba. És talán ugyanígy fognak keresni is, vagy még jobban.

Idén ősztől minden más lesz, nem kellenek a stiklik. Kálmán megnősült, senki sem tudta, kit vett el, még neki sem mondta meg. Egy kicsit fájt neki, de végül is úgy volt vele, hogy majdcsak bemutatja neki Kálmán azt a lányt. És végre mindannyian normálisan fognak élni, ő csak a vizsgáira koncentrál majd.

Így gondolta, egészen október tizenkettedikéig.

– Hazaugrottam, Korikám – támaszkodott Kálmán Kornél autójának a parkolóházban, ahol mindketten parkolni szoktak, amikor bementek az egyetemre. Mindkettejüknek havi bérletük volt, ami ugyan szokatlan az átlagos joghallgatóknál, de ők sosem voltak átlagosak, és Kálmán mindig ragaszkodott hozzá, hogy kocsival járjanak be.

– Örülök! – ölelte meg a barátját. Most érezte csak, hogy valóban hiányzott neki. – Megünnepeljük? – csúszott ki a száján.

– Hát igen, de lesz még egy munka, majd utána. Találkozzunk este nyolckor a lakás előtt a parkolóban, aztán majd megismered Anit is.

Örült is, meg nem is. Ha munka, akkor pénz, de izgalom és veszély is. Ugyanakkor talán együtt csinálják. Kálmán magabiztos volt, ez kihatott a munkára is, vele azért megnyugtatóbb volt dolgozni, mint egyedül, vagy Kerecsendivel, hogy azt az idióta Henriket ne is vegye számba még gondolatban sem. Szerencsére mostanában nemigen látta, és nem is hallott róla semmit. Lehet, hogy elköltözött Kálmán lakásából.

Nyolc előtt lent volt a parkolóban, de Kálmán megelőzte, már ott várta. Átült mellé a kocsiba, megbokszolta a karját, majd kiadta az ukázt: – Szentendre. A partra, az építkezéshez.

Kornél a homlokát ráncolta, de nem kérdezett semmit. Lefordultak a tízes útról a Duna felé, és Kálmán egy parkolóba navigálta. Gyalog indultak el a part mentén a sötétben, a vénasszonyok nyara ellenére kezdett csípni a levegő.

– Ez nálad lesz – szólt neki hirtelen a barátja, és a kezébe nyomott egy hűvös tárgyat. Kornél, ahogy megtapogatta, megrémült.

– Ez egy pisztoly, baszd meg!

– Hát persze. Mi a francért jártunk volna a lőtérre lőni, ha sosem játszadozunk el egy fegyverrel?

– Lövöldözni akarsz a Duna-parton?

– Nem, csak meg akarom mutatni annak a szemétládának, hogy rossz embert választott ahhoz, hogy szórakozzon.

– Kinek?

– Hát Henriknek. A kis köcsög azt hitte, nem veszem észre, hogy folyamatosan lenyúlja a pénzt.

– Ó. – Valójában örült, hogy Henrik átverte Kálmánt. Ő sosem kedvelte, és nem értette, mi ez a jó viszony köztük. – És mit akarsz tenni vele?

– Még nem tudom pontosan. De ha azt mondom, hogy használd a fegyvert, akkor tedd meg.

– Megőrültél? Nem fogok rálőni egy emberre.

– Korikám, baszd meg, pontosan azt fogod tenni, amit mondok.

Henrik az építkezés előtt, a parton találkozott valakivel.

– Bizniszel, az én kapcsolataimat nyúlja le – suttogta Kálmán.

– Mivel bizniszel?

– Hát tudod, volt egy kis kitérő. Extra lóvé, de nem akartalak belevonni. Kokó.

– Azt a…

– Hagyjad. Már vége. Figyeld, miután elváltak, és a csávó elmegy, akkor csapunk le rá.

– Hogy érted?

– Ne tudjon védekezni – csak ennyit mondott.

Amikor Henrik és a másik szétváltak, megvárták, amíg az idegen kikerül a látótérből, és Henrik után eredtek. Kornél kapta el hátulról, míg Kálmán egy rohadt nagy ütést mért a fejére. Kornél akkor jött rá, hogy a barátjánál is van fegyver.

A félájult embert egy bokorba vonszolták. Kálmán átkutatta a zsebeit, és a köteg pénzt, amit talált, a saját zsebébe gyűrte. Amikor a férfi kábán rájuk nézett, és látták, hogy magánál van, Kálmán intett Kornélnak, aki, bár nem szívesen, de Henrik halántékához tartotta a fegyvert.

– Ha nem takarodsz el örökre a játszóteremről, akkor legközelebb elsül ez a fegyver, baszd meg. És tényleg nincs kímélet.

A srác nyögött egyet, Kálmán pedig ököllel az arcába vert kétszer, nagyon keményen. Kornél hallotta, hogy reccsen a csont, Henrik szájából és szeme alól kiserkent a vér.

– Menjünk – intett Kálmán. – Ezt a fasz Hársfalvit itthagyjuk, mi pedig hazamegyünk, és bemutatom neked a feleségemet.

Heléna

2016. július 5., 10 óra

Tudhatta volna, hogy elromlik, holott olyan szépen indult ez a nap, például nem ébredt semmiféle rémálomra, amikor fél nyolc után kinyitotta a szemét. Még ahhoz is idő, néhány másodperc kellett, hogy rájöjjön, mitől érzi szarul magát. Hát persze. Kornél azóta sem került elő.

Meglepő módon mégis kipihent volt, és energikusan ugrott volna neki a napnak: már kitalálta, hogy ma újra végigjárja a környékbeli taxisokat, hátha megtalálja a sofőrt, aki az eljegyzés után elszállította Kornélt és Ábelt. Aztán megjelent Dorina, futásból érkezett, izzadt, fekete felsőben és fekete futós szoknyában. A haja csapzottan rálógott egy fehér fejpántra – nahát, már ezt is színnek kell értelmeznie! –, a cipőjét már a nappaliban lerúgta, és két különböző sarokba sikerült lepasszolnia a két zokniját is.

– Szia. Önszorgalomból futottál? – kérdezte.

Büszke volt Dorinára. Ugyan őt nem érdekelte a tánc, de a sport igen, és a lánya olyan volt, mint ő: nem lógott, amikor csak tehette, hanem inkább belehúzott, úgy, ahogy ő is mindig gyakorolt otthon, még egy kemény nap után is. Mert mindketten jobbak, mindig jobbak akartak lenni. Heléna nem örült annyira a labdajátéknak, de persze Ábel sem: Heléna szerint a kézilabda túlságosan durva, és nem fejleszti ki Dorinában a nőt, márpedig a lányának még egy jó adag nőiességre szüksége lett volna. Szerencsére a kapuban azért nem olyan tragikus a helyzet, mint a mezőnyjátékosok körében, de a törékeny kislánya a kézipályán… Mondjuk szívós volt, az igaz. Ábel pedig a sérülésektől féltette a lányát.

– Aha. Tudod, hogy a többiek járnak edzésre nyáron is.

– Tudom.

– Nincs nyári szünet.

– Szerencsére neked van.

– Emelkedőn futottam. Szerintem elég jól beleadtam apait-anyait.

– Ne tedd tönkre a térdedet. Mit kérsz reggelire?

– Ettem az étteremben egy muffint, mielőtt elindultam!

– Azért még csak beléd fér egy kis kaja? Felvágott, sonka, sajt?

– Nemtom. Maja is felébred lassan.

– Na, már akartam is kérdezni, hogy hazament-e, vagy még alszik.

– Anya. – Dorina megállt a konyhapult előtt, lehúzta a fejéről a pántot, és hosszan nézte Helénát. Olyan volt, mintha át akarna látni rajta. Heléna úgy gondolta, hogy Kornélról akar beszélni vele, mindig is érezte az ellenszenvet, ami Dorinából áradt a férfi felé.

– Tessék.

– Neked Maja anyja a barátnőd volt?

– Tessék? – ismételte meg, immár meglepetten. Hallotta, hogy rekedtté vált a hangja.

– Jól értetted. Klári a barátnőd volt tinédzserkorodban?

– Klári – fújt egyet. Kis időt akart nyerni, de aztán arra gondolt, hogy minek. – Igen, a barátnőm volt.

– A legjobb barátnőd?

– Öööö… azt hiszem, igen.

– A legeslegjobb?

– Jézusom. Igen, a leges.

– Akkor miért… miért nem beszéltek? Miért nem vagytok jóban? Ezért mondtad, hogy Maja barátságát feltétlenül meg kell őriznem? Mert te nem őrizted meg a legjobb barátnődet? – sorolta a kérdéseket. Heléna őszinte kíváncsiságot látott a szemében.

– Igen – bólintott. – Ezért is mondtam.

– De mi… mi történt?

– Ezt most hosszú lenne elmesélni.

– Anya, mindketten ráérünk.

– Maja mindjárt itt lesz, éhesen. Rólad még mindig dől az izzadság, és, már ne is haragudj, nem ártana lezuhanyoznod… Nem hiszem, hogy ez a legjobb pillanat. Ráadásul szeretném kideríteni, hol van Kornél, hiszen az eljegyzés óta nem láttuk őt, és mint tudod, mert nagyapádtól biztosan tudod, a gyűrű előkerült a Balatonból – hadarta.

Látta, hogy Dorina, bár addig sem volt valami napbarnított színe, elsápad.

– Szeretném tudni. Nagyon fontos lenne. Hidd el, nagyon fontos. El sem hiszed, mennyire – kötötte az ebet a karóhoz Dorina. A konyhapultra támaszkodott, rácsöppent a homlokáról a víz a pultra és a mosogatóba. – Tudnom kell, min vesztetek össze… Egy fiún?

– Mondhatjuk így is, bár ez félreérthető lenne – rázta meg a fejét Heléna. Hirtelen felkavarodott. A saját lányának nem hazudik az ember, és ha lehetséges, nem is hallgat el előle semmit. Most Dorina abban a korban van, amikor talán a legtörékenyebb. Rájött, hogy ők Klárival… vajon megtagadhatja a magyarázatot tőle? Hát persze, hogy nem.

– Mit értesz ezalatt? Ugyanaz a fiú tetszett mindkettőtöknek?

– Nem, dehogyis! Klárival teljesen más volt az ízlésünk.

– Hát akkor…? Egy fiú tehet róla, hogy összevesztetek?

– Dorci, ne barchobázzunk. Magamtól nem beszélek vele, mert…

– Miért? Elcsábította apát?

– Jesszusom, miket beszélsz! Nem is ismerték egymást.

– Akkor nem értem.

– Volt egy fiú, aki… tetszett nekem. Volt is némi kapcsolatunk. Muszáj ezt most megbeszélnünk? Nem lehetne, hogy mondjuk délután kiüljünk a teraszra, és ott…? Amikor Maja hazamegy ruhát cserélni? Mert ugye hazamegy néha és ruhát cserél… – A hangsúlyából nem lehetett egyértelműsíteni, hogy kérdezi-e vagy kijelenti. Dorina el is mosolyodott.

– Persze, hogy át szokott öltözni, nem tűnt fel, hogy mindig más ruhában van? Tiszta ruhákban jár ő is, tudod. És nem, nem lehetne. Majd talán elmondom, miért nem. De most mesélj tovább.

– Jól van. Üljünk ki a teraszra, ott nem hall minket senki.

– Miért, itt ki hall?

– Nagyanyád mindjárt itt van Veráékkal, elvitte őket a piacra. Maja is ébredezik…

– Oké. Szóval? – Dorina belevágta magát az egyik rattanfotelbe, és kérdőn nézett Helénára.

– Szóval… ez a fiú csinált valamit, amit nem kellett volna, és én elmondtam Klárinak, ő pedig feldobta a testvérénél, aki akkor már nyomozó volt.

– Tehát egy bűnözővel jártál együtt? Jól értem? – hüledezett a lány.

– Határeset volt – ingatta a fejét kicsit bizonytalanul Heléna. – De sokáig nem tudtam róla. Igazság szerint, amikor rájöttem, akkor elbizonytalanodtam, hogyan tovább, és elmeséltem mindent Klárinak. Arra számítottam, hogy meghallgat, elmondja a véleményét, kidumáljuk, aztán kitalálom, mi legyen.

– Mit csinált az a srác?

– Véletlenül kiderült, hogy nyakig van a gyógyszerbizniszben. Vagyis kábító hatású gyógyszerekkel seftelt.

– Díler volt? Te egy dílerrel jártál együtt? Komolyan?

– Nem drogokkal kereskedett, hanem valami köptetővel, köhögéscsillapítóval, mit tudom én, nyugtatóval, ilyesmikkel. Kispályás stiklik voltak.

– Aha, persze.

– Hát jó, én is kiborultam. Az a helyzet, hogy akkor már a főiskolára jártam, Budapesten laktam, és ő helyi srácként időnként eljött hozzám pár napra. Néha összevesztünk, aztán hetek múltán újra találkoztunk és elölről kezdtük. Szerettem volna szorosabb kapcsolatot, de rendre vitával zárult az együttlétünk, és mindig elhatároztam, hogy vége. Ez a gyógyszerdolog feltette az i-re a pontot. Természetesen nem akartam, hogy bárki is beleavatkozzon! Ez az én kapcsolatom volt, és én nem akartam, hogy baja essen.

– És baja esett, miután elmondtad Maja anyjának, és ő elmesélte a testvérének?

– Hát igen. Razzia, házkutatás volt náluk, találtak egy csomó hamis receptet, ellene büntetőeljárás indult, amit felfüggesztettel megúszott, de úgy tűnt, hogy mégis ülnie kell. És meggyőződésem, hogy ez az eset végül is meghatározta a későbbieket, a jövőjét.

– Vagyis? Ezt nem értem.

– Rossz útra tért. Ha akkor békén hagyják, szerintem megjavulhatott volna a balhénk után.

– Jézusom. Ezt honnan veszed?

– Sejtem. Megérzés.

– És mit mondtál neki, elárultad, hogy elmesélted Klárinak, amire rájöttél? – kíváncsiskodott tovább Dorina.

– Dehogyis. Többé nem láttam. Legalábbis a kapcsolatunk akkor, a veszekedésünkkel véget ért.

– Azt a mindenit. És Klárival?

– Vele is. Előtte még elküldtem a francba.

– Ó. És nem is akart kibékülni veled? Nem kért bocsánatot?

– Talán akart, de én messze voltam, és nagyon sértett. Mélységesen megbántódtam, nem akartam békülni. Ha nem teszi ezt, akkor nem indítja el Hársfalvit azon a lejtőn, amin nemigen van megállás.

– Hársfalvit? – döbbent meg Dorina. – A Hársfalvi apját?

– Igen, Henriket. Ugyan később elvégzett valami sulit és állítólag normális munkája lett, üzletelt ezzel-azzal, de megbukott valami korrupciós pénzzel, valakit meg akart vesztegetni. Lehetett még valami stiklije, mert azt hallottam. Ült két évet, most nem tudom, mit csinál.

– Ez nagyon durva.

– Igen. Most már tudod.

– Hát igen, mégis… mégis meg kell kérjelek majd valamire.

– Bármire, Dorci. Csak arra ne, hogy béküljek ki Klárival.

– Öööö… pedig… jó lenne, ha fontolóra vennéd.

– Miért fontos ez neked?

– Majd – suttogta Dorina – később elmondom. Amikor ketten leszünk, te meg én.

– De…

– Figyelj, anya. Egyébként a gyűrűről mondanom kell valamit.

– Az eljegyzési gyűrűmről?

– Hát, sajnos igen – hajtotta le a fejét a lány. Vett egy nagy levegőt, egy kicsit bent tartotta, majd újra megszólalt. – Azt a gyűrűt… Kornél gyűrűjét én csórtam el. – Szünetet tartott, hátha az anyja már most mondani akar valamit, esetleg elküldi őt a fenébe, de Heléna csöndben nézte. – Sajnáltam apát. Pont ideért az eljegyzésedre… és hát Kornél nem a szívem csücske, tudod. Úgyhogy bedobtam a gyűrűt a tóba. Nem tudom, hogy pecázták ki, mert a nádasban eresztettem el…

Heléna elmosolyodott. Hiába akart Kornélról korábban Dorinával beszélni, a lány elzárkózott. Hát most legalább kimondja, amit Heléna mindig is érzett rajta. Ellopta a gyűrűt… Volt benne azért düh, de valahol elégedett volt vele. Tett valamit az apjáért… egy melegszívű, érző lány. Az anyai érzések felülírták a dühöt Helénában. És még valami mást is… az aggodalmat. Ezek szerint Kornél nem esett a Balatonba. Ezek szerint nem halt meg, hanem nagyon is él. Csak lelépett, nem igaz? Ez is elképzelhető, sőt egyre valószínűbb.

– Nagyon örülök, hogy őszinte vagy – állt fel, és Dorinához lépett. Lehajolt a fotelben elterülő lányhoz, és megpuszilta az izzadt haját. – Köszönöm, kislányom.

– Tudod, kinek a csónakját kötöttük el, hogy bedobhassam a tóba a gyűrűt?

– Fogalmam sincs – ingatta a fejét.

– Hársfalviét.

– Ó.

– Csak úgy mondom.

– Oké. Honnan tudod, melyik Hársfalvi csónakja? Egyáltalán honnan tudod, ki ő?

– Nekem gőzöm sem volt róla – vont vállat. – Maja ismeri a fiát. Meg, úgy látszik, a csónakját is.

– Aha.

– Egyébként, anya – pislogott rá Dorina –, azt te tudod, hogy ugyanakkor, amikor Kornélnak nyoma veszett, a Hársfalvi fia is eltűnt?! Legalábbis mi nem érjük utol, és senki nem tudja, hogy hol van.

Henrik

1991. május 9.

– Eddig is gáz volt, de ezután ne gyere ide többé! Nem vagyok kíváncsi az eltűnéseidre és az újbóli felbukkanásaidra, az pedig, hogy voltaképpen kábítószert árulsz, minden határon túlmegy. Semmi közünk egymáshoz!

Tudta, hogy igaza van. Szótlanul ment el tőle. Nem volt szerelmes belé, ha szerelmes lett volna a lányba, akkor már hegyeket mozgatott volna meg miatta. Egy gyönyörű lány, aki túl magabiztos, túl erős, és túl gazdag, túl arrogáns az apja. Henrik sosem engedhette volna meg magának, hogy beleszeressen Helénába.

Volt azonban valami, ami folyton visszahúzta hozzá, annak ellenére, hogy jövőjük, az biztosan nem volt, legalábbis közös nem. És az a valami nem is a szex volt, hanem inkább az a meleg, finom nő, akire Henrik gyerekkora óta vágyott. Ha az anyja ilyen lett volna… Még az is vonzotta, ahogy Heléna élt. Ahogy az apja harcolt érte, tűzön-vízen át. Henrik mit nem adott volna érte, ha az apja nem csupán prédikál meg a személyes példáján lovagol, a saját tanulmányi eredményein és ilyesmiken, hanem kiáll mellette a suliban, kiáll mellette, amikor lógott az iskolából, amikor valami rosszat tett. De az apja volt a legkritikusabb ember a földön, az anyja pedig sosem mutatta ki igazán az érzéseit.

Szerette volna felhívni magára a figyelmet, a figyelmüket.

De most már késő. Már nem érdekes az egész, már megvan a maga élete. Sajnálta, hogy Heléna megtalálta a gyógyszereket, kicsit bánta, hogy elmondta neki, mi is az az „üzlet”, amiben utazik, de mi mást tehetett volna, amikor a lány számon kérte?

Aztán kirúgta őt.

Amúgy sem illettek össze.

Heléna művész, és be fog futni táncosként. Az apja mindenkit megöl, aki csak szemet is mer vetni rá. Ha tudná, hogy ő legyeskedik körülötte, hát tuti, hogy a nyomába eredne, és ki tudja… elkergetné? Pénzt ajánlana, hogy hagyja békén a lányt? Bármelyik, vagy ettől különböző verzió is az igazság, nem akarta kipróbálni. Örült, hogy a lány ki tudta magyarázni, amikor majdnem lebuktak Hofbauer előtt. Vagyis lebuktak, de Heléna kitalált valami hihetőnek tűnő magyarázatot.

Ő meg úgysem fog megváltozni, amivel pénzt tud keresni, azzal keres, és nem fog estin tanulni – hiszen pont jó, hogy már nem kell tanulnia! –, nem fog valami rosszul fizető állásba elmenni dolgozni, mert inkább arra hajt, hogy külön élhessen a szüleitől, és senki se merjen beleszólni abba, ahogy él.

Ha Helénával jó lett volna a szex, akkor legalább meggondolja magát, de túl gyengéden érzett iránta, gyönyörű, elkényeztetett, naiv anyafigura volt a szemében, akit jólesett puszilgatni meg megcsókolni, de igazi vágy nélkül a szex az tényleg felejthető volt.

Úgyhogy végül is egyáltalán nem boldogtalanul hagyta maga mögött az Andrássy úti kis lakást. Volt benne szomorúság, azonban nem olyan mély, hogy bármit is megpróbáljon visszafordítani.

Mindketten szabadok, függetlenek, bátrak. Egyáltalán nem illenek össze. Viszlát, Heléna, légy boldog nélkülem.

Heléna

2016. július 5., 11 óra 20 perc

– Gondolkodtál már, kislányom?

– Min? – állt meg a keze pakolás közben. A rendrakás általában kikapcsolta, akkor tudott igazán gondolkodni. Bosszúsan húzta fel a szemöldökét, egyszerűen nem tudta leszoktatni az apját arról, hogy bármikor benyisson hozzá. És ez mindig is így volt. Talán ezért is örült, hogy annak idején Ábel nem akart mindenkit ellenőrizni, sem őt, sem a gyerekeiket. Ez nem normális, hogy negyvennégy éves, és az apja még mindig váratlanul rányit. Persze az sem volt normális, hogy kulcsa volt a lánylakáshoz… meg talán a mostanihoz is van, bár azt már a saját keresetéből és hitelből vette. De nem lett volna meglepve, ha oda is csináltatott volna valahogy kulcsot az apja.

– Azon, hogy bár lelépett ez a fickó, mégiscsak illene megtudnod, mi történt egész pontosan.

– Tegnap én is ezt mondtam. Hogy nem normális az eltűnése… Legalábbis nem szokványos. Akkor leintettél.

– Mert a rendőrséghez akartál fordulni, és teljesen felesleges lenne a nevedet belekeverni ilyesmibe. Viszont neked, kizárólag neked tudnod kellene, mi történt pontosan. Hogy hová ment az a széltoló. Vagy hogy esetleg Ábel nem bírt magával, olyan féltékeny volt… Az ital elborítja az emberek agyát.

– Te kínáltad pálinkával őket. Mindkettejüket – mutatott rá a nyilvánvaló tényre a nő, miközben az apját bámulta. Arra gondolt, vajon mit akar... Imádták egymást, de most hirtelen mintha egy másfajta arcát látta volna. Mintha keverné a szart…

– Én csak azt mondom, hogy vannak itt nem normális dolgok. Például az a gyűrű a nádasban…

– Ezen már túl vagyunk. Mit akarsz mondani nekem valójában?

– Azt, hogy van itt egy ügyvéd, tudod. Aki az ügyeimet intézi. Neki vannak magánnyomozó ismerősei, talán meg lehetne bízni őket.

Hofbauer zömök, kopasz férfi volt, azzal a fajta magabiztossággal, amit leginkább a pénz adott neki. Mindig tudta mindenre a megoldást, mindig mindenre voltak „emberei”, mindig talált végrehajtókat. Az érzelmi ügyeket kivéve bármivel elbírt, az érzelmekkel viszont nem tudott bánni, hol túláradó volt, hol féltékeny, hol sértődött.

– De mivel?

– Hát azzal, hogy tisztán lássunk… láss. Hogyha, tegyük fel, Ábel akarta eltüntetni Kornélt, és valami üzletfélét kötött vele, hogy lelépjen, akkor az is kiderüljön. Meg az is, ha önszántából ment el. És még az is, ha valami nem várt… baleset történt volna. Tudod, gondolkodtam, és az a gyűrű, hát az azért meredek… hogy a nádasból került elő.

– Tudom, ki lopta el és dobta be a tóba a gyűrűt – mondta a kelleténél gyorsabban és némileg nyersen Heléna.

– Igen? – Az apja arcán értetlenség és döbbenet látszott. – Csak nem… Ábel volt? Ábel volt, igaz? Lehet, hogy csak kitalálta, hogy ellopta. Lehet, hogy Kornélnál volt, és…

– Ne fejtegesd tovább ezt az elméletet, apa. Nem Ábel volt.

– Neeeem?

– Nem. De most nem mondhatok többet.

– Pedig ez a részlet talán fontos lehet.

– Talán igen. De most hagyjuk az egészet.

– Tudod, vagy tippelsz?

– Nem mindegy?

– Nem mindegy. Én mindig őszintén éltem az életemet…

– Ezt hagyjuk.

– És most is a kislányomnak akarom a legjobbat.

– Tudom, apa. Hagyd a fenébe az egészet. Majd előkerül Kornél, aztán kiderül, mi ütött belé. – Nehezére esett, hogy védje a férfit, de nem tehetett másképp. Ha valakit kipécézett az apja, annak elkelt a védelem. Még akkor is, ha esetleg gyáván elmenekült a vőlegénye. Ha így volt, talán pontosan a családja miatt menekült el.

– Hát csak azért jöttem, mert a nevedben megbíztam őket, mármint ezt az ügyvédi irodát. Tudtad például, hogy Ábel valami nőhöz járogat Almádiba?

– Nem szeretném megkavarni a dolgokat.

– Te vagy a megbízó. Majd alá kell írnod, ennyi. Mármint a megbízást.

– Most ezt miért csinálod? Miért nem hagyod, hogy felnőtté váljak végre, és én döntsek a saját dolgaimban? Miért kavarod fel az iszapot, apa? Hát épp elég nehéz most nekem, miért kell még jobban megnehezítened?

– Neked nehéz? – Az apján látszott, hogy teljesen meghökkent. – És mit gondolsz, én mit hallgatok anyádtól, aki halálra aggódja magát? Aggódik, hogy megjelennek itt a bulvárújságírók meg a híradósok, és te leszel a hír a tévében, meg az eltűnt tévésed. Ezt akarod?

– Nem – ingatta a fejét Heléna. – De ettől még messze vagyunk. Eleve csak holnap kell részt vennie egy értekezleten a csatornánál, ma még szabin van. Bár lehet, hogy egész hétre szabadságolta magát, én tényleg nem tudom. De miért nem elég nektek, ha én aggódom és én próbálok a dolgok végére járni? Miért kell megbíznod egy komplett magánnyomozó irodát?

– Nem én bíztam meg, hanem az ügyvédi iroda – pontosított az apja, és előhúzott a zsebéből egy vaskos szivart.

– Oké. De ne gyújts rá itt bent, nagyon kérlek.

– Anyád nem engedi a szivarozást. Valahol el kellene szívnom.

Heléna bólintott, felállt és szélesre tárta a terasz ajtaját.

– Oké, akkor kint. Légy szíves!

– Rendben. Vajon gondolkoztál már azon, hogy milyen szerencsétlen választásaid voltak? – meredt rá Hofbauer. Heléna ideges lett. Nem ellenkezett gyakran az apjával, mert bár úgy haladt át az embereken, mint egy traktor, mindig a lánya javát akarta, és Heléna pontosan tudta is ezt, de most nem volt képes türtőztetni magát.

– Mire gondolsz? Mit tudsz te arról, hogy mennyire szerencsétlenek a választásaim? És ha Ábelre célzol, elgondolkodtál már azon, hogy mennyire játszottál te közre abban, hogy gyakran ilyen határozatlanul viselkedett, vagy nem tudott, nem akart dominálni, hozni az erős férfi szerepét? – Egyre indulatosabban beszélt. Még szerencse, gondolta, hogy a gyerekek kint vannak a kertben, Dorináék pedig elmentek biciklivel, talán éppen Majáékhoz. – Lehetséges, hogy nem kellett volna megfenyegetned őt, amikor megmondtam, hogy terhes vagyok tőle, emlékszel? Lehetséges, hogy nem kellett volna megpróbálnod kifizettetni vele a kocsinak a bérleti díját, amit elvileg odaadtál nekünk, neki, amikor Dorina megszületett, aztán kiderült, hogy direkt bérelted, és alig vártad az első rossz húzását, amikor az összes számlát az orra alá nyomhatod… De az is lehetséges, hogy amikor eljátszottad, hogy megkedvelted, nem kellett volna állást szerezned neki annál a plázamagazinnál, ahol alaposan megnyirbálták az önbizalmát az utasításaid szerint… Azt hitted, pénzért mindent elvisel? Hát tévedtél. Amikor pedig felmondott, akkor kifakadtál, hogy ingyenélő, és nem is akar dolgozni, csak a pénz kell neki. Szóval én eddig ezeket nem mondtam, mert igyekeztem kulturáltan és higgadtan beszélgetni veled, és te vagy az apám, szeretlek, de nem sportszerű, ha az én úgymond szerencsétlen választásaimról prédikálsz! Semmi, de semmi okod, sőt még azt is megkockáztatom, hogy nincs is jogod hozzá!

– Én nem csupán Ábelről beszélek. – Halk, de mintha fenyegető lett volna az apja hangja. Heléna megborzongott, mert erről a hangról gyerekkori emlékképek ugrottak be… az anyja sírása. Kiabálás, zokogás. A rohadt életbe. Nem hagyja megfélemlíteni magát!

– Oké. Nem érdekel.

Életében először látványosan elutasította az apját. El is fordult tőle, mert annyira nem akarta folytatni ezt a párbeszédet. Csak hallotta, ahogy az apja kimegy a teraszra, érezte a kesernyés szivarfüst illatát, és tudta, hogy azonnal, mindjárt táncolnia kell. Ehhez a pakolás már kevés. Ezt a feszültséget már nem tudja oldani azzal, hogy elrámolja a tiszta ruhákat, meg elrendezi az étkészletet a szekrényben.

Ezt már csak a tánc oldja, de táncolnia nincs kivel. Nincs kivel.

Mindegy, talán egyedül is jó lesz. Talán ha kitáncolja magát, egyedül, a nappaliban, az is elég lesz.

Imádta az apját, de gyűlölte is egyben.

És arra gondolt, immár másodszor néhány percen belül, hogy valóban ideje lesz felnőnie, ahogy azt elképzelte. Az utóbbi időben gyakran gondolt erre, meg arra is, hogyha Ábel mellett nem hagyta önállóvá válni az apja, akkor majd egy olyasvalaki mellett önállóvá válhat, aki szintén felépített egy saját karriert. Kornél mellett.

– Pedig én jobban ismerlek, mint te saját magadat – hallotta az apja hangját a teraszról.

Kinézett, mert olyan furcsák lettek a fények. Látta, hogy beborult az ég, hirtelen, váratlanul. Már nem a tánc volt a legfontosabb számára, a gyerekeiért aggódott.

Mennydörgés hallatszott, de mielőtt elindult volna a kicsikért a kertbe, még utánaszólt az apja.

– Nemcsak Ábelről beszéltem, amikor a rossz választásaidat említettem. Hanem Zollnerről… és arról a csibész Hársfalviról is.

Újabb dörgés. Odakint már egészen sötét volt, ijesztően sötét ahhoz képest, hogy dél sem volt, és az előbb még szikrázóan sütött a nap.

Kilépett az ajtón, és érezte, ahogy könnyek szántják az arcát.

Honnan tud az apja Hársfalviról? Honnan?

Mindig ügyelt rá, hogy ne tudják meg a szülei.

Nyomozna utána az apja?

Nyitott könyv lenne Hofbauer előtt?

Gyermeki volt a sírása. Egy gyerek, akit mindig ellenőriznek. Aki bármit tesz, tehetné jobban is, hogy igazán megfeleljen az apjának.

El kellene innen menekülnie. El Csopakról, a gyerekeivel együtt.

Új életet kellene kezdenie.

Új életet, de talán nem menekülősávon, hanem igazi választást engedélyezve magának.

Kilátástalannak tűnt az egész.

Újabb, hatalmas dörgés, és ő már rohant is, mezítláb, le a lépcsőn, a gyerekeiért. Egy villám világította meg a lépcsőházat, úristen, de közel volt. Csak nem a kertben csapott bele valamibe? A medencébe? Vagy egy fába?

Hatalmas mennydörgés követte, iszonyú sötétség, és már hallotta, ahogy szakad az eső. Ő is lélekszakadva rohant: mi történik a gyerekeivel?

Nagy kő zuhant le a szívéről, amikor meglátta, hogy Ábel a karjában hozza a kicsit, Vera pedig mellettük szedi a lábát. Mindhárman bőrig áztak, de jól vannak.

Most már csak Dorinát kell megtalálniuk. És Maját.

Dorina

2016. július 5., 11 óra 40 perc

– Ne tekerj már olyan gyorsan! – lihegett a háta mögött Maja.

– El kell érnünk a Hársfalviékhoz, mielőtt lecsap a vihar. Taposs már bele! – kiabálta, hátra sem tekintve. Muszáj volt kapaszkodnia a kormányba, a viharos szél rángatta a bicajt, ha nincs résen, akkor feldönti őt. Remélte, hogy Maja is kitart.

– Be kellett volna mennünk hozzánk!

– Majd utána! Meg akarom nézni, mi a helyzet! – kiabálta vissza a barátnőjének.

Még egy kanyar, aztán egy erőteljesebb emelkedő, és ott is vannak. Mindjárt… csak ne lenne ilyen nehéz a biciklit a feltámadt szélviharban kormányozni, az úton tartani és tekerni egyszerre. A sportmúltjának köszönhetően még csak-csak az úton maradt, de Majáért aggódni kezdett. Maja sosem sportolt, és… muszáj még a vihar előtt odaérniük. A mennydörgés, ami eddig csak távolról szólt, egyre közelebbről hallatszott, és teljesen váratlanul, az egyik pillanatról a másikra sötét lett, szinte éjszakai sötétség.

– Maja, bírod? – kérdezte.

Nem kapott választ.

– Maja, itt vagy? Bírod?

Csak a szél hangos zúgása miatt nem érkezett válasz? Kénytelen volt visszafordulni, nem tudta csak a fejét fordítani, törzsből kellett hátrafordulnia, és nem tudta, képzeli-e, vagy a barátnője valóban nem biciklizik mögötte.

Hol van Maja?

Leállt az úton, a szél egyből kitépte a kezéből a kormányt. Lehajította a biciklit az út szélére, és tiszta erőből elkezdett visszafelé rohanni a lejtőn. Semmit sem látott, egy kocsi fényszórója tűnt fel a semmiből, majdnem elcsapták, be kellett ugrania az út menti kis rézsűre, de akkor már elkezdett szakadni az eső. Térdre zuhant, de nem maradhatott ott.

Maja, úristen, csak nem elesett, elütötték? Hol lehet?

Felpattant, és futott tovább lefelé, égett a seb a térdén, immár teljesen eláztatta a zuhé, ázott az arca, alig tudta a szemét nyitva tartani, de úgysem látott semmit.

Még egy autó jött szembe, a fényszóró még jobban elvakította. De a fényben észrevett valamit az út szélén… vagy valakit? Rohant, ahogy csak tudott, többször megcsúszott a vizes, lejtős aszfalton. Igen, valaki van ott, biztosan Maja az, talán tolja a biciklit, egy alak, mellette valami… és még egy fénycsóva, imbolyogva közelít Maja háta mögül egy autó. Dorinához most ért oda az előző, már meg sem érezte a vízfröccsöt, amit rázúdított. De az a másik kocsi… vajon látja a sofőrje Maját? Bolond ez a lány? Miért nem húzódik le? Egy hatalmas villámlás megvilágította az egész környéket, az utat is. Igen, most már látta. Maja az, küszködve tolja felfelé a biciklit, miért nem engedi el? A fényszóró közelített, vajon látja őt a sofőr?

Utolsó erejéből rohant, egyszer majdnem újra elesett.

De odaért, még mielőtt az imbolygó fényszóró ért volna oda… Fogta a lányt, és magával rántotta, le az útról bele az árokba.

Uhh, de fájt. A bicikli Dorina oldalán és csípőjén landolt.

Sárral telt meg a szája, de a kezével Maját kereste, bármit, amiből kiderülhet, hogy jól van a barátnője.

– A rohadt életbe! – Jól van. Maja megszólalt. Aztán percekig csak rázta a sírás, és Dorina is majdnem elbőgte magát.

Ott, az árokban várták ki, amíg elvonul a vihar. Dorina elveszítette az időérzékét, fogalma sem volt, hogy tíz percet vagy egy órát gubbasztottak-e ott, egymást átölelve.

Ugyanolyan gyorsan világosodott ki, mint ahogy besötétedett. A tó felett feltűnt egy szivárvány, minden fűszál meghajolt a víztől, de ők megúszták egy-két karcolással a vihart.

Éppen kitámolyogtak az útra, hogy megkeressék Dorina biciklijét, amikor feltűnt egy vörös autó a távolból. Dorina ezer közül is megismerte. Hát az anyja eljött értük.

Amikor közelebb ért a kocsi, látta, hogy a volánnál az apja ül. Lassított mellettük, indexelt és megállt.

Az apja mellett ott ült az anyja is, sápadtan, kibőgött szemmel.

Blanka

2016. július 5., 12 óra 25 perc

A barackfáról letört egy nagy ág, és egy másik is megsebesült, úgy lógott a fáról, mint egy szárnyaszegett madár. De nem úszta meg a meggyfa sem a vihart, és a levendula is teljesen lelapult a fűben. Leginkább a rózsabokrok festettek talán még jobban is, mint a széllökésekkel és heves esővel érkező vihar előtt festhettek. Az egyik, amelyiken hatalmas vörös virágok pompáztak, olyan volt, mint egy giccses képeslap, a szirmokon még ott ültek a vízcseppek. Odébb szivárvány húzódott. Gyönyörű volt a tó, sötétkék, mintha még nem vonult volna el teljesen a vihar. Blanka hosszan gyönyörködött benne, mezítláb ácsorogva a nedves fűben.

Szerette a nyári esőket itt, a Balatonnál, igaz, ez a mostani vadabb, szelesebb, barátságtalanabb volt, mint a többi, amit átélt, és ha hihet az előrejelzésnek, este vagy éjjel visszatérhet a viharos idő.

Visszament a házba, átlépett az Elveszett idő tiszteletpéldányán, amit a kiadótól kapott, és amit a vihar alatt lapozgatott. Nézte, és a befejezést összevetette újra az eredetivel. Ábel erről akarta faggatni, legalábbis ezt a regényt említette. Egy átlagos könyv volt, nem hozott nagy sikert még a mexikói szerzőnek sem, de kellemes kis nyári regény. Aztán ott volt a Harmincadjára című mű, ami a fordítás idején kezdett sikert befutni spanyol nyelvterületen, és mára az egész világban. Blankának ez is izgalmas volt. Nézni, vajon mit „tud” egy-egy regény az eredeti nyelvterületen, és persze ő örült a legjobban, amikor azt látta, hogy az ízlése, és sokak, romantikus nők ízlése szerint alakul a történet.

Mert Blanka mélyen legbelül, a tüsihaja, fiús pólói és cuccai ellenére romantikus volt, és amikor könyvet olvasott vagy fordított, igenis hitt a nagy szerelemben. Csak akkor volt szkeptikus, amikor a saját sorsára gondolt. A saját szerelmére… amire már nemigen várhatott. Ám azt tudta, hogy milyen kellemes órákat, sőt napokat tud szerezni akár egy limonádé történet is, amelyben a hősnő találkozik a nagy szerelemmel, nem csalódik a férfiban, és talán előrevetíti a találkozás a holtodiglan-holtomiglan esélyét. A főhős pasinak nem büdös a lába, nem hagyja szét a cuccát, akar gyereket a szeretett nőtől, a főhősnő sosem izzad, hagyja magát meghódítani, és képes teherbe esni, gyereket szülni. A férfi megvédi, a nő kiteljesedhet bármiben, amiben csak szeretne.

Tulajdonképpen az ilyen történetek olvasása adott erőt a túléléshez Blankának, amikor önmagát vádolta a gyermektelenség miatt, de akkor is, amikor rájött, hogy valószínűleg tényleg nem akart saját gyereket. És ezek a mesés, romantikus sztorik adtak erőt akkor is, amikor Dénessel végképp megromlottak a dolgok, amikor már nem beszélgettek, és nem is tudták kibeszélni, ami bántotta őket. Elmentek egymás mellett, Dénes új kapcsolatra talált egy kolléganőjével, Blanka pedig felmondott a munkahelyén, elköltözött, és szakmailag is új életet kezdett.

Az új életében viszont továbbra is megmaradtak a romantikus történetek, legalábbis papíron. Annak idején, vadóc fiatal lány korában is a szerelmet kereste, pechje volt, hogy egy rafinált nőcsábásszal hozta össze az élet fiatal felnőttként, egy ígérgetős, csélcsap széltolóval, egy hazudozóval, akiről tényleg csak egy jó év után tudta kideríteni, hogy mi mindent hazudott neki.

De mindegy, valószínűleg ezek után nem volt véletlen, hogy Dénesben az is megfogta, hogy a férfi nem ígért semmit. Viszont azt be is tartotta, mosolyodott el visszaemlékezés közben.

De hát nem volt szerencséje, semmi baj, biztosan ezt érdemelte.

És a történeteket a romantikus szálakkal.

És ha valamelyik mégsem volt az, akkor rémesen kínlódott fordítás közben, mint például akkor, amikor az a kézirat járt nála, amely időközben világsiker lett. Mire lefordította, már a mozifilm is elkészült. Soha, de soha nem nézte meg. A franc akar sírni a moziban, elég volt ez kéziratban is.

És most itt van Ábel, aki túlzottan érdeklődik a munkája iránt, és Blanka nem tudta, valójában mit akar, de érezte, hogy neki semmi jó nem származhat belőle. Úgyhogy inkább felajánlotta az érzelmi támogatását, meg akár még alibizést is, ha úgy hozza a sors, csak hagyja a fenébe a férfi azt a cikket.

Kornél

1997. február 5.

Korán ment be a munkahelyére, az irodába. Az ő neve még nem szerepelt sehol, a kapu melletti névtáblán sem, mert a szakvizsgát le kell tennie, ez három év. Pont annyi, amennyivel Kálmán több nála, és így megalapíthatta az irodát, hiszen arra azért a politológia meg a zűrös házassága mellett is jutott figyelme, hogy letegye a jogi szakvizsgáját.

– Nem erről volt szó. Azt ígérted, hogy én is tulajdonos leszek – panaszolta egyszer Kornél Kálmánnak, aki mosolygott.

– Ha majd önállóan végezhetsz jogi munkát, mert leteszed a szakvizsgát, akkor természetesen te is társ leszel, sőt akkor különválunk. Vagyis majd a tiéd lesz, mert tudod, hogy nagy terveim vannak veled. De addig sajnos Hortobágyiék alá kell dolgoznod.

Kálmán egy Hortobágyi és egy Kovács nevű ügyvéddel hozta létre az irodát, és Kornélnak Hortobágyi keze alá kellett dolgoznia. Hamar rájött, hogy Hortobágyit nehéz lesz kihagyniuk, hiszen Kálmán ügyeit intézgeti elsősorban. Vagyis intézteti, vele.

Annyi jó volt mégis, hogy már évek óta abbamaradtak a stiklik, pontosabban azóta, hogy Kerecsendi lebukott egy újabb bankkártyabiznisszel, és nyolc hónapot, bármennyire igyekezett is kihozni Kálmán és az ügyvédjei, le kellett ülnie. Persze Kornél tudta, hogy Kerecsendi, aki sosem volt az ész bajnoka, valójában Kálmán, az agytröszt helyett ül.

A kiscsaj közben elhagyta, és ő is nagymenő lett, valami divatbutik-hálózatot hozott létre, természetesen Kálmán támogatásával és segítségével. Széthullott a négyes, Kálmán öltönyös lett, egy több fiatal gazdasági meg ilyen-olyan szakember által létrehozott pártnak volt a harmadik embere és szóvivője, egyre többet szerepelt a tévében. Tisztességes fiatalembernek látszott, Kornél örült volna, hogy mindannyian jó útra tértek (nagyjából), ha nem kellett volna havonta kiutaznia külföldi országokba valutával jól megpakolt táskával, és azt bankba betennie a saját nevére. Újabban a bankszámlájára is érkeztek pénzek, amelyekkel hasonló módon kellett bánnia. Mint például aznap is.

Rettegve bontotta fel a bankszámlakivonatát, miután leült az íróasztalához. November óta minden hónapban reszketett, már megint utalgatnia is kell, és nem volt benne biztos, ha valaki egyszer az adóhatóságnál észreveszi ezeket a pénzmozgásokat, akkor nem veszik elő őt is. Márpedig ha előveszik, mit mond? Az ügyvédi irodánál keresett ügyvédbojtárként milliós fizetést? És miért egy csődközeli cégtől érkeznek a pénzek?

A fejét vakargatva elemezte a legújabb számlát. Ha hozzáveszi, hogy a múlt héten járt Németországban, azt megelőzően Ausztriában, nem is kevés készpénzzel, és most ez az újabb öt számjegyű összeg a dollárszámláján… Fogalma sem volt, honnan szerzi Kálmán ezt a rengeteg pénzt, miért őt használja, miért az ő nevén futtatja (bár Kálmán már elmondta, hogy benne bízik meg a legjobban), és mit fog tenni, ha valamelyik külföldi számlájára fény derül. Ráadásul nem nyúlhatott a pénzhez, illetve azért Kálmán gondoskodott róla, hogy ügyvédjelöltként is elég magas fizetést kapjon, valójában röhejesen magasat, ha arra gondolt, hogy az évfolyamtársai mennyiért ülhetnek most egy irodában napi tizenkét-tizenhat órát.

De egyre inkább rabságban érezte magát. Kálmán mindent megtett, hogy maga mellett tartsa, és a szövevényes ügyei asszisztálását bízta rá. Mikor lesz így neki önálló irodája? Mikor vállal majd átlagos ügyeket, normális embereknek? Vagy mondjuk haragos embereknek, válást, hagyatéki ügyeket, házassági szerződést, lakásvételt-eladást, egyszóval olyan ügyeket, amelyek egy átlagos ügyvédnek jutnak?

Talán soha.

Rohadt szar úgy ülni délidőben a kis menő étteremben a szomszédban, hogy hiába eszi a legjobb kajákat, valójában sosem lesz a saját maga ura.

Egy újságból tépte ki a hirdetést. Új, kereskedelmi tévécsatorna indul, saját hangot és műsorvezetőket keres.

Mindig is mély, az aktuális barátnői szerint vonzó hangja volt. Hát miért is ne próbálhatná meg? Ő lehetne a csatorna hangja. Azt saját maga érné el, nem Kálmánnak, nem másnak, hanem csakis saját magának köszönhetné. Elindulhatna egy másik úton is, aztán csak megtalálja, hogy melyik a legjobb, és talán még azt is elérné, hogy nem függ mindenben Kálmántól.

Sejtette, hogy Kálmán nem örülne neki, de eldöntötte: elmegy a válogatásra.

Ábel

2016. július 5., 13 óra 35 perc

– Minden rendben lesz, de varratszedésig nincs strandolás, nagylány!

Dorina a lehető legsötétebb pillantást vetette a fiatal doktornőre, Ábel sejtette, hogy a „nagylány” szó borította ki. Csinos, legalább tízszer tíz centis ragtapasz díszelgett a térdén.

– Nem kellett volna összevarrni – morogta az apjának. – Mondtam, hogy begyógyulna magától.

– Olyan ronda és koszos seb volt, most képzeld el, hogy gyógyult volna meg. Egy mély forradás húzódna a helyén, ha nem jövünk el, és nem tisztítják ki és varrják össze – próbálta megnyugtatni.

– Oké, de már süt kint a nap, strandidő van, én meg a parton meg a medence szélén bámészkodhatok.

– Egy hét vagy tíz nap… a szünidő ennél sokkal hosszabb.

– Nem vagyok nyafogós. Kibírtam volna.

– Azt tudom. – Arra gondolt, ahogy Dorina tiltakozott, amikor észrevették, hogy néz ki a lába, és Helénával úgy döntöttek, irány a siófoki kórház. Maja is velük akart tartani, de Heléna szigorúan ráparancsolt, hogy márpedig elmegy vele haza, leveszi az átázott, sáros ruhát, vesz egy meleg fürdőt, és mire kész lesz, a barátnője is megérkezik.

Ábel még sosem vezette a terepjárót, de amikor a viharban a lányok után indultak, mindkettejük számára egyértelmű volt, hogy ő ül a kormánynál. Részint azért is, mert Heléna kiborult. Ábel a napokban egyre inkább felfedezte exfelesége gyengeségét, és bármilyen fura is volt, melegséget és meghatottságot érzett, amiért láthatja ilyen állapotban. Korábban ezt az arcát csak nagyon-nagyon ritkán mutatta meg neki.

– Egyébként hogy találtatok ránk? – érdeklődött Dorina már a parkolóban.

– Anyád mutatta az utat. Először Majáék háza felé indultunk, de ugye az csak egy utcányira van. Anyád kérte, csöngessek be, ott vagytok-e, de végül, mivel nem láttuk a bejáratnál a bicikliket, úgy gondoltuk, nem vagytok ott. Azt hittem, lementetek a tóra, de anyád azt mondta, sejti, merre indultatok, és végül így mentünk feljebb a hegyen… Aztán észre is vettünk titeket – magyarázta Ábel.

Dorina bólintott. Nem lehetett tudni, mire gondol, de Ábel elégedett bólintásnak vélte a lánya mozdulatát.

– Ugye nem gondolod, hogy rajtam lesz ez a szar tíz napig? – mutatott a térdére Dorina az autóban indulás után.

– Ha azt akarod, hogy elfertőződjön, és aztán a végén egy jó ronda heged legyen, plusz még kórházban is kelljen feküdnöd, akkor vedd le nyugodtan. Így is tetanuszoltást kellett kapnod, csillapodj már le egy kicsit.

– Anya mondott neked valamit?

– Hogy érted? – Jó érzés volt a parkolóból kimanőverezve adni egy nagyobb gázt. Nemigen érzett még ilyet a feneke alatt, sőt: még sosem ült ilyen kocsiban. Az aktuális romhalmaza általában nemhogy nem gyorsult, hanem viszonylagos rendszerességgel el sem indult.

– Arról, amit beszéltem vele délelőtt. Reggel.

– Nem. Megkérdezted Maja anyjáról?

– Aha – felelte Dorina, és szórakozottan csavargatta a mutatóujjával a haját.

– És?

– És elmondta, hogy összevesztek valami áruláson. De többet nem hiszem, hogy mondhatok. Legalábbis nem hatalmazott fel arra, hogy bárkinek is elmondjam.

– Rendben. És megnyugodtál?

– Nem egészen. Akkor is hülyeség volt. Egy barátságot nem csesz el így az ember!

– Nem tudom, Dorina. Ahhoz azért nagyon felnőttként kell gondolkodni, hogy tizenévesen tudd, mit veszíthetsz.

– Szerintem anya bánja.

– Gondolod? Kemény nő az anyád.

– Nem tudom, de amikor mondta nekem, hogy vigyázzunk egymásra Majával, mert a gyerekkori barátságok a legfontosabbak és nem pótolhatók, és ezt többször is elmondta, akkor szerintem kettejükre gondolt. Ebből szűrtem le, hogy megbánta.

– Ő szakította meg a barátságot?

– Szerintem erről nem mondhatok semmit.

– Oké. Anyád nagyon tud szakítani.

– Ez most miért nekem mondod?

– Hát csak… erős. Vonalas.

– Azt hiszem – gondolkodott el Dorina –, valójában neked kéne erősnek lenned. Vagy kellett volna. Akkor ő lehetett volna gyenge, nem?

– Okos vagy, nagylány.

– Ne kezdd te is! Nem tudom, mit képzelt magáról ez a dokinő. Tuti, hogy nincs huszonöt, aztán beszól nekem.

– Biztosan nincs még gyereke, és nem tudja, hogy milyen érzékeny a tinédzserek lelke.

– Az enyém ugyan nem – vonta meg a vállát a lány. – Én totál kemény és erős vagyok.

Ábel nem válaszolt, Dorina az ablakon nézelődött kifelé, beszélgetés nélkül, zenét hallgatva tették meg a további utat Csopakig.

Összefutott a recepción mindenki a házból, aki éppen dolgozott, amikor híre ment, hogy Dorinát „összevarrták”. A lány először zavartan fogadta az érdeklődést, inkább elmenekült volna, majd – Ábel úgy látta – belenyugodott, hogy körülveszik és faggatják. Akkor hagyta ott, amikor Dorina éppen azt részletezte, hogyan érzéstelenítették, mielőtt nyolc öltéssel összefogták a sebet.

Heléna kint napozott a medencénél, miközben a két gyerek és három vendég lubickolt a vízben. Felült az ágyban, amikor meglátta Ábelt.

– Mi történt? – kérdezte.

– Összevarrták, pár napig nem érheti víz.

– Na, arra befizetek.

– Hihetetlen, hogy azután a vihar után ilyen idő lett. Maja hol van?

– Rendbe szedte magát és hazament. Az anyja már keresgélte a mobilján, gondolom, kezdett feltűnni neki, hogy két hete nem is látja a lányát. De persze visszajön, amint tud. – Ábel nem tudta eldönteni, hogy volt-e egy kis irónia a felesége hangjában, vagy csak tényt közölt.

– Á. Itt vagytok. – Hofbauer cammogva, de szinte a semmiből került elő. Integetett a medencéző unokáinak, aztán odament Helénához.

– Üljünk oda az egyik napernyő alá – mutatott a kis pihenőterasz felé, ahol asztalok és székek bújtak meg az árnyékolók alatt. – Te is, Ábel – fordult a férfi felé.

Ábel gyomra összeszorult. Hofbauer, aki látszatra egy joviális, köpcös, nagy hasú, fénylő fejű nagyapó, mindig tudott olyasmit tartogatni számára, aminek Ábel nem örült. Gyanította, most majd számon kéri rajtuk, miért vezette Heléna kocsiját. Ez az autódolog úgyis már rég az agyára ment, talán akkor kezdődött, amikor apósa nekik ajándékozott egy új kocsit, amiről azt állította, hogy az övé, csak papíron nem. Aztán később kiderült, hogy bérelte, és a vaskos számlát benyújtotta Ábelnek, miután Ábel tett rá valamilyen megjegyzést, amit meghallott. Ugyan sosem tudta volna kifizetni, de ez az eset is – finoman szólva – árnyékot vetett a kapcsolatukra.

Ábel látta, hogy Heléna kelletlenül mozdul. Le sem vette a foncsorozott napszemüvegét, felállt a napozóágyból, és tökéletes testén egy apró ezüstbikinit viselve végigvonult a teraszig. Hofbauer előttük sántikált, Ábel pedig Heléna mögött. Egy darabig igyekezett nem gyönyörködni exfelesége szabályos, izmos testében és barna bőrében, de mivel úgysem tudta elkapni a tekintetét, végül megadta magát. Erre a nőre bármikor ránéz, feláll a farka. Milyen szerencsés fickó volt ő…

– Van valami mondanivalód Kornél eltűnésével kapcsolatban, Ábel? Bármilyen információd? – nézett Ábelre Hofbauer, alighogy leültek az asztalhoz.

– Ne kezdjük ezt megint – vetette közbe Heléna. – Senki nem tud semmit. Még Ábel sem, mert elszállt a memóriája.

– Hát az lehet, hogy elszállt – bólogatott Hofbauer. – Az enyém is elszállt volna, ha olyasmire kellene visszaemlékeznem, amire nagyon nem esne jól.

– Kikérem magamnak! – állította meg Ábel, de az öreg egy félmosollyal az arcán folytatta.

– Alig várom, mi a magyarázat arra, hogy Zollner Kornél összes irata az autód szemellenzője mögött volt. Illetve most is ott van. – Elővette a telefonját, és kikeresett rajta egy fotót. – Amikor a vihar után végigjártam a hotel kertjét, a parkolót is, nem esett-e kár valamiben, feltűnt, hogy valamilyen iratok vannak odarakva, hát közelebb mentem. Látjátok, ugye? – nagyította fel két ujját széthúzva a képet. – Egyértelmű, hogy Kornél személyije van ott, mögötte másik kártyákkal.

– Mi a franc? – Ábel szeme elkerekedett. – Sosem ült a kocsimban és sosem láttam az iratait. Ha az autómban vannak, akkor valaki odatette.

– Na ez elég rosszul hangzik. Mármint arra az esetre értem, ha valami történt Zollnerrel, ugyebár. – Önelégülten bámult maga elé, majd elővett egy félig már elszívott szivart és egy öngyújtót.

– Elképzelésed sincs, hogy került a kocsidba? – kérdezte Heléna, aki addig kábultan ült a harmadik széken. – Hol tartod a kulcsodat? – érdeklődött hirtelen.

– Általában a zsebemben – tapogatta át a farmerzsebét Ábel. – De lehet, hogy fent van a vendégszobában.

– Jó lenne megnézni. Egyáltalán, megvan-e a kocsikulcsod?

– Ezt a tragacsot bárki kinyitja kulcs nélkül is – közölte Ábel.

– Szép próbálkozás – nyugtázta Hofbauer, és a férfi felé fújta a füstöt. – Nem hinném, hogy itt bárki kinyitotta volna, de vissza fogjuk nézni a biztonsági kamera rögzített felvételein, hogy mi történt, babrálta-e bárki az autódat. Én személy szerint nem feltételezem, hogy bárkit is érdekel egy őskori Dacia, és azt sem, hogy Kornél iratait hozzád átrakják. Hol voltak a papírjai? – érdeklődött Helénánál.

– Nem tudom. Gondolom, a cuccai között – mutatott a lakrészük felé. – Általában az autójában tartotta az iratait, de most, hogy elvitték innen a kocsit szervizbe, nem hiszem, hogy az igazolványait benne hagyta.

– Na ez az urizálás is – morogta Hofbauer. – Elviteti! Hát miért nem tudta ő elvinni? Eljátssza a sztárt, idehívja a szerelőt, nevetséges. Gondolom, egy pesti szervizbe kellett vinni. Röhej.

– És gondolom, már rég kész van – szólt közbe Ábel. – Talán az is egy nyom lehet. Elmente érte, elvitte-e már a kocsiját?

– Jó ötlet – nyugtázta Heléna. – Megtudakolom mindjárt.

– Egyébként hogy ment volna fel Pestre innen?

– Gondolom, megkért volna, hogy vigyem én.

– Aha. – Ábel arcán most nem lehetett olvasni. Heléna felállt, hogy elmenjen telefonálni, és ne előttük beszéljen, Hofbauer pedig Ábelhez fordult.

– Nagyon ajánlatos lenne, hogy legyen alibid – mondta ki kerek-perec, amin már Ábel is gondolkozott. – Egy ügyvédi irodát fogadtunk, akik együtt dolgoznak egy magánnyomozó irodával – kezdte, és Ábelnek hirtelen fogalma sem volt, kit ért az apósa a többes szám alatt. – Mindannyiunknak az az érdeke, hogyha elkezdik Kornélt hivatalosan keresni, akkor legalább mi ne a sötétben tapogatózzunk. Ezek a nyomozók ki is fognak kérdezni minden nagykorú személyt, aki láthatott valamit. – Ábel sejtette, hogy a nagykorú hangsúlyozása direkt neki, az apának és az újságírónak szól. Nehogy Ábel asztalt borogasson, amiért a gyerekeit háborgatják. – Beleértve természetesen téged is. – Hofbauer látszólag kedvtelve ejtette ki a száján ezt a mondatot. – Tehát nagyszerű lenne, a saját érdekedben természetesen, meg persze a gyerekeid, a családod érdekében szintén, ha megerőltetnéd a memóriádat és felidéznéd, mi történt, miután elmentetek az eljegyzésről. Erről fog szólni a beszélgetés. Meg a kislányról, akivel találkozgatsz. Talán még őt is meg fogják kérdezni a dolgokról – fejezte be ismét egy félmosollyal.

– Engem nem érdekel. Bármire válaszolok, annak ellenére, hogy semmi közöm Zollner Kornél eltűnéséhez – vonta meg a vállát Ábel, és igyekezett higgadtnak látszani, ne legyen egyértelmű, hogy szíve szerint most már felképelné Heléna apját. – Az iratokat sem én tettem oda. Valaki talán bele akar keverni valamibe, de nyilván ez is ki fog derülni. Egyébként ki szerződtette az ügyvédeket meg a magánnyomozókat? Kit rejt a többes szám?

– Helénát és engem, vagyis a családot. Természetesen. A mi érdekünk is, hogy kiderüljön és megoldódjon minden, és ne keveredjen bele a nevünk valami bűnügybe.

Heléna végszóra érkezett vissza.

– A kocsiját a tévé parkolójában kellett letenniük, ebben állapodtak meg. A kulcsot benne hagyták, Kornél pedig az otthon tárolt – ezt csak én tudom, a szervizesek nem – tartalék kulcsával nyitja ki az autót. Nem volt egyszerű megtudni a szervizben, de szerencsére az átvételkor találkoztam onnan valakivel, aki most nem hivatalosan, de megosztotta velem ezt az információt.

– Felugrunk, megnézzük, ott van-e az autó? – kérdezte Ábel. – Már ha a végére akarunk jutni.

– Nem tudom.

– Hát mielőtt megbeszélitek, nézzük meg, milyen papírokat hagyott az autódban ez a Kornél – állt fel az asztal szélére támaszkodva Hofbauer. – Talán valami búcsúlevelet is odatett, ki tudja.

Hofbauer felvetése ellenére csupán Kornél személyije, lakcímkártyája és jogosítványa lapult az ellenzővel odanyomva a szélvédőhöz. Mindhárman ellenőrizték, de semmi mást nem találtak.

– Hát mindenesetre nem jó hír, hogy a kocsidban voltak az iratok. Majd ma jelentkeznek a nyomozók, Heléna, neked alá kell írnod a papírokat, tudod, amit említettem.

Hofbauer elvonult, Ábel pedig meggyötörten nézett Helénára.

– Nem tudom, mit tervez az apád, de úgy érzem, jórészt ellenem találta ki.

– Gondolkodtam. Lehet, hogy ez jó is nekünk. Neked is. Tisztán látunk majd, mi történt az eljegyzés éjszakáján. Mindenkinek csak jó, ha képbe kerülünk.

– Oké. Egyébként nem bírom apádat.

– Nem újdonság – mosolyodott el Heléna. – Ma engem is kifejezetten idegesít.

– Természetesen neked mindig jót akart, mert te vagy az imádott gyereke, és ez így van jól. Talán kellett volna neked egy testvér, és akkor nem lenne ilyen nagy a nyomás rajtad – gondolkodott el.

– Ja. Igen. Lehet, hogy van még egy gyereke, nem tudom.

– Micsoda? – Ábel erről sosem hallott.

– Nem meséltem?

– Hát nem.

– Egyszer hallottam, amikor veszekedtek anyámmal. Anyám a fejéhez vágta, hogy a húszéveskori rossz húzásából van egy gyereke, ne felejtse el. Mire apám üvöltve közölte, hogy mindez csak szóbeszéd, és az a gyerek egyáltalán nem biztos, hogy az övé, továbbá hogy nem is adott apasági nyilatkozatot, a nő sem vegzálta, és azt sem tudja, hol élhetnek a világban.

– Ezt mikor hallottad?

– Á, még itthon laktam. Gimis voltam, akkor.

– És azóta?

– Azóta semmit sem hallottam erről a dologról, azt sem tudom, igaz-e, vagy szóbeszéd az egész.

– Nem is érdekel?

– Nem nagyon – vont vállat. – Mit kezdjek egy ilyen félinfóval?

– Hát hogy van-e testvéred… nem érdekel?

– Senki sem tudja kideríteni az igazságot, megtalálni valakit, aki már az ötvenes éveiben jár, az anyját, aki gondolom, szintén hetven felett van, mint apám… Ugyan már. El is temettem ezt a dolgot magamban, most juttattad eszembe.

– Hát ott vannak a magánnyomozók, ha érdekel, esetleg megbízhatod őket ezzel.

– Hogy anyám sokkot kapjon, nem igaz? Ugyan már.

– Jó, csak ez jutott eszembe rögtön arról, amit meséltél.

– Tudom, hogy szeretnéd, ha apám az életben egyszer igazán kínosan érezné magát. Tulajdonképpen én sem bánnám – grimaszolt –, de most más dolgunk is van. Kérlek, válaszolj a magánnyomozók kérdéseire.

– Apád szerint Blankát is ki fogják hallgatni. Már amennyiben rá célzott a „kislány, akivel találkozgatsz” félmondattal.

– Na és?

– Hát semmi. De hogy keverhetem bele ilyesmibe az egyik alanyomat?

– Így alakult. Hogy keveredhettél ilyen kapcsolatba az egyik alanyoddal? – vágott vissza Heléna.

– Milyen kapcsolatba?

– Hát férfi-nőibe.

– Tudod, hogy te voltál az első és utolsó, akivel…

– Aha. Hagyjuk. Mindegy is, semmi közöm hozzá. Ha kihallgatják, akkor kihallgatják, most miért baj az?

Ábel a vendégszobában vette csak elő a telefonját, hogy felhívja Blankát.

– Találkoznunk kell. Minél előbb – mondta neki. A nő azt felelte, mehet, amikor akar, de ne maradjon sokáig, mert határidős munkája van.

Ábel kocsiba ült, és Almádi felé vette az irányt.

Heléna

2016. július 5., 14 óra 20 perc

– Tudom, hogy zaklatott vagy Kornél eltűnése miatt, de mégis… jó, hogy most van idő, meg… tudunk dumálni.

Dorina, a vagány, dacos tini, akitől ez a mondat felért egy igazi bókkal. Heléna megérintette a lánya lábán a ragtapaszt.

– Nem fáj?

– Dehogyis. Nem fájt akkor sem, amikor elnyaltam. Hűtötte az eső.

– Maja mesélte, hogy visszamentél érte, mert ő már nem tudott haladni a viharban.

– Ja – bólintott Dorina, aztán legyintett is, nem fontos, nincs mit mondani erről.

– Elmondtad valakinek, hogy… tudod. Apának…?

– A gyűrűt?

– Aha.

– Dehogyis. Nagyapádnak kénytelen voltam…

– Ne! – kiáltotta Dorina. Látszott az arcán, el sem hiszi, hogy nem bízhat meg az anyjában. – Pont neki?!

– Nem azt mondtam, hogy te voltál. Csak annyit, hogy tudom, hogy valaki magához vette és beleejtette a tóba.

– Akkor most azt hiszi, hogy apa volt! Tutira rá fogja ereszteni a rendőröket, azzal, hogy apa meg akarta ölni a pasidat! Ismerem, tuti, hogy ez lesz, basszus, a francba…

– Nagyapádnak anélkül is vannak elméletei, tudod. Ő mindenféle teóriákat gyárt magának, például azt feltételezte, amit egyébként én is, hogy Kornél beleesett a vízbe a gyűrűvel, ami kipottyant mondjuk a zsebéből. Pont azért mondtam el, hogy mi történt, hogy ne gyártson összeesküvés-elméleteket.

– Hát… – tűnődött el Dorina –, én nem tudom, ez eltereli-e apáról a figyelmét, de nem akarom, hogy veszekedjenek. Most olyan jó, hogy itt van… tuti el fogja üldözni.

– Nem fogja, de apádnak dolgoznia is kell, úgyhogy nyilván nem tölti itt az egész nyarat, nem is várhatod ezt tőle.

– Innen is tud dolgozni. Mondta, hogy itt is tud írni.

– Jól van. Apád és én már nem vagyunk házasok, Dorina.

– És? Ezzel mit akarsz mondani?

– Csak azt, hogy nem várhatjuk el tőle, hogy itt töltse a nyarat. És lehet, hogy nem is lenne normális elvárnunk. Külön életet élünk egy ideje.

– De én elvárhatom.

– Persze – hagyta rá.

– Gondolkoztál azon, amiről beszéltünk? – kérdezte hirtelen Dorina.

– Min?

– Hát Klárin.

– Vége van annak már nagyon régen.

– Nem is akarsz beszélni vele?

– Nem. Ne haragudj, de nem – rázta a fejét.

– Jó, akkor legalább segíts, hogy mi a francot lehetne csinálni. El tudnád játszani Maja anyját?

– Hogy érted? Miért kéne eljátszanom?

– Mert még fiatalkorú, és ahhoz, hogy engedélyezzék az abortuszt, az anyja aláírása is kell.

Jézusmária.

– Maja terhes? – Heléna levegő után kapkodott. Dorina bólintott. – És nem tudják a szülei, igaz?

– Nem. De lehet, hogy van más probléma is.

– Mi az?

– Nem biztos, hogy el akarja vetetni.

– …

– Ne nézz így rám. Ő mondta. Hogy még az is lehet, hogy megtartja.

– És ki a fiú?

– Egy srác, akit nem ismerek – legyintett. – Valaki, aki a szex után lelépett.

– Remek.

– Ezt mondom én is.

Később Dorina útnak indul, természetesen Majához, lemennek a tóra, Heléna pedig beülteti a kocsiba a másik két gyereket, és elautóznak Füredre. Részint vásárolni, mert már majdnem üres a hűtő, másrészt fagyizni. Harmadrészt, ami legalább ilyen fontos számára: gondolkodni.

Kláriról rengeteget álmodott, éveken keresztül. Volt, hogy sírva ébredt, máskor zokogva, de jó sosem volt az álma, amiben Klári szerepelt. És most, hogy már sok-sok éve nem jelenik meg álmában, sőt Majával sem azonosítja őt, megint beszivárog a tudatába. Pedig milyen jól elvannak így, hogy tudomást sem vesznek egymásról. Őrzik az egykori titkokat – Heléna talán jobban is őrzi, mint Klári, aki azt az egyet rögtön elárulta –, és nem beszélnek egymással.

Csak hát a kérdés sem hagyja nyugodni: mit érezne fordított helyzetben, ha az ő lánya lenne terhes, és nem akarná megmondani neki? Vajon mit szólna, ha Maja elmondaná Klárinak, hogy teherbe esett egy fiútól, és Klári nem tenne semmit, hanem hagyná, hogy egy tizenhat éves döntsön a testéről, a lelkéről, az életéről? Persze dönthet. Igen. Liberális felfogás, de ő mégsem hisz abban, hogy egy tizenhat éves érett döntést hozhat ebben a helyzetben. És abban sem, hogy tizenhat évesen, ha már megtörtént is, akkor meg kellene tartani a gyereket. Visszagondol a saját tinédzserkorára. Tizenhat évesen ugyan a tánc volt a legfontosabb számára, de mi lett volna, hogyan dönt, ha akkor úgy alakulnak a dolgok, hogy lefekszik valakivel és teherbe esik? Jézusmária. Mindig legalább három gyereket akart.

Dorina nem sokat mesélt neki Maja kapcsolatáról a szüleivel, de Maja annyira szeretett náluk lenni, hogy Heléna gyanította, nem a legtökéletesebb a viszony. Különösen annak fényében, amit Ábel hallott a kocsmában. Hogy válnak. Az ő fülébe is eljutott a pletyka, állítólag Déri a felesége tudta nélkül már ügyvédnél is járt, és beadta a válókeresetet. Ezt az apja kotyogta el Helénának, hát ennyire lehet megbízható és diszkrét az az ügyvéd, akivel dolgozik. Bár nyilván az apja ad neki több munkát, és ő pletykákkal is meghálálja… de akkor is. Hát csak van ügyvédi titoktartás? És milyen lépés már ez Déritől…?

Semmit sem tudott róluk, hiszen amikor Klári összejött a nőgyógyásszal, ők már nem voltak barátnők. Csak azt látta évről évre, hogy nagyobb lett a ház, aztán lett az új telek, nagyobb autók, de fogalma sem volt róla, hogyan élhetnek. Tulajdonképpen annyira lekötötte a saját élete – a megfelelés mindenhol, nemcsak a családban, hanem az aktuális társulatban, darabban is, vagy hogy vissza tudjon térni szülések után a színpadra –, hogy nem is érdekelte mások élete.

De Maja a lánya legjobb barátnője. Dorina, ha úgy nézi, a testi épségét is kockára tette, hogy Maját megvédje, megmentse a viharban. Heléna egyrészt baromi büszke a lányára, másrészt bűntudatot érez. Ő mindezek ellenére arra sem lenne képes, hogy átgondolja a dolgokat, és felvegye a kapcsolatot Klárival?

Akkor is, ha Klári soha többé nem akarja látni őt.

Akkor is, ha Klári nem álmodott róla sírva (bár ezt nem feltételezte).

Akkor is, ha Klári megváltozott, és nincs többé közös pont az életükben.

Mert közös pont igenis van: a gyerekeik. A gyerekeik barátsága. A barátság, ami nemesebb, értékesebb, mint az övéké volt.

Meg kell tennie, amit csak tud. Büszkeség, harag, csalódás ide vagy oda. Meg kell tennie, mert ez most fontosabb, mint Kornél eltűnése, mint az apja zagyválása, mint Ábel dolgai és megbízhatatlansága.

Meg kell keresnie Klárit, minél előbb, mert az idő gyorsan repül.

Dorina

2016. július 5., 14 óra 30 perc

– Tudom, hogy kiborultál, de nincs semmi bajod, látod? – kuncogott Dorina. – Csak egy kis vihar volt. Úgyhogy kapd össze magad, és…

– Te viszont visszajöttél értem. Rohadtul féltem – vallotta be Maja. – Csak mentem utánad, követtelek, aztán már nem bírtam…

– Tök mindegy. A lényeg, hogy minden rendben.

– De a térdeden mindig meg fog látszani a varratok nyoma! Miattam estél egy baromi nagyot, mert rohantál vissza.

– Na és? Van már egy pár harci sérülésem. Akarod megint látni? – húzta le a farmersortját, hogy Maja is szemrevételezhesse a csípőcsontján a hegeket. Mindet a kézilabdapályán, a betonpályán szerezte, amikor még mezőnyjátékos posztokra is esélyes volt, és számtalan begurulásos esést kellett begyakorolnia. – De megmutathatom a gerincemet is – húzta fel a topját, és hátat fordított a barátnőjének. – A kézipályán történt, eséskor. Csomószor lehorzsolódott a mez alatt is a hátam ott, ahol a gerincem kiáll.

– Mert gebe vagy – vigyorodott el Maja.

– Hát ja. De most már kapuban állok, legfeljebb a szememet vagy a fogamat lövik ki – nevetett ő is.

– Akkor megyünk a partra? Anyu nincs itthon. Senkinek sem kell beszámolnom arról, mi történt.

– Meg kell keresnünk Hársfalvit.

– De minek? Egy suttyó, aki szó nélkül eltűnt. Nehogy már utána járkáljunk, amúgy sincs dolgunk vele, az eljegyzés végül is megvolt.

– Akkor is furcsa, hogy az a tévés fasz eltűnt, és ugyanakkor Hársfalvi is. Nem gondolod?

– Most akkor nyomozni kezdünk?

– Miért ne? Ráérünk, nem?

– Szerettem volna egy kicsit barnítani magam.

– Arra még ráérsz. Előbb körülnézünk náluk, aztán lemegyünk a partra. Mit szólsz?

– A bicajod rendben van?

– Nem, apám azt tanácsolta, ha már mindenképpen úgy érzem, hogy bicikliznem kell a térdtapaszommal, ne az enyémmel jöjjek, amiből kitört egy-két küllő vagy mi baja lett, inkább hozzak el egyet a hotelből, úgyhogy kincstárival jöttem. De a tiédnek nincs baja. – Az anyja kocsijával nem tudták elhozni a bicajt, de a nagyapja mindenese mindkettőt levitte, és Maja azzal kerekezett haza.

– Hát jó. Menjünk. De előtte készítek egy szendvicset és kajálunk, rendicsek?

Hársfalviéknak két házuk volt ugyanazon a telken, az egyikben a nagyszülők laktak, és Hársfalvi Dani általában náluk tartózkodott. A másik házon, ahol Dani szülei laktak, szinte mindig le voltak eresztve a redőnyök, legalábbis Maja úgy emlékezett. Most azonban mindkét épület leeresztett rendőnyökkel fogadta őket. Hiába nyomogatták mindkét csengőt, senki sem nyitott ajtót.

– Hívjuk fel újra! – javasolta Dorina. Maja elővette a mobilját, kikereste a számot, várt, aztán zsebre vágta a telefonját.

– Ki van kapcsolva.

– Vajon mi történt? Elmentek nyaralni?

– Hát te nagy nyomozó, lehet, hogy megölték Kornélt, elásták, és mindannyian kivándoroltak egy távoli országba. Erre gondolsz? – vihorászott Maja.

– Nem vagy vicces.

– Írjunk neki sms-t.

– Jó, írjál.

– És mi legyen a szöveg?

– Hát hogy itt várunk, és találkozzunk holnap este nyolckor a füredi mólónál.

– Hülye vagy? Ez már tényleg olyan krimibe illő szöveg.

– Mindegy. Írd ezt. Nem tök mindegy, mit írsz, ha úgyis ki van kapcsolva?

– Jó. – Maja ismét elővette a mobilját és pötyögni kezdett rajta. – Na, elküldtem. És tényleg oda akarsz menni a mólóhoz holnap?

– Ráérünk, nem? Lesz rá időnk.

– Ráérünk. Csak úgyse lesz ott.

– Nem baj, ha nincs ott, akkor majd fagyizunk. És lehet, hogy akkor is, ha ott van.

– Mi a helyzet anyádékkal? – kérdezte már a csopaki strandon Maja. Nem használt naptejet, hanem kitette a testét a napra, állítva, hogy a délutáni napfény már nem éget.

– Hogy érted?

– Apád még mindig itt van, nem ment vissza Pestre. Kibékültek, vagy mi?

– Nem veszekedtek. De az még nem békülés.

– Anyád kivan Kornél miatt?

– Szerintem igen.

– De hova a francba tűnhetett?

– Azt aztán nem tudom. Remélem, örökre elhúzott a picsába.

– De anyád szomorú?

– Nem osztja meg velem, mert közöltem vele, hogy nem csípem Kornélt.

– Nem sértődött meg?

– Aránylag normális volt. De mondd, neked jót tesz, hogy a hasadat is barnítod?

– Hogy érted?

– Egyszer hallottam egy nőről, aki terhesen végig napozott, aztán a szülés után, amikor visszalaposodott a hasa, olyan fekete volt ott a bőr, mint egy széndarab.

– Aha. Lapos a hasam, nem?

– De. Csak hát…

– Még csak három hete késik.

– És honnan tudod, hogy nem valami betegséged vagy hormonzavarod van?

– Onnan, hogy lepisiltem egy pár tesztet. Apám táskájában mindig vannak ilyen tesztek, tudod.

– És kiloptál egy párat?

– Kivettem. Mindenféle gyógyszercégektől kapja a termékeiket.

– Fogamzásgátlókat nem kap? – kérdezte kajánul Dorina. Maja hozzávágta a strandtáskáját.

– Biztos kap, de hagyjál ezzel. A franc gondolta, hogy egy olyan szexből, mint ami köztünk volt, terhesség lehet.

– Ezt hogy érted?

– Nem is… nem is tudtam, hogy elélvez. Esküszöm, ha nem mondja a végén, hogy milyen jó volt, és nem kérdezem meg, hogy elélvezett-e, és nem válaszolja azt, hogy igen, akkor azt hiszem, hogy nem volt neki sem semmi. Nekem fájt, ő meg csak nyögött.

– Hú, baszki, ez nem egy nagy kedvcsináló a szexhez. – Dorina nem tudta abbahagyni a nevetést. – Akkor nem problem, hogy én még nem próbáltam.

– Jó, de a körítés…

– Hát persze. A körítés.

– Szerelmet vallott előtte. És elmondta, hogy csak én kellek neki.

– És?

– Mit és?

– És most kábé annyit tudunk róla, mint Kornélról.

Elhallgattak. Később Maja megszólalt:

– Azért írt egy sms-t, tudod.

– Hú, Maja. Én utálom őt, nem baj? És lehet, hogy a Hársfalvit is utálom, mert az is ilyen megbízhatatlan.

– Az apám is az. Meg a tiéd is.

– Jézusom. De a filmekben nem azok a pasik.

– Tudom, csakhogy azokat a filmeket nők írják.

Később:

– Szerintem az én apám nem megbízhatatlan, Maja. Csak szórakozott. De nem hiszem, hogy csajozott volna vagy csajozna.

– Lehet. Nem tudom. De az életmódja… tudod.

– Nem vállal el akármilyen munkát. Nem alkuszik meg, ezt anyu többször mondta. Csak hát ezért van általában kevés pénze. Vagyis… általában ezért nincs pénze.

– Ja. Ezt már megbeszéltük.

Hosszú hallgatás után:

– De én szeretem.

– Én is szeretem az apámat, csakhogy már felnőtt akarok lenni.

– Én… nem tudom, felnőtt akarok-e már lenni – mélázott el Dorina. – Azt hiszem, még nem. A legjobb lenne, ha még kicsi lehetnék. Akkor egyszerűbb volt minden.

Kornél

1997. december 12.

– Enyém a karácsony? – Igyekezett nem túl lelkesnek tűnni, de nehéz volt lepleznie az örömét. A Szélesvászon egy bulvárműsor, amit heti váltásban vezet Nagy Nikivel, és a karácsonyi adás vezetését is megkapja!

– Tiéd – bólintott a főszerkesztő.

Dr. Zollner Kornél televíziós műsorvezető, jogász. Ízlelgette magában, hogy hangzik, bár a doktor titulust sosem használta. És most már valószínűleg ügyvédi szakvizsgája sem lesz, mivel nyáron, a felkészítés időszakában otthagyta a céget. Meglepte, de valahol mégsem, amikor továbbjutott a castingon a tévénél, csakhogy nem a csatorna hangja válogatóba került, hanem a fiatal műsorvezető-jelöltek közé.

Mivel minden akadályt sikeresen vett, októberben műsorvezetőként mutatkozott be a Szélesvászonban. Jobb lett volna egy hírműsor, mert az mégiscsak jobban áll egy jogásznak, gondolta, de bátorították, hogy később akár komolyabb műsorban is bemutatkozhat.

1997 nyarán gyökeresen megváltozott az élete.

Hogy mit szólt a pályamódosításához Kálmán?

Nem volt maradéktalanul boldog, sőt. Először nem hitt a fülének.

– Normális vagy? Elcseréled a biztos munkádat, a szakmai jövődet egy kétes tévés baromságra?

– Nem érdekel a jog. Rájöttem, hogy egyáltalán nem érdekel – kortyolt bele a sörébe. Egy teraszon vacsoráztak, kellemes nyár eleji meleg volt, és Kálmán mellett ott ült a felesége. Nehéz volt nem tudomást venni arról, hogy egy úgynevezett testmodell a csaj, égnek meredező mellbimbóval, alma formájú, gömbölyű, szűk topba szuszakolt mellel, feltöltött szájjal, melírozott hajjal. Hát valahogy nem illett Kálmán jogász-politikus imázsához, hiába próbálta Kálmán a hivatalos eseményekre kosztümbe könyörögni, csak egy fokkal látszott kevésbé playmate-nek. Ráadásul szerepelt már az amerikai For Him Magazine-ban is, és erre hihetetlenül büszke volt, kérdés nélkül is megosztotta az infót bárkivel, akár hivatalos eseményen is. A Test, ahogy magában Kornél elnevezte, unottan nézegette az étlapot.

– Mi az, hogy nem érdekel?

– Sosem érdekelt – vallotta be a barátjának. – Miattad mentem a jogra, de nem éreztem úgy, hogy ez az, amit csinálnom kell.

– Az a baj, hogy túlságosan elkényeztettelek, Kori. Olyan vagy, mint egy hülye kis picsa. – Kornél nem állta meg, hogy ha véletlenül is, ne kapja a tekintetét A Testre, de aztán lesütötte a szemét. – Neked nem jó ez, nem jó az, kicsi a lakás, gyakran kell szervizelni a kocsit, sokat kell bent lenni az irodában, hú, ezzel a táskával hogy fogsz kijutni Baselbe, hú, mi van a bankszámláddal, ó, miért kell most kimenned Ausztriába, mi lesz, ha rájön az adóhivatal erre vagy arra… Hát túl sok a panasz, nem igaz?

Nem válaszolt. Azt gondolta, nemcsak ő tartozik Kálmánnak, hanem fordítva is. Ő tesz szívességet azzal, hogy rengeteg pénzt rak be különböző külföldi számlákra a saját nevére. Nem is akarta már tudni, hogy honnan származik ez a csomó pénz. Szeretett volna kiszállni belőle, de Kálmán elgondolkodva, lassan megszólalt: – Végül is… ha képernyőn leszel, akkor hiteles ember leszel. Az emberek nem fognak semmit sem megkérdőjelezni veled kapcsolatban, hiszen jogot végeztél, doktor Zollner vagy, a becsület bajnoka – mosolygott. – Úgyhogy a háttérben majd több dolgot bízhatok rád, hiszen megbízható képed van, amit ráadásul majd viszontláthatnak a tévében.

Kornél ereiben megfagyott a vér.

– Nem tudom, mennyit fogok szerepelni… Tudod, még kezdő vagyok ezen a pályán is.

– Legfeljebb segítünk egy kicsit, hogy többet szerepelhess – legyintett Kálmán, és megcsókolta A Test szilikonnal dúsított ajkát. Ezek szerint most éppen béke volt köztük, de Kornél nem mert volna fogadást kötni arra, hogy akár aznap este nem tör ki közöttük a szokásos viharos csetepatéik egyike.

– Lehet, hogy ide nem kell protekció – próbálkozott Kálmánnál. – Azt hiszem, semmire sem mennék vele. Meg aztán nem valószínű, hogy járatos vagy tévés körökben.

– Erre azért ne fogadj nagy összegben, Kori. Én bárhol szívesen látott vagyok most már, tudod. Úgyhogy csak természetes, hogy ha kell, segítek. Aztán majd segítesz te is, ha nekem lesz rá szükségem.

Bár csak egy sima kijelentés volt, Kornél hátán végigszaladt a hideg. Egy ideje már kifejezetten terhesnek és idejétmúltnak tartotta ezt a barátságot, ám most kezdte felfogni, hogy találhat ezerféle új szakmát, elbujdokolhat a világ végére is akár, Kálmántól sosem szabadul. Túl nagy árnak gondolta most ezt a jólétéért cserébe – azért a jólétért, amit hamarosan egyedül is meg tud teremteni magának.

A csatorna ősszel kezdett sugározni, és mostanáig csend volt Kálmán felől, egyszer vacsoráztak még együtt, és egyszer társaságban futottak össze, tehát kezdtek eltávolodni egymástól. Az első szereplése után egy gratuláló kis levél érkezett – és a kíséretében a szokásos táskák egy futáron keresztül a lakásához.

Azonban éppen most, hogy az elsők között tudta meg: karácsonykor ő vezeti a csatorna bulvár magazinműsorát, jött egy sms Kálmántól. Egy sms, ami még csak pár napja létezett Magyarországon, de Kálmán máris elkezdte használni, természetesen. És még bőven bele is fért százhatvan karakterbe a szövege, amit Kornél elhűlve olvasott.

„Gratulálok, szerintem nagyon jó lesz a karácsonyi műsor, ott fogok ülni a tévé előtt!”

Máris tudja, hogy ő vezeti a karácsonyi műsort. Talán előbb informálták erről, mint őt magát.

Kálmán mindent tud, és nincs előle menekvés, szaladt át a gondolat az agyán, és ez szomorúsággal és egyben félelemmel töltötte el.

Blanka

2016. július 5., 15 óra 45 perc

– Szóval ki fognak hallgatni minket – Ábel láthatóan zavarban volt. – Az apósom elintézte.

– Nem látom be, miért kellene együttműködnöm velük. Szerintem csak hivatalos szervnek kellene válaszolnom – forgatta a szemét Blanka. – Nekem semmi közöm Helénához, a családjához, de ehhez a Kornélhoz aztán még annyi sincs.

– Persze – hagyta rá a férfi. – Azt hiszem, erre senki sem kötelezhető.

– Hát akkor?!

– Én mindenképpen tisztázni akarom magam. Nem tudom, hová tűnt ez a fasz, de úgy látszik, az apósom, vagyis az exapósom azt hiszi, én tehetek az eltűnéséről. Eddig is feketeseggű voltam Heléna családjában, nem akarok még rémesebb bélyeget magamra ragasztani.

– Oké. Akkor elmondod, amit tudsz. Amire nem emlékszel, azt úgysem tudnád elmondani senkinek, hiszen nem emlékszel. Legfeljebb hipnózisban vagy mit tudom én, hogyan lehet előcsalogatni azokat az emlékeket, amelyek elvesztek.

– Csak azért jöttem, mert tudnod kell, hogy téged sem fognak békén hagyni. Hofbauer nem nyugszik bele, ha valaki mást akar, mint ő. Nem lenne jó, ha itt ugrálna éjjel-nappal egy-két magánnyomozó. Hidd el, tudom, miről beszélek. A fél Balaton-felvidék a volt apósom zsebében van.

– Hát nekem nincs mitől félnem.

– Nekem sincs.

Hallgattak, nézték a tájat.

– Majd elmondom, hogy ide hoztak téged részegen – szólalt meg később Blanka. – Biztos fogják kérdezni, emlékszem-e a rendszámra, tudok-e személyleírást adni… Meg hogy mit kerestél itt, hogyhogy ide jöttél?

– Hát ezt én sem értem. Hacsak nem a cikkhez akartam még infót szerezni – mosolyodott el Ábel.

– Nem értem, miért pont engem találtál meg a cikkedhez. Van egy csomó műfordító az országban, én még csak az sem vagyok. Én amolyan lelkes, jól fogalmazó amatőr vagyok, akiről kiderült, hogy visszaadja a regények hangulatát.

– Miért, mi a lényeg a műfordításnál?

– Azt mondják, a jó fordító újraírja a könyvet a saját nyelvén – csúszott ki a száján, de máris leharapta volna a nyelvét, olyan kétértelmű volt számára ez a mondat, ahogy hirtelen kimondta. – Úgy értem…

– Te például újraírtad az Elveszett időt. – Nem derült ki pontosan Blanka számára, hogy Ábel ezt kijelenti-e vagy kérdezi, úgyhogy csak felhúzta a szemöldökét. – Magyarra ültetted, átírtad.

– Mondom, hogy egy történetet a saját nyelvedre ültetni nem egyszerű fordítás – sóhajtott.

– Tehát van olyan, hogy fordítói szabadság?

Ebből elég. Blanka kezdte érezni, hogy mindennek vége. Pedig olyan remekül felépítette eddig az új életét, megtette azt, amihez nem sok embernek van ereje: kiszállni mindenből, és új téglákból új várat felhúzni.

A csendet vágni lehetett volna köztük. Blanka nem bírta tovább.

– Ábel, mit akarsz tudni? – kérdezte egy sóhaj kíséretében.

– Azt, hogy van-e… hogy mekkora, meddig terjed a fordító szabadsága.

– Ezt ne tőlem kérdezd. – Lehajtotta a fejét, mert Ábel szemében látta, hogy a férfi tudja, pontosan tudja.

– Tehát, mondjuk… – kezdte a férfi –, beavatkozhat a fordító az eseményekbe? Tegyük fel, ha a fordítónak nem tetszik egy fordulat egy regényben, vagy szerinte nem jó a vége, akkor megmásíthatja azt?

Blanka az asztallapra rajzolgatott az ujjával. Igazából már azon gondolkozott, mit fog kezdeni magával, miből fog élni, ha… mit fog csinálni. Talán neki is meg kéne próbálnia bort készíteni. Ott a fenti telek, a szőlővel, egy másik család műveli, gyakorlatilag a szülei borért cserébe adták nekik oda művelésre. Hát akár azt is hasznosíthatná. Nem ért a szőlészethez, de képes megtanulni. Az ember negyvenévesen még sok mindent képes megtanulni, ha akarja, vagy ha rákényszerül.

– Etikai szempontokat figyelembe véve természetesen nem másíthatja meg a történetet, sem bármelyik fordulatot – nézett fel a képzeletbeli rajzaiból, és kezdte is elhinni, hogy nem olyan nagy dolog a szőlőt művelni, a borászatot is meg lehet tanulni. Talán a félretett pénzből nem szingapúri repjegyet vesz majd, hanem borászati képzést. – Azonban a címek egy részét úgy veszik a kiadók, hogy nem olvassa náluk senki, jó esetben átfutják a kiajánlót vagy az összefoglalót, vagy csak a fülszöveget, netán elolvasnak néhány véleményt róluk. Azokat a könyveket, amiket én fordítok spanyol nyelvről magyarra, a romantikus olvasótábornak szánják a kiadók. Csakhogy eddig az derült ki számomra, hogy a szerkesztők vagy nem spanyolosak – és többnyire nem azok –, vagy nem olvasnak bele a kéziratba, vagy mindkettő. Ezért például az Elveszett idő, ami egy színtiszta kis romantikus sztori, nem felel meg a kívánalmaknak, ugyanis a végén mindkét hős boldogtalan lesz, az egyik öngyilkosságot kísérel meg, és nekünk, olvasóknak fogalmunk sincs, túléli-e… Hát én ezen változtattam, igen. – Egyenesen Ábel szemébe nézett. – Az öngyilkossági kísérletet benne hagytam, és a nyitott vég is megmaradt, de annyi változtatás igenis volt, hogy minden olvasó sejtse: a két ember újra egymásra fog találni. Mondhatnám, hogy csak néhány szót változtattam, és egy másik befejezés kerekedett, pedig majdnem tartottam magam az eredetihez. És szeretik az olvasók, a kiadótól kaptam a visszajelzést, hogy kétszer annyi kelt el eddig a könyvből, mint remélték, utánnyomásra is szükség volt!

– És ha a külföldi szerző látná, olvasná, hogyan alakul magyarul a könyvének befejezése?

– Hát, nem tudom. Elég boldogtalan ember lehet, ha a végén leszarja a két főhősét, akikért annyira drukkolunk a történetben.

– De hiszen a világirodalom számos olyan regényt ismer, amelyben elbukik vagy elbuknak az egyébként szeretni való hősök!

– De ez nem szépirodalom. Ez szórakoztató irodalom, azért van rá szükség, hogy az olvasó kikapcsolódjon, belehelyezkedjen a sztoriba, sodorja őt magával a történet. Az a cél, hogy fogják meg a kezét és vigyék magukkal a szereplők, és a végén legyen olyasmi katarzisa, hogy „na, a világban azért mégis rendben mennek a dolgok”, meg hogy „ha nekik sikerült, akkor nekem is fog”! Érted? Érzed a különbséget?

– De azért a csalás az csalás. Szerzői jogsértésnek hívják, nem?

– Lehet, de a szerzőnek, ha nem elitirodalmat ír, és maga is szórakozik, nem pedig elvárásoknak akar megfelelni, nem az a fontos, hogy jól érezze magát az olvasó, amikor leteszi a könyvet? De persze előfordulhat, hogy mondjuk Dél-Amerikában azt szeretik, ha a hős, legalább az egyik, elbukik vagy meghal. Mert lehet, hogy sírni szeretnek. Itt nálunk pedig azt kedvelik, ha van hepiend.

– Ezt a kérdést nem a szerkesztőkkel vagy a kiadóval kellene tisztázni? Hogy például tudnál segíteni a fordítandó könyvek kiválasztásánál is, ha bevonnak? – érdeklődött Ábel.

– Nem ilyen egyszerű – rázta meg a fejét Blanka, és arra gondolt, mennyire nagy öröm, amikor hirtelen rájön, mi fog történni, és egy kicsit elviszi másik irányba a történetet. – De mindegy, igazad van. Tulajdonképpen megmásítom egyik-másik regényt. Ne gondold, hogy mindet. Három olyat tudok mondani, amiben volt egy kis… változtatás, de kettő ugyanoda futott ki. Csak az Elveszett idő befejezése tér el… jobban az eredetitől. – Most már egészen őszinte lehetett. Ez a beszélgetés az ő hatalmas szakmai bukása is egyben, már elképzelte, milyen cikk jelenik meg, harsogó címmel: „A fordító hazugsága” vagy valami hasonló. Remélte, hogy a szüleihez nem ér el a hír, bár persze tudta, hogy el fog. – Egyébként beszélsz spanyolul? – Egyszerűen nem értette, Ábel hogyan jött rá a dologra.

– Nem. De az anyám igen. Spanyol szakos volt. Ő a romantikus regények első számú olvasója – mosolyodott el a férfi. – Eredetiben olvasta az Elveszett időt, aztán megvettem neki karácsonyra magyarul. Utána mondta el, hogy tök nem stimmel. Eleinte nem izgatott, meg azt hittem, megkopott már a tudása… aztán végigvette velem a félrefordításokat, vagyis megmutatta, felolvasta.

– Értem – bólintott Blanka. Tulajdonképpen az első pillanattól kezdve benne volt a pakliban a lebukás esélye. Hát ő maga is, még tanár korában, ha hozzájutott, akkor inkább spanyolul vagy angolul olvasta ugyanazt a regényt, amit esetleg magyarul is elolvashatott volna. Persze ő abban különbözött Ábel anyjától, hogy magyarul már nem kezdett volna bele utána, de miért ne lenne életszerű akár az, hogy két barátnő beszélget, az egyikük eredeti nyelven, a másikuk pedig (félre)fordításban olvasta ugyanazt a könyvet, és mindketten más befejezésre emlékeznek? – Hát, ezt tulajdonképpen valóban nehéz lett volna lebukás nélkül sokáig csinálni.

– Mire célzol?

– Arra, hogy megjelenik a cikk, és nyilván addigra ki kell találnom, mivel fogok foglalkozni a későbbiekben, hiszen akkor ennek lőttek. De valóban benne volt a pakliban, hogy kiderülnek ezek a bakik.

– Egyvalamit nem értek.

– Mit?

– Hogy mi a fenének fordítja a romantikus ilyen-olyan köteteket az az ember, aki jobban ért a fordulatokhoz meg a sztorik vezetéséhez, mint az a szerző, akinek a szövegét fordítja?

– Tessék?

– Hogy miért nem saját regényt írsz, ezt akartam kérdezni.

– Ööööö… – Na ez még sosem jutott eszébe. Illetve az néha igen, hogy kár, hogy nem vezetheti oda ezt vagy azt a történetet, ahová ő szeretné, de annyira beavatkozni a fordításba… az már ordító nagy hiba lett volna. Nem mintha ez, amit eddig művelt egyik-másik fordításánál, ne lenne etikai meg morális meg szerzői jogi és mindenféle vétség. – Szerintem nem menne – bökte ki végül.

– Szerintem pedig igen. – Ábel a körmét piszkálta, nem nézett rá. – Arra gondoltam, hogy nem fogok cikket írni sem a fordításról, sem a könyvpiaci helyzetről. Majd megmondom a szerkesztőnek, hogy nincs a könyvpiacban olyan igazi érdekesség, amire rámozdulnék. Hagyjuk a fenébe.

– Hát… – Erre nehéz lett volna bármit is mondani. – Neked az a munkád, hogy felderíts ügyeket.

– Igen. Sokat gondolkodtam rajta – nézett végre rá a férfi. – És arra jutottam, most, hogy végighallgattalak, hogy végül is valóban az vezérelt, azon túl, hogy te jól érezd magad, hogy az olvasók hihessenek a hepiendben. Az élet nem kényezteti el az embereket hepiendekkel, de talán… bár tudod, nem vagyok ilyen spirituális gondolkodású, de talán, igen… talán egy fikció, ami hepienddel végződik, esetleg az olvasó saját életében is segít megtalálni a dolgok jó oldalát.

– Gondolod?

– Amikor megkerestelek, arra gondoltam, leleplezek egy fordítót, egy kiadót, amelyik meghamisítja az eredeti könyveket. De rájöttem, hogy a fordító végül is a jó érzést keresi, talán nemcsak magának, hanem az olvasóknak is. És a kiadó pedig szarik rá, hogy mi áll az eredeti könyvben, és mi a fordításban. Nem jól értem, amit mondtál?

– Kicsit rizikós, valóban – bólogatott Blanka. – Mert elvileg a szerkesztő egybeveti a fordítást az eredetivel, ha valamiről úgy érzi, hogy nem stimmel. Nekem annyiból volt szerencsém, hogy nem dolgozik profi spanyolos szerkesztő a kiadóban. De vékony jégen táncolok – ismerte be. – Miután megkerestél, én is sokat gondolkodtam ezen. Hogy hogyan mertem bevállalni ezt az egészet… mekkora esély van a lebukásra…

– Rajtam nem fog múlni. Azonban ha folytatod ezt a gyakorlatot, tudod… van esély rá. Bármikor.

– Hmmm…

– Szerintem meg kéne próbálnod.

– Mit?

– Hagyd, hogy a fantáziád vezessen. Hagyd a fenébe a fordítást, ha át akarod írni az adott történetet. Én a helyedben elolvasnám a fordítandókat előre, és ami tetszik, azt vállalnám, hogy legyen pénzem. Mellette pedig írnám a saját könyvemet, azt a történetet, amit úgy alakítok, olyan hepiendet találok ki, amilyet csak akarok.

– …

– Ha így csinálod, akkor talán nem is fog hiányozni, hogy másképp alakítsd a fordítandó könyv sztoriját, mert ott a sajátod. Abban kiélheted a fantáziádat, és eljuthatsz a hepiendig.

– Gondolod, hogy képes lennék rá?

– Hát szerintem halálbiztos – mosolyodott el Ábel. – Ez nem kérdés.

– Úristen. Ez nagyon nagy vállalás. Lehet, hogy már az elején elakadok.

– Mindenki elkezdi valahogy. De szerintem azt a fordítást, amin most dolgozol, hagyd olyanra, mint az eredeti. Talán a szerzője is örülne neki. – Mindketten nevettek, aztán Ábel folytatta. – Valóban nagyon szívesen véleményezem, ha belevágsz egy saját történetbe.

– Nem tudom, mit mondjak.

– Semmit – vont vállat.

– De most miattam nem írsz meg egy cikket.

– Ó, ha tudnád, hányszor nem írtam meg, amit megrendeltek. Vagy azért, mert húztam-halogattam, míg végül nem vettek komolyan és senkinek sem kellett, vagy mert időközben elment a kedvem… – legyintett a férfi. – Nem is igazán vesznek komolyan a szakmában. Tudják, hogy amikor jó passzban vagyok, akkor bármit jól megírok. Aztán, amikor rosszabb a passz, amiben tartózkodom, hát akkor…

– Mindkettőnknek van miben fejlődnünk – nevetett fel Blanka.

– Igen. De most előbb éljük túl ezt a helyzetet, amit Kornél, illetve Hofbauer idézett elő.

Hosszan nézték a tájat, hallgatták a szelet, beszívták a rózsa illatát.

– Van egy ötletem. Ha megkeres ez a magánnyomozó vagy kihallgató ember, mondjuk azt, hogy szerelembe estünk – szólalt meg végül Blanka. – Vagy hogy őrült vágy tört ránk. Akkor nem fura, hogy nálam kötöttél ki Kornél eltűnésének éjszakáján. És hát… mivel nyilván nem tetted el láb alól, és nem is vetetted bilincsbe valami pincében, nem hiszem, hogy hamis alibit biztosítanék. Mert a két óra így is, úgy is kiesett az emlékezetedből, de ha van egy aktuális barátnőd, akkor nyilván nem reális, hogy eltennéd láb alól az exed új vőlegényét.

– Uhhh. – Ábel elgondolkodott. – Nincs egy cigid?

– Nincs.

– Hál’ istennek.

– Mit gondolsz?

– Azt, hogy jó ötlet, de… Nem kell miattam feláldoznod magad.

– Ebben nincs áldozat. Nincs benne túl nagy hazugság sem, mert a tényekhez, hogy mikor, hogyan érkeztél, tartjuk magunkat. Legfeljebb érzelmeket hazudunk. Meg szexet. Majd megmondjuk, hogy nagyokat szexeltünk.

– Ó.

– De most ki kell találnunk, hogy pontosan hogyan történt és mikor. Meg az egyéb keresztkérdésekre is felkészülhetnénk.

– Mire gondolsz?

– Jellemvonásokra, mennyire vagy hirtelen haragú, erőszakos és a többi.

– Eléggé hirtelen haragú vagyok.

– Na, akkor ezeken menjünk végig. Mert az nem életszerű, hogy én, aki két éve remetelétben éldegélek itt, lefekszem egy férfival, akiről semmit sem tudok. Úgyhogy kezdjük az elején…

Ábel

2014. március 7.

– Boldog nőnapot! – Heléna meglepve fogadta a virágcsokrot, talán mert az efféle gesztus nem volt gyakori Ábel részéről. – Reméltem, hogy itthon vagy. A csajoknak is hoztam nőnapi ajándékot – húzta elő a hátizsákjából a dobozos csokikat.

Heléna alig észrevehetően ingatta a fejét, amikor meglátta a hátizsákját. Utálta az ilyen „túracuccokat”, és hát tényleg sosem volt patyolattiszta Ábel hátizsákja (Heléna szerint mocskos és gusztustalan, persze ő a hátizsákot legfeljebb elméletben tudta elképzelni, mondjuk egy osztálykirándulás esetére, gyerekeknek), de legalább azt elérte az évek során, hogy Ábel már sosem venne fel szandált. Mennyit hallotta: „Egy férfi nem jár szandálban”. Végül is azt a gumiszandált ő is rémesnek és cikinek tartotta, tehát az öltözködésébe igenis beleszólhatott a felesége – sajnos most már exfelesége –, de a hátizsák igenis praktikus volt, abból nem engedett.

– Fizut kaptál? Vagy új állásod van? – Bár kedvesen érdeklődött, de Ábel biztos volt benne, hogy beszólás volt. Nem is Heléna lett volna, ha nem tesz valami gonoszkodó megjegyzést.

– Nőnap van, vagyis csak lesz, holnap. Szóval, hol vannak a lányok?

– Az egész gyereksereg Csopakon van. Holnap megyek utánuk, apám ma fent járt és elvitte őket.

– Ó. – Ábel elkomorult. Hofbauer mindig keresztbe tesz neki, még akkor is, amikor nem akar, gondolta. – Mindegy, a csoki nem romlik meg vasárnapig – tette az asztalra a három dobozt. – Márknak is hoztam, természetesen.

– Köszönjük. Bejössz? Épp valami vacsorát készültem összeütni.

– Magadnak?

– Áthívtam Edinát, kilenc körül érkezik.

– Hét lesz öt perc múlva – csekkolta a régi karóráján Ábel, majd elnevette magát, Heléna grimaszát látva. – Tudom, utálod az órámat, de értsd meg, hogy örököltem és kedvelem.

– Oké, de negyed nyolc van – kacagott fel az exfelesége. – Nekem semmi bajom nem lenne ezzel az órával, ha vennél rá egy tisztességes szíjat, mert ez a bőrszíj merő mocsok és megkeményedett, továbbá akkor sem lenne az óráddal problémám, ha egyszer az életben jól járna. Érted?

– Nem várhatom el egy ilyen sokat megélt órától, hogy még pontos is legyen.

– Igazad van. Nyilván az órád miatt nem voltál pontos a randijaink többségén sem.

– Bazmeg – vonult el Heléna mellett a konyhaajtóban. Érezte az őrületes elektromosságot, ami megcsapta, amikor közel ért a nőhöz. Rémes, ez egészen rémes, gondolta, hogy ennyire erős hatást gyakorol rá az exfelesége. Az élete további részét is odaadta volna azért, ha most Heléna elkapja őt úgy, mint régen, megmarkolja a farkát a farmerban, és tulajdonképpen a farkánál fogva húzza közel magához, ő pedig rámászik, maga alá gyűri, csókolja a nyakát, a száját, a teste minden porcikáját, és ahogy szokták, valamelyik bútordarabon végzik majdnem meztelenül. Azért csak majdnem, mert Helénának az volt a dilije, hogy egy ruhadarab maradjon rajta, mindegy, hogy melltartó, blúz, netán zokni, esetleg kendő vagy miniszoknya, de valami csak maradjon.

– Bazmeg te – dünnyögött a nő rekedt hangon. Ábel érezte az elektromos kisüléseket, de nem érhetett hozzá a feleségéhez, nem, mert már nem is a felesége, hiszen elváltak. Egész konkrétan a nő vált el tőle majdnem egy évvel korábban, saját elhatározásából, ő pedig nem tartotta vissza, mert tudta, ha Heléna valamit eldönt, akkor az úgy lesz, ha fene fenét eszik is.

Ekkor Heléna elkapta az ingénél fogva. Pontosabban az inggallérjánál fogva, majdnem letépve a gallért, ami egyáltalán nem lett volna szokatlan húzás a feleségétől, pardon, exétől. Volt már Ábelnek kettészakadt ingje, letépett gallérja, és egyik sem valami házastársi csetepaté közben sérült meg, hanem mert Heléna túl hevesen kezdeményezte a szeretkezést.

Megállt, nem mozdult. A farka olyan keményen meredezett a farmerban, hogy alig bírta már a bezártságot. Ábel nem nézett Helénára, csak állt az ajtóban. A nő egészen közel lépett hozzá.

– Nézz rám – suttogta. A kurva életbe, már megint teljesen elveszett. Belenézett a szemébe. Gyönyörű, sötét szempár, őt nézi kutatva, egészen hatalmas az írisze. Nem bírta tovább. Finoman megcsókolta a szemét, majd beleharapott az ajkába, és máris bent volt a nyelve Heléna szájában. Magához húzta, szinte begyűrte maga alá a kemény, izmos, mégis nőies testet, aztán már érezte is, ahogy Heléna megragadja a nadrágon keresztül a farkát. Felnyögött, és valahogyan, ebben a szoros ölelésben eljutottak a konyhapultig, úgy, hogy Heléna útközben nemcsak visszacsókolta, hanem el is hagyta egy-egy ruhadarabját.

Ábel lerángatta magáról a nadrágot, az alsógatyát, Heléna tulajdonképpen letépte róla az ingjét, gombokkal együtt (kedvelte a teátrális jeleneteket), és amikor a nőn már csak egy feszes csőtop maradt, amit a pólója alatt viselt, Ábel megfogta a mellét, megmarkolta, szorította, és csókolta a nyakát, aztán megfogta csípőnél, és felültette a konyhapultra. Félresöpörték a vágódeszkáról lehullott petrezselyemzöldet, most tört ki az összes vágy, az összes feszültség, ami az elmúlt évben összegyűlt bennük. Nem volt már előjáték, semmi hülyeség, mindketten azt akarták, hogy Ábel jó mélyen benne legyen Helénában, nemcsak a farka a hüvelyében, hanem hogy mindenhogyan a lehető legközelebb kerüljenek egymáshoz.

A konyhapult amúgy is a kedvenc helyük volt, az összes eddigi bútor közül, amit csak kipróbáltak, a legjobb magasság és szög, amit asztalos kitalálhatott nekik. Heléna halkan nyögött, amikor megérezte Ábel farkát magában, és attól kezdve minden olyan volt, mint régen. Minden rendben volt.

De persze utána megint sikerült elrontaniuk. Hogy min tört ki a vita, arra nyilván egyikük sem emlékezett már akkor sem, de a vége az lett, hogy mindketten fájdalommal emlegették 2008-at, amikor szerintük történt „valami”, hogy pontosan mi, azt egyikük sem mondta ki, és nyilván, ahogy Ábel később visszagondolt rá, mindketten mást érthettek a „valami” alatt.

Ábel nem várta meg a vacsorát, egyébként sem volt kedve Heléna barátnőjével jópofáskodni akkor, amikor a kapcsolatuk majdnem megjavult, azonban egy vitával inkább sikerült rontaniuk rajta.

Nem illenek össze, ez a mondat kalapált a fejében, amikor elhagyta a házat. Nem illenek össze, nincs bennük semmi közös.

Közben majd megszakadt a szíve, hogy nem maradt ott, hogy nem kért bocsánatot (akármiért, bármiért), hogy nem tisztázták, kinek mi fáj. Hogy nem csókolta tovább Helénát, hogy nem feküdt le vele még egyszer, ezerszer.

Hogy nem kérte meg, menjen hozzá újra feleségül.

Már megint elszúrt mindent.

Heléna

2016. július 6., 8 óra 47 perc

– Nem tudom őt adni, nincs bent. Hagy neki üzenetet?

– Mikor lesz bent? Úgy tudtam, ma dolgozik.

– Én csak ide tudom hívni, ha bent van. Esetleg írjon neki e-mailt, vagy hívja a mobilján, ha tudja a számát, mi itt a szerkesztőségben nem tudunk több információt adni.

Heléna gyorsan elköszönt, és bontotta a vonalat. Gyanította, ha kitálalna, hogy ki is ő, akkor a reggeli műsor szerkesztőségében többet is megtudhatna. Nem maradt más hátra, mint hogy felhívja a tehetségkutató szerkesztőjét, vele ismerik egymást. Bár senki sem tudja, mert csak az eljegyzés után akarták bejelenteni a hírt, hogy együtt vannak Kornéllal, talán nem tűnik furcsának, ha az egyik közreműködő keresi a műsorvezetőt.

Már hajnaltól azon tűnődött, mit tegyen, ha meglátja a képernyőn a reggeli műsorban Kornélt. Írjon neki? Hívja fel?

De aztán nem látta meg, mert más vezette a műsort, és a szerkesztőségben sem kapott segítséget. Ugyanott tartott, ahol eddig, leszámítva, hogy az apja által beizzított magánnyomozók ma el is kezdik a faggatózást. Az apja azt mondta, nála nem lesznek sokáig, mert majd azokra koncentrálnak, „akik gyanúsak lehetnek”. Nem is szólt erre semmit. Az apja élvezi, hogy szívathatja Ábelt, biztosan őt fogják keresztkérdésekkel gyötörni.

Azonban ez a csönd már egészen ijesztő volt. Kornél eltűnt, nincs sehol.

Benyomta a szerkesztő számát, bemutatkozott, és sűrű elnézéskérések után jelezte, hogy Kornéllal kellene beszélnie, de ki van kapcsolva a mobilja.

– Akkor biztosan elutazott, én nem tudok semmit róla – harsogta a telefonba a szerkesztő. – Nálunk csak a hónap végén kell jelentkeznie, akkor állunk össze, tudod. Neked is csak akkor lesz jelenésed.

– Igen, csak reméltem…

– Írj neki sms-t, biztos visszahív, ha elolvassa. Talán nyaral. Lehet, hogy külföldön van.

Megköszönte, és bontotta a hívást. Senki nem tud semmit Kornélról. Senki a világon.

Kopogtak, odament a bejárati ajtóhoz, abban a reményben, hogy nem a magánnyomozó érkezett meg, és nem is az apja akar mondani valami nagyon fontosat, amivel csak felhúzza őt.

– Figyelj csak. Jó reggelt – Ábel állt a folyosón. Dühös volt rá, de tudta, nem engedheti meg magának még azt is, hogy az exférjére haragudjon, túl sok itt már az érzés, az érzelem és a félelem. Éjszaka persze át akarta vele beszélni újra a dolgokat, de hiába kopogott az ajtaján. Aztán amikor kiment a parkolóba, hiába kereste Ábel kocsiját. Így tudta meg, hogy az éjszaka felét biztosan nem töltötte a villában, hanem… Ki tudja? Na de mi köze hozzá? Lehet-e bármi köze hozzá? És ha semmi köze hozzá, akkor miért zavarja olyan rohadtul, hogy máshol aludt?

– Figyelek. Jó reggelt – tárta ki az ajtót. Ábel a mobilját tartotta a kezében, a másikban egy levél gyógyszert, és a nappali felé vette az irányt.

– Kapok egy pohár vizet? Most már tényleg be kell vennem ezt a kurva gyógyszert. Minden másnap elfelejtem.

– Mi ez? Valami potencianövelő? – csúszott ki a száján, pedig most tényleg nem akart hülyéskedni, meg beszólni sem.

– Vérnyomáscsökkentő – mosolygott Ábel. – Miattad kell szednem, biztosan sejted.

Nem tudta, nevessen vagy felháborodjon. Végül szó nélkül elballagott az amerikai konyha pultjához egy pohár szódáért.

– Kérsz kávét?

– Köszönöm. Igen. Képzeld, már fel is hívtak ezek a… az apád bérencei. Hogy ma kihallgatnának. Így mondta, baszki. Tudod, nem vagyok köteles együttműködni velük. Azt mondja, bűncselekmény történt. Megkérdeztem, ugyan tudja-e, hogy mit beszél. Mert én semmiféle bűncselekményről nem tudok. Eltűnt egy felnőtt ember, vagyis nem tűnt el, ezt nem mondhatjuk, hanem csak nem tudjuk, hol van. Ennyi – magyarázta felháborodva, miközben a sima, cukor-és tejmentes, dupla eszpresszóját kavargatta hosszan és elmélyülten a kiskanállal. Aztán bedobta a szájába a gyógyszert, és végül a kávéval öblítette le.

– Ihatnál vizet is néha – véleményezte Heléna. – Hidratál, tudod.

– Néha iszom, de épp most háborgok azon, hogy ezek bűncselekményről zagyválnak. Szerintem nem is értik a dolgukat. Plusz azt állítják, hogy te rendelted meg a kihallgatást meg a nyomozást.

– Aláíratta velem az apám.

– Hát én nem tudom. Egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy bármit is kéne mondanom nekik. Téged is megkérdeznek? Mint megrendelőt, kihallgatnak azért? Vagy mit játszik az apád éppen?

– Biztosan megkérdeznek, de még nem hívtak.

– Ezek társasjátékot játszanak, és fogalmuk sincs, hogyan kell megtalálni valakit. Szerintem ők ilyen Iksz sárga ruhát visel, Zé a bal oldali szomszéd, Ká és Jé is szomszéd, de az egyikük vegetáriánus, Bé piros cipőben van, melyikük lopta el a kutyát?-típusú játékot játszanak. Van erre időnk és kedvünk?

– Ezt akartad mondani? Mert én is kerestelek éjjel, nem tudtam, hogyan tovább, de…

– Nem. Ezt a fotót akartam megmutatni. A neten halásztam, nem volt egyszerű, rengeteg keresőszó és találat után bukkantam rá erre a fényképre. Régi kép… felismersz rajta valakit? – nagyított rá két ujjal a mobilja kijelzőjén egy meglehetősen életlen felvételre.

A fotó öt embert ábrázolt, négy fiatal férfit és egy náluk is fiatalabb lányt.

– Kit kéne felismernem? – böngészte Heléna a képet, miközben leült Ábel mellé a kanapéra.

– Talán… – bökött az egyik, focistafrizurás, répanadrágban betűrt pólót viselő srác felé a férfi.

– Jesszusom. – Heléna elképedve pillantott a fotóról Ábelre. – Csak nem Kornél az?

– De bizony. – Mosoly bujkált Ábel szája szélén. Heléna tovább vizsgálgatta a képet.

– Miért érdekel egyébként? Kik a többiek?

– Hát ő például az a faszi, akit többször is említhettem az évek során – mutatott a Kornél mellett álló srácra Ábel. – Hogy az egyik legkorruptabb politikus az országban. Szerintem ezerszer láttad a tévében, mert a kilencvenes években pártszóvivő volt, aztán még betöltött jó néhány funkciót, de áthelyezték Brüsszelbe, most pedig itthon az EU-pénzek körül kavar. Volt ő már minden, szóvivőtől az államtitkárig. Egyébként jogász.

– Sosem érdekelt a politika. Ki a csaj?

– A neve sem rémlik? Táncos Kálmán.

– Hát… – ráncolta a homlokát Heléna, majd oldalra billentette a fejét. – Talán már hallottam. Valami dereng, de pontosan nem tudom hová tenni.

– Kornél nem mesélt az egyetemi éveiről?

– Jogra járt. Miért?

– Mert az imént telefonáltam az egyik haveromnak, régi haverom, talán hallottál róla: ő a Latyakos Feri, egyébként Lakatos, na mindegy. – Megrázta a fejét, amikor látta, hogy Helénának semmi sem rémlik a névről. – Osztálytársak voltunk a gimiben, aztán ő a jogra ment. Táncos Kálmán és Kornél ugyanoda jártak. És tudod, mi a furcsa? Ahogy kimondtam a két faszi nevét, a Latyakos rögtön rávágta, hogy „a két gengszter a jogi karról”.

– Micsoda? – Heléna elfintorodott. Tudta, hogy Ábel bármit megtenne Kornél befeketítéséért, de ez azért túlzásnak tűnt. – Szerintem nem használhatta a gengszter szót, inkább csak túlzol, nem?

– Szó szerint ezt mondta. De ha nem hiszed el, hívjuk fel együtt újra.

– Ugyan már. Persze, elhiszem, de nem értem – ingatta a fejét. – Az egyetemen, főiskolán mindenki követ el csínyeket. Miért baj, hogy egy képen voltak? Főleg, ha ugyanoda jártak.

– 1992 májusa után készült a fotó, szerintem legkésőbb 1993 nyarán.

– Ezt is a Latyakos mesélte?

– Nem, de nézd meg, itt van a háttérben egy erősen megfakult Guns’ N’ Roses-plakát, azon a falon. 1992 májusában koncerteztek Magyarországon, akkor Táncos Kálmán huszonnégy éves volt, Kornél pedig huszonegy. Szerintem nem létezik, hogy egy plakát, még ha nem is szedik le, mert ez valami külvárosi részen díszeleghetett, két évig fent marad egy falon. Szóval úgy tippelem, hogy vagy ’92 nyarának végén, vagy ’93 nyarán készült a fotó, és nem később. Meg hát ezeket a frizurákat, gatyákat elnézve… Mondjuk, nekem sosem volt répanadrágom.

– De nem is voltál sosem divatdiktátor, és akkor még finoman fogalmazok – vetette közbe Heléna. – Szóval most akkor mi van ezzel a fotóval? Mi a különlegessége?

– Kornél és Táncos Kálmán az egyetemen jóban voltak, mondjuk a saját tapasztalataim szerint ez elég ritka úgy, hogy valaki már majdnem végzős, a másik meg még csak kezdi a bulit, de mindegy.

– És ez mit jelent? Érdekes ez számunkra?

– Csak annyiban, hogy alátámasztja: már egyetemistaként barátok voltak, de legalábbis jó haverok. Lakatos szerint két másik srác is velük volt időnként a stiklikben, és mindenkit levágtak, akit csak tudtak. Gyógyszereket, ébren tartó és ellenkezőleg: nyugtató cuccokat, kedélyjavítókat árultak húzós áron az egyetemen, főleg vizsgaidőszak előtt. Persze röhögve, és azt állítva, hogy a nagyfater hagyatékából maradt, de Lakatos hallotta a pletykát, hogy amikor valaki nem fizetett, még a szart is kiverték belőle. Többen voltak, de őket felismerte az illető, és még valami bérenc is ment velük.

– Oké. Mit akarsz ezzel mondani?

– Várjál, nincs még vége. Amikor Kornél végzett, beállt ügyvédjelöltnek Táncos és egy másik ügyvéd irodájába. Ám cirka egy év után hagyta a francba az egészet, kilépett, és elment tévézni. Sosem tette le a jogi szakvizsgát.

– Hűha. Hatalmas bűn.

– Lakatos úgy hallotta, menekülni akart a legjobb haverja, Táncos elől. Mert az az iroda Lakatos szerint elsősorban arra jött létre, hogy Táncos szennyesét tisztára mossa. Ingatlanügyletek, ilyesmik.

– Hát akkor ő legalább nem volt benne a piszkos ügyekben. Fellélegzünk?

– Ne legyél cinikus. Inkább nézd meg jobban azt a kiscsajt.

Heléna megpróbált még jobban ránagyítani a tinédzser lány arcára, de a kép eléggé szétesett a mobiltelefon kijelzőjén.

– Nem ismerős – felelte végül.

– Ő Kálmán húga, de a múltkor említettem is, hogy… – legyintett. – Lakatos azt hallotta róla, hogy valami kártyalehúzós bizniszben ő volt a legfőbb munkaerő. Ő húzta le a kártyákat, amiket kiloptak a srácok az étteremből, ahol nyári munkán voltak. Persze Kálmán az agytröszt volt, Kornél sajnos végrehajtó – tette hozzá az utolsó mondatot, de Heléna nem vette fel a kesztyűt.

– Ez régen volt, nem tudom, mi közöm hozzá, mi köze a fotónak Kornél eltűnéséhez, és főleg a mostani, felnőtt énjéhez. Mindenki csinált hülyeséget az életben.

– Bármit is gondolsz, azért lefogadom, hogy semmi olyat nem csináltál, amiért, ha elkapnak, leültetnének – nézett a szemébe Ábel. – Sőt én sem. Na és ha a gyereked valami ilyet csinálna, kiakadnál rendesen.

– De nem csinál ilyet egyik gyerekem sem. Rendes családban nőnek fel, mindazok ellenére, hogy… na mindegy.

– Szóval nem ismerős a csaj?

– Nekem ugyan nem.

– Sehonnan?

– Sehonnan.

– Táncos Katalin az anyakönyvezett neve, de manapság Táncos Kiaraként ismerik.

– Ó. Bassza meg. Kiara. Jézusom.

– Amikor kérdezted, mit tudok Kiaráról, a leendő műsorodnak az egyik műsorvezetőjéről, megígértem, hogy rákeresek, utánanézek. És erre a kincsre bukkantam.

– Nem az én műsorom – hárított Heléna. Tudta, hogy Ábel utálta a bulvárszerepléseit. – Kornél sosem mondta, hogy már régről ismerik egymást. Sőt, sosem mondott róla egy szót sem, egészen addig, amíg megtudta, hogy közösen vezetik majd a show-t.

– Gondolom, Kálmánról sem mesélt hosszasan.

– Hát nem. Róla tőled hallok először. Az egyetemi éveit nemigen idézte fel. De bármi is történt egyetemista korában, bármit is követett el, mi köze van az eltűnéséhez?

– Fogalmam sincs. Csakhogy Lakatos elkotyogott még valamit.

– Igen?

– Aha. Az egyik ügyvédjük pár éve, miután végzett és ügyvédjelölt lett, elhelyezkedett jelöltként egy irodában, amelyik a csatorna sztárjait is képviselte. Ott hallotta azt a pletykát, ami igazából ki sem kerülhetett volna, hogy Kiarát valahol lopáson érték, és ezt a hírt Kornél kiszivárogtatta az egyik bulvárlapnak. A csatorna főnöke biztos volt benne, hogy Kornél adta le a pletykát a szennylapnak, bár ő ezt természetesen tagadta, amikor beszélt vele. A srác szerint ki akarta rúgatni Kiarát a tévétől, ami aztán mégsem sikerült, sőt, az újság helyesbített pár nappal később, és elnézést kértek Kiarától.

– Uhhh. És erről a kirúgatási dologról Kiara bátyja is tudomást szerzett? És egyáltalán, tényleg lopott valamit a csaj?

– Fogalmam sincs. Ennyit tudtam meg Lakatostól, de elég életszerű, hogy Kálmán tudhatott róla, hiszen nagy ember volt már, mondjuk akkor éppen az EU Parlamentben dolgozott Brüsszelben.

– Hihetetlen, hogy azt állítod, korrupt meg csaló, és ennek ellenére az EU Parlamentben lehet képviselő. Most ugye ez vicc?

– Baszki, Heléna, te néha tényleg úgy lebegsz a felhők fölött, mint aki bevett valami erős cuccot. Tényleg nem lépsz le a földre? Nem olvasol híreket? Vagy ha olvasol, nem tudod értelmezni őket? Azt hittem, a szövegértés azért a te szakmádban is szükséges. – Ábelen látszott, hogy hihetetlenül felhúzta magát Heléna kérdésén.

– Jól van, vedd úgy, hogy nem kérdeztem semmit.

– Jó, de ígérd meg nekem, hogy kilépsz és belibegsz néha a luxusházadból meg a luxuskocsidból az életbe. És nem kell elmenned Ózdig, mondjuk a Hétes telepig, bár esküszöm, nem bánnám, ha felülnél egy vonatra és elzötyögnél odáig. De ha nem akarod, akkor gyere csak el velem, mondjuk, Kőbányára. Aztán olvass el néhány hírt politikusokról, a vagyonaikról, pályázatokról, és rakj össze mindent magadban. Osszál, szorozzál.

– Persze, nem vagyok hülye. Csak egyszerűen nem akarom elhinni, hogy a csalók így tudnak boldogulni.

– Akkor…

– Nehogy azt mondd, hogy akkor nézzem meg apámat! Amikor megismerted, már étteremre váltotta a közértjeit, és napi huszonkét órát dolgozott. De tényleg ne mondj semmit! Nem kell szeretned, csak ne sorold őt is az úgynevezett „gengszterek” közé.

– Azt sem tudod, mit akartam mondani.

– Akkor mondd.

– A két másik srác közül nem ismerős valamelyik?

– Miért, kik ők?

– Nem tudom. Egyiküket sem ismerem fel, és a képkereső alkalmazások sem.

Heléna kivette a mobilt Ábel kezéből, és ránagyított először a lány mellett álló srácra, utána pedig a sor szélén állóra.

Elsápadt, de megrázta a fejét.

Szükségtelen, hogy Ábel rájöjjön, felismerte a szélen álló, szintén répanadrágos fiút.

Hiszen egy-két évvel korábban szakított vele. Hársfalvi Henrikkel.

Hirtelen összeállt minden. A fenébe, Henrik „hitelesítette” számára, hogy Kornél is sötét utakon járhatott akkoriban.

De mibe mászhatott bele Kornél? És nem tart-e attól, hogy az internet és a feltölthető fotók korában kiderül a titka?

Most már aztán tényleg nem tudta, mi történik körülötte.

Kornél

2016. július 3., 21 óra 5 perc

– A franc ebbe a családba! Hogy a picsába bírtad velük? – Nemigen tudta hová tenni, hogy éppen az elődjével ül be egy taxiba, de hát megesik az ilyesmi az emberrel. Kóvályog a feje, mint aki rövid idő alatt rengeteget ivott (és ahogy visszaemlékezett, valami ilyesmi történt), szédeleg, néha rátör a hányinger, és mindezek sajnos nem tudják elnyomni a bűntudatát és a szégyenét. Mert hiszen szégyenben maradt, szégyen a Hofbauer család, és szégyen még Radványi Ábel előtt is. Az igazat megvallva, kibaszott kínos.

– Helénára gondolsz? Egész jól – felelte Ábel.

– Nem. Az apjára, anyjára, gyerekeire…

– Tudod, a gyerekei az én gyerekeim.

– Na jól van. Csak vicceltem, baszd meg.

– Most hová? – kérdezte Ábel.

– Hát majd pecázunk egyet. Ott kitisztul a fejünk, te meg elmeséled Helénáról, meg az egész családról, amit okvetlenül tudnom kell.

– Hát én nem vagyok biztos benne, hogy a legjobbat kérdezed. – Ábel csuklott egyet. – Tudod, én nem vagyok elfogulatlan.

– De már nem érdekel a csaj, nem igaz?

Ábel felröhögött.

– Te csajnak nevezed Helénát? Hát barátom, sok bajod lesz még vele. Magaddal. Kettőtökkel. Szerintem meg fog enni ebédre – röhögött tovább.

– Ha téged nem evett meg, engem sem fog.

– Hát jól van, azt csinálsz, amit akarsz.

– De hová megyünk? Még azt sem mondtuk meg a sofőrünknek, hogy pontosan hol a csónakom.

– Tudom azt – szólt hátra a sofőr.

– Akkor jól van. Botunk is van?

– Biztosíthatlak, hogy nálam nincs, sőt soha nem is lesz pecabot.

– Fasza. Na mindegy, megoldjuk. Nincs magánál pálinka? – szólt előre a taxisnak, aki hátrafordult:

– Na, mire tippel?

– Hogy nincs.

Ábel már nagyon unta az egészet. Sötét pillantást vetett a mellette üldögélő Kornélra, majd megütögette a sofőr ülésének háttámláját: – Mindegy, felejtse el, a parton álljunk meg valahol. Valami kellemesen kihalt útszakaszon.

A taxi nem sokkal később nagyot zökkenve megállt a sötétben.

Ábel

2016. július 6., 11 óra

Huszonhat-huszonnyolc év körüli lehetett a férfi, aki leült vele szemben az üres, fehér falú irodában.

– Neve?

– Radványi Ábel.

– Született?

– Igen.

– Hol született? – A srác szeme sem rezdült.

– Budapesten.

– Mikor?

– 1970-ben. Hozzáteszem, hogy önként jöttem ide, és önként válaszolok a kérdésekre, amelyekre egyáltalán nem kellene válaszolnom.

– Mikor találkozott utoljára Zollner Kornéllal?

– Három napja. Az eljegyzés után, de ezt már mindenkitől tudja.

– Majd még visszatérünk rá. De most mondjon néhány jelzőt a feleségéről. A volt feleségéről.

– Jelzőket?

– Tudja, mi a jelző?

– Van egy fogadásom, nem is kis tétbe, hogy legalább kétszer annyi jelzőt használok, mint maga. Legalább.

– Akkor mondjon néhányat a volt feleségéről.

– Bátor. Okos. Lendületes. Erős. Kemény. Nőies. Túlélő.

– Mit ért az alatt, hogy túlélő?

– Hogy mindent túlél. Képes rá. Lelkileg, testileg gyorsan regenerálódik.

– Szereti még?

– A gyerekeim anyja. Mindig szeretni fogom.

– És a másik nőt?

– Milyen másik nőt?

– Halasi Blankát.

– Igen… Őt is kedvelem.

– Akkor most meséljen róla.

– Nincs mit mesélnem. Igazság szerint ez a mi… ismeretségünk nem tartozik Helénára, és még kevésbé az apjára.

– Pedig azért vagyunk itt, hogy elmondjon mindent. Azt hittem, már megegyeztek, megegyeztünk.

– …

– Ne kéresse magát.

– …

– Mindent el kell mondania az első találkozástól kezdve. Csak így tudok segíteni.

– Miért érdekli ilyen részletesen?

– Mert az egész történetüket ismernem kell.

– Mit segíthet? A lényeget tudja.

– A lényeg a részletekben rejtőzik, és ki kell bogoznom. Még mielőtt valaki más kezdi kibogozni, és talán helytelen következtetésekre jut.

– Mit mesélhetnék egy találkozásról?

– Mindkettejüknek mesélnie kell. Blankát majd a kolléganőm kérdezi.

– De hát az első alkalommal már mindent elmondtunk.

– Nem mondtak el semmit. Csak azt mesélték, amit publikusnak tartanak, amiről esetleg úgy gondolják, hogy mások is megtudhatják most már.

– Azon kívül nincs semmi. Mit lehet mondani egy szerelemről?

– Ó, sok mindent. Ezért fogunk most beszélgetni. Részletesen.

– És mi köze ennek a… dologhoz?

– Ugye nem kérdezi komolyan?

– …

– Ha nem akar együttműködni, akkor keressen valaki mást. Én nem azért vagyok, hogy szórakozzam. Az ügyvédje kért fel minket, akivel mindig szorosan együttműködünk.

– Igen, de egy férfinak… érti… nehéz az érzelmeiről beszélnie.

– Hogyne érteném. De nem egy bulvárlapnak kell mesélnie, hanem, vegye úgy, az ügyvédjének.

– …

– Lehet ez még ennél rosszabb is, Ábel.

– …

– Sokkal, sokkal rosszabb.

– …

– Mert most én kérdezem, aki voltaképpen a maga érdekeit képviselem, vagyis a megbízóm, akit maga megbízott, a maga érdekeit képviseli. Gondoljon bele: lehetne ennél rosszabb. És, már ne haragudjon, hogy őszintén kimondom: lesz is.

– Gondolja?

– Ábel, maga intelligens ember. Hogy a fenébe ne tudná, hogy ez csak a kezdet? Hogy lesz ez még rosszabb is?

– Reméltem, hogy nem lesz.

– Meg fogjuk könnyíteni. De ehhez kell a maga segítsége. Mindent el kell mesélnie, az első találkozástól kezdve.

– A… szexet is?

– Mindent. Majd az ügyvédjével összeállítjuk, mi az, ami lényeges.

– De hát senki sem gyanúsít semmivel, tanú sem vagyok. Nincs közöm az egészhez.

– Változhatnak a dolgok. Ezt hadd ne magyarázzam el még egyszer.

– …

– Maga fizeti az ügyvédje, illetve a mi órabérünket. Annyira nem áll jól anyagilag, ha jól tudom, hogy órákig kínlódjunk, mielőtt egyáltalán beszélni kezd. És nem csupán néhány órát fog tartani. De hát ezt maga is tudja.

– Valójában nem én fizetem, hanem Hofbauerék.

– Én ezt jól tudom, de papíron maga fizeti.

– Ja. Biztos az öreg ezt is feketén intézi. Gondolom, híre ment, hogy nagy adócsaló, nem mondták az ügyvédek?

– Nem azért vagyunk itt, hogy Hofbauerről beszélgessünk.

– Kaphatok egy kávét?

– Bármit, Ábel. Mindjárt hozza a titkárnőnk.

– Nem túl jó érzés kiadni magam.

– De csak ez segíthet magán. Kettejükön.

Sejtette, hogy a szomszédos szobák valamelyikében egy fiatal nő Blankát hallgatja ki, és tőle kérdezgeti, mikor feküdtek le először egymással, és hogyan estek pillanatok alatt szerelembe. Magában mosolygott, és jó érzés volt tudnia, hogy a kávészünetet is felszámolják az öregnek. Sajnálta, hogy nem tanácsolta Blankának: húzza az időt, ameddig csak tudja. Hallgasson nagyokat, tornázza fel Hofbauer számláját.

Heléna

2008. december 22.

– Nem is játszottál a darabban. – Ábel otthon ült, az íróasztalánál pötyögött a laptopján. Heléna kedvelte a férjében, hogy egyenesen teszi fel a kérdéseket. Ugyan ez egy kijelentés volt, de kérdésnek is felfogható. Ledobta a télikabátját a bőröndre, és már válaszolni készült, amikor a férfi folytatta: – De továbbmegyek, áprilisban és júniusban sem játszottál Szentpéterváron.

Heléna elmosolyodott. Ezek szerint észrevette. Nagyon helyes.

– Nem kell minden előadáson fellépni.

– Hívtalak a szállodában, és nem tudtak kapcsolni.

– Hát nem tudom, mi lehetett.

– Azt mondták, nincs Hofbauer nevű vendégük.

– Nem hinném, hogy kiadhatnák a vendéglistát.

– Nem a vendéglistát kértem, hanem Hofbauer Helénát.

– Hát megkaptad. Itt vagyok.

Ábel szeme szikrákat szórt, amikor odalépett hozzá. Heléna lehajolt a férfihoz, és megcsókolta. Közben arra gondolt: ugye nem képzelte Ábel, hogy nem kap megfelelő választ a márciusi félrelépésére? Arra, amikor azt állította, hogy Miskolcon volt egy anyag miatt, és közben Heléna barátnője a WestEndben látta őt egy fiatal nővel? Kávéztak, aztán a mozi felé andalogtak.

Hirtelen haragjában el akart válni, de a barátnője megijedt, és azt mondta, talán nem is Ábel volt az. De akkor már Heléna felhívta a miskolci szállodát, amit Ábel megjelölt, és nem volt foglalás a férje nevén. Tudta, mert bemutatkozott, és még az igazgatóval is beszélt, aki ájult tisztelettel beszélt vele, hiszen, mint mondta, „nagy rajongója”. Akárhogyan is, Ábel hazudott, és Helénának két lehetősége maradt: 1. elválni, 2. megleckéztetni. Mivel sajnos nagyon szerette, az első lehetőséget elvetette, vagy legalábbis elnapolta, és igyekezett a másodikat megvalósítani. Vagyis a sosem féltékenykedő férjét kíváncsivá, érdeklődővé, féltékennyé és gyanakvóvá tenni.

– Mondd, te szórakozol velem? – kérdezte Ábel kanosan, két csók között.

– Szerintem te szórakozol velem.

– Utálom ezeket a kis játékokat. Miért nem lehet egyenesen csinálni a dolgokat?

– Kérdezd magadtól – suttogta a férje fülébe. Imádta a tincseit, ugyan most már kicsit ódivatú volt ez a fül alá érő frizura, de Ábelnek ez is jól állt. Ha egy kicsit csökkentené a piálást, amibe pedig az utóbbi időben belehúzott, akkor a világ legjobb pasija lenne. Persze neki így is az, de nagyon komolyan kellett dolgoznia azon, hogy ne mutassa ki Ábel előtt, hogyan érez még mindig, kilenc év után is. Az után is, hogy már nyolcéves a lányuk.

De ezt soha, egyetlen pasi sem érezheti, mert akkor túl nagy lesz a biztonságérzete. Úgy, mint az apjának, akinek alárendelődött az anyja. Bár tudta, hogy nem hasonlíthatja össze sem a két férfit, sem benne nincs annyi alázat (sőt), mint a saját anyjában, mégis folyamatosan munkált benne a kétely, az önmarcangolás, de a büszkeség is.

Ahogy ült Ábel ölében, azt érezte, hogy itt biztonságban van. És ha ez a rohadt csibész nem járna időnként tévúton, akkor a világ legcsodálatosabb házassága lenne az övék.

De igazából nem akarta sem leleplezni, sem lebuktatni.

Csak azt akarta, hogy Ábel figyeljen rá minden percben, és ő, egyedül ő legyen számára a Nő.

Csodálatos együttlét volt. Ábel sem feszegette többet azt, hogy merre járt, hol volt. Pedig talán bevallotta volna neki, hogy Edinával szerveztek egy-egy „titkos” hosszú hétvégét az egyik határszéli wellnesshotelben, ahol élvezték a szolgáltatásokat, megsültek a szaunában, masszíroztatták magukat, és csacsogtak, mint annak idején, tinédzserkorukban. A semmiről, de arról jó hosszan.

Ábel tudta azt is, hol vannak Heléna legérzékenyebb pontjai. Amikor egy szál melltartóban megölelte őt a szeretkezés végén, furcsa gondolata támadt.

Az az érzés jött, ki tudja honnan, hogy ebből az együttlétből gyerekük fog születni.

A következő év augusztusában világra jött a második lányuk, egy gyönyörű hajas baba, Vera.

Dorina

2016. július 6., 19 óra 30 perc

– Szerintem tuti nem jön el – rázta a fejét Maja. – Tök fölöslegesen megyünk.

– Szerintem pedig ott lesz.

– És ha nem?

– Ha nem, akkor soha többé nem állunk szóba vele – felelte komolyan Dorina.

– Naaagyon ki lesz akadva, gondolhatod! – élcelődött Maja. – Ha leszart minket eddig is, akkor miért pont most érdekelné, hogy mi van velünk?

– Mit tudom én – vonogatta a vállát Dorina. – De érzem, hogy ott lesz, úgyhogy tekerjél, mert sosem érünk oda!

Huszonöt perccel később a füredi sétányon tolták a bicajt. A tó szélén kacsák és hattyúk gyülekeztek a vízibiciklik körül. Alig lehetett lépni a tömegtől a sétányon, kétoldalt pavilonokból árulták a bort és a kajákat, babakocsit tolókat, szerelmeseket kerülgettek.

– Ha véletlenül eljön, meg sem fogjuk találni egymást – közölte Maja a barátnőjével. Dorina nem válaszolt.

Pontban nyolckor értek a kikötőhöz, és rögtön észrevették a lakli Hársfalvit. Ott ácsorgott a mólón, feléjük fordulva, egyenes tartással. Dorina meglepve konstatálta: örül, hogy látja. Megszaporázta a lépteit.

– Helló – köszönt elsőként.

– Sziasztok.

– Hát te? Merre voltál? – érdeklődött Maja.

– Erről majd később. Leülünk? – mutatott a mólóra. Dorináék letámasztották a bicajt, és leültek. Hársfalvi köztük foglalt helyet.

– Miért nem jelentkeztél akkor, amikorra megbeszéltük? – kíváncsiskodott tovább Maja. Aztán magyarázatot is adott: – Nekünk kellett a végén megoldanunk a dolgot. De nem tudjuk, hogy sikerült.

– Mit csináltatok?

– Lenyúltuk a gyűrűt – vallotta be vigyorogva Dorina, és beletúrt a hajába.

– Az eljegyzési gyűrűt?

– Aha – bólintott. – És belebaszarintottuk a tóba.

– Ó. De hát azzal mit értetek el? – Hársfalvi arcán értetlenség látszott. Dorina nem is fogta fel, hogyhogy nem érti a dolog szimbolikáját.

– Hát állítólag elég gáz volt, amikor nem találta, pedig anyám ujjára akarta húzni. De nem is ez a lényeg.

– Hanem mi?

– Hanem hogy hol voltál – vetette közbe Maja, de a barátnője zavartalanul válaszolt Hársfalvi kérdésére.

– Hanem hogy az a fasz tévés eltűnt. Az eljegyzés éjszakáján.

A két lány valamiért a fiútól várt magyarázatot Kornél eltűnésére, de a fiú inkább csak sápadtabbá vált.

– Most mi van? – kérdezte Maja.

– Mi lenne?

– Úgy nézel ki, mint aki kibukott valamin.

– Hát igen. Nálatok – fordult Dorina felé – ez veszélyes dolog, tudod?

– Nem értem.

– A ti családotok rohadtul veszélyes.

– Mi vaaan? – Dorina egyáltalán nem tudta, miről is beszél a srác.

– Én nem véletlenül tűntem el. Valójában most sem kéne itt lennem.

– De miért? – kíváncsiskodott Maja.

– Mert…

– Nem akarod elmondani, mi történt? – kérdezte Dorina.

– Aznap, amikor megbeszéltük a dolgot és azt is, hogy mikor találkozunk… apám elkapott. Mindegy, vannak ügyeink – legyintett a fiú. – Időnként eljátssza a szigorú fatert. Szóval elkapott, és kérdezte, hová megyek. Én meg nem gondoltam, hogy bármi rossz lenne abban, amit megbeszéltünk, inkább csak… egyfajta csíny, úgyhogy elmeséltem neki.

– Pedig mondtuk, hogy senkinek egy szót sem! – háborodott fel Dorina.

– Oké, de a franc gondolta, hogy ebből gáz lesz. Amúgy azt sem tudtam, mit kéne kitalálni, csak arra összpontosítottam, hogy le kell koptatni a tévést. Amit megbeszéltünk, tudjátok.

– És?

– És apám kis híján sokkot kapott.

– De miért?

– Azt mondta, hogy el kell felejtsem a családotokat – nézett egyenesen Dorinára. – Mert ő már rohadtul megszívta veletek.

– Aha. – Dorina az anyjával való beszélgetésre gondolt. Hársfalvi apját Heléna buktatta le Maja anyja és annak testvére, a rendőrkapitány (akkor még nyomozó) előtt. Úgy látszik, Hársfalvi apja ezt pontosan tudta. Dorina mégis úgy tett, mint aki semmit sem sejt, és a barátnőjén látta, hogy ő aztán valóban nincs képben. – Most ezt nem értem, de hogy is jön ide? Mi az összefüggés?

– Az apám annak idején rossz társaságba keveredett, és ez az anyukád tudomására jutott. Aki nem sokat teketóriázott, hanem elmondta… másoknak.

– Úristen – suttogta Maja.

– Úgy érted, világgá kürtölte? – kérdezte halkan Dorina.

– Dehogyis, csak elmesélte egyvalakinek, aki a környéken igazságot szolgáltat. – Dorina a homlokát ráncolta. – Konkrétan a nagyapádnak.

Bang. Bang. Dorina fejében mintha harangok szólaltak volna meg. Tehát nem Maja anyjának mesélte el a saját anyja? Vagy… vagy nem Klári adta tovább a rendőr bátyjának a hírt?

– Ebben biztos vagy?

– Én semmiben sem vagyok biztos – vont vállat Hársfalvi. – De apám szerint a nagyapád jelentette fel őt a kapitányságon, valami Kovács nevű haverjánál. Házkutatás, razzia, büntetőeljárás, és az apám felfüggesztettet kapott. Pedig valami egyszerű, piti hülyeség volt. Gyógyszerseftelés. Apám pedig büntetett előéletű lett, nem vették fel sehová, nem kapott munkát… egyre nehezebb lett neki. Végül valami illegális melót vállalt, ahol jól átbaszták, és a végén ő vitte el a balhét. Le kellett ülnie két évet.

Hallgattak. Maja láthatólag még csak most kezdte emésztgetni az egészet, Dorina pedig összevetette a történetet az anyja által elmeséltekkel, és csupán annyi nem stimmelt a két sztoriban, hogy Hársfalvi apja szerint nem Maja anyjának testvére, hanem a saját nagyapja volt a besúgó.

– Ettől még a családom… Én nem tudom, mi igaz ebből. De ettől még a családom nem veszélyes… szerintem – bökte ki végül.

– Hát nem tudom. Apám szerint a nagyapád baszta el az életét, és anyád is benne volt a dologban.

– De hát honnan tudott apád dolgairól Dorina anyukája? – kérdezte értetlenül Maja.

– Azt én nem tudom. Állítólag jóban voltak. A fene tudja, de a lényeg, hogy beköpték, és belekényszerítették valami nagy szarba, pedig előtte csak kis szarban volt, mert a nagyfateréknak meg akarta mutatni, hogy nélkülük is tud élni, érvényesülni. Nem volt köztük olyan meleg szülő-gyerek viszony.

– Figyi, bármi történt is, az már nagyon régen lehetett. Miért gondolta azt a faterod, hogy nem segíthetsz Dorinának, mert a családja még most is veszélyes?

– Lehet, hogy megviselte, nem tudom. Csak azt tudom, hogy aznap családilag elmentünk Pestre, az anyai nagyanyámékhoz. A franc akarta ezt a kirándulást, de apám mindannyiunkat összepakolt, a nagyfaterékat is, pedig velük, higgyétek el, én sokkal jobb viszonyban vagyok, mint apám.

– De miért?

– Nehogy segítsek nektek. Semmilyen dologba sem keveredhetek, amiben Hofbauer vagy bármelyik családtagja benne van. Ezt megígértette velem. És azt gondolom, hogy anyukád vőlegénye nem véletlenül tűnt el. Kérdezgesd a nagyapádat. Ahogy apám vázolta a dolgokat, az sem lehetetlen, hogy a nagyfaterod megölte vagy megölette.

– De miért ölette volna meg?

– Apám szerint az egész környék tudja, hogy a nagyapád senkit soha nem viselt el anyád környékén. Egyetlen pasit sem. Mindben a hibát kereste. Lehet, hogy abban a tévésben megtalálta… nem tudom. Nekem mindenesetre azért kellett elmennem vele, mert valójában a nagyfaterod elől kellett eltűnnöm… meg előletek. Hogy ne keveredjek bele valamibe, ami nem az én dolgom. Hogy ne hívjam fel magamra a nagyapád figyelmét.

A nagyapja. Állandóan előkerül a nagyapja. Velük egészen normális nagyapás stílusú, de úgy látszik, nemcsak az apját baszogatta, hanem minden fiút elüldözhetett az anyja közeléből. A Hársfalvi nyilván nem tudja, hogy az apja meg az ő anyja együtt jártak annak idején.

– És hogy kerülsz akkor mégis ide? – kérdezte suttogva Dorina. A francba a nagyapjával.

– Ma hazajöttünk. Apámnak dolga van, a nagyfater sem akarta a kertet hosszú időre magára hagyni, kihalnak a növényei. Én meg eljöttem bicajozni, ennyi.

– Tehát nem is találkozhatnál velem? – Dorina rettenetesen dühös volt a nagyapjára.

– Hát… valójában nem – vallotta be a srác, és maga elé bámult. Dorina megfogta az állát, és maga felé fordította a fiú fejét.

– A fenébe is! – tört ki belőle. – Mi ez, valami családi karma, vagy mi a bánat?

És akkor a Hársfalvi, nem törődve a tiltással, nem törődve Majával, semmivel sem törődve megfogta, nem is megfogta, hanem megragadta Dorina vállát, erősen, melegek voltak az ujjai, és meleg volt a szája, a nyelve is, ahogy Dorina szájához és nyelvéhez ért. Hosszú csók volt, vágyakozó, tele indulattal, tele érzelemmel.

Dorina viszonozta a csókot, sokkal lágyabban, finomabban, mint az első pillanatban szerette volna. Beleeresztette magát.

Arra gondolt, kit érdekel, hogy mi van a családtagjaikkal. Kit érdekel? Nem az a lényeg, hogy ők ketten megértsék, megérintsék, megcsókolják egymást? Hát mi más számítana ezeken kívül?

Kornél

2000. május 13.

Ezen a szép szombati napon jött el élete egyik nagy napja, az esküvőjéé. Imádta Larát, akit A Test mutatott be neki, nem sokkal azelőtt, hogy Kálmán megcsalta őt egy fél bordélyházzal (már amennyiben ezt megcsalásnak lehet nevezni), amit a csaj spanjai besúgtak. És A Test most válni készült, Kálmán vagyonának a felére igényt tartva, Kálmán gyerekét várva. Utóbbit Kálmán állítólag vitatta, de nagy eséllyel az övé a gyerek.

Lara, aki eredetileg a Laura névre hallgatott, majdnem olyan elképesztően jó testű volt, mint a barátnője, színésznőnek készült. Még csak huszonegy éves volt, de a világ legszórakoztatóbb csaja, egy tökéletes, mindig vidám, bolondozós lány.

Aki szeret nagy lábon élni.

Az elmúlt két évben, mióta ismerték egymást, Kornél kétszer cserélt lakást, háromszor vett új kocsit Larának (aki az első kettőt összetörte), minden szabadságát külföldön töltötték, és mivel Lara kedvenc helye a Balaton volt, beszálltak Siófokon (hiszen Lara szerint Siófok a „legmenőbb hely” a Balatonon) egy apartmanba egy épülő apartmanházban. Hatalmas, vízre néző terasz, nyolcvan négyzetméteres lakás, két hely a kocsiknak a teremgarázsban, két parkolóhely a szabadban a „vendégeknek”. Panorámaablakok, télen-nyáron őrzött, fűthető-hűthető épület medencével és a többi hülyeséggel.

A legújabb lakásuk pedig a második kerületben volt, kertkapcsolatos, kétszáz négyzetméteres kéró, amiből Lara máris tovább akart lépni egy saját ház felé (természetesen maradva a kerületben), mert a fölöttük lakók lépései időnként lehallatszottak, meg egyébként is, mindig köszönni kellett nekik, akkor is, amikor Lara még csak ébredezett, és egyáltalán nem volt olyan passzban, hogy idegenekre akár csak ránézzen, nemhogy hozzájuk szóljon.

Sajnos Lara azt hitte, sőt biztos volt benne, hogy a nagyvilági élet a tévézés velejárója, vagyis hogy Kornél ezt megengedheti magának. Szerinte ilyen a sztárság: jó fizetés, a szupergyors járgány, a jacuzzis, szaunás, kertkapcsolatos lakás, meg a medencés ház ígérete, a nyaralások, utazások, plusz még a barátnőnek a márkás ruhák és a cipők. Hiszen Kornél mostanra menő arc lett, ismert tévés, akinek a véleményét kikérték a színes magazinok mindenféle témában, akit egy férfimagazin az év pasijának választott, és aki még kisebb szerepet is kapott egy készülő magyar filmvígjátékban.

Minden bizonnyal ő lett az ügyeletes sztár, Lara szorosan az ellenőrzése alatt is tartotta, minden celebbuliban együtt jelentek meg, annak dacára, hogy Kornél nem kedvelte a partikat – Lara viszont imádta őket.

Az élet felhőtlen vidámság volt, de Kornél feje fölé – már amikor a jövőjéről való gondolkodást megengedte magának – sötét árnyként vetült, hogy már régóta nem a tévés fizetéséből éltek. Hiszen abból ennek a jólétnek a tizedét sem engedhette volna meg magának: egy bulvárműsort vezetett a csatornán, időnként vendég volt egy-egy másik műsorban, a filmszerepet kevés pénzért, de a szélesebb körű ismertségért vállalta, úgyhogy nem sikerült továbblépnie. A rengeteg bulvárszerepléssel és a Szélesvászonnal kilőtték azt a lehetőséget, hogy a közeljövőben „komoly” tévés lehessen, mondjuk egy hírműsor vezetője, saját talk show-ra egyszer kapott lehetőséget, de annyira alacsony volt a nézettség, hogy az első adás után bizonytalan időre levették műsorról. Csak ő érezte, hogy megrekedt, Lara ezzel egyáltalán nem volt tisztában.

Azzal, hogy belemerevedett a Szélesvászon műsorvezetői szerepébe, egyelőre a lehetőség is bezárult, hogy többet keressen. Vidéki rendezvények műsorvezetését nem akarta elvállalni, mert rangon alulinak tartotta, holott azzal kereshetett volna némi pluszpénzt. Csakhogy amikor komolyabb tiszteletdíj felajánlásakor már majdnem igent mondott egy-egy ilyen felkérésre, felrémlett előtte, Lara milyen arcot vágna, ha bemondaná neki, hogy Zarátnokcsillogón vagy hol egy kultúrházban vezetné az aktuális éves bulit. Lara először röhögőgörcsöt kapott volna, aztán valószínűleg sírva fakad. Úgyhogy nem volt pluszbevétel, és az életük rengetegbe került.

Kornél már két éve Kálmán pénzét költötte, azt a pénzt, amit a saját külföldi számláin őrzött egykori barátja számára.

Időnként megpróbálta összeadni magában, hogy mégis, forintra átszámítva mennyit vehetett ki a különböző külföldi számlákról, de amikor eljutott százmillióig, annyira ideges lett, hogy nem volt képes tovább számolni.

Abban bízott, hogy Kálmánnak fogalma sincs, mennyi pénzt adott neki abban az időben, amikor még ő tette biztos helyre (már amennyire az ő számláin biztonságban volt) egykori harcostársa pénzét.

Már barátságnak sem nevezte a kapcsolatukat. És már jó egy éve Kálmán egyáltalán nem bízott rá semmiféle pénzzel megpakolt táskát vagy dobozt; a srácnak nagyon beindult ez a politikusi karrier, és nyilván megoldotta máshogy a pénze biztonságba helyezését. Kornél biztos volt benne, hogy Kálmán nem hagyott fel a „gyűjtögető” életmóddal, csak talán már más csatornán keresztül helyezte el, illetve valahogy legalizálta a lenyúlt pénzeket.

Mindenesetre igyekezett nem gondolni az egészre.

Néha arra számított, hogy Kálmánt valaki kipécézi magának, és esetleg lelövik, vagy valamilyen kifinomult módszerrel elteszik láb alól. Sokaknak lett volna rá okuk, nyilván akkor is, ha ma már nem bankkártyalehúzásból meg drogárusításból kereste a mellékest.

De persze ez nem történt meg, legalábbis eddig.

Történt viszont más: Kálmán húga, Kati, immár Kiara néven bejutott a csatornához tévésnek. Ha Kornélon múlik, akkor ez sosem fordulhatott volna elő. Soha az életben.

Viszont nem Kornélon múlt, és ő el sem tudta képzelni, hogyan történt, de Kiara egyszer csak egy ifjúsági, hétvégi műsor vezetőjeként felbukkant a tévénél, majd még egy lakberendezési műsort is kapott. Szerencsére nemigen találkoztak, ám Kornélt folyamatosan nyugtalanította Kati, vagyis Kiara ottléte. Gyanította, hogy a lány a bátyja támogatásával került a csatornához, és arra gondolt, ha Kálmánnak befolyása van az adónál, akkor akár azt is elérheti, hogy őt kirúgják, lefokozzák, vagy bármilyen kellemetlenséget okozzanak neki.

Ezért megpróbált jó képet vágni a dologhoz, ha valaki véleményezte Kiara teljesítményét, tőle aztán várhattak bármilyen hozzászólást, hallgatott, mint a sír.

És most eljöttek az esküvőjére.

Kálmán is, Kati-Kiara is. Persze ő hívta meg őket, de ha nem tette volna, Lara biztosan szól A Testnek, aki azonnal továbbadja a hírt Kálmánnak. Ráadásul a Szélesvászon is forgatni akart, amikor kimondják az igent.

Szóval a legjobb megoldásnak az tűnt, ha ő maga hívja meg őket, a régi barátokat. Kornél remélte, hogy nagy buli lesz, ahol mindenki jól érzi majd magát, és ismét nem kerül szóba közöttük Kálmánnal semmilyen régi dolog, beleértve a bankszámlákat is.

Azonban nem egészen úgy történt, ahogy tervezte. Mivel Lara meghívta A Testet, az megjelent nyolc és fél hónapos terhesen, akkora hassal, mintha hármas ikreket várna, ám Kálmánnal ott volt egy másik nő, és a balhé már a templomlépcsőn, az esküvő után kitört.

Tulajdonképpen az mentette meg a bulit, hogy a vehemens támadás után Kálmán exére rátörtek a fájások, úgyhogy a vége mentő lett, amellyel Kálmán A Testtel együtt elhajtott, és csak órákkal később, a buli végére ért vissza, enyhén berúgva.

Merthogy ott volt a szülésnél, és közölte Kornéllal, hogy újra együtt fognak élni a gyereke anyjával.

Szerencsére éjjel egykor a pénz meg a régi dolgok már szóba sem kerülhettek, attól kezdve egyszerre ünnepelték Kornélék esküvőjét és Kálmánt, az ifjú apát, egészen hajnali ötig.

Kornél pedig az esküvő másnapján, álmosan, másnaposságtól kótyagos fejjel, business classon elutazott Larával Bora Borára, hogy egy, a tengerre épült, üvegfenekű, az általa ismert minden eddigi szállodánál sokkal drágább, különlegesebb, szuperluxus bungalóban töltsék a mézeshetüket.

Blanka

2016. július 6., 20 óra 20 perc

– Tulajdonképpen még szórakoztató is volt – mondta, és töltött Ábelnek egy pohár bort, mivel a férfi kerékpárral érkezett. – Talán ebben a pillanatban is figyelnek minket, igaz-e az, hogy együtt vagyunk – nézett át a teraszon a tó felé a férfi feje fölött.

– Engem felbosszantottak. És azt mondták, nincs vége, holnap folytatjuk. – Láthatóan ki volt borulva. – Utálom ezt az egészet. Nem kellett volna belemennünk. Hiszen semmilyen bűnt nem követtünk el!

– Apósod osztja a lapokat.

– Igen, de szerintem más lehet a háttérben, nem hinném, hogy ő tüntette el Kornélt. Bár ki tudja…

– Nem tudok senkiről semmit. Bármi lehetséges, de sajnos te vagy a leggyanúsabb ebben a pillanatban, és te vagy az is, akinek eltűnt az emlékezetéből két fontos óra. Úgyhogy azt javaslom, folytassuk velük a játékot holnap is. – A saját poharába is töltött a tavalyi roséból, majd mindkét pohárba öntött szódát is.

– Persze, ha már belekezdtünk, folytatjuk. Azonban találtam valamit, ami egész jó kiindulási pont lehet. Legalábbis arra az esetre, ha Zollner valóban eltűnt, és nem csupán eltűnősdit játszik – mutatta Blankának a telefonját. – Itt ez a régi kép, a kilencvenes évek elejéről. Miután tőled visszaértem az apósom házába, egész hajnalban a netet böngésztem, részint Kornél múltjában akartam valamit, bármit találni, részint mert Heléna említette, hogy Táncos Kiara lesz Kornél műsorvezető társa abban a show-ban, ahol Heléna is szerepel. Tehát Kiarára is rákerestem, és ez a fotó szerintem aranyat ér.

– Fogalmam sincs, kik vannak rajta, és arról sem, miért fontos ez.

– Ő itt Kornél. Mellette a másik répagatyás rock and roll-sztár Táncos Kálmán, egy korrupt faszi, aki a politika környékén keresgél már régóta. Együtt jártak a jogra, és információim szerint haverok voltak. A csaj pedig a húga, aki ma már Kiara néven tévés. A másik két fickót nem ismerem.

– Jó, és ez mit is bizonyít? – Blanka kevés érdeklődést mutatott a fotó iránt.

– Megtudtam, hogy már a jogi karon együtt csibészkedett Zollner és Táncos, és akkor a csibész még enyhe kifejezés arra, amit műveltek. Illegális gyógyszerárusítás, meg állítólag majdnem kitiltották őket Ausztriából, hiszen kis híján lebuktak valami bankkártyaügyleten. A csaj is a társuk volt, akit később, legalábbis az informátorom szerint Zollner megpróbált kirúgatni a tévéadótól.

– Tehát akár valami leszámolásféle is lehet a háttérben?

– Fogalmam sincs. Egyelőre csak abban vagyok majdnem biztos, hogy ez a Kornél nem az a tiszta múltú faszi, akinek Heléna gondolja.

– Remek. És most mihez kezdünk?

– Amíg mi a kérdezz-feleleken voltunk, addig egy másik haverom, aki nagy fotoshop-mágus, megpróbálta a fotón szereplőket vizuálisan elképzelni húsz-huszonöt évvel idősebben. Kornélról talált fotót, Kiarához küldtem linket, és hozzájuk viszonyította a többieket. Nézd! – lapozott egyet a fotótárában. A képen mindannyian jóval idősebbnek látszottak, és a ruhájuk is a mai divatot tükrözte.

– Aha. Láttam már ezt a nőt a tévében – nyugtázta Blanka.

– Ezt a képet, meg az eredetit is elküldtem az egyik volt kollégámnak, aki egy napilapnál volt képszerkesztő. Most várom, hogy szóljon, hátha megismeri a másik két embert.

– Ez a pasi – mutatott Blanka az egyik alakra – ismerős valahonnan. Úgy gondolom, de persze valószínűleg hülyeség: akár ő is lehetett az, aki idehozott téged azon az estén, amikor úgy berúgtál.

– Az eljegyzés estéjén?

– Igen, de mondom, lehet, hogy csak azért ugrott ez be, mert mindenképpen összefüggést akarsz találni a régi fotón szereplő emberek és Kornél eltűnése között.

– Igen, ez valószínű – bólintott lemondóan Ábel.

Koccintottak, hogy mire, azt ők sem tudták, majd belekortyoltak a fröccsbe. Megcsörrent a férfi mobilja. Felvette, és néhány szót beszélt valakivel, majd mutatta Blankának, hogy papírra és tollra lenne szüksége. Blanka boldogan szaladt be az írószerkészletéhez, hogy teljesítse Ábel kérését. Ábel lefirkantott egy nevet, majd még rajzolgatott egy kicsit a papírra búcsúzás közben, ígéretet téve egy közelgő sörözésre a hívó félnek.

– Na, mi történt?

– A srác felismerte a másikukat, nem azt, akit ismerősnek találtál. Persze nem biztos benne, de lehet, hogy felismerte. Azt mondja, Hársfalvi Henriknek hívják, és csopaki. Kétes előéletű vállalkozó, elég zűrös fickó, állítólag ült is.

– Hársfalvi? – mormogta Blanka. Ismerős volt neki a név, de nem igazán tudta kihez-mihez kötni.

– Igen. Érted? Csopaki. A Kornél-sztori egyre furcsább kanyarokat vesz.

– Azért, mert a volt feleséged is csopaki?

– Például. Meg mert itt volt az eljegyzés… A fene tudja, mit higgyek, de ennyi véletlen nincs a világon. Na, akkor nézzünk utána, ki lehet ez a Hársfalvi Henrik… – nyomogatta a telefonját. – Hátha közelebb visz a megoldáshoz, vagyis ahhoz, hogy tisztára mossam magam a – már ahogy te mondtad – gyanúból. Azért sokat adnék érte, hogy megtudjam, mi történt az alatt a két óra alatt, amíg én hullarészegen nem tudtam magamról. Vagy mi történt előtte. Mert ugyan nem vetem meg a piát, de emlékezetkiesésben mégsem szoktam szenvedni.

Mindketten a Google-on kezdtek lógni, de Ábel egy idő után még egy segéderőt bevont: szintén egy újságírót, aki, amióta ismerte, főleg bűnügyi tudósítóként dolgozott.

Ott ültek a sötétben a teraszon, már a második pohár fröccsnél tartottak (bár Ábel arra gondolt, kicsit lassú a tempó), és igyekeztek kibogozni a szálakat.

Másnap majd azt mondják, ha bárki rá mer kérdezni a magánnyomozók közül, hogy szeretkeztek egész este.

Maja

2016. július 6., 21 óra 50 perc

– Gyere csak, Maja! Egyedül jöttél? – Az anyja a nappaliban ült, csupán az olvasólámpa égett, még a tévé is sötét volt. Mi dolga lehet neki az anyjával? Majának elege volt. A legjobb barátnője, róla tudomást sem véve smárol egy sráccal, hát menjenek a francba. Kit érdekel ez az egész? Kit érdekel ő maga?

Kit érdekel, hogy terhes?

Még azt a hülye, bolond, szemétláda Mirkót sem, aki valóban egyetlen sms-ben intézte el őt, és azóta sem kereste. Vele tulajdonképpen senki sem foglalkozik. Ha eltűnne, még annyira sem keresnék, mint Heléna anyjának pasiját, pedig utána sem indítottak olyan buzgó kutatást. Senkit, a világon senkit sem foglalkoztatna, ha Déri Maja eltűnne a ködben.

Mert az anyját kizárólag a lóvé meg a túlélés érdekli. Az apját a szerelem, a nőügyek és szintén a saját túlélése, hogy ne bukjon sok pénzt.

A legjobb barátnőjét – ezek szerint – a Hársfalvi.

Nincs senki, aki kíváncsi lenne rá, ő hogyan érez, neki mi baja. Most is, tuti, hogy az anyja csak le akarja cseszni amiatt, hogy kuplerájt hagy otthon, és mióta Dorináék itt vannak, alig jár haza.

– Aha – bólintott.

– Örülök. Gyere, ülj ide mellém, légy szíves.

– Mi van? – Egyáltalán nem óhajtott kedvesen szólni az anyjához. Ez a hagyj békén-stílus volt az egyetlen, amit pillanatnyilag elfogadhatónak érzett. Már jó ideje. Tulajdonképpen azóta, hogy rájött: az apja csibészségeit az anyja a pénzért és a jólétért cserébe tűri el. Elképzelte többször is, vajon Dorina anyja mit tett volna az övé helyében. Hát az tuti, hogy ráborítja az asztalt az apjára az első félredugásakor.

– Gyere ide.

– Jól van. – Bevonszolta magát a nappaliba, a lehető leglassúbb járásával. Közben az anyját figyelte, mennyire sikerül kiborítania a nyegleségével. Egész jól néz ki, gondolta. Most valahogy kívülről látta. Egész mutatós. Frissen mosott haj, napbarnított szín. Napozott volna? Simán lehet, mert amennyit Maja otthon volt, az alatt semmit sem látott a szüleiből. Vállalható farmer, egy blúzzal. Lehet, hogy mégsem annyira öreg az anyja, mint amilyennek eddig látta? – Na mi van? – kérdezte újra, amikor megállt előtte.

– Terhes vagy? – robbant a semmiből, váratlanul a bomba.

– Menj a fenébe! – tört ki Majából, hátat fordított, és kimasírozott a nappaliból. Arra gondolt, most kéne átrohanni Dorinához, de a barátnője duplán megcsalta. És nem elsősorban a Hársfalvi-smárolás bántotta, hanem az, hogy az anyja csak és kizárólag Dorinától tudhatja, hogy terhes. Hiszen senkinek, a világon senkinek sem árulta el, csak a barátnőjének.

Bebaszta a szobája ajtaját, csak úgy döngött a ház. Menjenek a pokolba! Ráfordította a kulcsot is, bár nem gondolta, hogy az anyja utánamenne.

Elkezdte összerámolni a cuccait. A legszükségesebbeket. De mi a franc szükséges egy új élethez Barnin, a gyerekkori plüssmedvéjén meg a karácsonyra kapott MAC sminkkészletén kívül? Ruhák? De hát terhesen duplájára fog hízni. Mindegy, azért pár ruhadarabot, a tornacipőjét be kell gyömöszölnie a sporttáskájába.

Sűrűn potyogtak a könnyei, miközben Barnit szorongatva elkezdte kirámolni a szekrényeit és a fiókjait. Egy kézzel kihúzgálta, kidobálta a ruhákat, lassan az egész szőnyeget betöltötték a ruhaneműk. Nahát, mennyi cucc, futott át az agyán. Egy csomóra már nem is emlékezett.

– Maja? – Mély hang, kopogás az ajtón.

Az apja.

Az ég szerelmére, hagyják már őt a francba békén! De tényleg!

– Mit akarsz?

Sosem mert tiszteletlenül beszélni az apjával, de mindez már kit érdekel. Mindenki lejáratta magát előtte. Az apja is, az anyja is, Dorina is. Menjenek a picsába!

Rázta a zokogás.

– Kérlek, figyelj rám.

– Nem érdekel, mit akarsz mondani! – Igyekezett kiabálni, de csak valami rekedtes hüppögésszerűség jött ki a torkán.

– Légy szíves, nyisd ki az ajtót. Be van zárva.

– Hagyjál békén!

– Mondani akarok valamit.

– Engem nem érdekel. Sem az, amit te, sem az, amit anyu, sem az, amit az az áruló Dorina.

– Maja…

– Azt hiszitek, ez a törődés? Hogy besúg a barátnőm, és ti hirtelen gondoskodó szülővé váltok? Röhejes – motyogta, és mivel hirtelen nem talált zsebkendőt, kikapott a ruhahalomból egy tiszta pólót és hosszan, trombitálva belefújta az orrát.

– Légy szíves. Mondani akarok valamit.

– Mondd így.

– Jobb lenne, ha látnánk egymást.

– Már unlak titeket. Eddig nem érdekelt senkit, hogy mi van velem, hirtelen meg látni akarsz? – újabb trombitálás a pólójába. Aztán egy másik tiszta pólóba. Az összes tiszta pólóját össze fogja taknyozni, döntötte el. Úgyis itthagyja őket, amikor elmegy. Belehasított a kérdés, hogy vajon hová fog menni. Erre még nem tudta a választ.

– Mindig melletted álltunk. Most is… Az, hogy vannak problémáink, nem jelenti azt, hogy nem figyelünk rád.

– Aha, aztán mégis a legjobb… a volt barátnőm – tört ki hüppögésben, majd folytatta –, szóval tőle tudjátok meg, hogy mi van velem. Mert titeket semmi más nem érdekel, csak a saját dolgaitok! A világ legönzőbb emberei vagytok!

– Maja. – Az apja hangja kérlelőből határozottá vált. – Nem tudtunk meg semmit Dorinától. Én találtam egy pozitív terhességi tesztet a kukában, amikor reggel, munkába induláskor kihúztam a kapu elé, és bedobtam még valami szemetet. Mivel terhességi teszt volt, kivettem, ránéztem. Aztán láttam, hogy ott van még kettő a szemetesben, kivettem azokat is. Mind a három pozitív volt, és engedd meg nekem, hogy rögtön arra gondoljak, hogy te végezted el ezeket a teszteket.

Maja hallgatott.

– Aztán anyád délelőtt felhívott. Nem mondtam neki semmit, veled akartam este megbeszélni. Csakhogy anyád azzal jelentkezett, hogy mivel vezeti a ciklusodat, tudod… ő mossa a bugyijaidat, ő üríti a fürdőszobai szemetest. Azt már megtanulta mellettem régen, hogy egy nőnek fel kell jegyeznie, mikor menstruál.

– Szép kis mese – dünnyögte a lány. Nemigen akarta elhinni, hogy így derült ki a dolog.

– Anyád azzal hívott, hogy szerinte meg kéne vizsgáltatni téged, mert kimaradt egy ciklusod.

– Ó. És miért nem nekem szólt?

– Mivel a szakmámba vág, a véleményemet akarta kérni. Azt hitte, valami tinédzserkori hormonzavar. Én pedig mondtam neki, várjon, amíg hazaérek. Nem akartam a telefonban megbeszélni, hogy mit találtam a kukában.

– Szuper. Hát akkor csak gratulálni akartatok.

– Kérlek, nyisd ki az ajtót.

Maja lassan felállt a szőnyegről és szinte odavonszolta magát az ajtóhoz. Nem volt biztos benne, hogy ki akarja-e nyitni. Mintha két Maja viaskodott volna benne: az egyik el akarja küldeni őket a picsába, világgá menni és új, felnőtt életet kezdeni, a másik pedig odamenni, elfordítani a kulcsot a zárban és beengedni őket a saját világába.

Végül lassan, nagyon-nagyon lassan elfordította a kulcsot.

Az apja ott állt az ajtóban, lehajolt hozzá, és a karjába vette.

Úgy, mint gyerekkorában. Mint amikor kicsi volt. Amikor még hagyta, hogy az apja átölelje, megpuszilja, magához szorítsa. Amikor még belebújt az apja ölelésébe, mert tudta, hogy ott van a biztonság.

Nagyon lassú mozdulatokkal viszonozta az ölelést. Nagyon-nagyon lassan.

Szorosan ölelték egymást, és Maja már úgy sírt, mint amikor kisgyerekként bántotta valami, és csak a szüleinél lelt vigaszra.

– Szeretlek – mondta az apja. Azt a szót mondta ki, amit eddig talán sosem.

Éjfél is jócskán elmúlt már. Az anyja szintén ott volt a szobájában, pakolta vissza a ruháit a szekrénybe. Maja a kanapén ült az apja és Barni között.

Hármuk közül egyikük sem beszélt már, elfogytak a szavak, elfogytak a kérdések, és talán megnyugtatóbbak voltak a válaszok, mint ahogy azt előzőleg gondolta volna.

Dorina

2016. július 7., 8 óra

Állati furcsa volt Maja nélkül ébredni Csopakon. Ha ők ott vannak, akkor már évek óta szinte mindig együtt, valamelyiküknél töltik az éjszakát, az valami rendkívüli alkalom, ha nem.

Ami azt illeti, ez a mai nap valójában igencsak rendkívülinek számított.

Hiszen kalimpáló szívvel riadt fel már többször is, hajnalban.

Hársfalvi. A Dani. Megcsókolta. És mennyit dumáltak utána!

Sajnálta, hogy Maja elhúzott, furdalta is a lelkiismeret, de nem volt képes felhívni, mert nem akart egy pillanatot sem elveszíteni az estéből. Aztán, amikor tizenegykor hazaértek – Hársfalvi hazabicajozott vele a Villa Hof parkolójáig –, hiába írt sms-t a barátnőjének, nem jelent meg az „elolvasva” státusz az üzenet alatt. Arra tippelt, hogy Maja korán lefeküdt. Esetleg megsértődött?

Ma kiengeszteli.

Kipattant az ágyból, felhúzta a redőnyt, és amikor látta, milyen ragyogó az idő, magára kapta a fürdőruháját és leszaladt a medencéhez. A medencét reggel nem sütötte a nap, ami kedvére való volt. Kit érdekelt az a hülye seb, meg a varratok, a ragtapasz? Egyetlen ugrással a vízben termett, és elkezdte róni a hosszakat. Úgy érezte, le kell vezetnie a tegnap estét, feldolgozni, az azóta felgyűlt energiákat levezetni, a nyugtalanságát csillapítani.

– Jó reggelt, drágaságom! – Uhh. Kiemelte a fejét a vízből a nagyapja köszönésére.

– Szia – intett, aztán folytatta a tempózást.

– Egy kicsit ki tudnál jönni a vízből? Vagy legalábbis ideúsznál, a széléhez?

Jaj, ne. Idén nyáron eddig nem baszogatta őt semmivel a nagyapja, nem kérdezte, „hogy megy a suli”, „hová fogsz majd felvételizni”, „mire jó az a kézilabda, nem kéne inkább tanulni”, meg ilyenek. Úgy látszik, a mai reggelt találta alkalmasnak az unokája egzecíroztatására.

– Itt vagyok – sóhajtott, és kikapaszkodott a medence szélére. Megtámasztotta magát a könyökével, felnézve a nagyapjára.

– Nem akarsz inkább kijönni?

– Szeretném folytatni az úszást. Tudod, edzés helyett.

– Jó, akkor most csak annyit kérdezek, hogy ki volt az a fiú, akivel hazabicikliztél tegnap?

– Tessék? – Dorina nem hitt a fülének. Egyrészt azért, mert ilyesmit még sosem kérdezett tőle a nagyapja, igaz, eddig nem is látták fiúval. Másrészt pedig… figyeli? A rohadt életbe. Akkor ezek szerint igaz, amit Hársfalvi mondott. Meg amire időnként az apja is utalt. Hogy a nagyapja nem tűri meg a fiúkat a család lányai körül.

– Jól láttam a monitoron, hogy a Hársfalvi-gyerekkel jöttél haza késő este?

– Szerintem ez a magánügyem – ereszkedett vissza a vízbe. Na jól is nézne ki, ha a nagyapja beleszólhatna! Amikor az anyja és az apja alapjáraton tök normálisak, akkor a nagyapja elkezdi ellenőrizgetni? Hát Csopak olyan neki, mint a második otthona. Nehogy már ne biciklizhessen haza egy csopaki sráccal! És egyáltalán, a nagyapja odaül a monitor elé, végiglesve reggelente, hogy mi történt este? Netán valós időben kukkol? Ez utóbbit elvetette, mert ha így lenne, akkor már este kiviharzik és cirkuszt rendez.

– Nem, ez egyáltalán nem így van. Nem a magánügyed, kislányom. Nem tudod te, hogy milyen ez a Hársfalvi család.

– Azért, mert beköpted az apját a rendőr barátodnak? Azért nem barátkozhatok a fiával?

– Nagyon szemtelen vagy. Ha az én lányom lennél, most nem úsznád meg a pofont.

– Ha a te lányod lennék, akkor nem úsztad volna meg szárazon, hogyha a fiúmat felnyomtad volna a rendőrségen, és direkt tönkretetted volna az életét, csak hogy a közelembe ne jöhessen többé! – kiáltotta Dorina. Bár sosem volt tiszteletlen az idősebbekkel, különösen a nagyszüleivel, egészen felháborította, hogy a nagyapja intézte el Hársfalvi apjának sorsát, és hogy erről nem is szólt az anyjának, aki emiatt veszett össze végleg a legjobb barátnőjével. – Mégis, mit gondoltál, anya sosem fogja megtudni, hogy nem Klári jelentette fel Hársfalvit, hanem te, ráadásul a barátodnál? Hogy gyűjtögetted a bizonyítékokat ellene? Csak hogy ne járjanak együtt anyával?! Milyen alapon?! Milyen jogon?

– Ha kijössz, fel foglak pofozni – jósolta vörös arccal a nagyapja. Dorina már majdnem a víz alá bukott, hogy újra tempózni kezdjen, amikor meghallotta az anyja hangját.

– Dorina, ne légy szemtelen a nagyapáddal! És kérlek, gyere ki a frissen összevarrt lábaddal a vízből! Hiányzik neked, hogy örökre heges maradjon? – Épp válaszolni készült, de az anyja folytatta: – Apa, te pedig… beszélgetnünk kellene egy kicsit.

Dorina végül úszni kezdett. Tehát az anyja csak rájött, és talán jobb is így, mint ha ő mondta volna el neki. Holott erre készült, a reggeli után beszélni akart vele. Hogy tőle tudja meg: most már nyugodtan átmehet Klárihoz, sőt bocsánatot is kell kérnie tőle. És valahogy szóba hozni Maja ügyét, mert az nem várhat túl sokáig.

Heléna

2016. július 7., 9 óra

Elkeseredett dühöt érzett, miközben beült az autójába és indított. Az apján gondolkozott. Azon, hogy mennyit köszönhet neki, és mennyi mindenért haragudhat rá. Hogy miközben védeni akarta, majdnem tönkretette az életét. Hogy tejben-vajban fürdette, és nem akarta tudomásul venni, amikor Heléna már meg tudta teremteni magának, amire szüksége volt. Nemrég, a kocsivásárlásnál az apja sokkot kapott. Hogy a fenébe tud a lánya – még ha hitelt is vett fel rá – egy ilyen értékes autót vásárolni, az ő pénze nélkül? Ki akarta fizetni, odaadni legalább azt a részt, amire hitelt vett fel. Heléna tudta, hogy ez most nem a gesztusról szólna, hanem arról, hogy az apja továbbra is uralkodjon felette.

Részben azért is vállalta el a tehetségkutatón a felkészítést, szereplést – hozzátéve: nem volt ellenére, hogy ismét főműsoridőben lehet képernyőn –, hogy ne szoruljon meg anyagilag, ne kelljen az apjától kérnie.

Hiszen már felnőtt. Negyvennégy éves, és ha gyakran küszködve, de elért valamit, és büszke volt rá. Még ha az egész karrierje valószínűleg nem is alakult volna így, ha nincs az induláskor, a tanuláskor a szülői támogatás, ami nem csupán anyagiakban merült ki, hanem motivációban, inspirációban, keménységben, és az apjától kapta a hitet is.

De most… Tudta persze, hogy az apja mindenkit el akart tőle riasztani. Emlékezett egy pofonra, diákkorából, Horváth Gergő sertepertélt körülötte, és egyszer ellógta vele a balett különóráját. De emlékezett az anyja sírására, és valahol, a sejtjeiben már gyerekkorában is érezte, hogy nem minden stimmel otthon. Ha nem az történt, amit az apja akart, azt nagyon rosszul viselte, és olyankor tört ki a balhé is.

Nem, az apja nem volt angyal. Sőt. Nem akarta megismerni igazán az ördögi oldalát, mert érezte, sejtette, hogy akkor le kellene válnia róla. Csak drukkolt, összeszorított foggal, hogy legyen újra béke egy-egy – igazság szerint ritkán hallott – veszekedés után a szülei között. Az anyja belenyugodott. Ő ilyen belenyugvó típus volt, alázatos, megadta magát. Heléna nem ezt örökölte. Megesett, hogy elnézte az apjának, ha indulatosan beszélt vele, de többnyire azért kiállt a vélt vagy valós igazáért.

Ha akkor tudja, hogy Hársfalvit ő jelentette fel, biztosan elköltözik, otthagy csapot-papot, és megpróbál szülői támogatás nélkül boldogulni. Nem elsősorban azért, mert ennyire erkölcsös, hanem mert annyira felhúzta volna magát azon, hogy az apja ilyen szemét és aljas is tud lenni.

Azon is gondolkozott útközben, hogy Hársfalvit ő maga kirúgta, vége volt, mi a francnak kellett az apjának közbeavatkoznia? Hiszen ő sem akarta azt az életet, nem akart egy piti bűnözővel kapcsolatot… Persze Klárinak sem kellett volna beszámolnia az apjának, de nyilván féltette őt… És hát talán, ha ő most nem keresi meg Klárit Maja terhessége miatt, akkor Dorina fog beszélni vele. Ugyanazt tenné, mint amit Klári tett annak idején: segítséget kér a barátnőjének, a barátnője szülőjétől, hogy egy nehéz helyzet megoldódjon.

A francba. Ekkora szégyenben élni, hogy az apja áruló, és hogy pont Dorina derítette ki, ő vetette a nagyapja szemére… mert Hársfalvi elmondta neki. Ezt szűrte le abból, amit hallott a medence mellett.

A hallottak után le akart ülni az apjával beszélni, magyarázatot várt, remélve, hogy az apja megbánta, amit tett. De Hofbauer semmilyen megbánást nem tanúsított, azt ismételgette, hogy az ő helyében bármelyik apa hasonlóan járt volna el, és jobb lenne, ha Heléna most nem erre a régi, feledésbe merült történetre koncentrálna, hanem Dorinára, aki „egy bűnöző fiával” barátkozik.

– Senkit sem bírtál elviselni mellettem. Soha. Nincs a földön olyan férfi, akire rábíznál… Akivel támogatnád a közös életünket – mondta fájdalmasan Heléna.

– Ez nem igaz. A te választásaid… szörnyűek voltak mindig, lássuk be. Én egy erős, harcra kész, felelősséget vállaló, a saját életét, egzisztenciáját megteremteni képes férfit akartam látni melletted. De te mindig ezekbe a… szabadúszókba estél bele. – A szabadúszót mint szitokszót használta.

– És Kornél?

– Ugyan már. Az a kis balfasz? Nem értem, mi a terved vele. Miféle közös jövő várna, várt volna rátok?

Ez a „várt volna” megütötte Heléna fülét. Hogy érti ezt az apja?

– Te tettél vele valamit, apa?

– Ezt hogy érted?

– Úgy. Pontosan úgy. Hogy volt az a kis baki a gyűrűvel, és azóta Kornél nem került elő. Ne nézz rám ilyen furcsán… Te tüntetted el őt?

– Mi a fenére gondolsz? Először is, azt állítod, hogy a gyűrűt valaki ellopta és bedobta a vízbe. Elég hihetetlen, nem igaz? – rázta a fejét az apja. – Csak terelsz, mert nem akarod, hogy a volt férjed kerüljön gyanúba. Most meg kitalálod, hogy eltüntettem Kornélt? Hogy érted, mégis? Arra gondolsz, hogy lelőttem, vagy mi?

– Nem tudom. Megzsaroltad, hogy ha még egyszer feltűnik a közelemben, akkor… mit tudom én.

– Milyen embernek gondolsz engem, Heléna?

– Kinézem belőled ezek után, apa – felelte szomorúan.

– És ha megzsaroltam volna, akkor szerinted magánnyomozót fogadok? Használd már az eszedet! Akkor nem akarnám én magam is kideríteni, vajon mi történt.

– Én már tényleg nem látom át ezt az egészet. De abban szinte biztos vagyok, hogy Kornél iratai a te mesterkedésed árán kerültek Ábel kocsijába. Kicsit rá akartál ijeszteni.

– Hát van még egy teóriám, ha véletlenül mégsem lenne benne nyakig Ábel… – hagyta figyelmen kívül Heléna találgatását Hofbauer. – Esetleg… mit gondolsz arról, hogy Hársfalvi akart bosszút állni?

– Jézusom. Ezer éve nem találkoztam vele, és, csak hogy tudd, már azelőtt szakítottunk, hogy te… feljelentetted volna.

– De feljelentettem, mert a barátnőd elmesélte a viselt dolgait, meg a kapcsolatotokat. Igen. Lehet, hogy Hársfalvi Henrik már több mint húsz éve arra a pillanatra vár, hogy megleckéztessen. Sőt, azt sem tartom kizártnak, hogy még a fiát is a lányodra uszította, hogy rajta keresztül is bosszút álljon rajtad, rajtunk. A családunkon.

– Apa, neked sajnos túl élénk a fantáziád. Esetleg többet kellene foglalkoznod a biznisszel, vagy lazítanod, nem is tudom.

– Annyira elképzelhetetlen, hogy Hársfalvi üldözte el, ejtette fogságba, ölte meg a te Kornélodat?

– Ez az egész egy óriási képtelenség. Fantazmagória. Na jó, megyek is – állt fel a tárgyalószékből. Az apja képes volt a dolgozószobájában a tárgyalósarokba ülni vele. Talán hogy az anyja véletlenül se zavarja meg őket. Heléna elindult, de hirtelen visszafordult. – Dorinát hagyd békén. Azt csinál, amit akar. Én vagyok az anyja, majd én megteszem, amit kell, ha úgy látom, hogy bármibe be kell avatkoznom. De te mostantól hagyd békén. És Hársfalvi Danit is, meg az egész családjukat. – A szemén látszott, hogy nagyon komolyan gondolja. – Mostantól csak lojális, joviális nagypapa lehetsz a gyerekeimmel. Kijelöltem a határokat, és ha átlépsz rajtuk, hidd el nekem, hogy soha többé nem láthatod az unokáidat.

Könnyes volt a szeme, amikor beült a kocsiba, rohadtul fájt ott belül, hogy így kellett beszélnie az apjával, hogy meg kellett fenyegetnie. De valóban ezt kellett tennie. Muszáj volt. Komolyan gondolta. Ha csak megpróbálja Dorina sorsát ő kitalálni, egyengetni, ha beleszól, beleavatkozik bármilyen kapcsolatába, barátságába, akkor nem engedi többé a gyerekei közelébe.

Majdnem megszakadt a szíve, amikor erre gondolt.

Nagyon finoman nyomta a gázt, lassan közelítette meg a házat. A torkában dobogott a szíve. Ugyan mit is mondhatna ennyi év elteltével? Egy sima, egyszerű bocsánatkérés mire elég, elég-e bármire ezek után?

Egyáltalán, bebocsátást nyerhet-e a házba?

Mindegy, meg kell próbálnia. A minimum, amit megtehet, hogy bocsánatot kér. Az apja miatt. Azért, amit az apja tett.

Befordult Hársfalviék utcájába. Már majdnem leparkolt két házzal odébb, amikor meglátott egy másik autót pontosan Hársfalviék kapuja előtt.

Ábel kocsiját.

Mi a fene történik itt?

Rálépett a gázra, elhúzott a ház és Ábel autója előtt, és a következő utcán lekanyarodott.

Volt még tennivalója.

Akkor hát vár rá a legfájdalmasabb találkozás.

Félt, izgult, mégis nagyon várta, hogy újra egymás szemébe nézzenek.

Kornél

2013. március 25.

– Nem tudsz mit kezdeni vele. Ezt elszúrtad, de rendesen – koppintott a mutatóujjával az üveg tárgyalóasztalra Viktor. Évfolyamtársak voltak az egyetemen, azóta Viktor sikeres családjogi ügyvéd lett, arról híres, vagy inkább hírhedt, hogy a vagyonmegosztásnál általában megkopasztja a félrelépő férfiakat.

Ám itt most nem férfit kellett volna megkopasztani, nem is félrelépőt, hanem egy nőt, egy válófélben lévő asszonyt. Aki, bár szerelembe esett, nem lépett félre, hanem előbb bejelentette, hogy válni készül. Larából Kornél korábban azt nézte volna ki, hogy inkább viszonyt folytat, semmint belevág az ismeretlenbe, ráadásul úgy, hogy még csak meg sem csalta fizikailag a férjét. Hogy ez kamu lenne? Kornél ismerte őt. Bár lökött és nem túl éles eszű csaj volt, de érzelmi ügyekben nem hazudott. Az anyagiakban persze nem volt ennyire egyenes…

– Mit lehet visszaszerezni?

– Talán, de tényleg csak talán, az egyik pesti lakást.

– És a ház? A siófoki apartmanok? – Immár két apartmanjuk volt a házban. – Az ékszerek nem kellenek, az órák sem – bár azért sajnálkozva gondolt a legutóbbi névnapjára Larának vásárolt divatos lila színű szilikonszíjas, aranytokban lévő hatmilliós Hublot órára. Hogy a többire inkább ne is emlékezzen vissza… – Az egyik kocsija…?

– Figyelj, Kornél, semmi sincs a neveden a saját régi lakásodon kívül. És nem az a probléma, hogy Lara nevén van mondjuk a ház, hanem az, hogy a szülei nevére került az apartman, a testvére nevén van a másik lakás… Miért csináltad ezt?

Miért, miért. Hát mert Kálmán elkezdett érdeklődni, egy-két évvel az esküvőjük után. Hogy mégis, mennyit fizet a tévé, mennyit keres Lara, és a többi. Így aztán előállt a történettel, hogy Lara szülei milyen gazdagok, a rendszerváltás után jókor voltak jó helyen, bla bla bla. Szerencsére A Test nem látott bele Lara anyagi helyzetébe, a szüleit sem ismerte, úgyhogy a sztori, ha nem is annyira erősen, de megállt a lábán.

Épp elég volt eltitkolni a nyaralásokat, legalábbis néhány helyszínt. Persze Lara és a bulvárlapos újságíró „barátok” mellett viszonylag nehéz volt titokban tartani, ha éppen egy egzotikus szigetre készültek, de néha sikerült. Ahhoz pedig végképp senkinek semmi köze nem volt, hogy Lara nem volt hajlandó turistaosztályon utazni, és Kornél is megkedvelte a business classok szolgáltatásait. Kornél akkor már rendszeresen költötte Kálmán pénzét, egyszerűen nem ment volna másképp. Próbált spórolni a fizetéséből, hiszen normális értelemben egyáltalán nem keresett rosszul, megpróbált tehát félretenni, de nem ment. Sőt hónapról hónapra hozzá kellett nyúlnia Kálmán pénzéhez.

Talán ha született volna gyerekük, akkor másképp élik az életüket… de hiába voltak háromszor is lombikon, nem ment. Nem és nem. Ki tudja, miért nem. Elvileg rendben voltak. Próbálkozhattak volna még sokszor, de Lara azt mondta, hagyják a fenébe, boldogok így.

Aztán eltelt még pár év, és Lara bejelentette: beleszeretett valakibe, nem feküdt le vele, de tervezi, és válni akar.

Tizenhárom év együttlét után. Lara a harmincas évei derekán is mágikusan vonzó külsejű, nőies és gyönyörű nő volt, de már nem akart színésznő lenni, már csak a saját edzőtermét futtatta (amit mellesleg ugye Kornéltól kapott), már nem égett az a bolondos tűz a szemében, már nem kacagott annyit, és főleg nem mindenen, amit Kornél mondott, és már nem igazán érdekelték a celebpartik sem. Már néha megkérdezte: hogy a fenébe spórolt össze Kornél ennyi pénzt, mennyit fizet a tévé és a többi.

Kénytelen volt mindenféle befektetésekre is hivatkozni – semmi köze a feleségének ahhoz, hogy miből fedezi a jómódjukat.

Azon túl, hogy érzelmileg megviselte az elhagyás, most aztán anyagilag is a padlóra kerül. Viktor nem látta a megoldást. Kornél, a jogász jól elbaszta ezt az egészet.

A válás után nyilván nem fog ilyen színvonalon élni, mert Kálmán előbb-utóbb megkérdezi, mi van a pénzével. Akkor aztán nehéz lesz elmagyarázni az eltapsolt százmilliókat… Lehet, hogy Kálmán meg is fogja ölni, tulajdonképpen kinézte belőle, és amilyen hangulatban most volt, talán nem is bánta volna.

Ráadásul, amikor elbénázta és kiderült, hogy ő dobta fel Kiarát az egyik szennylapnál… azóta nem lehetett biztos benne, hogy Kálmán elhitte a magyarázatát. Vagy Kiara.

Annyira hülye volt, és most nyakig ül a slamasztikában.

Zollner Kornél, a sztártévés.

Hát a franc vigye el az egészet.

Nincs kiút.

Ábel

2016. július 7., 8 óra 45 perc

– Nem akarok rosszat – mondta kábé huszadszor, de a másik csak a fejét rázta a kapuban, kifejezéstelen arccal. Még csak ki sem nyitotta, zárt kapu mögött állt, Ábel mögé, a távolba révedve. – Csak néhány kérdésem van. Bármit tudok is meg, semmit sem fogok tenni, ami magának bántó, de Hofbauer engem gyanúsít Zollner Kornél eltüntetésével, és rám uszított egy csomó magánnyomozót. Kérem, csak nézze meg ezt a fotót, és…

– Hofbauer – szólalt meg váratlanul Henrik, és első ízben kíváncsian pillantott Ábelre. – Az az ember egy eszelős.

– Tudom. Az apósom. Az exapósom. És ha ő nem fúrja a házasságunkat Helénával, akkor még mindig együtt lehetnénk.

– Jöjjön be – mondta hosszú viaskodás után, és megnyomott egy gombot valahol a kerítés mellett, hogy ki lehessen nyitni a kaput.

Két ház állt a telken, az újabb felé vezette őt. Sovány, „bocsánat, hogy élek”-típusú asszony vette éppen a szandálját az előszobában, köszöntek egymásnak, és a nő már ment is el.

– Mutassa azt a fotót – kérte Hársfalvi, és hellyel kínálta Kornélt a nappaliban. – De gyorsan, mert tízkor lesz egy találkozóm Alsóörsön.

Ábel a kezébe adta a telefonját. Hársfalvi nagyot sóhajtott, nem is nézte meg többször a képet, csak egyszer pillantott rá.

– Nos… tudna segíteni?

– Mit akar?

– Zollner eltűnt, engem gyanúsít az apósom, és talán nem fog habozni a rendőrségre menni előbb-utóbb, hogy feladjon, mint bűnöst. Nagy probléma, hogy Kornél velem volt utoljára az eljegyzés után, be voltunk rúgva, és két óra kiesett az emlékezetemből – idézte fel Hársfalvinak az eljegyzés után történteket, egészen a másnap reggeli ébredésig. – Egészen biztos, hogy nem tettem semmi kárt Kornélban, és boldogan hagynám is az egészet a francba, de kezdem úgy érezni, hogy a végén tényleg belekever valamibe az öreg, aminek a fele sem lesz tréfa.

– Hát azt meghiszem. Tudnék mesélni róla – billentette oldalra a fejét Hársfalvi. De nem mondta tovább, Kornélt pedig nem igazán az apósa jellemrajza érdekelte másvalaki elmondásában, hanem az, hogy ki van a fotón még, és hogyan tudna továbblépni az ügyben. – De miért érdekes ez a kép?

– Arra jöttem rá, hogy Táncos Kálmán, akinek azért van egyfajta híre… szóval ők Kornéllal barátok lehettek egyetemista korukban, és az információim szerint elég sok balhéban benne voltak – kezdte, és elmondta mindazt, amit megtudott, Kiarát is beleértve. – Nem tudom, mikor készült a fotó, de talán segíthet. Mivel Táncos húgát Kornél ki akarta rúgatni a tévéből, esetleg Táncos keze lehet a dologban…

– Kálmán keze mindenhová elér. Én együtt striciskedtem velük annak idején, és még most is ezt nyögöm. Nem tudom, érdemes-e kezdeni vele. – Hársfalvi a fejét ingatta, és a karját keresztbe téve tulajdonképpen lezárt minden utat maga előtt. – Én nem csodálnám, ha pár hét múlva egy holtan talált újságíróról olvasnék, és maga lenne az. Vagy Hofbauer nyírná ki, vagy Táncos. Bár Hofbauer inkább csak geci, és az emberek háta mögött tevékenykedik sunyin, Táncos pedig nem válogat az eszközökben. De ha maga kettejükkel kezd, és mindkettőt kihívja maga ellen, hát…

– Lehetett Táncosnak oka arra, hogy eltüntesse Kornélt?

– Azt a franc tudja. Hál’ istennek nagyon rég nem találkoztam egyikükkel sem. De két gazember között nem ritka a leszámolás.

– Értem. Tehát Kornél is igazi gazember?

– Kornél egy végrehajtó, a szellemi vezére mindig is Táncos Kálmán volt, legalábbis abban az időben, amikor én ismertem őket. Vonakodva bár, de a legnagyobb szemétségeket is megcsinálta, ha Táncos kérte tőle. Csak a pénz érdekelte, nekem elhiheti. Nem volt kisugárzása, meg ilyesmi. Az Kálmánnak volt. Kornél csak majmolta. Én lepődtem meg a legjobban, amikor megláttam a képernyőn. Aztán amikor a csaj is tévés lett… hát… hová tart ez a világ, kérdeztem magamban.

– Ki a negyedik fiú a képen? – mutatta ismét a mobilját Hársfalvinak.

– Egy Kerecsendi nevű kis fasz. A Katinak volt a fiúja – mutatott Kiarára. – Emlékszem rá, egy együtt dolgozott nyár után készült a kép. Kint lógtunk Ausztriában, egyszer átpattantunk Németországba is, és gyanútlan népek bankkártyáját fosztogattuk. Nem vagyok büszke rá, de már rég volt, és le is ültem a magamét, igaz, nem pont emiatt, de Kálmán keze abban is benne volt. Mindegy, megérdemeltem, mert megpróbáltam átvenni az… ügyfélköre egy részét, még amikor tablettákkal ment a móka. De azóta legalább megjavultam.

Talán így van, gondolta Ábel, lehet, hogy Hársfalvi tényleg jó útra tért. De ez egyáltalán nem is érdekelte.

– Mit lehet tudni erről a Kerecsendiről?

– Én csak annyit hallottam, hogy egyszer elvitte a balhét Kálmán helyett. Kapott egy pár évet, de ez már rég volt. Azóta ezerszer kiszabadulhatott.

– Hát… köszönöm.

– Nincs mit. Mit akar most tenni?

– Talán utánanézek ennek a Kerecsendinek. Meg egy kicsit Táncosnak is.

– Csak óvatosan. Ezek nem normálisak, őrültebbek, mint a maga apósa.

Dorina

2016. július 7., 9 óra

Számos kézbesített, de elolvasatlan sms Maja telefonjára. Dorina úgy döntött, személyesen megy át, mert nyilvánvaló, hogy a barátnője megsértődött a tegnap este miatt. Persze volt is oka rá, bunkón viselkedett, amikor Maját le sem szarva smárolni kezdett Danival.

Már rég túl volt a reggeli konfliktuson, és egyáltalán nem érdekelte, mit gondol Daniról a nagyapja. Örült, hogy az anyja hallotta, amit hallott, és megkönnyebbült, hogy az anyja és a nagyapja nem az ő füle hallatára akarják megbeszélni vagy rendezni az ügyet.

Kicserélte a reggeli, vízálló ragtapaszát egy másik vízállóra, igyekezett nem nézni a varratok mellett a duzzadt bőrre, aztán elindult.

Maja anyja nyitotta ki a kaput bentről. Dorina cidrizni kezdett: előfordulhat, hogy a barátnője tegnap este nem ment haza? Hogy senki nem tud róla sem semmit? Ez már túl sok lett volna.

– Szia. Még alszik, de menj fel hozzá – tárta ki a bejárati ajtót Klári. Dorina motyogott valamit, és felrohant a lépcsőn barátnője helyes kis lakrészébe.

– Jó reggelt – simította el a lány szeméből a haját. Maja hunyorogva ránézett.

– Hahó. Hány óra van?

– Kilenc elmúlt.

– Uhh, de friss vagy. Ilyen a szerelem…?!

– Jaj, Maja. Ne haragudj a tegnapiért. Valahogy… meghülyített ez a srác, érted. Tudom, hogy bunkó voltam.

– Oké. Kicsit fura volt, hogy mellettem smárolsz vele.

– Bunkó voltam.

– Tudom, lépjünk túl rajta – nyújtózkodott Maja.

– Írtam neked egy csomó sms-t. Tegnap egyet, és ma néhányat.

– Nem láttam.

– Aha, észrevettem.

– És mi volt még? Meddig maradtatok, mit csináltatok?

– Dumáltunk, csókolóztunk, hazakísért. Tizenegy körül értem haza.

– Na. És lesz folytatás?

– Nem beszéltünk meg semmit. Szerinted lesz? – kérdezte reménykedve.

– Honnan tudjam… Biztos lesz. A srácok arra hajtanak, tudod. A szexre. Addig meg sem állnak.

– Rossz passzban vagy.

– Hát mit is mondjak. Felesleges lenne tagadnom.

– Képzeld, a nagyfater meglátott minket, vagyis visszanézte a tegnap esti felvételeket a biztonsági kameráról, és ma reggel agymosást tartott, hogy nem barátkozhatok a Hársfalvival. Sőt fel is akart pofozni. – Remélte, hogy ezzel a sztorival eltereli Maja figyelmét a saját problémájáról.

– Jézusom. Hogy mer beleszólni?

– Azt tanácsoltam neki, foglalkozzon a saját dolgával, meg elmondtam, hogy nem kellett volna feljelentenie a Hársfalvit.

– Megmondtad?

– Aha – bólintott Dorina. – Még szép.

– Hát nem sokat teketóriáztál, meghallottál egy történetet, aztán már vissza is mondtad a nagyapádnak – mosolyodott el fanyarul Maja.

Dorina hátán végigszaladt a hideg, olyan volt, mintha a barátnője célozgatna valamire.

– Na készülj, süt a nap, megyünk strandolni. Indulás!

– Még nem is reggeliztünk.

– Hoztam a reggelizőből szendvicseket – csapott a strandtáskájára. – Én csináltam. Szalámis, sonkás, paprikát is tettem hozzá. És van nálam két kóla.

– Oké. Akkor megmosom a fogam, és indulhatunk.

– Ki írt? – kérdezte már a parton Maja, miután meghallotta, hogy pittyen Dorina telefonja. A lány elővette a mobilt.

– Ó – vigyorodott el. – A Dani. Hársfalvi.

– Mit ír?

– Azt, hogy jó reggelt.

– Ennyi?

– Aha, és egy szmájli. Miért, ennyi nem elég?

– Szíves szemű szmájli?

– Nem, csak sima mosolygós. Baj?

– Nem baj.

– Szerintem sem.

– Ne írj vissza neki.

– Dehogynem írok. Egy jó reggeltet én is küldhetek.

– Hát azt igen. De te is szívecske nélkül.

Más szerelmi ügyében mindenki olyan okos, csak a sajátjában hülye, gondolta Dorina, de nem mondta ki hangosan. Inkább kipakolta a táskájából a szendvicseket.

– Kiderült otthon, hogy terhes vagyok – bökte ki váratlanul Maja. Dorina félrenyelt, majdnem megfulladt. Az anyja már járt Klárinál? És vajon… vajon Maja tudja, hogy honnan fúj a szél?

– Igen? – kérdezte, mikor már képes volt megszólalni.

– Aha. Tulajdonképpen perceken múlt, hogy nem költöztem el.

– Jézusom. Mesélj!

– Anyám rákérdezett. Várt a nappaliban este, síri csendben. És amikor hazaértem, minden teketória nélkül megkérdezte, hogy terhes vagyok-e, semmi hogy vagy, ilyesmi.

– Baszki…

– Felrohantam a szobámba, és elkezdtem összepakolni néhány dolgot. Elég abból, hogy hirtelen érdeklődést mutatnak irántam, érted. Máskor meg le sem szarnak – magyarázta a lány. Dorina szíve összeszorult. Remélte, hogy Maja, ha már költözni tervezett, legalább hozzájuk indult volna. – Aztán apám is bekapcsolódott a dologba, és végül nem költöztem el.

– Hú, elég gyorsan végigszaladtál a történeten. Mi volt pontosan?

– Beszélgettünk, és talán… izé… hát túl korai lenne nekem egy gyerek, nem? Nem tudom. Én nem fogom fel a dolgok súlyát, érted ezt?

– Aha, hát persze hogy értem. Így a jobb. Majd később úgyis fogsz rá gondolni, meg minden.

– Honnan tudod?

– Nem tudom, csak így képzelem el.

– Aha.

– …

– Nem is kérdezed, hogy derült ki?

– Ja, bocs. – Dorinára megint rátört a köhögés, pedig épp nem is evett.

– Apám megtalálta a kukában a teszteket. A pozitív terhesteszteket – vihogott fel kínjában Maja. – És, gondolom, mivel nem szexuálja mostanában anyámat, hogy szépen mondjam, biztos volt benne, hogy csak egyvalaki produkálhatott pozitív terhességi tesztet a házban.

– Szóval apád jött rá?

– Nem nagy ügy. Nőgyógyász, tudod.

– Aha. Persze. – Dorina megint arra gondolt, hogy el kell mennie Maja apjához, még mielőtt Danival is beégetné magát a „szivárgási tényezővel”. De nem szólt erről, most hülyeség lett volna erről beszélni, amikor Majának kell rendbe tenni az életét.

– Hát nem mondom, jó volt így együtt meg minden – folytatta Maja –, de teljesen egyértelművé vált, hogy nem folytatják egymással.

– Komolyan?

– Aha. Képzeld, apám egész közlékeny lett. Mondta, hogy ne aggódjak, ők most majd külön mennek egy kicsit anyámmal, mert sok a megoldatlan dolog, meg gondolkozniuk is kell, de anyámnak csak akkor kell dolgozni mennie, ha akar, mert amíg ő jól keres, addig nem lesznek anyagi problémáink. Aztán később, amikor anyu is bejött, elkezdtek egymással beszélni. És tudom, hogy folytatták, amikor kimentek, pedig már éjszaka volt.

– Mit gondolsz? Ki lehet békíteni őket?

– Dehogy! Te már a saját szüleid sztoriját akarod mindenkire ráhúzni – forgatta a szemét Maja. – Persze béke akár lehet is köztük, nem tudom. De szerintem ők már nem szeretik egymást úgy… tudod. Mint anyádék.

– Most miről beszélsz? Pár napja mondtad, ne próbálkozzam, úgysem lehet újra összehozni őket, meg hogy meg fogják ölni egymást.

– Jó, de attól még szerelmesek.

– Komolyan?

– Hát, vagyis nem tudom, mi az, de olyanok, mint a mágnes két pólusa vagy mi. Úgy cuppannak egymásra. Aztán jól összevesznek, ordítoznak, külön utakra mennek.

– Ja. Remélem, hogy nem fognak ordítozni mostanában. Elég volt a nagyfater idegrohama.

– Milyen kicsi lett a ragtapaszod! – csodálkozott rá Maja váratlanul Dorina térdére.

– Lecseréltem. Tegnap azt mondtam Hársfalvinak, hogy semmi az egész. Úgyhogy leszedtem, és raktam rá egy vízállót. Igazából már reggel is volt rajta egy vízálló tapasz, úsztam is vele. Akkor jött a nagyapám a hisztériájával.

– Szerintem nem lehet úszni friss varratokkal. Megkérdezzem apámat?

– Jaj, ne csináld! Ő egyébként is belülre rak varratokat, nem?

– Hát azért kívülre is. De ne úszkálj már vele, elfertőződik.

– Jó, csak akkor jövök be a tóba, ha nagyon melegem lesz – hagyta rá Dorina.

– És most titokban fogsz találkozni Hársfalvival, hogy a nagyapád megneszelte és kiborult?

– Ééééén? Miért kéne titkolóznom? – akadt ki Dorina. – Ha anyám meg apám nem szól bele, nehogy már a nagyfater kezdje el. Én nem félek tőle, szóval azt csinál, amit akar. Lehet, hogy ma a bejárat előtt fogok smárolni Danival.

– Azért ne feszítsd túl a húrt – figyelmeztette a barátnője. – Nagyapád elég hirtelen haragú emberként ismert Csopakon. Semmi értelme felpofoztatnod magatokat.

– Az szép is lenne – dünnyögte a lány. – Na, bemegyünk fürdeni?

– Te kint maradsz – parancsolt rá Maja. – Elmélkedj a fiúkon, én lehűtöm magam egy kicsit.

Kornél

2016. július 3., 21 óra 30 perc

A sofőr megállította a kocsit a sötétben. Ábel kitárta az ajtót, és majdnem ki is zuhant belőle. A taxis résen volt, kiszállt, kisegítette, és becsukta mögötte az ajtót. Kornél viccesnek találta: őt most bent felejtik?

Annyit látott még, hogy Ábelnek egy üveget nyom a szájához a sofőr, aztán feltűnt egy másik fényszóró a közelben. Ki akart szállni, nehogy már kimaradjon valamiből, leginkább az éjszakai pecázásból. Meglehetősen kótyagos volt a feje, de azt tisztán érezte, hogy az aznap esti blama után milyen jól fog esni egy kis levezetés ott, a tavon.

De az ajtaja nem nyílt.

Az a hülye sofőr rázárta.

Még jobban röhögött. Tényleg bent felejtették volna?

A zár egyet kattant, a taxis beszállt és beindította a motort.

– Hé, én itt maradtam! – kiáltotta. Akkor kinyílt a másik hátsó ajtó, és gyorsan behuppant mellé valaki. A taxis rálépett a gázra. Mi van itt? Kornél egyáltalán nem értette.

Aztán rájött, hogy mi történik. És nagyon-nagyon gyorsan kezdett józanodni.

Kálmánt utoljára majdnem egy évvel korábban látta, amikor a barátja meghívta őt a kisfia hatodik születésnapi bulijára. Egy impozáns vidéki villában tartották a partit, a kertbe kitelepült egy mini vidámpark, kifejezetten a gyerekeknek, volt vattacukros pavilon, unikornisnak beöltözött szereplők sétáltak a parkban, és Star Wars-cuccokat lehetett nyerni a labdadobálós pavilonban.

Kálmán sokáig nem ment oda hozzá, és ő a távolból figyelte. Az ajándékot, amit választott (egy elképesztően menő elektromos kis Mercedest, amelyben száguldozhat a gyerek a nappaliban) már átadta a srácnak, és A Testtel is beszélt néhány szót, de mióta olyan viharos körülmények között elváltak Larával, A Testtel sem tartotta a kapcsolatot.

A torta felvágása után héliumos lufik százai repültek fel a magasba, egy öttagú zenekar zenélt közben élőben, gyerekek és szüleik ugrándoztak, bámultak az ég felé, jó mókának tűnt.

Csak Kornél feszengett, egyrészt mert már rég nem volt keresnivalója köztük, a jól menő üzletemberek, politikusok, fene tudja, kik között – néhányat ismert arcról, de a legtöbbjüket nem. Azt azért észrevette, hogy a parkolót megtöltötték a több tíz-, vagy éppen százmilliós autók, Ferrari, Lamborghini is parkolt ott szép számban.

De ez már nem az ő bulija, nem az ő élete volt.

Ő már sajnos visszafogottabban élt, sőt a kocsiján és a lakásán kívül semmire nem költött sokat. Pedig nagyon hiányzott neki, na nem a partiba járós életmód (arra még most is lett volna lehetősége), hanem a luxusnyaralások, a balatoni kilátás, az okoslakás, vagyis okosház, amiről le kellett mondania. Az érzés is hiányzott, hogy nem veheti meg például azt a Patek Philippe órát, ami olyan jól mutatna a karján, és amire már régóta fájt a foga. Vagyis természetesen megvehette volna, csak nem a saját pénzéből. Ám a vaskos bankszámlák már rég apadni kezdtek, és nem tudta elfelejteni, hogy valójában nem a sajátját költötte, amikor Larával két kézzel szórták a pénzt. Hanem Kálmánét. Tartott tőle, és szinte biztos is volt benne, hogy egy napon Kálmán kamatostól visszakéri, és akkor neki lőttek.

Ez a félelem bénította minden egyes napon.

Szakmailag – külső szemlélők szerint legalábbis – már jegyezték, volt egy-két megkeresése más csatornáktól, a rutinja minden élő műsoron, minden bakin átsegítette. De már látott egy-két félbetört karriert, és tudta, hogy bármikor vége lehet az egésznek. Akkor pedig mihez kezdene?

Bár senki sem gondolta volna, de Kornél – ugyan az átlagfizetésekhez képest nem keresett rosszul – nem tudott igazi megtakarítást felmutatni. Egy-két évet, ha csak rezsire és élelmiszerre meg üzemanyagra költene, talán kihúzna a saját tartalékaiból, ám nem többet.

Régen jókedvű volt, mostanra megsavanyodott.

Talán csak egyetlen kiút létezett számára. Vagyis kettő, de a másodikra most inkább nem gondolt.

Nemrég találkozott Helénával, a gyönyörű, ismert, biztos egzisztenciát megteremtett balettművésszel, aki nemcsak laza és jó humorú volt, hanem tehetős család állt mögötte. Elvált, és az apja a Balaton-felvidék egyik, ha nem a leggazdagabb vállalkozója volt. Heléna elmesélte, hogy az apja mindig, mindenben támogatta.

Kornél pedig még jobban megkedvelte őt, amikor megismerte a hátterét.

A saját életén, a jövőjén morfondírozott, amikor Kálmán a semmiből mellette termett. Egykor dús haja megritkult, már kis pocakot is eresztett, de azért jól tartotta magát. Az inge alól átsejlettek jól kidolgozott karizmai, tehát az erőnlétére még most is fordított energiát.

– Helló, Korikám. Rég láttalak, mármint élőben – csapott a vállára.

– Gyönyörű nagy lett a fiad. Mindkét gyerekre büszke lehetsz, gratulálok – mosolygott vissza rá. – Remek a parti is. És ez a helyszín…

– Ja. Ezt a kúriát nemrég vettem, felújítottuk, csak a tó még nem készült el – mutatott a távolba. – A feleségem akarta, hát megcsináljuk. Majd kitaláljuk, mire használjuk, szerintem kibővítjük, és talán szállodaként hasznosítjuk majd.

– Remek ötlet. Exkluzív esküvők, ilyesmik…

– Hát igen, de ez annyira nem érdekel – legyintett. – Van más dolgom is. Az irányváltáson is töröm a fejem.

– Már kezdesz kiszállni a politikából?

– Szar az egész. Még lemegy pár projekt, aztán… Brüsszel jó volt. De túl sok lett mostanra az ellenségem, Korikám, ez egy ilyen szakma. Abba akarom hagyni a francba. És elhúzni valahová, aztán süttetni a hasamat a napon. Néha arra gondolok, jobb lett volna megmaradni a jogi pályán, akkor nem kéne olyasmiken agyalnom, mint most. Nem lenne ennyi hülye körülöttem – mutatott az ünneplő tömeg felé –, akikkel bájolognom kell, pedig jól tudom, hogy az első adandó alkalommal belém mártanák a nagykést.

– Ugyan már.

– Nem, nem. Komolyan mondom – bólintott, és az egyik árnyas sétány felé navigálta Kornélt. – Kibaszottul elegem van, Anit is csesztetik, már kikezdte egy újság, hogy ilyen meg olyan márkájú ruhákban jelent meg itt meg ott. Hát tehetek róla, hogy Ani a Gucciban szeret vásárolni? – tárta szét a kezét. A Testről beszélt, Kornélnak most ugrott be barátja feleségének a keresztneve. – Persze ott még nem tartok, hogy ne tudjak elhallgattatni egy lapot, de azért nem jól mennek a dolgok. Nincs már annyi pénz… kiürülnek az alapok. Nehéz jó embereket találni.

– Sajnálom.

– Sajnálhatod, de fölösleges. Legalább neked jól bejöttek a dolgok, mindig hallok rólad Anitól, hogy látott a tévében.

– Van pár műsor, amiben…

– Igen, tudom. Meg azt is, hogy Lara csúnyán slamasztikában hagyott. Elvitt mindent.

– Hát a nagy része a családjáé volt, tudod. Jól nősültem, rosszul váltam – magyarázta zavartan.

– Persze. – Mintha csak ráhagyta volna, de nem hinné el. Ez egy kicsit zavarta Kornélt.

– Mindegy, most már ideje lenne kihevernem.

– Hát igen, már mikor is…? Két-három éve váltatok el?

– Kettő, igen.

– Mindegy, ne bánd, így kellett lennie. Van valakid?

– Nem olyan könnyű új kapcsolatot létesíteni egy válás után.

– Ó, mi is elváltunk egyszer. Ne nézz így rám, nem is tudtad? Az első gyerek után… Aztán én megnősültem, de inkább ne is beszéljünk róla. Mindegy, másfél év mosolyszünet, egy újabb válás és egy újabb esküvő. Rohadt sokba kerül az életem, meg az érzelmeim – mosolygott. Egy árnyas sétányon gyalogoltak, távol az ünneplő emberektől. – Na mesélj még te is egy kicsit.

– Mindent tudsz rólam. Sokan azt hiszik, hogy marha izgalmasan élek, közben minden napom kiszámítható. Már a bulik sem érdekelnek. Szerintem kezdek megöregedni – vallotta be.

– Hát nem tudom, te ahhoz azért elég fiatal vagy, még a negyvenötöt sem töltötted be…

– Gyorsan éltem – mondott egy újabb közhelyet. Kényelmetlenül érezte magát egykori barátja társaságában.

– Korikám, jó, hogy beszélünk. Ennyi idő után újra négyszemközt… Emlékszel, micsoda idők jártak, mennyi mindent éltünk át…

– Hogy is felejthetném el?

– Hát igen. – Kálmán a távolba révedve megállt. – Akkor még azt hittem, közel az ötvenhez semmi mással nem kell majd foglalkoznom, csak egy tengeren vitorlázgatok, vagy a tengerparti házamból nézem a partot.

– Ez a terved most is, nem?

– Igen, de a gyerekek… suli kell, minden kell, és jobb lenne külföldön, mint itthon iskolába járatni őket. Aninak is minden kell – intett a fejével a tömeg felé. Kornél bólintott. Ezt pontosan ismerte, amikor egy nőnek minden kell, természetesen méregdrágán kell, és semmire sem tud várni egyetlen árva napot sem. – Szóval Korikám, eljött az idő, hogy visszakérjem a befektetéseimet – mondta lazán. Kornél oldala szúrni kezdett, a feje megszédült.

– Értem – nyögte ki.

– Van néhány offshore cégem, majd megadom, hogyan, mit, hová utalgass át. Persze nálad hagyom a… befektetések, vagyis a kamattal együtt számított összeg tíz százalékát, szerintem így korrekt. Elég szép summa. Számon tartom.

– …

– Annak idején a bulikból te is megkaptad a részedet – folytatta Kálmán. Valószínűleg csak emlékeztetni akarta őt arra, hogy elég jól keresett az ő „befektetései” nélkül is. – Nem volt semmi probléma, mindig időben fizettem, nem igaz? És te voltál az, aki mindig többet kapott, mint mások.

– Köszönöm.

– Ugyan már! – bokszolt bele játékosan Kornél karjába. – Ne köszöngess itt nekem. Visszautalod a befektetéseimet, én meg szépen megvalósítom, amiről már régóta álmodom. Visszavonulok, a madarakat fogom nézni, meg a természetet, nem lesz bekapcsolva a mobilom, talán még a nevem is más lesz.

Szóval kezd égni a lábam alatt a talaj, összegezte magában Kornél. Riadt volt és kétségbeesett. Kálmán pénzének tíz százaléka maradna nála, de ő annál sokkal-sokkal többet költött az évek során. Sokkal. Eleve nincs kamat arra, amit elszórtak, nyilvánvalóan. Arra saccolt, hogy legalább a felét eltapsolták Larával, Kálmán pénzének minimum a felét. De az is lehet, hogy többet.

– Tehát mindjárt odaadom neked a bankszámlaszámokat, meg hogy hová mennyit utalj. Tudod, hogy mindig jó voltam matekból.

– Emlékszem.

– Na jól van akkor. Gyere, menjünk ki a fényre, még egy kicsit süttetheted az arcodat a napon. Nagyon sápadt vagy, biztos túl sokat tartózkodsz a stúdióban. Néha ki kell menni a szabadba.

Még aznap megkapta a számlaszámokat.

Azóta eltelt tizenegy hónap, és ő kiürítette a számlákat, de messze nem tudott annyit utalni, mint kellett volna.

Remélte, hogy Kálmán nem emlékszik már pontosan a régi dolgokra, arra, hogy mikor mennyi pénzt küldetett táskákban, így-úgy, és talán megelégszik azzal az majdnem hárommillió euróval, amit megkapott.

De azért magában tudta, hogy ilyen hülye ember nem létezik. Olyan bolond ember nincs, aki legalább közelítőleg ne tudná, mennyi pénzt bízott valaki másra. Még abban az esetben is tudnia kell, ha más strómanjai is voltak. Ámbár Kálmán – legalábbis régen – csakis őbenne bízott.

És most Táncos Kálmán ott ült mellette a taxiban.

– Helló, Korikám.

– Szia… Kálmán – nyökögte.

– Gratulálok az új menyasszonyodhoz.

– Köszönöm. Honnan tudsz az eljegyzésről? Még titkos a kapcsolatunk. – Már egyáltalán nem érezte az ital hatását. Megtörténhet, hogy valaki ilyen gyorsan kijózanodik?

Ha az életét érzi veszélyben, akkor igen, ez most bebizonyosodott számára.

– Van egy kis baj a matekoddal, Kori – hagyta Kálmán válasz nélkül a kérdését. – Tudsz róla?

– Micsodámmal?

– Hát nagyon nem stimmelnek az összegek. A megkeresésemre, a telefonhívásaimra nem reagálsz, a húgomat jó, hogy nem hajtod el a picsába, amikor jelzi neked, hogy lenne még egy kis dolgunk.

– Nagyon sok munkám volt, ne haragudj. Meg a magánéletem is…

– Korikám, nagyon sokat vártam, ugye emlékszel? Egy évet vártam, de legalábbis tíz-tizenegy hónapig nem zaklattalak.

Kornél hallgatott. Most jött rá, ahogy maga elé bámult, hogy a taxis nem egyszerű sofőr, széles a válla, kidolgozott a teste, és mint egy profi, rajtuk, vagyis rajta tartja a szemét.

– Én… amikor volt időm, kiutaztam, utaltam. Nem olyan egyszerű ma a svájci számlákkal, tudod…

– Csak azt tudom, hogy mindenféle kamat nélkül számolva is kicsivel több, mint hárommillió euró hiányzik. Ezt úgy értem, hogy a legszarabb banki árfolyamon számoltam át a neked odaadott svájci frankot, meg a régen más devizában átadott összegeket.

Kornélt a sírás kerülgette. Ő maga sosem, soha az életben nem merte kiszámolni, mennyit költhettek el Larával ingatlanokra, kocsikra, partikra, utazásokra, luxus repjegyekre. Közel egymilliárd forintot? Hát annyit még sztárfizetéssel sem lehetne megkeresni, akkor sem, ha nem eszik, nem vesz semmit, nem tankol, semmit sem csinál, és eladja a lakást (a lízingelt kocsival nem megy sokra).

– Kiürültek a számlák. Ennyi volt rajtuk – motyogta.

– Hát Korikám, nem kellett volna olyan nagy lábon élni, nem igaz?

– …

– Nekem szükségem van a pénzre, világos? Nem érdekel, mire költötted, vagy hol rejtegeted, az sem érdekel, ha azt mondod, hogy befektetted és elbuktad, de tudnod kellett, hogy az az én pénzem. Elég nagy kockázatot vállaltam érte, és a legjobb barátomra bíztam.

– Ennyi volt a számlákon – ismételte meg. Most már úgyis mindegy. Ha akarja, ölje meg, hiszen se így, se úgy nem tud több pénzt adni neki.

– Akkor szerezd meg, ami hiányzik. Egy heted van rá.

– Honnan szerezzem meg? Ezt hogy gondolod, honnan akasszak le ennyi pénzt?

– Nem érdekel. Kérj a leendő apósodtól. Neki biztos van, mindenféle gazdagok listáján szokott szerepelni a vagyonával. Vagy intézd máshogyan, rohadtul nem érdekel. Egy hét múlva, érted: legkésőbb egy hét múlva legyen a számláimon a pénz. Ha nem, akkor elküldök egy-két tévének néhány archív felvételt rólad… tudod, még a régi időkből, amikor poénkodva elmeséled, milyen bulikban vettél részt. Bankkártyás csalás, recepthamisítás, tudod, mik voltak még… És most kiszállok, téged pedig kirak a sofőröm valahol. Ne próbálj szórakozni vele, a saját érdekedben figyelmeztetlek.

Az autó megállt, a közelben felvillant egy fényszóró. Ajtók csapódtak. Kornél motorzúgást hallott, mielőtt zokogva a kezébe temette volna az arcát.

Heléna

2016. július 7., 10 óra 10 perc

– Te vagy? – Klári dermedten állt az ajtóban, aztán megnyomta a kapunyitó gombot, és beengedte. Heléna végigpásztázta, még akkor sem vette le róla a szemét, amikor a lépcsőhöz ért. Egykori barátnője hitetlen, zavart arccal nézte, ahogy kettesével veszi a négy lépcsőt. A csodálkozástól kerekre nyílt a szeme, mintha kísértetet látna.

– Én… bocsánatot kell kérnem – mondta gyorsan. Mielőbb túl akart lenni a találkozás első percein, a bocsánatkérésen. Túl az összes kínos pillanaton. Azután pedig vagy marad, vagy elmegy, Klárin múlik.

Összeszedte magát, és még ott, az ajtóban elmondta, hogy miért volt rá dühös, mit feltételezett róla. Hogy besúgta Hársfalvi dolgát a testvérének, a nyomozónak. És hogy annyira kiakadt, mert árulásnak tartotta, és és és…

Csak sorolta, védekezően, bocsánatkérően, félve, mégis bátran.

Végül befejezte, és némán állt.

Klári vette át a szót, még mindig nem mozdultak az ajtóból.

– Nekem is bocsánatot kell kérnem, mert apádhoz rohantam, és annak ellenére elmondtam neki, amit megtudtam tőled, hogy direkt megkértél: senkinek egy szót sem. És hogy pont apádnak mondtam el! Erre nemigen van bocsánat. Nagyon megbántam.

Nézték egymást, mint két testvér, mint két idegen, akik ráébrednek, hogy a másikhoz mennyire erős, láthatatlan és érthetetlen kötelék fűzi őket.

Milyen egyszerű volt, sokkal-sokkal egyszerűbb, mint ahogy Heléna valaha is elképzelte. Újra és újra az a kérdés hasított belé, miért nem tette ezt meg korábban… Miért nem jött át – még amikor nem tudta, mi történt, akkor is megkereshette volna Klárit, hogy megbeszéljék, hogy legyen magyarázat, hogy összeveszhessenek, kibéküljenek, egyszóval: megoldják. Miért kellett erre évtizedeket várniuk?

Elvált, ők csak most válnak. Itt eljegyzés volt, de ki tudja, lesz-e esküvő. Neked bevallom, hogy talán már nem is akarom, eltűnt a vőlegény, mint egy filmben. Az ő férje meg már rég nem otthon lakik gondolatban, de elengedni nehéz, meg kilépni a megszokottból, félve az önálló élettől, mert mi a fenét fog csinálni nélküle? Nem, dehogy vagyok én bátrabb, mint te. Csak elegem lett Ábel hülyeségeiből, ő sem egy szent, tudod, és ezt súlyosbítja, hogy semmiért sem vállal felelősséget, úgy él, mint egy nagy kamasz. Meguntam, tudod? Neki a férje más, ő vállal felelősséget, de csak anyagilag. Vagy ki tudja, hogy úgy vállal-e majd, a válás után. Nekem megszakadt a szívem, amikor elhagytam Ábelt, Klári egész jól viseli, hogy mi vár rá.

Gyerekek, csajok. A legjobb barátnők, úgy, mint mi voltunk. Vagyis… vagyunk. Lehetünk. Ugye lehetünk még azok?

– Maja terhes – mondja később Klári, és könnyes a szeme. Heléna meglepődik, legalábbis eljátssza. És hogy ne kelljen sokáig a barátnője szemébe néznie, hogy ne lepleződhessen le: tud Maja állapotáról, átöleli Klárit.

Együtt sírnak.

Siratják Maja gyerekét, aki meg sem fog születni, és ezt anélkül is tudják, hogy bármelyikük kimondta volna. Siratják a házasságukat, mindkettőjük házasságát, siratják a pasikat, akiket elvesztettek, és akik elvesztették őket. De legfőképpen siratják az elmúlt több mint húsz évet, amikor nem álltak szóba egymással, holott pontosan a másikra lett volna szükségük, hogy mindent nevetve túléljenek.

De most együtt vannak.

Nem kell kimondaniuk, nem tinédzserek már, de tudják, hogy soha, soha többé nem engedik el ezt a barátságot.

Ábel

2016. július 7., 14 óra 30 perc

Leütötte az utolsó betűt is a gépen, még egy pont, és kész az anyag. Nem rövid, de nincs is bő lére eresztve.

Nincs aláírás, ez egy háttéranyag, nem jegyzi senki, így beszélte meg a portál főszerkesztőjével. Majd más kollégák, ha érdekes a téma, dolgoznak az ügyön, felderíthetik, mi történt a múltban, Táncos nyomába eredhetnek, ha akarnak. Persze Kornélról is kiderülhet, hogy hozzájuk tartozott, de Ábel Heléna miatt róla egyáltalán nem tett említést az írásban. Összegezte, amit megtudott Táncosról még az ügyvéd haverjától, a húgáról, a bankkártyalehúzós Kata-Kiaráról és Kerecsendiről Hársfalvitól.

Azt a régi fotót találja meg az, aki fel akarja dolgozni az anyagot.

Igazából Táncos bukását szerette volna látni, a többiek kishalak voltak körülötte. De a főszerkesztőre bízta, kik és hogyan nyúlnak hozzá a tőle kapott információkhoz, etikai okok miatt ő ki akart maradni az egészből. Vagy legalábbis csak a háttérből súgni.

Sejtette, ha Heléna tudná, mit művel, akkor lenne hozzá egy-két szava.

Kerecsendiről a bűnügyis haverja által az archívumban talált fotókat átküldte Blankának a telefonjáról, aztán várt.

Néhány perccel később Blanka telefonált:

– Nem vagyok száz százalékig biztos benne, mert sötét volt. De kilencvenöt százalék, hogy ez a férfi hozott el téged hozzám egy nővel, amikor mit sem tudtál magadról.

Akkor kezdett összeállni a kép. Mosolygott magában: hiába faggatta aznap is a magánnyomozó, legfeljebb azt tudja jelenteni Hofbauernek, hogy neki van egy nője, na és akkor…? De tőlük biztosan nem tudják meg, mi történt Kornéllal, ami pedig a nyomozás célja lenne.

Senki sem tudja, hol a férfi, ám ő állt a legközelebb ahhoz, hogy kiderítse.

Hogy rájöjjön, mit tettek Kornéllal azon az éjszakán Táncosék. Hiszen ha őt Táncos Kálmán haverja, az amúgy büntetett előéletű Kerecsendi vitte Blankához, akkor világos, mint a nap, hogy Táncos tehet Kornél eltűnéséről. Például azért, mert a tévés tartozott egy szívességgel Kálmánnak, amit vonakodott megtenni. Pedig ez, Táncosnak csupáncsak a hírét ismerve is nagyon nagy hiba volt.

Ábel fogadást mert volna kötni arra, hogy Kornél már nem él.

Kornél

2016. július 4., 7 óra 20 perc

Nem volt veszíteni való ideje. Egy hét rövid idő, és sejtette, talán minden lépését figyelik addig is. Nehogy lelépjen, vagy bármilyen hülyeséget kitaláljon.

Bár egy ideje számított arra, hogy ez megtörténik, és amennyire lehetett, résen is volt, most az autóját éppen szervizeltette, és amúgy is a Villa Hofban maradtak az iratai. Kivéve az útlevelét.

Pontosabban: az útleveleit.

Most pedig a reptéren várta a zürichi gépet, hogy elmenjen személyesen azokba a bankokba, ahol a saját nevén Kálmán pénzét tartotta. Elmegy, hogy Kálmán lássa (mert biztos volt benne, tud a reggeli elutazásáról, sőt valószínűleg már azt is tudja, hová szól a sebtében megvásárolt jegye), mindent megtesz, hogy fizessen… vagy csak időt nyerjen.

A terv már régen körvonalazódott benne, azonban arra nem számított, hogy éppen az eljegyzését követően kerül sor egy ilyen barátságtalan autókázásra. Azon gondolkozott, míg a beszállásra várt, vajon mi történt volna, ha nem öntenek fel a garatra Ábellel, és nem indulnak el az éjszakai pecázásra? Akkor milyen pillanatban „rabolják el”? Addig héderelnek ott, amíg ő visszaindul Helénával Pestre? Vagy megvárják, míg egy kölcsönautóval vagy kerékpárral elmegy horgászni? Kálmánt ismerve biztosan nem vártak volna napokig. Még az is lehet, hogy bementek volna a panzióba, és egyszerűen elviszik őt Heléna lakásából. Bármi kitelik Kálmántól. Ebben akkor lett biztos, amikor Henriket olyan hidegvérrel elintézte és megfenyegette. Azt a fenyegetést komolyan kellett venni.

Két út állt előtte egy ideje. Helénával a megállapodás, az új élet, a jólét. Egy darabig… aztán jött volna egyfajta továbblépés, amikor már nincs a figyelem középpontjában. Vagy ha Kálmán köti az ebet a karóhoz, hogy többel tartozik neki, mint amennyit átutalt, akkor azonnal életbe lép a B terv.

Szerette Helénát, de sosem mesélt neki az első feleségéről. Azt mondta, nem is akar visszaemlékezni azokra az időkre, mert az a Kornél egy másik ember volt.

Nem akarta Larát kiadni. Hiszen a lány maga volt a bohókás szerelem, az igazi nő, csupa játékosság, csupa kedvesség, akivel az élet valóban játék volt, komolytalan játék. Lara elment, de a szívében örökre vele maradt.

Mindegy, most már nemcsak a jövője, hanem az élete a tét, végig kell csinálnia, amit eltervezett.

Felhívta a reggeli műsor főszerkesztőjét, és egy nem várt rövid utazás miatt szabadságot kért a hétre. Mivel sosem szokott utolsó pillanatra hagyni semmit, főleg nem variáltatta volna át a beosztást, ezért szó nélkül megkapta a szabiját, a főnöke jó utat kívánt neki.

Elővette a bőröndjéből a kártyás telefont, ami nem az ő nevére szólt, és bepötyögött egy sms-t egy másik kártyás telefonra, ami szintén egy vadidegen, egy szerencsétlen hajléktalan nevén szerepelt.

„Elrepültem Zürichbe. Jól vagyok. Remélem, veled is minden rendben.”

Elküldte az üzenetet, bízott benne, hogy a másik gyorsan elolvassa, és tudja, mit kell tennie.

Heléna

2016. július 7., 14 óra 30 perc

– Hú, de sokat voltam itt. A gyerekek mindjárt hazaérnek, én meg nem leszek otthon – pillantott az órájára Heléna.

– A lányokra gondolsz?

– Dehogyis. Ők lent vannak a strandon, minden bizonnyal. Dorina azt ígérte, felszalad ebédért, aztán csak délután kukkant be. Tudod, neki a nyár a Balaton, a szabadság. A kicsik napközis sporttáborban vannak egy héten háromszor, őket várom. De Dorina… néha tartok tőle, hogy túlságosan nagy is a szabadsága, nekem nem így volt…

– Az apád miatt – bólintott Klári. – Mert az apád minden lépésedről tudni akart. Emlékszel, még hozzánk is mindig áthozott kocsival, pedig egy percre laktunk egymástól…

– Igen. Ezt nem akartam, de ki tudja, mi a jó.

– Én sem tudom – felelte szomorúan Klári, Maja terhességére gondolva. – Én megpróbáltam beszélni a lányommal, ugyanúgy beszélgetni minden egyes nap, mint régen, de tegnap elmondta, hogy mióta tudja, érzi, hogy szét fogunk menni az apjával, dühös ránk. Nem múlt időben mondta, hanem jelenben.

– Majd Dorina segít neki, nálunk is volt a válásunkkor dac, ajtócsapkodás, a bejelentés: apámnál fogok lakni… amit csak el tudsz képzelni. De aztán látta, hogy jóban maradtunk, és kezdett visszaszelídülni.

– Úgy beszélsz Ábelről, mintha a legnagyobb rendben lenne köztetek minden.

– Hát… – Heléna zavarba jött. Neki Ábel a része volt, a sok-sok hülyeségével együtt.

– És mit tervezel Kornéllal? Tegyük fel, nem az van, amit az apád vizionál, hanem él és virul, és egy-két hét, hónap elteltével jelentkezik. Mi lesz? Kitűzitek az esküvőt? Vagy elküldöd a francba?

– Ez nyilván attól is függ, hogy miért tűnt el – felelte elgondolkodva Heléna. – Csakhogy tudod, kicsit furcsa, hogy nem vagyok rá igazán dühös már, és valahogy… a fene tudja, még csak nem is hiányzik annyira, mint ahogyan ezt feltételeztem volna… Inkább saját magamra haragszom. Már persze csak abban az esetben, ha valóban nem történt vele valami. De akkor is magamra haragszom, hogyan is engedhettem el őket, két részeg pasit bele az éjszakába, éppen az eljegyzésünk után?

– Hogyan ismerkedtél meg Kornéllal?

– Vendég voltam a reggeli műsorban, amit vezetett. Elkérte a telefonszámomat a szerkesztőktől, és felhívott pár nappal később. Kérdezte, van-e kedvem valamikor meginni vele egy kávét. És volt. Tudod, én sosem néztem utána, később mesélte Edina, hogy mennyire a kirakatban élt korábban, amikor a pályáját kezdte. De akkor, amikor megismertem, már nem volt az a partizós típus, és esküszöm, az eltűnéséig megbízhatónak látszott. Ezért ingadozom, nem passzol a jelleméhez ez az egész. De ha történt volna vele valami szörnyűség, akkor az már kiderült volna, nem?

– Nem tudom – ingatta a fejét a barátnője. – Ritkán hallani ilyesmiről, és hát én nem is ismerem őt. Drukkolok, hogy mielőbb kiderüljön… de úgyis beszélünk most már… igaz?

– Hát persze. Este beszélünk, ha jó neked. És egyik nap te jössz át!

– Hofbauerékhez – mosolyodott el. – Jó rég jártam arra.

– Ha látod a lányomat, mondd meg neki, hogy jelentkezzen!

– Te is az enyémnek.

Puszival váltak el, felszabadultan, hiszen hamarosan folytatják. Ma legalábbis ott tudták folytatni, ahol nagyon régen abbahagyták.

Dorina

2016. július 7., 17 óra

– Helló. – Dani a cukrászdánál várta. Az ő ötlete volt egy órával korábban, hogy egyenek egy fagyit Füreden. Mert Füred „az ő városuk”, Dorina megesküszik rá bármikor, bármire, hogy így hangzott el: Balatonfüred a mi városunk.

– Szia – mosolygott rá, aztán odatámasztotta a bringát a kerékpárparkoló rúdhoz.

– Elengedett egyedül a barátnőd? – lépett oda segíteni a fiú.

– Nem vagyunk összenőve – morogta, és arra gondolt, milyen rendes volt Maja, ahogy nógatta, hogy induljon már el a randijára.

– És a térded hogy van?

– Nemtom – vont vállat. Kicsit fájt, feszült, de túl lesz rajta hamarosan. – Nem néztem oda, amikor átkötöttem.

– Majd kicserélem rajta a ragasztást, rendben?

– Hú. Hát nem tudom. Előbb-utóbb csak rendbe jön magától is.

– Fagyizunk? Vagy mit szeretnél?

– Fagyizzunk – bólintott. Mindegy volt neki, mit csinálnak, csak legyenek együtt, de ezt persze nem mondta.

Sok mindenről dumáltak. Arról például, hogy Dani nagyon szereti a motorokat, mindenféle motort szerelgetni: fűnyírómotort, autók motorját, de még a háztartási gépek leégett motorját is hobbiból újratekercseli. Igazából repülőgépekkel akar foglalkozni, a nagy álma, hogy pilóta legyen, de fedélzeti mérnök is szívesen lenne. Ezért kezdett el komolyan tanulni, mert egyébként nem kedvelte a sulit, de a repülés volt a nagy vágya. És ahhoz tanulni kell, ráadásul a kedvenc tárgyait, aztán majd diplomát szerez, és talán pilótasuliba iratkozik utána.

– És te?

– Én… nem tudom. Nekem a kézilabda fontos most. De hogy mi leszek…? Kézikapus a felnőtt csapatban? Az jó lenne – álmodozott, de már nem a „sima” csapatról, hanem a válogatottról. És Hársfalvi csókjáról. Bizsergető érzés volt, ahogy a fiú megfogta a kezét.

– Kapusnak lenni jó? Minden lövés feléd irányul.

– Remek dolog kivédeni a lövéseket. Meg olyan csapattal játszani, ahol a többieket a kapuból tudod irányítani. Hogy hogyan védekezzenek – magyarázta. – És hosszúkat indítani, tudni, ki az, aki éppen elérheti a labdát, akkora indítást adni, hogy kiszámolod, mennyi idő alatt ér oda, ahol a labdádat elkapja, és be is lőheti az ellenfél kapujába. Ha jók a mezőnyjátékosok, ha gyorsak, és ha a kapus is jó, véd, megfogja a labdát és felméri, mi következik, sakkozik fejben, akkor nem is az irányító irányítja a csapatot, hanem a kapus.

– Vagyis te vagy a kulcs.

– Az egyik kulcs. A kézi az csapatjáték. De a jó kapus szárnyakat ad a csapatnak.

– Tehát a kapus nemcsak véd, hanem támad is?

Úristen, úristen. Hát Dani tudja, érzi, miről is szól ez a szerep, a kapus szerepe. Dorina szerepe a pályán. Hogy ő gondolkodik előre, ha jól véd. Amikor éppen rossz passzban van, akkor az a csapat vereségét jelentheti.

– Így van. Fejben minden védésnél már támadok. Megfogom a kivédett vagy kapufáról lepattanó labdát a hatoson belül, ez a lényeg. És indítok valakit, aki gyors.

– Ez jó. Jó, hogy így látod.

– Jó, hogy te is így látod. A legtöbben azt gondolják, a kézilabdakapuba csak odatesznek valakit, aki vetődget ide-oda, aztán vagy szerencséje van és megfogja a labdát, vagy nincs, és akkor gól. Pedig a kapus előrébb jár gondolatban, miközben nagyon is ott kell lennie a védekezésnél. Ismernie kell az összes mezőnyjátékost. Ki milyen gyors, bátor, bevállalós. Kire bízhat egy rövidebb indítást, kire a hosszút. Összetett feladat, nagyon szeretem.

– Szóval mindig egy lépéssel előrébb jársz, mint a többiek?

– Igyekszem.

– Akkor majd ne felejtsd el, hogy hoztam neked valamit. Ha fejben és tervezésben erős vagy, el tudod dönteni, mit kezdj vele – mondta szégyenlősen a fiú.

Dorina már nem tudott visszakérdezni, mi is az az ajándék, mert Dani szája a szájához ért, csokiízű és csokiillatú volt, milyen jó is, amikor a csoki és az eperfagyi utóíze így találkozik, mosolygott.

Órákkal később ért vissza a panzióba, már lement a nap, de még nem sötétedett. Valószínűleg, bár ezt sosem vallotta volna be, szándékosan provokálta a nagyapját, főleg amikor a bejárat előtt érzelmesen elköszönt a fiútól.

Egyenesen a szobájába sietett, örült, hogy nem találkozott senkivel, és előkotorta a strandtáskájából a papírokat, amelyeket Dani bízott rá.

– Ha nem tudod, mi legyen ezzel, akkor add oda apádnak – mondta –, ő majd tudja, mit csináljon.

– Mi ez?

– Apám írta, kinyomtatta nekem, hogy lássam, milyen család… vagyis hogy milyen veszélyes a nagyapád. Azt mondta, apád talán tudna vele mit kezdeni, de ő nem fogja odaadni neki. Ma találkoztak, ennyit tudok.

– És mik ezek a papírok?

– Belenéztem, átfutottam. Ijesztő. De szerintem apám azért adta oda, hogy továbbítsam apádnak.

– Tud rólunk? – hűlt el Dorina. Az előző esti randevún hallottak alapján nem feltételezte, hogy Dani mesélt az apjának kettejükről.

– Megbeszéltünk pár dolgot – bólintott büszkén a fiú. – És utána odaadta nekem ezt a paksamétát azzal a megjegyzéssel, amit már mondtam.

Hát most Dorina kezében volt a paksaméta, és belelapozott.

Mindenféle régi dologról volt ott leírás, eléggé bűnszövetkezetszerű dolgokról, de megütötte a szemét Zollner Kornél neve. Olvasott, nem értett mindent, ám azt igen, hogy Dani apja meg Kornél és még egy pár, számára ismeretlen ember hihetetlenül rafinált módon szerzett pénzt emberektől. Átverések, lehúzások, recepthamisítások, drogkereskedés, illegális piakereskedelem, ilyesmik. Eléggé gáz, de az anyjától tudta, hogy Hársfalvinak voltak ügyei. Ám hogy Kornél ismerte őt, sőt benne volt a buliban?

Eléggé meglepte, mert egy nyámnyila, nyálas celebnek vélte, aki imádja a saját képét mutogatni a tévében.

Továbblapozott. Egy üres papír következett, majd egy újabb teleírt lap, H. ügyei címmel.

Időbe telt, mire rájött, hogy az a bizonyos H. az ő nagyapja.

A felét sem hitte el annak, ami a papírra volt írva, de ami hihetőnek tűnt, az is rémes volt. Zsarolással vett földek, valami illegális hitelszerződés, lefizetett emberek mindenféle állami cégeknél, önkormányzatnál, egy vállalkozó, aki szembeszállt a nagyapjával egy földterület hasznosításával kapcsolatban, aztán félholtan találtak rá, állítólag elüthette egy autó, sosem derült ki, hogy ki vezette… Úristen. Rettenetes dolgok.

Nem tudta, mit tegyen. A nagyapja mindig is utálta az apját. És viszont. Ha most ezt odaadja az apjának…

Másrészt, ahogy végigpörgette a lapokat, bár nem értett hozzá, úgy sejtette, ezek olyan bizonyíthatatlan dolgok. Amit Kornélról meg magáról és a haverjaikról írt Dani apja, az mind elmesélés volt, egyes szám első személyben. Dorina nagyapjáról azonban nem ilyen visszaemlékezést írt, hanem évszámokat, helyszíneket, rövid, tényszerű leírást.

A fene tudja, mi ez az egész. Hársfalvi biztosan dühös a nagyapjára a feljelentés miatt, ám azt Dorina is tudta, hogy a nagyfater nem az a viráglelkű ember.

Az apja pedig normális férfi. Felnőtt. Újságíró. Döntse el ő, hogy mit tesz.

Pár perccel később bekopogott az apja vendégszobájába. Mivel nem kapott választ, benyitott. Nem volt bezárva, viszont a szobában nem volt senki. Így aztán fogta a paksamétát, lerakta a bevetetlen ágyra, és már ott sem volt.

Lesz, ami lesz, az apjára van bízva.

Kornél

2016. július 6., 9 óra

Mindennel végzett, amivel csak végeznie kellett. Áldotta az eszét, amiért évekkel korábban, még Larával elrepültek nyaralni Anguillára. Ez egy csodálatos kis gyöngyszeme a karibi szigetvilágnak, világos, majdnem hófehér, selymes homokos öblökkel, türkizkék tengerrel, rengeteg kókuszpálmával. Meg pénzes turistákkal, impozáns villákkal – egy igazi karibi álom.

Anguilla nemcsak turista-, hanem offshore-paradicsom is. Kornél itt alapított a nyaralásuk alatt egy offshore céget, pár nap elég volt hozzá, és a szigeten a diszkréció is számít, rengeteget.

Erre az offshore cégre átutalt egy összeget Kálmán pénzéből, már akkor, amikor látta, hogy Lara egyre veszélyesebben költekezik. Kell egy kis tartalék arra az esetre, ha lebukna Kálmán előtt.

Akkoriban abban bízott, hogy Kálmán nem fogja feljelenteni őt (bűncselekmény gyanúja esetén rendelheti csak el a bíróság az Anguillán bejegyzett cég adatainak nyilvánossá tételét), vagy ha igen, már akkor is biztonságban lesz a számlán lévő pénz egy része legalább. Persze az a pénz a Karibon nem lenne elég egész életére (már ha hosszú életű lesz), de több mint a semmi. Ráadásul… na mindegy, már távol jártak a gondolatai.

Mert várt rá egy kis ház is, a messzi szigeteken. Amiről Kálmán csak ábrándozott, azt ő már korábban megvalósította.

És nem félt lépni. Meglépni.

A St. Lucia nevű gyönyörű szigeten vár rá a boldogság, gondolta, amikor a Katona Gábor nevére szóló, valódi, de az ő fotóját tartalmazó útlevelét felmutatta a beszállókártyájával együtt a párizsi repülőtéren.

Ha Kálmán figyelteti, akkor tudhatja, hogy még egy éjszakára foglalt szállást egy olcsó zürichi panzióban, az útlevele, az igazi most is ott van a panzió recepcióján.

Ő pedig átszállásokkal ugyan, de Anguilla szigetére indult.

Frankfurtban még volt ideje kimenni a városba. Elkészített egy videót, vett egy képeslapot, megírta, postára adta. Aztán visszazötyögött a reptérre.

És most a beszállásra várt. Mosolygott, amikor arra gondolt, hogy pár perccel korábban a reptér egyik nyilvános netes bokszáról milyen e-mailt írt hamis néven, a gondosan kitalált címre.

„Szeretlek. Nagyon várlak, az érkezési oldalon leszek, szalmakalapban. :)”

Talán mostanra Lara már el is olvasta a levelet.

És hamarosan el is indul hozzá.

A többi ellopott pénzzel, a más névre megvett és azóta eladott ingatlanok árával együtt.

Hogy végre boldogan éljenek, többé ne lebegjen felettük Damoklész kardja.

Ennek az időnek is el kellett jönnie, és még jó, hogy nem akkor, amikor már Heléna elköteleződött mellette.

Nem így tervezte ugyan a dolgokat a kezdettől fogva, de ezért fontos, hogy legyen az embernek egy B terve is.

Heléna

2016. július 9., 7 óra 30 perc

– Láttad a Hírszoba reggeli cikkét? – Heléna szinte kiabált a telefonba. Nem igaz, hogy Ábel pont most nincs vele, és mi köze lehet az egészhez? Miért ment olyan vihargyorsasággal Pestre tegnapelőtt?

– Most ébresztettél fel, hogy láttam volna?

– Be kell vallanod, hogy emiatt mentél el.

– Mi miatt?

– Hogy írhass bele, vagy felderítsd…

– Pontosan miről beszélsz?

– A cikkről. Kornélról. Mit csináltál tegnap, utána nyomoztál? Úgy rohantál el, mint aki megtudta, hogy egy napja van felvenni a lottófőnyereményt.

– Már mondtam, hogy egy interjúm volt tegnap. Tegnapelőtt este tudtam meg, hogy itt forgat Magyarországon Harrison Ford, a Szárnyas fejvadász második részét, és interjút adna a Hírszobának. Tegnapra szólt az interjúidőpont. De mondtam, hogy ma visszamegyek, csak még aludtam… Történt valami?

– Ó. És szexi volt?

– Harrison Ford?

– Ki más?

– Hát nem tudom, én azt hittem, jobban fest.

– Na menj már. Látod, amiről beszéltem?

– Hol?

– Mondom, nyisd már ki a Hírszoba alkalmazását a telefonodon, vagy a laptopodon nézd meg. Nem hiszem el, hogy nincs benne a kezed ebben a dologban!

– Ne őrjöngj, kérlek. Még nem vettem be a vérnyomáscsökkentőmet.

– Akkor majd vedd be, miután letesszük! Nézd meg, most! – Nem tudott uralkodni magán, parancsolón csengett a hangja. Biztos volt benne, hogy Ábel intézte.

– Oké. Várj egy pillanatot…

– Várok, de könyörgök, ne menj el még pisilni meg kávézni…

– …

– Hallod?!

– Itt is vagyok. Mit nézzek? Itt a vezető anyag. Hűha. Táncos Kálmán lebukott? Azt a mindenit!

– Ki a jóisten az a Táncos Kálmán?

– Tudod, Kiara bátyja. A tévés csaj bátyja. Mellesleg vagy nem mellesleg: Kornél régi haverja, akivel azokban az ügyekben benne volt. Most olvasom, várj egy kicsit.

– Hát én leszarom Kiarát meg a bátyját is!

– Pedig, ha jól látom, előzetesben van, mert az egyik strómanja lebukott, és köpött. Kerecsendinek hívják. Mindketten előzetesbe kerültek. Keleti, Jónás és Horváth írták a cikket. Igen hosszú anyag, és alaposnak tűnik.

– Aha, hát nem erre gondoltam. Pörgess már lefelé!

– Azért ez elég érdekes sztori. – Heléna hallotta, hogy Ábel ébredezik végre. – Tegnap elfogadott egy táskában négyszázezer eurót ez a Kerecsendi, de úgy látszik, a kenőember beépített lehetett, mert… szóval követték a táska útját. Itt van egy videó is. Táncoshoz jutott el a táska, meg a lóvé, úgyhogy…

– Ábel, nem érted, hogy nem erről beszélek? Ki a fenét érdekel ez a hír? Gördítsd lejjebb, olvass tovább!

– Jól van. Várj, muszáj főznöm egy kávét…

– Mire az a kotyogós lefőzi, én agyvérzést kapok. Ülj már nyugton és olvass!

– Az igazság az, hogy fekszem. Ki vagy hangosítva, és én a telefonomon olvasok.

– Jó, nem érdekelnek az internetezési szokásaid, pörgess lejjebb az alkalmazásban, mert megőrülök!

– Á. – Röviden mondta, de Heléna sóhajtott, mert tudta, hogy megtalálta a hírt.

– Igen?

– Zollner Kornél befejezte a televíziózást, és elhagyta az országot. Hát szép.

– Idéznek is tőle, basszus. A főszerkesztője azt mondja, pár napja még csak szabadságot kért, de tegnap érkezett tőle egy hívás, és egy levél e-mailen, sms-ben. És van egy videofelvétel is. A videót a Hírszobának küldte. Nyilván nem véletlenül.

– Várjál, itt azt írják, hogy új lapot akar nyitni, az élet fontos dolgaival foglalkozni. Állítólag Frankfurtban készült a videó. Tehát…? Emigrált Németországba, és mosogatni fog? – Ábel hüledezett. – Meg kell nézni a videót.

– Nézd meg. Nézd meg, hallod?

– Jó, várj.

Heléna a telefonon keresztül is hallotta, amikor a videó elindult Ábel telefonján. Ő már vagy tízszer végignézte. A frankfurti Hauptwache a helyszín, a sétálóutca eleje. Kornél onnan jelentkezik be. Sápadt, sovány az arca, eltökélt a tekintete.

„Mindenkinek üzenem, aki szerette a műsorokat, amelyekben szerepeltem, hogy mától új életet kezdek. Meguntam a fényt, a szereplést, a kamerát, és az élet fontosabb dolgainak szeretném szentelni a napjaimat. Talán egyeseket megdöbbent a váltás, én azonban régóta vágyom rá, hogy szerényebben éljek, kevesebb reflektor legyen körülöttem, és hódolhassak immár talán hivatásként is a hobbimnak, a festészetnek, amelyben nem vagyok különösebben tehetséges, de mellette talán írni is fogok, amiben szintén nem vagyok zseni. Főállásban pedig egy boltban fogok dolgozni, nem mint tulajdonos, hanem mint eladó… Sajnálom, ha valakinek hiányoznék, nem tudtam másképp elbúcsúzni. Sok sikert nektek, jó tévézést, és legyetek bátrak, ha már régóta új életet akartok kezdeni!”

– Láttad? Végighallgattad?

– Láttam, hallottam, persze. Egyelőre még jó a szemem és a hallásom is, ráadásul ordít ez a telefon.

– És? – hagyta figyelmen kívül a megjegyzést Heléna.

– Nem tudom, mit mondjak. Elég hihetetlen, hogy elszegődik Németországba eladónak. Festés? Írás? Tőled mindössze egyetlen hobbijáról hallottam, a horgászásról.

– Én sem értem. Mi ez az egész?

– Mindenesetre valószínű, hogy az iratait nem ő rakta a kocsimba, hanem, mondjuk, az apád, hogy rám terelje a gyanút.

– Lelépett, egyetlen szó nélkül – motyogta a nő.

– Heléna, most komolyan azt gondolod, hogy ebben az én kezem van benne? Mégis, hogyan lenne?

– Nem tudom. De nálatok jelent meg – ingatta a fejét. – Ez az egész… olyan hihetetlen, és olyan megalázó… Nektek volt igazatok. Lelépett ez a szemétláda. Berezelt az eljegyzéstől. És így kér bocsánatot, még csak nem is személyesen, hanem beleszövi egy mindenkinek szóló üzenetbe. Jézusom, mekkora hülye vagyok!

– Sajnálom – mondta Ábel, de Heléna pontosan hallotta a hangján: egyáltalán nem sajnálja.

– Köszi.

– …

– Most miért hallgatsz?

– Mert úgysem mentél volna hozzá feleségül.

– Ezt meg honnan veszed?

– Ismerlek.

– …

– És te miért hallgatsz? Nincs igazam?

– Mekkora hülye vagy!

– Az előbb ezt még saját magadra mondtad.

– És ha ilyen jól ismersz, akkor mondd már meg, hogy miért jegyeztettem el magam vele, miért csináltam hülyét magamból?

– Azt, látod, nem tudom. Vagyis… talán azért, mert egy ideje nem történt semmi körülötted. Lehet, hogy unatkoztál. Kellett egy kis felhajtás, szükséged volt rá.

– Te megőrültél!

– Játszottál.

– Mondom, hogy megőrültél.

– Ez volt a játszótered. Tetszett, hogy imponálsz egy férfinak, miközben a világon minden, hidd el, minden férfinak imponálsz, csak nem mernek kezdeni veled.

– Ó. – Ezt az Ábelt nagyon szerette. Aki tud bókolni, és aki olyasmiket lát meg benne, ami talán nincs is…

– Te kérdezted.

– Megkérdezhetem azt is, hogy mi ez az egész a riportalanyoddal? A találkozásaitok, meg…

– Blankával? Az őrült apád engem gyanúsított, főleg mert tudta, hogy kiesett két óra az emlékezetemből. Blanka tulajdonképpen alibit biztosított, hiszen sejtette, hogy nem tettem semmit Kornéllal.

– Akkor van még egy kérdésem – bukott ki belőle, mielőtt még gondolkodott volna, és leállítja magát. – Kétezernyolcban, amikor azt állítottad, hogy egy miskolci riportra mész, mit kerestél a WestEndben egy nővel? Egy nagy mellű, keskeny derekú…

– Nyolc évvel ezelőtt? – vágott közbe Ábel.

– Igen, remekül számolsz.

– …

– Megcsaltál. – Ezt a szót most mondta ki életében először. Saját maga miatt nem ejtette ki eddig a száján, de most mintha minden mindegy lett volna már…

– Soha – felelte Ábel. Meleg volt a hangja. Sajnos ő is olyan, mint Kornél, gondolta Heléna. Hazudik.

– Hazudsz.

– Nem. Ha tudni akarod, mert én pontosan tudom, kétezernyolc márciusában mentem volna Miskolcra egy riportra, de helyette kaptam egy fülest egy képviselő, bizonyos Takács Jenő viselt dolgairól, és ehhez szereztem háttéranyagot. Azért nem mentem el Miskolcra, mert a volt asszisztense mesélt egy-két dolgot… Aztán csak egy évvel később sikerült lebuktatni az ingatlanpanamázásai kapcsán, de talán emlékszel a cikksorozatra…

– Valami díjat nyertél vele.

– Titkos volt az egész.

– Egy titkos ügy kapcsán bemész a WestEndbe? Hadd gratuláljak. Ott aztán a fél város láthat.

– Néha az a legjobb búvóhely, ahol sok ember van. És mondom, még egy évig dolgoztunk az anyagon.

– Miért nem mondtad meg nekem? És hol voltál akkor éjjel?

– A szerkesztőségben. De ha már itt tartunk, neked is volt…

– Mi volt?

– Kétezernyolc decembere. Rémlik valami? Én is jó vagyok a dátumokban. Szentpétervár, vendégszereplés, ahol ott sem voltál. Aztán rákövetkező évben megszületett Vera, és ha visszaszámolok, akkor is foganhatott, amikor te állítólag Szentpéterváron voltál vendégjátékon, ám mégsem ott voltál. – Ábel halkan beszélt, és Heléna beleborzongott abba, amit mondott. Akkor, ott azt hitte, egy kis lecke elég lesz Ábelnek, de sosem gondolta végig, hogy a férje azt feltételezheti: más lenne Vera apja.

– Jézusom. Meg akartalak leckéztetni. Edinával wellnesszeztünk egy magyarországi hotelben. Egész hétvégén.

– …

– Nem hiszed?

– Miért akartál megleckéztetni?

– Mert nem figyeltél rám. Mert márciusban azt hazudtad, hogy Miskolcon vagy, és attól kezdve egy csomószor állítólag a szerkesztőségben lebzseltél éjfélig.

– Mert azon a cikksorozaton dolgoztam. Ezt nevezik tényfeltáró újságírásnak, egy csapat kolléga dolgozott az anyagon egy éven keresztül.

– …

– Heléna, én sosem csaltam volna meg egy ilyen nőt, mint te vagy.

– Ezt mondhattad volna valahogy… személyesebben is.

– Heléna, én sosem csaltalak meg. Nem léptem félre. Hidd el, most is csak az apád miatt, kínunkban hazudtuk azt Blankával, hogy egymásba gabalyodtunk. Érted, hogy alibim legyen. Nevetséges ez az egész. Ez az egész feltételezés. Jó, piáltam sokat, és most is szoktam inni, bár igyekszem mértékkel, de nem mindig sikerül… Megbízhatatlan is vagyok, úgy szakmailag, mint a pontosságot tekintve, de téged soha az életben nem csaltalak meg. És tudod, miért?

– Miért?

– Mert soha nem érdekelt senki más. Mert az igazi nő mindig te voltál a szememben, és áldottam a szerencsémet, hogy nem rúgtál ki. Mármint addig a percig, amíg ki nem rúgtál.

Heléna mosolygott, de közben könnyezett is. Élénken élt az emlékezetében az az este, amikor vendégeket vártak nyolcra, de Ábel részegen, tizenegykor érkezett haza. Még aznap este véget vetett a házasságuknak.

– Hallasz?

– Aha. – Nem akarta, hogy Ábel meghallja: sír.

Fura dolog percekig hallgatni a telefonban, ám velük ez történt. Egyszer csak megszólalt a férfi:

– És most mi legyen?

– Nem tudom.

– Jó. Én sem. Én sosem döntöttem semmiről, csak hogy tudd. És ezután is ilyen döntésképtelen faszi leszek, mert ilyen vagyok.

– Oké – bólintott Heléna. – Akkor mit szólnál, ha én döntenék?

– Legyen így.

– Vedd be azt a kurva gyógyszert, szokásod szerint kávéval, aztán ülj be a kocsiba, és gyere ide!

Hallgatás, de tudta, hogy nemcsak ő kuncog, hanem Ábel is.

– Repülök – mondta végül a férfi, és bontotta a vonalat.

Blanka

2016. július 9., 11 óra 30 perc

Azért jó újságírókkal barátkozni, mert ők villámgyorsan kiderítik, hogy egy borostás, negyvenes, Miki nevű zenész, aki mellesleg reklámzenék szerzéséből él, kicsoda valójában, és hol lehet – gondolta Blanka. Legalábbis biztosan nem villásreggelizett volna a Gerlóczy teraszán Makai Mikivel, a ma már inkább retrónak számító rockzenekar, a Funny Alarm szólógitáros-énekesével, ha Ábel nem deríti ki öt perc alatt, hogy kiről beszélt, amikor említette neki a korábbi papírboltos találkozást.

Sosem volt ennyire bevállalós, és nem is kereste ő maga a pasik társaságát, de a balatoni kávézóban és később a papírboltban megismert férfiról többet akart tudni. Érezte a szimpátiát a részéről, és nem volt nehéz megszereznie a telefonszámát. Természetesen sejtette, hogy a zenészeken általában csüggenek a csajok, akik feleannyi idősek, mint ő, de nem volt veszíteni valója. Miki pedig emlékezett rá, és ő javasolta a közös reggelit. Blanka este vonattal érkezett Budapestre, az egyik volt osztálytársnőjénél szállt meg, akivel fura módon évek óta leveleztek és fotókat küldözgettek egymásnak a Facebookon, és reggel még el is vitte őt a metróig.

Másfél órát ültek a tányérjuk fölött, és alig nyúltak az ételhez. Nem azért, mert nem ízlett, hanem mert mindketten egy új világot tártak a történetükkel a másik elé, mégis érezve, hogy van a két világ között átjárás. Hogy mennyire tartós az az átjáró, azt persze Blanka nem tudta, de nem is tartotta fontosnak. Egyszerűen csak kiruccant otthonról, tudta, hogy a napokban befejezi a fordítását, és már elkezdett kirajzolódni a fantáziájában egy történet. Talán csak rövid írás lesz, de ha igaza van Ábelnek, és van benne tehetség ahhoz is, hogy csűrje-csavarja a sztorit, akkor hagyja majd, hogy kézen fogják őt a szereplők, és húzzák magukkal, akár egy egész regényen át.

Véget értek a kihallgatások, olvasta a cikket Kornélról, sőt látta a videót is. Örült, hogy Ábel így már minden gyanú fölött áll, és ő is felszabadul lassan… Hogy miért nála kötött ki Ábel azon a bizonyos estén, azt nem tudták megfejteni, de arra jutottak, hogy kaphatott valami szert, talán éppen Kornéltól, és az megsokszorozhatta az ital hatását. És talán éppen akkor érkezett oda ez a Kerecsendi, meg valami haverja… Kornél még el tudott menekülni valahogy (nyilván, hiszen Frankfurtból jelentkezett az interneten), ez a Kerecsendi meg megkérdezte Ábelt, hová vigye, aztán Ábel a beszélgetésük hatására, vagy ki tudja, miért, bemondta Blanka címét. De az is lehet, hogy a telefonja naptárjából nézték ki a címet, mi van utolsónak beírva. Bármi előfordulhat, és immár teljesen lényegtelen is.

Azt is tudta, hogy Kerecsendi a bajkeverő főnökével együtt előzetesben van, de ez a történet egyáltalán nem érdekelte, bár sejtette, hogy Ábel keze benne lehet.

Az már inkább foglalkoztatta, hogy egy hét múlva, vagyis a következő hét végén Miki a Balatonra jön, állítólag a régi háznál van még pakolnivalója, Blankát kérdezte, vele tartana-e. És ő miért is ne tartana vele? Kedves, jóképű, halk szavú, szimpatikus férfi, aki szereti Ázsiát és a soulzenét is, nem csak a rockot. Lehetne ennél jobb kedvenclistája?

Kornél

2016. július 9., 17 óra

Előző nap megérkezett, gondoskodott az átutalásról egy másik számlára, amely egy újabb, amerikai névre szólt, és amihez szintén tartozott eredeti, kifogásolhatatlan útlevél. Majd tovább is utazott egy kisebb utasszállítóval Saint Luciára, ahol már várta a kis ház, közel a parthoz. Borostás volt az arca, a haját rövidre borotválta, alig néhány milliméteresre. És elvegyült a szigeten a tengerjáró hajóval egy napra odaérkező turisták között.

A ház üres volt, de hamarosan ketten lakják majd.

Délután már kiment a Hewanorra reptérre, mert nem tudhatta, melyik nap érkezik Lara. Emberi számítások szerint – mivel Lara nemigen kedvelte a komplikált átszállásokat – a brit légitársaság gépével száll majd le, de ebben persze nem lehetett biztos. A lelkére kötötte, hogy amennyiben eljön az idő, használja a második útlevelét, amit tőle kapott, és a lehető legnagyobb elővigyázatossággal repüljön. De Larát ismerve nem fog hatszor átszállni, hogy megérkezzen.

Amikor eldöntötték, hogy elválnak, akkor Kornél már érezte a jelekből, hogy ég a lába alatt a talaj. Még nem szólt, nem is üzent neki Kálmán, ő azonban tudta, hogy így már nem mehet tovább. Persze már évek óta sejtette, de amikor először felmerült a sajtóban, hogy Kálmán visszajön Brüsszelből, már nyilvánvaló volt, hogy exbarátja előbb-utóbb rátalál. Lara beszámolt róla, hogy A Test milyen tékozlóan él, bár Kornél nemigen tudta volna elképzelni, hogy valaki több pénzt szór el hülyeségekre Laránál.

Kénytelen volt bevallani neki már korábban, hogy előbb-utóbb problémája lehet „adózási szempontból”. Erre fogta, hogy a lány nevére vásárolta az ingatlanokat. Hát volt benne rizikó, de imádta Larát, megbízhatónak tartotta – és senki más bizalmasa nem volt.

A váláskor megbeszélték, kirakatper lesz, hangos válás, hogy mindenki tudjon róla, és arról is, hogy Lara megkopasztotta őt – aztán egy ideig nem találkoznak. De ez nem tart majd sokáig – egy darabig mindketten eljátsszák, hogy már máshol tartanak az életben, mint a kapcsolatuk idején –, aztán hamarosan el fog jönni az idő, amikor mennie kell, repülni a karibi St. Luciára, és akkor Lara is vele tart.

Lara megígérte, biztatta, bátorította.

És most hamarosan megérkezik.

Várni fog rá.

Ha ma nem szállt le, majd jön valamelyik következő járattal. Kihúzza egy ideig a tartalékaiból, de persze nem jó egyedül. És Larával már annyiszor átbeszélték, milyen izgalmas és romantikus lesz, amikor álnéven, a világtól elvonulva élhetnek egy karibi szigeten, ahogy Lara mondta: a Porcukorparton. Mert a házat is Lara választotta. Igaz, először nagyobbat, impozánsabbat akart, de aztán belenyugodott Kornél választásába. Tetszett neki, hogy kagylókkal van kirakva a kerítés, és pálmák nőnek a kertben.

Lara ma nem jött meg.

De holnap vagy holnapután megérkezik.

Ábel

2016. július 9., 22 óra

– Jót főztél – mosolygott Heléna. De aztán nem bírta ki. Amikor Ábel arcán meglátta a várakozást, nem is késett a beszólás. – Mi van, prémiumot kaptál?

– Nagyon vicces. Ha elviszlek titeket étterembe, az a baj. Ha nem viszlek, az a baj. Mindig így volt.

Szíve szerint persze elmondta volna, hogy igen, prémiumot kapott, méghozzá azért, mert egészen használható információkat adott a Táncos-Kerecsendi anyaghoz. Kerecsendire az újságírók álltak rá a Hírszobától, meg a főnökük riasztotta a nyomozókat. Nem gondolták, hogy foglalkoznak az üggyel, de Táncos már másnak is szúrhatta a szemét, ki tudja… vagy csak meg akarták leckéztetni, mert sok volt már a lopás, vegyen vissza magából.

Mindegy, Ábel megkapta a prémiumot a témáért. És kapott még valamit: Hársfalvi leírását a régi Táncos-ügyekről, beleértve Kornél szerepét is, meg Hofbauer viselt dolgairól. Nem használta fel egyiket sem, de lefotózta az oldalakat és elmentette a felhőben. Nem is tervezte felhasználni, ám annyira hülye nem volt, hogy kidobja az anyagot.

– Szerintem jobb, hogy nem apa főzött – tette hozzá Vera.

Vacsora után hazakísérték Dorina ma feltűnően búskomornak látszó barátnőjét, Maját, és ők Helénával meg a három gyerekkel együtt sétáltak a Villa Hof felé.

– Mit szólnátok egy kis versenyhez? Rohanjunk előre – javasolta Dorina a testvéreinek, akik örömmel belementek a játékba.

– Mi lesz most? – kérdezte Ábel, amikor kettesben maradtak.

– Mi lenne?

– Hát… pszichológusod leszek, vagy a barátod, vagy micsoda?

– Táncolhatnál velem. Már napok óta ki akarom táncolni magamból a feszültséget.

– Ahhoz én kevés vagyok. Szó sem lehet róla.

– Ábel, ehhez nem kell tudnod táncolni.

– Akkor jó, mert ugye nem is tudok, és nem is fogok. Soha.

– Rendben. Azért kössünk egy fogadást…

– Nem fogadok.

– Mert tudod, hogy én nyerek.

– Lehet, hogy te fogsz nyerni.

– Akkor fogadjunk arra, hogy apám ki fogja fizettetni veled a magánnyomozók számláját – kacagott fel Heléna, de látszott rajta, hogy komolyan gondolja.

– Az tuti, és meg kell mondjam: biztosra nem fogadok. De nem kapja meg a számla árát.

– Szokás szerint nem kapja meg – mosolyodott el Heléna. – Hát most már ragaszkodsz a hagyományokhoz, nem igaz?

Nevettek, aztán követték a gyerekeket a sötétben.

Tudták: már nem telik el sok idő, és hazaérnek.

Két évvel később

Kornél

2018. július 9.

Két éve minden délután ott állt a reptéren, mint egy idegenvezető.

Két éve mindennap várta, hogy Lara kisétál az üvegajtón, trendi bőröndöt húzva maga után.

De Lara eddig nem érkezett meg. Nem is írt, nem csöngött már ki a régi kártyás telefonja, nem adott hírt magáról. És a pénzről sem.

Azonban Kornél nem adta fel. Mert ha csak egyszer is úgy érzi, hogy le kell mondjon róla, akkor saját magáról, a saját életéről is lemond.

Holott az élete még fontos volt számára, pont most érezte meg, mennyit ér az élete, hogy nap nap után figyelt, egyetlen percre sem lazíthatott igazán.

Hiszen Kálmán megúszta az ügyét, miért is ne úszta volna meg. Kornél mázlija volt, hogy pont akkor, amikor ő lelépett, Kálmánnak más dolga lett, hiszen előzetesbe került a kis jobbkezével együtt. Ám Kerecsendi végül visszavonta a vallomását, legalábbis azt a részt, amely Kálmánra nézve terhelő volt, és az is „kiderült”, hogy a Kálmánnak adott táska nem pénzt tartalmazott, vagyis két táska volt, amit összecseréltek (szóval rohadt nagy hazugság az egész, gondolta), Kálmán pedig továbbra is szabadon és szabadlábon élhette otthon az életét. Sőt azóta talán már Kerecsendi is elhagyta a börtönt.

És a Kálmán-félék nem felejtenek.

Bármikor megjelenhetnek, bármikor elkaphatják hátulról az utcán, amikor baktat hazafelé a halászhajójáról a házába. Sosem lehet biztonságban. Talán csak akkor, ha Lara megérkezik.

Akkor majd továbbállnak egy másik szigetre, egy nagyobb házba költöznek, és sokkal izgalmasabb lesz az életük, mint amilyen életet most Kornél él.

Addig pedig marad a várakozás, Lara nem egy hazug csaj.

Meg fog érkezni. Holnap.

Minden este ezzel a reménnyel indult haza a repülőtérről.

Blanka

2018. július 10., 17 óra

– Kérjük, a szingapúri járat utasai fáradjanak a G7-es kapuhoz, hamarosan kezdődik a beszállás!

Blanka meghallotta a hívást, és intett a férfinak, menjenek.

Mikinél hátizsák volt, nála csak egy kézitáska. Három napot töltenek Szingapúrban, aztán továbbutaznak Malajziába, és onnan ki tudja, hová… Hat hónap szabadság, hat hónap utazás.

Blanka fordít és ír. Miki zenét szerez. És közben felfedeznek új világokat. Kicsit sajnálta otthagyni a Balatont, de oda bármikor visszatérhet. Visszatérhetnek. Most vár rájuk a nagy kaland.

– Ez az – nyújtott át szemérmesen egy paksamétát már a repülőn a férfinak. – Tudom, hogy fura ennyi papírt kezelni, meg…

De aztán nem folytatta. Miki kinyitotta a dossziét, és olvasni kezdett.

Ő a regénykéziratának az első olvasója.

A férfi belemélyedt a történetbe az első oldalak után.

Még sosem történt Blankával ilyesmi, hiszen ez volt az első regénye, és Miki az első olvasója, és Blanka tudta, hogy a tízórás repülőúton végig az arcát fogja figyelni, ahogy falja a sorokat. Semmihez sem fogható izgalmat jelentett lesni, figyelni a regényébe, a történetébe látogató első ember reakcióit. Hálásan gondolt Ábelre, amiért erőt és lendületet adott neki az íráshoz.

Heléna

2018. július 14., 18 óra

– Igen. – Érthetően, hangosan csengett a válasza.

A lányok, Dorina és Maja, aztán a két fiú, akivel jöttek: Dorina barátja, Hársfalvi Dani, és Maja helyes, jóképű kis pasija, akivel karácsonykor jött össze, tapsolni kezdtek. Hozzájuk csatlakozott Klári, aki kezdett magára találni a válás után, továbbá Vera, Márk, majd lassan tapsvihar tört ki. Még az apja is összeütötte kétszer a tenyerét. Heléna mosolyt küldött a kertben ülő násznépnek, és mielőtt még az anyakönyvvezető felszólította volna őket a csókra, odalépett Ábelhez és szájon csókolta. A násznép körében felharsant a nevetés.

Mennyi minden történt az elmúlt két év alatt… Kornél nyomtalanul elmúlt belőle, ez is annyira furcsa. Talán mert egy képeslapon, egy frankfurti képeslapon búcsúzott… Ábel elmesélt neki egy történetet, legalábbis ahogy ő képzelte az egészet: szerinte Kornél lenyúlta annak a politikusnak, Kiara testvérének a pénzét, és lelépett vele. És tutira nem Frankfurtban él, hanem valami olyan helyen, ahol nem találják meg. Legalábbis remélheti, hogy olyan helyen él.

Heléna nem tudta, mi lehet az igazság, de már nem is nagyon érdekelte.

Az, hogy Ábellel tisztázni tudták, mi zavarta őket a múltban (még ha csak telefonon tudtak is beszélni erről), váratlan volt, és új csatornákat, új lehetőségeket nyitott ki az életükben.

Ábel csak nevetett, amikor Heléna megkapta a napi reggeli műsort az egyik csatornán, egész nyárra. Hetente háromszor a Balatonról élő jelentkezés, műsorvezetőként.

– Szerintem nem is tudsz beszélni – húzta. – Legalább járhatnál beszédórára.

– Csak irigykedsz – vonta meg a vállát Heléna. Igazság szerint nagyon is szeretett szerepelni, és örült, hogy a Te vagy a legjobb!-ban felfedezték másféle szerepkörökre is. Negyvenhat évesen, bármilyen ruganyos – és Ábel szerint gyönyörű – a teste, a tánc már nehezebb. Legalábbis egy klasszikus szerepre felkészülni már gyötrelem és kín, úgyhogy tudomásul vette, tovább nem zsigerelheti ki a testét. Néha elvállalt egy-egy bemutatót, hivatalosan – még ha röhejesen hangzott is – nyugdíjba vonult, és egyfajta új karriert építgetett a televízióban. Hogy ez meddig tarthat, nem tudta, de most jól érezte magát, és szerinte nem volt rosszabb, mint a „tanult” műsorvezetők, tévések.

Örült volna még egy gyereknek, de tudta, hogy nem lesz könnyű. Mindegy, a sorsra bízta: történjen úgy, ahogy történnie kell.

Gratuláció közben (még az apja is gratulált mindkettejüknek!), egy menő, ismert rockzenekar kezdett bele az egyik Aerosmith-számba. Ábel intézte, hogy eljöjjenek, és csak nekik játsszanak.

Miután mindenki gratulált, Ábel a fülébe súgta:

– Bár nem fogadtunk… de mit szólnál egy tánchoz? Csak egyhez…

Mindenki előtt? Ábellel? A csopaki panzió kertjében?

Örömmel!

A zenekar belevágott egy lassú számba, I Don’t Want To Talk About It, eredetileg Rod Stewart, nem is annyira passzol ide, gondolta Heléna, és megfogta Ábel kezét.

Lerúgta a magas sarkú cipőt, és átölelte a férfit, megtéve az első tánclépéseket.

– Nem hagytad, hogy vezesselek! – mondta később Ábel.

– Mert majdnem beleestünk a medencébe. Belevezettél volna menyasszonyi ruhában a vízbe!

– Nem bízol bennem.

– De. Csakhogy egy vagyon volt a ruha.

– Apád fizette? Remélem, igen.

– Igen, tudod, hogy ő akarta megvenni, kifizetni. De tényleg egy vagyon volt, és nem tudom, érheti-e víz.

– Leszarom. Akkor most fürdesz!

Katt, katt. Rengeteg fotó készült arról, ahogy a friss házasok beleugranak a vízbe. Igazság szerint Heléna nem ugrott, hanem Ábel dobta be, és az ifjú feleség a nevetéstől majdnem megfulladt.

Végül úgy emlékeztek vissza rá, hogy a világ legjobb esküvője volt.

Attól függetlenül, hogy Hofbauer másnap benyújtotta a menyasszonyi ruha számláját Ábelnek.

Fejős Éva eddig megjelent művei:

Holtodiglan (1999, új kiadás

Most kezdődik címen 2013)

Bangkok,tranzit (2008, 2013)

Hotel Bali (2008, 2014)

Csajok (2009, 2016)

Eper reggelire (2009, 2015)

A mexikói (2010, 2016)

Cuba Libre (2010, 2015)

Dalma (2011)

Helló, London (2011, 2016)

Karácsony New Yorkban (2011, 2015)

Karibi nyár (2012, 2016)

Szeretlek, Bangkok (2012, 2017)

Most kezdődik (Holtodiglan új kiadás 2013)

Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014)

Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014)

November lánya (2014)

Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015)

Utazz velem! – kreatív színező (2015)

Sosincs késő – kreatív színező (2016)

Holiday (2016)

Újra veled, Sydneyben (2016)

Bébi. Bumm! - Jesszus, szülni 40 fölött? (2017)

Angol nyelvű e-könyvek:

Bangkok Transit (2013)

Hotel Bali (2014)

Vacation in Naples (2015)

Kedvezményesen megvásárolhatóak a kötetek

Fejős Éva kiadói webshopjában: www.erawan.hu

FEJŐS ÉVA

Bébi. Bumm!

Semmiben sem vagyok biztos,

csak abban, hogy mindjárt szülök

– Ez a mai lesz az utolsó nyugodt éjszakátok jó időre, ugye tudod? – az egyik barátnőm kérdése visszhangzik bennem. Vasárnap van, és még mindig nincsenek tipikus terhességi panaszaim, azon kívül, hogy nem tudok sokat enni a hónapokkal ezelőtt fellépett reflux miatt, és sajnálatos módon nem kívánom a kávét, pedig jó pár csésze kapucsínó volt régen a szokásos adagom. Azért már elég nagy a hasam, ami normális, mert holnap, hétfőn eljön a nagy nap, a császármetszés napja. Valahol tudom, érzem, hogy a gyerek rá fog találni a ritmusomra, a ritmusunkra, és nem fogja végigsírni az éjszakákat. De ki tudja… Két család is lakott felettünk a másodikon (egymást váltva persze), velük csináltuk végig a két-két gyerek születését, akár akartuk, akár nem, és mind a négy gyerek évekig végigzokogta az éjszakákat. De hol van az már. Eszembe sem jut. Az ember a saját gyerekét várva másképp gondol mindenre, még a végigzokogós éjszakákra is.

De abban biztos vagyok, már csak huszonnégy órát lesz a világ ugyanolyan, mint évtizedekig volt. És holnaptól minden más lesz.

Még egy utolsó nagy túrát teszek a Westendben, végignézem a kirakatokat, veszek ezt-azt, beülnék kávézni is, ha kívánnám, végül megszavazok magamnak egy limonádét, végigmustrálom a szűk farmereket meg a farmerszoknyákat, mennyi minden vár majd rám a tél végi leárazáson. Egy igazi, laza nap, még anyunál is járok, kutyázom egy nagyot, Lepke, a golden retriever kilenc hónapon át folyamatosan a hasamnak dőlt, amikor felpattant mellém a kanapéra, hát ezt most utoljára megteheti. Otthon aztán arról beszélgetünk a párommal, hogy meg kéne most nézni egy filmet vagy kártyázni, mert mindjárt eljön az idő, amikor ehhez már komoly logisztika kell. Teljesen elképzelhetetlen számomra egyelőre, hogy holnap már a karomban tartom a kislányunkat, úgy érzem, még alig telt el néhány hónap, még csak most látszik, hogy terhes vagyok, aztán már jön is a gyerek? Soha életemben nem repültek el ilyen gyorsan a hónapok, mint most. Még a bangkoki telek-tavaszok is csak vánszorogtak ehhez képest. Még vannak olyan terhescuccaim, amiket fel sem vettem, mert még mindig nagyok rám.

De mindegy, a naptár azt mutatja, hogy holnap véget ér ez a kilenc hónap. Egyáltalán nem vagyok ideges, amikor elalszom, csak azért drukkolok, hogy kialudjam magam, ahogy mondani szokták: „hosszú időre utoljára”.

Hihetetlen gyorsan eljön a hétfő. Repülnek az órák, és hajnalban máris ott állunk az orvosommal és a választott szülésznőmmel a János Kórházban. Mosolyogva mondják, hogy minden rendben fog menni. Tudom, hogy így lesz, de azért már kezd remegni a lábam. Ám elképesztő tempóban történnek a dolgok, Márti, a szülésznő intézkedik, és máris a szülőszobában készülődöm. A kislányom apukája hihetetlen nyugalommal figyeli, ahogy bekötik az infúziót, de persze tuti ideges, mondjuk nálam biztosan nem jobban. Percenként pisilni járok, magammal cipelve az infúziós állványt, egész addig, amíg kiadják az ukázt: irány a műtő. Hát innen már robog velem az expresszvonat, egészen addig, amíg össze nem futunk (én egy hordágyon, ő a saját lábán érkezve) az orvosommal a műtő előterében, és ő mond valamit, egyáltalán nem tudom, mit, de egész fellelkesülve ülök át a műtőasztalra, ahol megkapom a gerincembe az érzéstelenítést. És onnantól elárad bennem a nyugalom. Persze nem mondom, nagyon furcsa, ahogy már nem érzem a lábamat, ahogy egy pillanatra elkap a hányinger, de aztán elkezdődik a császármetszés, és jó negyedórával később hallom, ahogy felsír a gyerek. Nem akarom elhinni, hogy ez velünk történik. Még alig feküdtem fel az asztalra, még alig voltam terhes, még alig jöttünk meg a nyári utazásból, amikor ő már velünk volt… és máris itt van. Elhihetem? De a baba kitartóan üvölt, úgyhogy talán elhihetem. Valaki felkiált: – Nyolc óra ötvenhárom!

Baba el, még nem láttam, öt perc telik el, mire odahozzák. És sorolják: kétezerkilencszáz gramm, ötvennégy centi, 10/10 apgar. Az egyik műtősnő odatartja az arcomhoz. Most látom őt először, ami persze hogyan is lehetne másképp, de mi „mozizni” sem jártunk, ultrahangvizsgálaton akkor voltam a terhességem alatt, amikor orvosilag indokolt volt. Annyi egyforma ultrahangfotót láttam már babákról, biztos voltam benne, hogy a miénk is ugyanolyan lesz a képeken, én arra vágytam, hogy majd az életben lássam meg őt először „4D-ben”.

Linda hunyorog, még ott az arcán is a magzatmáz, egy pillanatra összeér az orrunk, adok neki egy puszit. Teljesen komolyan néz rám, azt kell higgyem, hogy lát. Egyelőre olyan bonyolult és összetett bennem minden, hogy nem is tudom, mit érzek. Csak összenézünk, most már együtt megyünk az úton.

Elkészül az első fotó, éppen akkor, amikor összeér az orrunk, örökre hálás leszek ezért a képért a műtősnőnek. Máris viszik őt ki, az apukájához, aztán mosdatni, felöltöztetni, pár percre felmelegedni az inkubátorba. Engem varr a tanár úr, nem érzek fájdalmat, nyugodt vagyok, lebegek. Anya lettem, egészséges a gyerekem.

Hat óra hossza az az idő, amíg nem kelhetek fel, hát ez csak egy éjszakányi (igaz, még délelőtt van), ki fogom bírni.

És a szervezetem már valószínűleg jól van, de legalábbis kezd visszaállni a régi működésem, hiszen kapucsínóért „kiabál”, kilenc hónap után először. (Nem merem közölni senkivel, csak később Dia barátnőmmel, aki éppen úton van hozzánk a kórházba, és kikönyörgöm, hogy álljon meg egy Starbucksnál és hozzon egy lattét, ha lehet, vaníliásat, amire az elmúlt hónapokban gondolni sem tudtam, most meg a legnagyobb csészére vágyom belőle.)