LILIANA HART

Go-go girl a pácban

(Go-go girl sorozat, 4. rész)

A fordítás alapjául szolgáló mű: Whiskey, You’re the Devil by Liliana Hart Copyright © 2014 by Liliana Hart Originally published by Createspace Minden jog fenntartva!

FORDÍTOTTA: LAMI JULI

Copyright © 2014 by Liliana Hart Hungarian translation © 2015 by Lami Juli © Erawan Könyvkiadó, 2016

Felelős kiadó: Fejős Éva Szerkesztette: Papp Diána A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes Borítóterv: Cantinart

Borítóillusztráció: Shutterstock Elektronikus változat:

Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5469-27-5

A gyerekeimnek

Mert beéritek pizzával is, amikor leadásom van.

Köszönöm, hogy ilyen csodálatosak vagytok.

El sem tudjátok képzelni, mennyire szeretlek titeket.

Általában elkerülöm a kísértéseket,

kivéve, amikor nem tudok ellenállni nekik.

Mae West

Prológus

Csütörtök

Egyszer egy nő a fülem hallatára azt mondta, hogy Nick Dempsey annyira szexi, hogy újrafejlődnek tőle a női ivarszervei, pedig teljes petefészek-és méheltávolításon esett át. Egyetértek. Az én ivarszerveim szerencsére épek, így akárhányszor egy légtérbe kerülök Nickkel, ácsingózni kezdenek a várakozástól. A petefészkem kimondottan sok bajba sodor mostanában.

Addison Holmes vagyok, szexfüggő. Na jó, igaziból nem. Most, hogy felforgattam az egész életemet azzal a húzással, hogy összeköltöztem Nickkel, szembesültem vele, hogy a jógával és romantikus regényekkel töltött évek fikarcnyit sem készítettek fel egy férfira, akiben ilyen őserő lakozik. Hozzá képest igazi amatőr vagyok.

Vitathatatlan képességei ellenére épp azon gondolkozom, hogy visszacsinálom ezt az egészet, és ki se pakolom a ruháimat a szekrénybe, amelyet a kedvemért ürített ki. Jelen pillanatban épp fölé hajolok és egy villával döfködöm a homlokát.

– Kérdeztem valamit – mondja. – Ez meg mi a franc? – A magasba emeli a fehér műanyag pálcikát, mintha gránát lenne, nem pedig terhességi teszt.

Verejték csillan a szemöldökén, annak ellenére, hogy december van, és a forróság és trópusi páratartalom helyett végre hűvös az idő.

Fehér, kigombolt inge megfeszül erős vállán, haja kócos és pontosan látszik, hol túrt bele az imént. Egyedül az epebajosokra emlékeztető sápadtságát nem tudom hova tenni.

Ami engem illet, csak hunyorítani bírok, és nem lennék meglepve, ha gőz szakadna ki a fülemből, a fejem teteje pedig megnyílna, mint egy teafőző. Ezek szerint kutakodik utánam, ha képes volt megtalálni a tesztet, amit elrejtettem egy papírzacskóba és bedobtam a fürdőszoba sarkába. Mégis mit képzel, hogy a dolgaim közt kotorászik?

– Mi volt a terved, hogy megmutatod nekem is, vagy titokban tartod az elkövetkezendő kilenc hónapban?

– Ha meg akartam volna mutatni, nem dugtam volna el – ordítom. Próbálom nem forgatni a szemem. Nem sok sikerrel.

Nick sápadtsága alábbhagy, most azonban a vér önti el az arcát. A homlokában lüktet egy ér, kénytelen vagyok egy kicsit meghátrálni. Ismerem ezt az ábrázatát. Ilyenkor vagy leordítja a fejemet, vagy életem legjobb szexében részesít. Mivel azonban kiválónak tartom a helyzetfelismerő képességemet, le merem fogadni, hogy nem az utóbbiról van szó.

Az ajkamba harapok, és érzem, hogy a szemem megtelik könnyel. Ez nem jó. Nincs olyan nő a Földön, aki ilyen reakciót szeretne látni a férfitól, akivel lehetséges, hogy közös gyermeket készül a világra hozni. A mérgem most már nem egy teafőző, hanem egy nukleáris üzem erejével bír, és ha nem szabadulok ki innen, de azonnal, nem biztos, hogy tudom vállalni a felelősséget a tetteimért.

– Válaszolj erre a kibaszott kérdésre – mondja, és minden szótagot jól elválaszt. – Terhes vagy?

Veszek egy nagy levegőt, és forróságot érzek a tüdőmben. Fogalmam sincs, hogyan nyúltam a pot-pourrival teli, kis kristályedényért, ami az asztalon volt. De egyszer csak azt látom, hogy apró piros fadarabok és fahéjrudacskák repülnek szanaszét. A kristály pont a homloka közepét találja el, és olyat koppan, hogy magam is meglepődöm.

Mit is mondhatnék? A hormonok kegyetlenek tudnak lenni.

Első fejezet

Hétfő, három nappal korábban

Ha valaki kérdezné, biztos letagadnám, de utálom a karácsonyt Savannah-ban tölteni. Ez nem olyan, mint Aspenben vagy Utahban, ahol a fehér hó alap, és ez idő tájt minden úgy néz ki, mint egy gyönyörű karácsonyi képeslap, vagy legalábbis mint a Budweiser-reklám a lovakkal, amin mindig elsírom magam.

A karácsony Savannah-ban egyáltalán nem szép, de minden bizonnyal megvan a maga varázsa. A hétvégén már elég hideg volt ahhoz, hogy ne eső, hanem jégkása hulljon az égből, kedves kis latyakkupacokként végezve a földön.

Az óvárosi kirakatok tele vannak pompásan becsomagolt ajándékokkal, és mindenhol burjánzik a girland, az összképet azonban némileg rombolja az a tény, hogy a kirakatok mellett elszáguldó autók folyamatosan összefröcskölik az üveget és persze a járókelőket is.

Minden párkányon karácsonyi égők lógnak, ami biztosan melegséggel tölti el az erre tévedő turisták szívét. Nekem viszont csak púp a hátamon ez az egész. Főleg most, hogy kénytelen vagyok hat háztömbbel odébb parkolni a McClean nyomozóirodától, és át kell verekednem magam a latyakon és a vásárlók tömegén, hogy bejussak a munkahelyemre. Micsoda humbug.

Valójában semmi okom rá, hogy ilyen negatívan álljak a dolgokhoz. Talán az a mentségem, hogy életemben először úgy érzem magam, mint egy unalmas felnőtt. Egy nap van hátra, hogy letegyem az utolsó magánnyomozói vizsgámat és elkezdjek teljes állásban dolgozni a McClean Magánnyomozó Irodában. Az iroda tulajdonosa és vezetője nem más, mint a legjobb barátnőm, Kate McClean, és úgy döntöttem, többé nem foglalkozom azzal az aprócska részletkérdéssel, hogy annak idején tulajdonképpen sajnálatból kezdett alkalmazni. Kiderült, hogy nem is vagyok olyan rossz, úgyhogy úgy döntöttem, a legjobb lesz, ha maradok. Lehet, hogy ötven év múlva már a külvilág is alkalmasnak fog tartani a feladatra.

Az iskolába nem szeretnék visszamenni. Azelőtt történelmet tanítottam a James Madison Gimnázium kilencedikeseinek Whiskey Bayou-ban, ahol születtem és felnőttem. Néhány hónapja azonban kirúgtak, nem sokkal azután, hogy belebotlottam az igazgatóm holttestébe egy kétes hírű sztriptízbár parkolójában. Persze nem amiatt rúgtak ki, mert belebotlottam a hullába. Inkább amiatt, hogy odabent, abban a kétes hírű bárban táncoltam is kicsit. És amikor azt mondom, táncoltam, akkor nagyon finoman fejezem ki magam.

Az igazsághoz hozzátartozik, hogy nemcsak a felelősségteljes állásom ténye teszi borongóssá a hangulatomat. Komoly elköteleződésen alapuló párkapcsolatban élek. Egy szép kis házban lakom – mondanom sem kell, nem a sajátomban –, azonban a fürdőszobában átvettem a hatalmat, úgyhogy az már majdnem olyan, mintha félig az enyém lenne. Van egy pöpec BMW X5-ösöm bőrüléssel, amire mindössze egyetlenegyszer borítottam ki a fagyit. Jó, nem ugyanaz, mint amikor egy meggybordó Z állt a tulajdonomban jelentős törlesztőrészletekkel, de ennek is van négy kereke, és elvisz, ahova csak akarom. Mondjuk ezt is Nick fizeti. Legalábbis a Nick vagyonkezelői alap.

Nick nem szeret vele előhozakodni, de elég fura családból származik. Az apja alkoholista, aki képtelen megálljt parancsolni a vágyainak, anyja pedig még Elzának is tudna újat mutatni a Jégvarázsból. A bátyjáról annyit, hogy már most apja nyomdokaiba lépett. Nem kell tovább ragoznom, nem valami összetartó a család.

Büszke vagyok Nickre, hogy képes volt kitörni ebből a fertőből, és felépítette saját, független életét mindenféle szülői segítség nélkül. Mostanában azonban úgy érzem, hogy kezdek olyan életet élni, amely Nicktől függ, és a saját függetlenségem egyre inkább távolodik tőlem.

Amikor elvesztettem a tanári állásomat, elhatároztam, hogy a sarkamra állok. Miközben pánikoltam, hisztériáztam és alkalmasint zokogtam, amiért elvesztettem az egyetlen bevételi forrásomat és vissza kellett költöznöm az anyámhoz, azt mondogattam magamnak, hogy hátha ez egy új esély, hogy egy jobb és továbbfejlesztett Addison Holmes lásson napvilágot. Találtam új állást és új lakhelyet is. Kaland és móka várt rám. De a legfontosabb, hogy fittyet hánytam a majrézásra, és a legjobb akartam lenni. Ugyanis legbelül mindig is tudtam, hogy én vagyok a legjobb. Ezt a meggyőződésemet csak a valóság tudja néha-néha összezavarni.

Belerúgok az útszéli koszos hókupacba, és az sem érdekel, hogy beszivárog a rózsaszín gumicsizmámba, és a gyönyörű fekete, pink mintával nyomott kabátomon is nyomot hagy. Pont azért vettem fel ezt a csizmát és ezt a kabátot, hogy hátha feldobja kicsit a hangulatomat, de a tervem eddig nem igazán működik.

Fogalmam sincs, mi lehet a baj velem. Mindenem megvan, amiről egy lány álmodhat. Anyám három napja nem hívott fel, olyan munkával keresem a pénzemet, amit szeretek, és a Kate Spade válltáskámban ott lapul egy pink pisztoly, ami tökéletesen illik a gumicsizmámhoz.

Megállok egy kávéra, és veszek egy gombóc áfonyafagyit, hátha az jobb kedvre derít. Épp balra fordulnék a West State Streeten a Telfair Square irányába, amikor fékcsikorgást hallok a hátam mögül. Épp időben fordulok hátra, hogy tanúja lehessek, ahogyan egy sárga Volkswagen Beetle két keréken veszi be a kanyart, halálra rémiszt egy turistacsoportot, és egyenesen felém száguld.

Egy kis falat fagylalt kiesik a számból, és az is a csizmámon landol, de legalább sikerül egyet hátralépnem, megmenekülve ezzel attól, hogy rám fröcskölődjön egy tonna latyak. Rosemarie Valentine beletapos a fékbe, és úgy néz rám a volán mögül, mintha megőrült volna.

– Szállj be, Addison! Szükségem van egy fedősztorira! – Terebélyes mellei kitüremkednek a narancssárgában és türkizben pompázó kardigánjából, arca vörös a dühtől. Angyali szőke fürtjei, amelyek normál esetben úgy szoktak az arca köré omlani, mint valami hormonzavaros Farrah Fawcettnek, most szanaszét állnak, mintha épp átdörzsölte volna a fejét egy törölközővel. Teremtő atyám. Rosemarie-nél sosem lehet tudni.

Biztosan túl régóta hezitálok, ugyanis kék szemei egyszer csak a gyomromig hatolnak, a hangja pedig akár egy démoné: – Azt mondtam, szállj be! – mondja vészjóslón.

Veszek egy nagy lendületet, mire kiömlik a tűzforró kávé a kezemre. Bepréselem magam a kocsiba – ami nem könnyű feladat ebben a kabátban és egy ekkora táskával a kezemben –, és alig csukom be az ajtót, Rosemarie a gázra tapos, és kilő, mint egy rakéta.

– Basszus – mondom, miközben a szívem a torkomban dübörög. – Elejtettem a fagyimat miattad.

– Most nincs idő semmiféle fagyira. Ez most komoly.

Becsukom a szememet, hogy ne is lássam, ahogyan megszegi a létező összes közlekedési szabályt, és hálát adok, hogy a környéken szinte minden rendőrt ismerek. Nem mintha bármelyikük is a segítségemre szeretne sietni. Ahelyett, hogy félreállítanának minket és kiszabadítanának ebből a kocsiból, csak néznek bambán, ahogy elrepesztünk mellettük.

– Jézusom. Meghalt valaki?

– Még rosszabb. – Belenyúl a táskájába, ami a karja és a kocsiajtó közé van préselve, és előhúzza belőle a legnagyobb vibrátort, amit életemben láttam. Hússzínű és ellentmond minden természeti törvénynek. Felhúzom az orrom undoromban, és közelebb húzódom a kocsiajtó felé, hogy távolabb kerüljek Rosemarie vágyainak tárgyától.

Egy hónappal ezelőttig Rosemarie stabil szexuális életet élt egy Leroy nevű fickóval, akivel a Great Dane Kennel Clubban ismerkedett meg. Leroy nem az a klasszikus szexszimbólum, hacsak nem valakinek Danny DeVito az etalon, de Rosemarie esküszik rá, hogy a pasi verhetetlen az ágyban. Elmondása szerint Leroy a tantrikus szex nagymestere. Még tanfolyamot is tart évente kétszer, sőt meg is hívott Nicket és engem a következő alkalomra. Nem sokat tudok a tantrikus szexről. Belőlem a sima szex is annyit kivesz, hogy elképzelni sem tudom, hogyan érintene, ha még ennél is magasabb szintre emelkednék. Rosemarie szerint azonban, ha egyszer megtapasztalja az ember a spiritualitásnak ezt a szintjét, többé nem akar visszaereszkedni.

Sajnos Leroy épp elvonuláson van. Rosemarie még egy mestert is ki tud fárasztani. Soha az életemben nem láttam olyan kétségbeesetten szexéhes nőt, mint amilyen most Rosemarie. És minden nappal egyre közelebb kerül ahhoz a ponthoz, ahonnan nincs visszaút.

Rosemarie belerohan egy kráter méretű kátyúba, és mindkét kezével a kormányhoz kap, hogy uralma alatt tartsa az autót. Elejti a vibrátort, én pedig nézem, mintha lassított felvételben szelné át a kocsit. Amikor becsapódik a hátsó ablakba, magasba emelem a kezem, hogy védekezzem. Azt hiszem, most sikítok. Ugyanis a következő, amit látok, hogy a bestiális fallosz irányt vált és egyenesen felém közelít. Mielőtt becsapódna a homlokomba, Rosemarie kinyújtja a kezét és elkapja a levegőben.

– Ez az! – kiáltja diadalittasan. Kezében szorítva a vibrátort hadonászni kezd. – Láttad ezt? Egy kibaszott nindzsa vagyok.

Jelen pillanatban nem tudna olyat mondani, amivel ne értenék egyet. Épp most mentett meg attól, hogy arcul csapjon egy eszköz, amelyen több beállítás létezik, mint a NASA központjában lévő számítógépeken. Megszólal a telefonom, azaz a Dragnet című film zenéje, és nem is kell a kijelzőre néznem, hogy tudjam, Nick hív. Gondolom, szóltak neki a rendőrök, amikor elhajtottunk előttük. Anyám lesz a következő. Most, hogy elköltöztem Whiskey Bayou-ból, kissé romlott a reakcióideje. De azért így se rossz. Kinyomom a telefont, miközben lelki szemeim előtt látom, ahogy Nick felrobban az idegtől.

– Lassan beavathatnál, miért menekülünk Bonnie és Clyde módjára – állapítom meg a körülményekhez képest a lehető legnagyobb nyugalommal. – Holnap reggel lesz a magánnyomozói vizsgám, délután pedig a fizikai alkalmasságim. Be kell mennem az irodába, hogy Kate-tel átvegyük a tudnivalókat.

– Egy pillanat, és visszaviszlek. Kisujjból kirázod a vizsgát. Legalábbis az írásbelit. De előbb megálljt parancsolok annak a ribancnak. És te leszel a segítőm.

Merengeni kezdek ezen a lazán odavetett tőmondaton az írásbeli vizsgáról. Bár kimondatlan maradt, tényleg igaz, hogy a fizikai kondícióm hagy némi kívánnivalót maga után. Annak ellenére, hogy különórákat kaptam Matt Savage-től, egy FBI-ügynöktől – aki nem mellesleg a szomszédom és alkalmi csókolózópartnerem volt, amíg Nick nem tudta eldönteni, mit akar –, még mindig küszködöm.

Pedig jó formában vagyok, félreértés ne essék. De vannak, akik rövid távra és vannak, akik hosszú távra születtek. Ha szinkronúszó lennék, vagy az a tornászfajta, aki szalagokat dobál vagy triplaszaltót vet egy dobbantóról, most biztos nem lennék bajban. Viszont ha valaki megkérne, hogy csináljak ötven felülést záros határidőn belül, egy izzadt és kipirult gombóccá válnék, aki csakis akkor képes egy utolsó felülésre, ha valaki fagylaltot tart a térde fölött.

– Nem hiszem, hogy Kate örülni fog, ha kiderül, hogy segítettem neked kiiktatni valakit. Tudod, mennyire félti az iroda hírét.

– Jó, talán fegyvert nem fogok használni. De egy karateütést biztosan beviszek a gigájára. Vagy belerúgok a térdébe. A fémbetétes csizmámat vettem fel a biztonság kedvéért.

Lefelé nézek, és csak most szembesülök vele, hogy Rosemarie ugyanolyan narancssárga nadrágba préselte bele magát, amilyen a kardigánja is, és valóban majdnem a térdéig ér a katonai surranó.

– Így már sokkal jobb – állapítom meg. – De azért beavathatnál a részletekbe.

– Ismered a Priscilla-féle Szerelmi Fészket a 204-ben?

Sóhajtok egy nagyot, és legbelül azt érzem, ebből semmi jó nem fog kisülni. Bármi legyen is ez. Márpedig a megérzéseim hatalmas fejlődésen mentek keresztül, amióta Kate-nek kezdtem dolgozni.

– Láttam már. Csak néhány hónapja nyílt meg, nem?

– Igen. És hadd áruljam el neked, Priscilla igazi nagyágyú, aki pornósztárként lett híres a kilencvenes években, hatalmas vagyonra tett szert, majd visszavonult, hogy a lehető legnagyobb luxusban tölthesse nyugdíjas éveit.

– A visszavonuláson és a luxuson azt érted, hogy Savannah-ba költözött és nyitott egy szexshopot? – érdeklődöm.

– Oké, ez nem a francia Riviéra, de ez nem véletlen. Ezek a pornósztárok a Föld legrafináltabb üzletasszonyai. Egyszer láttam erről egy dokumentumfilmet a Discovery Channelen, és a műsorból tíz teljes perc csak Priscilla Loveshackkel foglalkozott. Ez volt a pornós neve. A Loveshack annyit tesz, szerelmi fészek. Jól jött neki az üzletnyitásnál, nemde?

– Azt a dokumentumfilmet én is láttam – felelem és felé fordulok. – Őrületes volt. Főleg az a rész, ami azt taglalta, hogyan tartják intim testtájaikat folyton szőrtelenül. Egy ilyen nőt egyszerre imád és utál az ember. Te is azt mondod, hogy igazi nagyágyú.

– Az is. Ez persze el is várható egy pornós üzletasszonytól, de ez itt Dél. Nem teheti meg azt, hogy idejön Los Angelesből, és ugyanúgy bánik a klienseivel, mintha Kaliforniában lenne. Mindenki tudja, hogy arrafelé bunkók az eladók. Vagy százszor láttam a Micsoda nőt!

– Szóval most megtorlásra készülsz, mert nem követi a savannah-i etikettet? – A fejemet csóválom, és gyorsan megkapaszkodom a kesztyűtartó felett, mert Rosemarie hirtelen kanyarral a kijárat felé száguld. – Szerintem az agyadra ment a szexmegvonás.

– Szegény Leroy – mondja, és cicceg egyet. – Épp az Egy Hajóban Evezést gyakoroltuk a haladó tantrikus gyakorlatokból, amikor egyszer csak jajveszékelni kezdett és az anyját szólította. Legalább egy percbe telt, míg rájöttem, hogy fájdalmában ordít, nem pedig orgazmusa van. Nem először kiáltott az anyjáért. Nagyon szoros kapcsolatban voltak, Isten nyugtassa szegény asszonyt.

Ismét az ajkamba harapok és tágra nyílik a szemem. Mindig szűkszavú leszek, ha Rosemarie-vel vagyok, de most rájöttem, hogy azért, mert az ő történeteire nincsenek szavak.

Priscilla Szerelmi Fészke a 204-es utat innen nagyjából egy mérföldre keresztező útnál található, egy éjjel-nappali benzinkút és a Hibachi Grill nevű étterem között, amelyet nagy valószínűséggel még sosem látott a tisztiorvosi szolgálat.

Rosemarie összevissza szlalomozik a kocsik között, majd megáll a kietlen parkolóban. Úgy tűnik, az emberek nem hétfő reggel szoktak szexuális segédeszközöket vásárolni. Egyenesen a bejárat előtt parkolunk le, nekem pedig legalább egy percembe telik, mire rájövök, hogy valami nem stimmel ezzel a bolttal. És most nem arról beszélek, hogy a kirakatban díszelgő dildók mindegyike kalapot visel, úgyhogy az egész úgy néz ki, mint a Village people zenekar pénisz formájú változata.

Fütyülök egy nagyot, miközben előredőlök az ülésemben. – Jesszusom! Úgy tűnik, nem csak téged paprikázott fel a portéka.

Az egész bejárati ajtó szilánkosra tört. Üvegdarabok hevernek a járdán szanaszét. Ránézek Rosemarie-re, és konstatálom, hogy a szokott pirospozsgás arca hullasápadt.

– Azt hiszem, valamit el kell mondanom, mielőtt bemegyünk – vallja be remegő hangon.

Sóhajtok egyet. – Kérlek, ne készíts ki! A Dairy Queen még ki se nyitott. Légy kíméletes, Rosemarie.

– Lehet, hogy én törtem be az üveget, amikor tegnap este itt jártam. – Rosemarie összeszorítja a szemét, mint a gyerekek, amikor várják a büntetést.

Leesik az állam, és csak kapkodom a fejem a betört üzlet és Rosemarie kétségbeesett arca között. Kövér könnyek potyognak a szeméből, és remeg az alsó ajka.

– Gonosztevő vagyok – sírja reszketeg hangon, a szokásos alt helyett ezúttal szopránban. – Mi lesz most velem? – Megragadja a kezem és annyira szorítja, hogy attól tartok, el is töri. – Szerinted méltányos lesz velem a bíróság? Az őrület határán állok. A szexuális frusztráció megtébolyított. Talán enyhítő körülménynek számít, ha elmegy az ember esze a szexmegvonástól.

– Mi a francnak jöttünk ide, ha te már jártál itt tegnap este? – kérdezem elkeseredve. – Sosem szabad visszamenni a tett színhelyére.

Bölcsen bólogat, mint aki érti a szavaimat. – Ebbe bele sem gondoltam. Én nem vettem részt olyan oktatáson, mint te. – Ujjaival a szeme alatti részt dörzsölgeti, még jobban elkenve ezzel a szemfestékét, majd hirtelen belevág az öklével a kormánykerékbe. Kis híján kirepülök az ülésből ijedtemben.

– Annyira mérges voltam – közli. – Nagyon gonosz volt. Egy csapásra valóra vált az összes gimnáziumi rémálmom. Priscilla tökéletes és gyönyörű, nyilvánvalóan totál sikeres és jó üzleti érzéke van. Lehet, hogy nekem nagyobb a mellem, de nem olyan peckes, mint az övé. Azok a dudák szembeszállnak a gravitáció alaptörvényével. Az enyém csak arra jó, hogy jóllakjanak belőle a harmadik világban, vagy hogy megszáradjanak rajta a ruhák, ha kifeszítünk egy kötelet a két mellbimbókarikám közé.

Egy pillanatra megállok, és elképzelem, hogy Rosemarie-nek karikák vannak a mellbimbójában. Aztán sóhajtok egyet és a vállára teszem a kezem. – Te is szembe szállhatsz a gravitáció alaptörvényével, ha megfizeted az árát. Azok a mellek műanyagból vannak. A tied igazi.

– Köszi. Ez igazán kedves tőled, de nem sokat segít, amikor egy felpumpált száj épp a legcsúnyább dolgokat vágja a fejedhez. És úgy könnyű, ha az ember bemehet a raktárába, és levehet egy új szerszámot a polcról, ha az előzőből kiégette a motort. Nekem viszont ez tiszta érvágás. Én tanár vagyok, alacsony költségvetésből élek. Nem tudok 150 dollárt csak úgy kidobni az ablakon. Legszívesebben megkötözném, fejjel lefelé lógatnám, és a krokodilok közé vetném. Bár nem biztos, hogy jót tenne az emésztésüknek.

– Várjunk csak! Százötven dollárt? – kérdezem. – Atyaég! Százötven dollárért az is járna, hogy palacsintát süssön és az ágyba vigye, miután hatalmas orgazmusban részesített.

– Ez nem csinál palacsintát – feleli halál komolyan.

A homlokomra csapok. – Nem állhatsz neki rongálni minden alkalommal, amikor valaki a lelkedbe tipor. Nekem mindig mindenki folyton a lelkembe tipor, de próbálok nem tudomást venni erről.

– Ez nem igaz. Nem vagyok nálad sokkal öregebb, hogy ne emlékezzek arra, amikor telepakoltad Veronica Wade kocsiját garnélarákkal, miután ő pillanatragasztót tett az oboafúvókádra, és azt terjesztette, hogy azért sebes és hámlik a szád, mert leszoptad Ricky Lee Gherkint és herpeszt kaptál. Minden egyes garnélát megérdemelt.

– Az fiatalkori szélsőség volt – felelem egyszerűen. Aztán mégis elmosolyodom az emléken. Annyira vicces volt látni Veronica reakcióját, amikor beszállt a kocsiba, és minden bűzlött a garnélától. Veronica Wade az ősellenségem, amióta az eszemet tudom. Neki az sem volt elég, hogy pokollá tette a gyerekkoromat, de volt pofája abba az iskolába jönni tanítani, ahol én is dolgoztam, és mindennek tetejébe elcsábítani a vőlegényemet az esküvőm napján. Ha lenne lehetőségem visszamenni az időben, még több rákot tennék a kocsijába. Szemrebbenés nélkül.

– A lényeg, hogy most már felnőttek vagyunk. Muszáj féken tartanod magad, és megálljt parancsolni a szexuális vágyaidnak. Lehet, hogy az lenne a legjobb, ha bocsánatot kérnél és felajánlanád, hogy kifizeted a javítás költségeit. Talán nem is jelentene fel.

– Gondolod?

Igazából azt gondolom, hogy Rosemarie-nek szexre van szüksége, de azonnal, és egy saját valóságshow-ra, de azt hiszem, ez most nem a legalkalmasabb pillanat, hogy közöljem is vele. – Szerintem nem rossz kezdés. És jobb, ha mielőbb megteszed, mert el fogsz késni a suliból.

Jézusom. Már úgy is beszélek, mint egy unalmas felnőtt. Rosszul vagyok magamtól. Én sosem voltam ilyen. Szabad lelkűnek születtem. A sokféleség és az izgalom hoz lázba. Azt hiszem, csak valami kis apróság kéne, ami kirángat ebből a posványból. Lehet, hogy pont az kell most nekem, hogy segítsek Rosemarie-t kiszedni ebből a szexuális krízisből.

– Gyerünk! – mondom, miközben kinyitom a kocsiajtót. – Csapjunk a lovak közé!

Hűvös fuvallat és némi dízelfüst csapja meg az arcomat, amitől megpörkölődik az orrszőröm és könnyes lesz a szemem, de nem baj. Az isten szerelmére, közeleg a karácsony, nem fogok mindenen puffogni.

Vége a lézengésnek. Addison Holmes új irányt vesz. Oda fogom tenni magam a magánnyomozói vizsgán, és kevésbé ugyan, de odateszem magam a fizikai alkalmasságin is. Megpróbálom, na, az a lényeg.

Rosemarie végre kikászálódik a kocsiból, és megközelítjük a bejárati ajtót. Megint úrrá lesz rajtam az az érzés, ami a nyakam hátsó részéből szokott indulni, és azt súgja, a legokosabb az lenne, ha visszaülnénk a kocsiba és elhajtanánk innen, de villámgyorsan. Rosemarie-nek azonban nyilvánvalóan mások a tervei.

– Mintha valaki megvágta volna magát az üvegben – állapítja meg, és a szilánkok felé mutogat a talpunk alatt.

– Jesszusom – szalad ki a számon. Az üvegen egy lábnyom alakú vérfolt terül el. Még egy magamfajta zöldfülű is tudja, hogy nagyon sok vérveszteséggel jár, ha valaki áthalad egy üvegen. Benézek az ablaküvegen tátongó lyukon, és követem a véres lábnyomokat.

– Édes istenem. Kérlek, ne találjak holttestet!

– Mit motyogsz, Addison? – kérdezi Rosemarie. – Mostanában sokat beszélsz magadban.

Ránézek Rosemarie-re, és ugyan azt nem látom, vajon milyen arcot vágok, de biztos elég meggyőző vagyok, ugyanis végre befogja a száját. Még rajtam van a kesztyű, úgyhogy kinyitom az ajtót és belépek. Ropog az üveg a talpam alatt, és hallom, ahogy Rosemarie a hátam mögött zihál.

– Ne lépj bele a vérbe – mondom neki, és próbálom egy szélesebb csapás felé irányítani.

– Persze hogy nem lépek bele. Állati gusztustalan. – Óvatosan lépked a véres lábnyomok körül, és táskáját szorosan a mellkasához szorítja. – Atyaég, épphogy becsaptam ezt az ajtót. És mindössze egyszer csaptam bele az üvegbe a táskámmal. Ezek a mai ajtók már nem a régiek. Én nem akartam, hogy bárki megvágja magát. Szerinted most már testi sértésért is vádat emelnek ellenem, nemcsak vandalizmusért?

– Hahó – szólalok meg. – Van itt valaki?

A betört üveget leszámítva minden úgy néz ki, mintha a helyén lenne. Filmek sorakoznak a jobb oldali falon, jelmezek és öltözőfülke a hátsó részben, az üzlet közepén pedig milliónyi dildó és anális segédeszköz ágaskodik egy polcon. Priscilla nyilvánvalóan érti a dolgát.

A pénztárgép mellett a pulton óvszerek és síkosítók kínálják magukat. Egy pillanatra majdnem eltereli a figyelmemet egy nagyszerű ajánlat, a Rough Rider és egy bizsergető gél mindössze 9,99 dollárért. Aztán szerencsére eszembe jut, hogy épp véres lábnyomokat követek, amelyeknek valahonnan eredniük kell. Ahogy közelebb érek a pénztárgéphez, észreveszem, hogy nemcsak a padló véres. A pultra és a pénztárgépre is fröccsent belőle. Nyelek egy nagyot és megragadom Rosemarie karját, hogy inkább ne jöjjön közelebb.

– Úristen – suttogja. Sűrűn keresztet vet, aztán nyilván eszébe jut, hogy metodista, mert lép egy nagyot hátra.

A pult fölé hajolok, és egyenesen a halott szemébe nézek, aki feltételezésem szerint nem lehet más, mint maga Priscilla. Az arca most már nem olyan szép. Ami azt illeti, szinte felismerhetetlen.

– Rosemarie? – szólalok meg. – Nem felejtettél el közölni egy fontos részletet?

Nem feltételezem, hogy Rosemarie hidegvérű gyilkos, de mostanában elég gyanúsan viselkedik, nekem pedig nem erősségem a sorozatgyilkosok felismerése. Ráadásul a saját fülemmel hallottam, hogy krokodilok közé akarta vetni Priscillát.

Nyel egy nagyot, majd még egyet. Csak remélni merem, hogy nem fogja elhányni magát. A rendőrök utálják, ha valaki helyszínelés előtt rókázik. Rosemarie az ajka felett verejtékezni kezd, és csak bólintani bír.

Érzem, hogy felkavarodik a gyomrom. – Minden rendben lesz – biztatom. – Nekem bármit elmondhatsz. A barátod vagyok.

Megfogja a kezem és hatalmasat szorít rajta. – Elfelejtettem bekapcsolni az elektromos főzőedényt, mielőtt elindultam reggel – közli, majd elájul és engem is a magával ránt.

Második fejezet

Van annak előnye is, ha az ember egy gyilkossági nyomozóval jár, nevezetesen, hogy bármikor felhívhatja, amikor belebotlik egy holttestbe. A rossz hír viszont az, hogy ezt sokkal gyakrabban kell megtennem, mint szeretném. Savannah-ban gyakoriak a bűnesetek, és valahogy mindig én bukkanok rájuk.

Az első egységek tíz perccel a telefonhívásom után érkeznek meg. Nick alig fél perccel utánuk érkezik, és még mindig nem találja a szavakat. Amióta csak meglátta a hullát, csóválja a fejét és lüktet a homlokán az a kis ér, ami mindig szokott.

– Addison – már vagy ötödször mondja ki a nevem, de sehogy se folytatja a mondandóját. Én csak várok. Biztos vagyok benne, hogy előbb-utóbb kinyögi, amit akar.

Nick az a fajta pasi, aki ha megjelenik valahol, megáll az élet. Majdnem két méter magas és olyan jóképű, mint egy filmsztár. Nem csoda, hogy a savannah-i rendőrállomás őt használja sajtószóvivőjének, hiszen a kamera imádja őt, ráadásul megvan az a képessége, hogy bármilyen vitás és kellemetlen szituációból kievickél a sármjával. Ezt vélhetően szenátor nagybátyjától örökölte.

Nick haja sötét, mint az éjszaka, és mindig rövidre vágatja, ugyanis hajlamos a göndörödésre. Szeme pedig olyan kék, hogy el lehet merülni benne. A teste szálkás és izmos, pont úgy néz ki, mint egy világbajnok úszó, és első kézből tudom, hogy ruha nélkül is észvesztő látványt nyújt. Emellett nagyon jó rendőr, és úgy élünk együtt néhány hónapja, hogy még nem nyírtuk ki egymást, ami jó jel.

Biztos vagyok benne, hogy most is majd’ szétrobban az idegtől, de valahogy visszafogja magát. A kollégája megjegyzést tesz rám, és a halál barátnőjének nevez, én azonban elengedem a fülem mellett ezt. Gondolom, állandóan ugratják a többiek miattam, de ezen nem vagyok hajlandó túl sokat pörögni. Igenis vannak jó képességeim is. Fantasztikus brownie-t és pitét tudok csinálni szinte a semmiből, és a legtöbb rendőrt kenterbe verem a lövőgyakorlaton, továbbá kivétel nélkül mindig megnyerem a műveltségi társasjátékot, amit a többiekkel szoktunk játszani, köszönhetően a történelemtanári diplomámnak és annak a képességemnek, hogy minden hülyeséget megjegyzek. És persze, vannak olyan dolgok is, amelyekben nem vagyok olyan jó, de azokat most nem kezdem el felsorolni.

Nick ökölbe szorítja a kezét és mélyeket lélegzik. Rosemarie kicsit odébb áll két rendőrrel, és épp vallomást tesz. Idáig hallom, hogy rimánkodik nekik, nehogy egy cellába zárják Big Berthával, és hogy segítsenek megőrizni a börtönszüzességét.

Majdnem biztos vagyok benne, hogy nem Rosemarie horpasztotta be Priscilla fejét, de azért a Bibliára még nem mernék megesküdni. Elég instabil szegény, amióta Leroy elvonult.

– Nem fogják letartóztatni, ugye? – kérdezem.

– Nem tudom – feleli és vállat von. – Attól függ, milyen bizonyítékokat találunk, és hogy van-e alibije arra az időpontra, amit majd megállapítanak a halál beálltának. De az biztos, hogy most folyamatosan zaklatni fogjuk, és megkérjük, hogy ne hagyja el a várost. Nem semmi, hogy tegnap este idejött és egyedül így elbánt ezzel a kócerájjal.

– Szeretném nyomatékosítani, hogy én teljesen véletlenül vagyok itt. – Felemelem a karom és próbálom bevetni a legelbűvölőbb mosolyom. Nickről lepereg.

– Ezzel most nem mész sokra. Hallottad, mit mondott Ruiz? A halál barátnőjének nevezett. A város összes rendőre így hív.

– Ennél lehetne sokkal rosszabb is.

– Tényleg? Nekem nem nagyon jut eszembe ennél rosszabb. Főleg, hogy az én barátnőm vagy.

– Miért foglalkozol ezzel? – kérdezem hunyorogva. – Úgy teszel, mintha azt terjesztenék, leprás vagyok.

Nick már megint mindjárt szétrobban, látom, ha az orrlyukaira nézek.

– Kerítek egy rendőrt, aki rögzíti a vallomásod, aztán visszaviszlek az irodához. Próbálj nem belebotlani több holttestbe, amíg este érted nem megyek, és el nem indulunk vacsorázni. Én nem akarok többet erről beszélni. Úgy akarok tenni, mintha meg sem történt volna.

Most jut eszembe, hogy ma este anyámmal, újdonsült férjével és a nővéremmel, Phoebével vacsorázunk. Szerencsére vendéglőbe megyünk, így nem kell attól tartani, hogy anyám katasztrófát okoz a konyhában. Még mindig nem adta fel…

Nick elindul egy rendőr felé, akit még soha az életemben nem láttam, és szigorúan a szemembe néz, mielőtt továbbmegy, hogy beszéljen az igazságügyi orvosszakértővel.

– Locke nyomozó vagyok – mutatkozik be az új bébiszitterem. Alig múlhatott el húszéves. Nem lepődnék meg, ha kiderülne, hogy még soha nem kellett borotválkoznia. Haja szőke, arca pedig olyan lágy és fiatal, mint egy angyalnak.

– Addison Holmes – nyújtom felé a kezem.

– Örvendek – bólogat. – Szóval te vagy a halál barátnője.

***

Locke visz vissza az irodához, és tesz ki a bejárat előtt. Megköszönöm a fuvart és hogy hajlandó volt megállni, hogy vegyünk nekem egy kávét, mivel az előzőt Rosemarie kocsijában felejtettem. Apám rendőr volt, úgyhogy pontosan tudom, egy zsaru hajlandó bármit megtenni, amiben étel vagy ital szerepel, ha az ember felajánlja, hogy meghívja rá. Márpedig nekem most nagy szükségem volt egy kis extra koffeinre, hogy átsegítsen ezen a napon.

A McClean nyomozóiroda a Telfair Square-en található egy sötétpiros téglás házban, amelyet befutott a borostyán. Fekete spaletták díszítik az ablakokat, és a bejárati ajtó is fekete. Az iroda nevét ízléses apró aranybetűkkel írták ki a bejárati ajtó melletti ablakra, mindössze ennyi jel mutat arra, hogy miféle vállalkozás működik odabent.

Kate rendőrként kezdte a karrierjét tizenkét évvel ezelőtt, azonban elég hamar rá kellett jönnie, hogy falra mászik a munkaköréből adódó adminisztrációtól. Úgyhogy továbbállt és megalapította saját nyomozóirodáját. Vannak teljes állású nyomozói is – ők általában nyugalmazott rendőrök –, de sok olyan nyomozót is alkalmaz, akik rendőrök, de épp nincsenek szolgálatban, viszont pluszkeresetre akarnak szert tenni. És vagyok én is. Ahogy már mondtam, könyörületből vett ide.

A hőmérséklet egy kicsit lehűlt reggel óta, úgyhogy összehúzom magamon a kabátomat, miközben felmegyek a lépcsőn az irodába. Jóleső meleg fuvallat csap meg, ahogy benyitok, és megkönnyebbülten felsóhajtok.

Kate nagyon törekszik a színvonalra és a cég jó hírére, és ez látszik is az irodán. Kliensei a felsőbb körökből kerülnek ki, ők azok, akik képesek megfizetni az itteni árakat, ezért a berendezés is úgy van kitalálva, hogy a vendégek otthon érezzék magukat, ha besétálnak ide.

Már ha beengedi őket Lucy Kim, az asszisztens, vagyis inkább ajtónálló és személyi sárkány. Ő az, aki beszerez minden háttérinformációt azokról, akik igénybe veszik a szolgáltatásainkat, ő foglalkozik a számlákkal, karbantartja az irodát, és nekem meggyőződésem, hogy ifjú szüzek vérével táplálkozik, ami fiatalon tartja. Egyszer megpróbáltam háttérinfókat szerezni róla, de az egyetlen adat, amit találtam róla, a neve.

Lucy ázsiai-amerikai, és annyira fényes a fekete haja, hogy ha mögötte áll az ember, megláthatja benne a tükörképét. A szeme is fekete, és az arccsontja olyan éles, hogy szerintem az üveget is szét tudná vágni. Az ajka örökösen vérvörös – feltehetően az elfogyasztott vér miatt. Kizárólag tűsarkúban látni, és szerintem ő az egyetlen Georgia államban, aki képes bőrnadrágot hordani anélkül, hogy összeragadna a combja a páratartalomtól. Lucy egyszerűen természetfölötti jelenség.

Soha, egyetlenegyszer sem hallottam beszélni, amióta itt dolgozom, pedig már itt vagyok néhány hónapja. Az lett a küldetésem, hogy legalább egyszer szóra bírjam. Máskülönben azt kell hinnem, hogy kígyónyelve van.

– Jó reggelt, Lucy – mondom, miközben leveszem a kabátom és beakasztom a szekrénybe. Továbbra is rendületlenül nézi a monitort, de nem adom fel. Semmi sem tántoríthat el. És egyszer csak bevillan. Egy briliáns ötlet. Néha vannak briliáns ötleteim.

– Képzeld, gondolkoztam – mondom neki, és leülök a székbe, ami az asztalával szemben van. – Ha letettem a vizsgát, szeretnék egy kis csajos mulatságot rendezni. Meginnánk néhány Margaritát, és kibeszélnénk másokat részegen. Nem is emlékszem, mikor csaptunk utoljára egy görbe estét.

Az igazság az, hogy soha. Lucy sosem vegyül a munkatársakkal. Kate szerint Lucy olyan készségekkel rendelkezik, amelyek rendkívül értékessé teszik őt ebben az üzletágban, de nekem fogalmam sincs, miről beszél. Egyszer se tudtam annyira leitatni, hogy elárulja. Egyszerűen megöl a kíváncsiság. A titkok nem a délieknek valók.

Lucy fogja a dossziét, ami a billentyűzete mellett hever, és a kezembe adja, anélkül, hogy egy pillanatra is rám nézne. Sóhajtok egy nagyot, és még néhány percig ülök vele szemben, kínos csendben, hátha felnéz. De nem.

– Szóval ez a terv holnap estére – közlöm, és felállok. – Nem kell hozni semmit. A társaságod épp elég. Legyen szép napod.

Emlékeztetem magam a jó modorra, és mosolyogva veszem az irányt az irodák felé. Csak a folyosón kezdek morgolódni az orrom alatt, hogy egyesek mennyire bunkók. Nem adom fel: meg akarom törni Lucyt. Az sem érdekel, ha évekbe fog telni. Egyszer beszélni fog hozzám, addig nem nyugszom.

A nyomozóirodában olyan szobám van, amit a gondnoki helyiségből alakítottak át. Frissen van festve, a szőnyeg vadonatúj, és ha elég sokáig ülök az asztalomnál zárt ajtó mögött, akkor betépek a szőnyegragasztótól. Ha lefeküdnék a földre, átérném az egész szobát. Eredetileg a berendezés mindössze egy kisebb asztalból, egy számítógépből és egy nyomtatóból állt, én azonban már egész jól nyomot hagytam a térben. Ez főleg annak köszönhető, hogy megszállottan rajongok a Pier 1 nevű lakberendezési áruházért, és valahova be kellett suvasztanom az állatmintás állólámpámat és a piros szőnyegemet, tekintve, hogy Nick lakása ezeket nem bírta el.

Az én szobám a hall másik oldalán helyezkedik el, nem ott, ahol a többi iroda van, pont a fürdőszoba mellett és a tárgyalóval szemben. Irányt váltok és megcélzom Kate irodáját. Nála mindig van friss kávé és péksütemény, amit a vendégeinek tartogat.

Bekopogok, és bedugom a fejem az ajtón. – Ráérsz?

– Igen. Épp most határoztam el, hogy kidobom a szemétbe az asztalomon lévő összes aktát, és úgy teszek, mintha soha nem is léteztek volna.

Amióta az eszemet tudom, Kate a legjobb barátnőm, úgyhogy egymás előtt sosem kellett udvariaskodnunk. Alig éri el a 160 centis magasságot, de vele jobb nem ujjat húzni. Szőke haja az álláig ér, és manószerű arcán zöld szeme a legfeltűnőbb. Kedves lány, de mindenki szinte azonnal észreveszi, hogy jobb nem packázni vele. Szálkás teste van, és életem egyik legnagyobb kudarca, hogy soha nem voltam képes elérni, hogy normális cuccokat hordjon a szürke és barna, sehogyse szabott nadrágkosztümök helyett.

Összeráncolt szemöldökkel indulok meg a komód felé, amin friss fahéjas roládok sorakoznak, és beteszek egy kapszulát a gépbe friss kávé reményében. – A testtartásodból és az arcszínedből arra következtetek, hogy extrém PMS-ed van. Gyere, egyél egy fahéjas tekercset.

Furán néz rám, de látom a szemén, hogy igazam van. – Már ettem kettőt. Nem segített. És egyszerűen ellepnek az ügyek. Fel kell vennem két új nyomozót, és Lucynek is kell egy asszisztens. Dübörög az üzlet.

– Ezt a legtöbb ember nem ennyire lehangoltan szokta megállapítani.

– Hát, én nem vagyok olyan, mint a legtöbb ember. Hónapok óta napi tizenhat órákat dolgozom. Alig látom Mike-ot. Olyan is előfordul, hogy fordulok egyet az ágyban, és halálra rémülök, hogy valaki fekszik mellettem.

Mike Kate férje, és ő is rendőr a savannah-i rendőrségen. Ő is embertelen időbeosztásban dolgozik, és Kate is, úgyhogy el tudom képzelni, mennyire nehéz nekik minőségi időt együtt tölteni.

– Már nem is emlékszem, milyen érzés szexelni – közli, és lehajtja fejét az asztalra.

Együttérzően harapok egyet a fahéjas roládból, de főleg azért, hogy tele legyen a szám és ne mondjak semmi hülyeséget. Nekem épp nincsen gondom azzal, hogy felidézzem, milyen a szex. Nick minden alkalmat megragad, hogy ki ne menjen a fejemből. Utoljára két órával ezelőtt, a zuhany alatt emlékeztetett.

– Nézd a jó oldalát. Holnap leteszem a vizsgákat, és hivatalosan is bedobhatsz a mély vízbe.

Végre felnéz, de a tekintete üveges, majd visszahanyatlik a feje az asztalra. Ezek szerint nem elsősorban rám gondolt, amikor az új alkalmazottakat említette, de nincs sok választása. Arról nem is beszélve, hogy annak idején megígérte, hogyha osztályelsőként végzek, akkor felvesz, és ezt már nem vonhatja vissza.

– Van néhány hírem, amit megosztanék veled. – A komódhoz lépek, és átnyújtom neki a fahéjas tekercset. Pontosabban leteszem a feje mellé. Életemben nem láttam még embert, akinek ennyire szüksége lenne egy harmadik fahéjas roládra.

– Te és Rosemarie találtatok egy hullát reggel. Hallottam az URH-n, miközben jöttem befelé.

Sóhajtok egyet, és felnyalábolom a dossziémat, a kávémat és a roládomat. – Ebben a városban már semmi sem szent. Már azt is elveszik tőlem, hogy a saját sztorimat én hintsem szét.

– Kegyetlen az élet.

– Mondtam már, mennyire élvezem, amikor PMS-ed van? Szerintem ilyenkor tőled el kéne venni a fegyvert.

– Engem jobban aggaszt, hogy nálad is van fegyver.

– Nyertél. Visszamegyek a szobámba, és inkább dolgozom. – A kilépőm nyilvánvalóan drámaibb lett volna, ha Kate hajlandó felnézni, és látja távozásomat. Ehelyett azonban odébb teszi a fejét, és beleharap a sütibe anélkül, hogy használná a kezét. Megértem. Vannak olyan pillanatok, amikor egy nő kénytelen szénhidrátot enni, a kezei bevonása nélkül.

Harmadik fejezet

A legtöbb ügy, ami nálam köt ki, rutinszerű az iroda számára. Csapodár nők és házasságtörő férfiak. Mit is mondhatnék? Savannah tele van véglényekkel.

Visszamegyek a hat háztömbbel arrébb leparkolt autómhoz, beülök, feltekerem a fűtést és belenézek a mappámba. Hálát adok, hogy működik a fűtés. És azért is, hogy a fék is jó, és nem tátong egy hatalmas lyuk az anyósülés alatt. Az előző autómmal nem volt ilyen szerencsém.

– Hahó – emelem fel a szemöldököm meglepetésemben a mappa lapozgatása közben. – Csak nem alászáll az Enterprise, Spock?

Mindaddig, amíg be nem költöztem Nickhez, egy kis házat béreltem egy csendes utcácskában a város nyugati végén. A szomszédok kedvesek, a fák magasak, a járdakövek repedezettek voltak. A legjobb az volt az egészben, hogy olyan alacsony volt a lakbér, hogy még én is majdnem ki tudtam fizetni. Ha őszinte akarok lenni, kicsit hiányzik a házikó.

A közvetlen szomszédságomban Leonard Winkle, vagyis Spock lakott. Azt szereti, ha így hívják. Leonard jó arc. Kicsit sok Star Trek találkozóra jár, és állandóan Gyűrűk Ura tematikájú partikat tart, de ettől eltekintve jó ember. Ráadásul egyszer megmentette az életemet, szóval tartozom is neki.

Az akta szerint két héttel ezelőtt betörtek hozzá és ellopták az Enterprise egy igen ritka modelljét, amelynek becsült értéke majdnem 125 ezer dollár.

– Jézusmária – tör ki belőlem.

Csak csóválom a fejem. Micsoda tragédia. Pont egy ilyen helyen, ahol a szomszédok szervezetten figyelik egymás házát. Az SZBE, azaz a Szomszédok a Bűnözés Ellen alakulat a környék hat legkíváncsibb tagjából áll, ezért aki betört Leonardhoz, az biztos, hogy tisztában volt a szervezet gyenge pontjaival. Márpedig abból nem sok van. Ezeket az embereket nem könnyű kijátszani. És akkor azt még nem említettem, hogy egy FBI-ügynök is lakik az utcában, hogy megbirkózzon azokkal a feladatokkal, amelyekkel még az SZBE sem tud

Van egy kis gond azzal, ha valakinek van egy 125 ezer dollár értékű Enterprise-másolata otthon. Mégpedig, hogy a biztosítótársaságok nincsenek tisztában az értékével, és a kirendelt ügynökük gyanút fogott, amikor elkezdett nyomozni, és kiderült, hogy Leonardnak semmilyen más tulajdona nincs ilyen értékben.

Raymond Free, a biztosítási ügynök arra gyanakszik, hogy Leonard szeretne kártérítést kapni egy olyan tárgyért, amelyet valójában el sem loptak tőle. Leonardnak nincsenek anyagi problémái. Nincsen, csak lakáshitele, és programozóként jól fizető állása van. Ránézésre egyáltalán nem tűnik bűnösnek. De persze a biztosítótársaságok nem ránézésre szeretnek ítélni. Őket a pénz érdekli.

Az én feladatom az, hogy megtaláljam az Enterprise-t, és kiderüljön, elkövetett-e Leonard biztosítási csalást. A biztosító úgy tűnik, ezt feltételezi, és nekem hiába vannak fenntartásaim ezzel az egésszel kapcsolatban, most nekik dolgozom.

Becsukom az aktát és az anyósülésre dobom. Ha jobban belegondolok, gyomoridegem van ettől a megbízatástól, és olyasmi gondolatok cikáznak bennem, miszerint miért azzal kell pénzt keresnem, hogy nyomozok egy kedves ismerős után. A legjobb, amit tehetek, hogy körbeszimatolok egy kicsit, hátha tévedés az egész, vagy kiderül, hogy Leonard talán csak elfelejtette, hova tette az űrhajót.

Sebességbe teszem a kocsit, és hálát adok, hogy a műszerfalon van egy kijelző, ami megmutatja, mi van mögöttem. Nem vagyok valami ügyes a párhuzamos parkolásban. De Savannah-ban mindenki így parkol. Addig tolatok, míg a kocsiban a csipogásból fülsiketítő sípolás nem lesz, aztán egyesbe teszem és kikanyarodom az útra.

Már megint esik valami trutyi, én pedig magasba emelem az öklöm, pedig nem is haragszom senkire. A mellettem lévő kocsit vezető öregasszony mutogat valamit, mielőtt megelőz, én pedig megsemmisülve hátradőlök a fűtött bőrülésben.

– Lazíts, Addison! Mégis mi a bajod? – Azon kapom magam, hogy erősen szorítom a kormánykereket. – Nyugi. Mosolyogj. Az élet szép. Te pedig szerencsés vagy.

Ezután, teljesen a semmiből, könnyekben török ki. Nem vagyok valami nagy síró. Mindig szerettem volna úgy sírni, mint Demi Moore a Ghostban. Odavagyok érte, ahogy a tökéletesen kerek könnycseppek végigcsurognak az arcán, és közben nem lesz puffadt az arca és vérvörös a szeme.

Mire az előző lakhelyem környékére érek, ocsmányul zokogó üzemmódban vagyok, úgyhogy megállok a háznál, ahol előzőleg laktam, és átadom magam az érzésnek. Nem tudom pontosan, mennyi ideig bömbölök a kormányra roskadva, de mire eszmélek, az orrom teljesen be van dugulva és csuklom is.

Veszek néhány mély levegőt, és megállapítom, hogy jobban vagyok. Lehet, hogy egyszerűen csak túl sok a stressz az életemben, és szükségem volt egy kis kieresztésre. A legjobb lesz, ha ezt a magyarázatot tudatosítom magamban, és nem keresek továbbiakat.

Felemelem a fejemet, és szembesülök vele, hogy egy kisebb csődület bámul a szélvédőn keresztül.

– Jézus ereje! – tör ki belőlem, és a szívemhez kapok. – Az embert már sírni sem hagyják nyugodtan. Hihetetlen.

Legalább egy perc kell, mire kitisztul a látásom és rájövök, hogy a bámészkodók mindegyikét ismerem, szóval szerencsére nem sorozatgyilkosok, akik csak arra várnak, hogy abbahagyjam a sírást és feldarabolhassanak.

Kinyitom az ajtót, hogy ki tudjak szállni, de nem bírok, mert be vagyok kötve. Mrs. Rodriguez a járókeretébe kapaszkodik, és megrökönyödve csóválja a fejét. Mrs. Rodriguez nem igazán tűr semmiféle élőlényt, szóval nem vagyok meglepve.

Kicsatolom az övet, és végre ki tudok kászálódni a kocsiból, ahhoz képest méltósággal, hogy még mindig alig kapok levegőt és a látásom sem az igazi.

– Jézusom – motyogja Phoebe, a testvérem.

– Félelmetes – állapítja meg Spock.

Byron az utca végéből csak csóválja a fejét. – Pont úgy nézel ki, mint a nagyanyám, amikor arról számolt be, hogy visszahozták a földönkívüliek. A végbéltükrözése óta nem volt az igazi.

– Ó, tényleg? – kérdezem, és közben feléjük hunyorgok. – Eddig nem voltam elég rosszul. Gyerünk, nyugodtan csesszétek el még jobban a napomat!

Spock soha nem pislog. Lehet, hogy nincs is szemhéja. Ez az egyik legfurcsább dolog, amit élő emberen valaha láttam. Csoda, hogy nem esik ki a szeme a szemüregéből minden alkalommal, amikor tüsszent. Azokra a stresszoldó bábukra emlékeztet, amelyeket addig kell szorítani, míg ki nem esik a szemük. Byron az a fajta, akinek nem igazán vannak reakciói. Hatalmas szakállat ás állandóan kalapot visel, így nem igazán tudni, mi folyik épp az arcán.

– Van egy jó hírem. Most vettem ki a brownie-t a sütőből – közli Phoebe, mielőtt újabb kirohanást intéznék a bámészkodók ellen.

– Jöhet. – Átverekedem magam a csődületen, és elindulok a házba vezető lépcsőkön. Észre sem veszem, hogy mindenki követ.

Hogy őszinte legyek, most, hogy kibőgtem magam, sokkal jobban vagyok, viszont mivel mindenki bámul, egyre inkább a szükségét érzem, hogy rendbe hozzam az arcom, és egyre kevésbé aggaszt, mi volt ez a kitörés. Amúgy egész jól jött ez a hisztéria, mert így legalább meg tudom figyelni Spockot a társaságban, és nem kell külön ólálkodnom utána. Ha jobban belegondolok, egy zseni vagyok, ahogy ezt az egészet végigcsináltam. És még brownie-hoz is jutok.

A konyhából olyan csokoládéillat árad, hogy kis híján térdre rogyok. Becsukom a szemem, és élvezem az illatot. A brownie a pulton gőzölög, és egész egyszerűen tökéletesen néz ki. Leülök az egyik bárszékre, fogom a nagykést, és levágom a sütemény egyik csücskét. Olyan apróságokkal, mint tányér vagy szalvéta, nem törődöm. Most küldetésem van.

Byron és Spock elfoglalja a másik két bárszéket, Phoebe és Mrs. Rodriguez pedig a pult mögé állnak. Azt hiszem, még sosem láttam Mrs. Rodriguezt ülni. Minden bizonnyal ő a legöregebb ember, akit csak ismerek, és alig a mellkasomig ér. Olyan lassan mozog, mint egy teknős, és olyan rondán beszél, mint a kocsis. A járókeretével halálos csapásokat képes mérni. Mrs. Rodriguezzel nem érdemes ujjat húzni.

Beszippantom a brownie-m illatát és levágom a második szeletet, amikor Phoebe leteszi elém a fagyit. Hálásan mormogok egyet és beletunkolok.

– Szar napod van? – kérdezi.

– Ma reggel már megint találtam egy holttestet. Most biztos azt gondoljátok, nekem ez már meg se kottyan.

– Nem feltétlenül – kotyog bele Byron.

Döbbenettel nézem végig, ahogy egy brownie-darab a szakállára esik, majd eltűnik benne. Mintha maga a szakáll nyelte volna be. Nem akarom tudni, mi van a szőre alatt.

– Néhány dolgot mindenképpen figyelembe kell venni – közli, és vesz még egy brownie-t. – Például azt, hogy hogyan gyilkoltak. Van, amikor több vér és több kiloccsant agyvelő látszik, és az sem mindegy, épp milyen lelkiállapotban vagy, amikor szembesülsz vele. Nem kell szégyenkezned. Mindnyájan másképp reagálunk a halálra.

Biztos vagyok benne, hogy mosolyog, ugyanis a szakálla kissé felfelé peckesedik, a szájából azonban semmit sem látok az elképesztő szőrtenger miatt. Néha nagyon nehéz elképzelni, hogy Byron egy igen magasan képzett valaki sok-sok másoddiplomával és egy sikeres biztonsági céggel.

– Láttam egyszer egy holttestet, amelyet egy konyhakéssel aprítottak darabokra. Egy egész álló hétig képtelen voltam egy falatot lenyelni – folytatja. – Elképzelni sem tudod, mire képes egy konyhakés.

Ebben a pillanatban kiesik egy falat brownie Spock szájából, és elsápad az arca. Kicsit odébb teszem a fagyimat és hátrább araszolok a bárszékemmel, mielőtt iderókázik.

Mrs. Rodriguez bólogat és kocogtatni kezdi a műfogsorát. – Tudom, miről beszélsz – közli jelentőségteljesen. – A második férjemet felfalta egy oroszlán, Isten nyugosztalja. – Keresztet rajzol a levegőbe, majd köp egyet a földre. – Jorge puhány volt. Sose menj hozzá egy olyan férfihoz, aki képtelen elbánni egy oroszlánnal – tanácsolja egyenesen nekem és Phoebének. A szeme villámokat szór.

– Miattam ne aggódjon – szólal meg Phoebe. – Én többet nem megyek férjhez. Imádok független lenni.

Nem lep meg, amit mond. Phoebe maga a megtestesült függetlenség, amióta az eszemet tudom. Ezenkívül maga a megtestesült felelőtlenség és a rendőrségi letartóztatások állandó várományosa, akire most egy kicsit mégis irigy vagyok.

Phoebe két évvel idősebb, mint én, és körülbelül egymilliószor kúlabb. Van benne valami ösztönös bohém hajlam, olyan, ami csak nagyon keveseknek adatik meg. Mindketten hasonló típusok vagyunk: barna a hajunk és a szemünk, szép olajbarna a bőrünk és arányos a testalkatunk, akárcsak anyánknak. Phoebe megjelenésében mégis van valami extra.

Az ő hajában lila csíkok vannak, és a bal orrcimpájában van egy apró kis karika. Most épp egy fekete jóganadrág és egy Tiffany koncertpóló van rajta, amin az énekes feje díszeleg pink színben. A vállánál szét van tépve, így kilátszik, hogy alatta egy lime-zöld, spagettipántos felsőt visel. Phoebe mellett mindig unalmas szürke egérnek képzelem magam, de az évek alatt rájöttem, hogy vannak dolgok, amiken úgysem tudok változtatni. És hogy sosem leszek olyan, mint ő. És amikor mégis megpróbálom, általában nagy-nagy bajba sodrom magam.

– Bölcsen teszed – állapítja meg Mrs. Rodriguez. – A férjek egyetlen dologra alkalmasak. És a legtöbb abban sem jó. Kiszipolyoznak, aztán megetetik magukat egy oroszlánnal. Tudtátok, hogy az oroszlán a tarkóra támad, ha ölni akar? – El is mutogatja, és közben rémisztő hangokat hallat. – Egyszerűen letépte Jorge fejét. Sokkal jobb egyedül lenni, és nem szeretni senkit.

Spock öklendezni kezd, majd a szája elé teszi a kezét és a fürdőszoba felé rohan. Mi csak nézünk utána, majd folytatjuk az evést.

– Szegény – szólal meg Byron. – Nem önmaga, amióta betörtek hozzá. És a saját árnyékától is fél.

Felkapom a fejemet. Itt az alkalom, most kell kicsit mélyebbre ásnom. – Hogyhogy betörtek? Mi történt?

Mrs. Rodriguez hunyorogni kezd, és a földhöz csapja a járókeretét. – Az egész a te hibád. Elhagytad az SZBE-t egy kis paráznaságért.

Dühösen felcsattanok. – Álljunk meg egy szóra! Phoebe vette át a helyemet. Miért lennék én a hibás azért, mert betörtek Spockhoz?

– Phoebe művészlélek – közli. – Hogy is mondjátok ti? Ja igen, kreatív szellem. Ő olyan dolgokkal van elfoglalva, amiket mi, egyszerű emberek nem érthetünk.

Ránézek Phoebére, aki pontosan ugyanúgy mosolyog, mint amikor kilencévesek voltunk, és engem tettek felelőssé az aranyhal haláláért, holott az ő feladata volt az etetés.

Csak forgatom a szememet, és eltolom magamtól a fagyit. Hirtelen nem érzem valami jól magam. És most, hogy jobban belegondolok, nem a legjobb ötlet brownie-val és fagyival tömni magam a fizikai alkalmassági vizsga előtt.

Vízcsobogás hallatszik a mosdóból, majd megjelenik Spock. Kicsit még sápadt, le legalább már nem zöld. Visszaül a helyére, Phoebe vízzel kínálja.

– Most hallok a betörésről – mondom neki, és közben vállon veregetem. – Mi történt?

– Szörnyű volt. – Szembe fordul velem, és szokás szerint egyáltalán nem pislog. – Fényes nappal történt. Kedd volt, és kedden mindig egész napos Star Trek összejövetel van a SCAD Színházban.

Verejtékezni kezd a felső ajka. A fülcimpáját fixírozom, így nem látom, hogy nem pislog, és így nem is zavar. Csak bólogatok.

– Három óra hét perckor értem haza, pont egy perccel később, mint szoktam, ugyanis a Stephensonon nem működtek a lámpák. Már amikor beléptem az ajtón, éreztem, hogy valami nincs rendben. Hihetetlenül érzékeny vagyok, nagyon jók a megérzéseim.

– Ez igaz – helyesel Byron. – Olyan, mint a Pókember.

– De miért ilyen fontos, hogy mikor értél haza? – firtatom.

– Nagyon fontos – mondja, és érzékelteti, hogy egy nyomozó nem kérdezhet ilyet. – Valaki nyilvánvalóan tisztában volt a szokásaimmal. Percre pontosan. Úgyis tudom, hogy Khan volt az. Gazember. – Felvonja a szemöldökét, és várakozóan néz rám, mintha magyarázatot várna. Majd elkeseredetten sóhajt egyet. Spock egyre inkább hasonlít az anyámra.

– Khan sosem hagyná ki a Star Trek találkozót, hacsak nem valami disznóságon töri a fejét. És tudom, hogy nem volt ott. Amikor szólították, nem felelt a jelszóval.

– Húha – mondom, mivel jobb nem jut eszembe. Nem tudom, mikor hallottam utoljára azt a szót, hogy disznóság. Egy pillanatra felmerül bennem a gondolat, hogy Spock drogozik, de aztán elvetem az ötletet. Pedig lehet, hogy nem ártana, ha Phoebe néha megkínálná egy kis fűvel, hátha akkor ki tudna kapcsolni.

– A távolmaradásán kívül van más okod is azt feltételezni, hogy Khan a bűnös?

– Khan ezer éve le akarja rombolni az Enterprise-t. – A frusztráció kizökkenti a visszafogottságából, ami általában jellemző rá, és hirtelen fel is áll. – Nem tudsz te semmit! Ő Khan. KHAN!

Ujjamat a homlokához érintem és visszanyomom a bárszékébe, majd hunyorítani kezdek és egészen közel hajolok hozzá. – Szart sem tudok Khanról. De azt tudom, hogy ma reggel találtam egy holttestet, és egyáltalán nem szeretnék még egyet látni.

Nyel egy nagyot és bólogat. – Bocsánat. Elragadtattam magam. – Iszik egy hatalmas korty vizet, majd összeszedi magát és megtörli arcát a Bosszúállók-pólójában.

– Én megértelek – közli Byron. – Erőszak áldozata lettél, és nem érzed magad többé biztonságban az otthonodban.

Spock hozzám fordul. – Mondtam már, mennyire tetszik, amikor harcias vagy? Azért is voltál olyan jó az SZBE-ben. Attól a pillanattól kezdve tudtam, milyen tökös vagy, amikor észrevettem, hogy távcsővel bámulsz be az ablakomon. Az SZBE nagyon érzi a hiányodat. Nem könnyű betölteni a helyedet.

– Ne mondj semmit, Phoebe – csattanok fel, mielőtt Phoebe megszólalhatna. Erre nevetésben tör ki, és kezét a szája elé teszi. Elég jól ismerem a nővéremet, és tudom, hogy ezt a magas labdát a világért sem hagyná ki. – Folytasd, Spock, hallani szeretném, mi történt.

Spock bólogat. – Khan eljött az egyik összejövetelemre a múlt hónapban, és le sem vette a szemét az Enterprise-ról. Egy üvegdobozban tartottam az étkezőben. Ez maga a prototípus. Ezért olyan nagy az értéke. Ez volt az első, amit csináltak, és ebből lett az összes későbbi modell.

Tekintete a távolba mered, és mintha kicsit könnyes is lenne a szeme.

– Kártyajátékon nyertem egy Comic-Con találkozón, sok-sok évvel ezelőtt. George Lucas ugyanis nem tud pókerezni.

– És Khan vajon mit akar vele kezdeni? – kérdezem. – Eladja?

– Jaj, nem. Egy igazi gyűjtő ilyen értéktől sosem válna meg. Be akarja tenni a gyűjteményébe és hencegni vele. Khan híres a gyűjteményéről. A háza valóságos múzeum. Neki nem számít a pénz. De a morál sem. Khan gonosz. Valószínűleg a legelvetemültebb és legveszélyesebb gazember, akivel az Enterprise valaha szembenézett.

Valójában fogalmam sincs, hogy most a fantáziavilágban vagy a valóságban vagyunk-e, úgyhogy csak bólogatok. – Beszélt vele a rendőrség?

– Viccelsz? Khan az összes rendőrt és politikust a zsebében tartja ebben a városban.

Egyre kényelmetlenebbül fészkelődöm a székemben. Én, akit egy rendőr nevelt fel, és aki egy rendőrrel hálok, nem vagyok boldog, amikor ilyen bírálatot hallok. Legszívesebben megragadnám a torkát és megráznám, hogy észhez térjen. De van, amit még ennél is jobban szeretnék: befejezni a fagyimat. Nem fogom hagyni, hogy az egész kárba menjen.

Épp kanalazok egyet belőle, amikor Spock újra szóra nyitja nagy száját. – Hékás, megvan! Keresd meg nekem az Enterprise-t! Hiszen magánnyomozó vagy.

Teli szájjal csóválom a fejem. – Technikailag még nem vagyo…

– Igazán elkaphatnád azt a semmirekellő Khant, hogy végre mindenki megtudja, hogy egy tolvaj! – Spock ökölbe szorítja a kezét és püfölni kezdi a tenyerét. Nem kérdés, hogy Khant képzeli saját tenyere helyébe.

– Tudod, igazából én nem… – kezdenék bele.

– Byron pontosan meg tudja mondani, hogyan tudnál betörni a házába. Ugyanis ő tervezte a biztonsági rendszert.

– Ez aztán az összeférhetetlenség – állapítom meg.

– Pedig igaz – teszi hozzá Byron. – Nagyon sok gyenge pontja van az ingatlannak. Igazi olcsójános. Én mondtam is neki, hogy az a ház szinte azért kiált, hogy valaki betörjön.

– A törvénysértés igazából nem megoldás semmire – mondom, és közben megrökönyödve csóválom a fejemet, hogy mire akarnak ezek itt rávenni.

– Megfizetlek – folytatja Spock. – Mit gondol, Mrs. Rodriguez? Tíz százalék jutalom a becsületes megtalálónak jól hangzik, nem?

– Vicceltek? – szól közbe Phoebe. – Itt most Khanról van szó. Majdnem olyan, mintha a halálos ítéletét íratnátok alá Addisonnal. 25 ezer dollár és egy centtel se kevesebb!

– Te miket beszélsz? – kérdezem, és a mellkasomhoz kapok. – Halálos ítélet? – Phoebére nézek. – Azt hittem, az én oldalamon állsz.

– Igazad van – közli Spock, mintha meg sem szólaltam volna. – 25 ezer jár annak, aki visszaszerzi az Enterprise-t. Hiszen az űrhajó értéke folyamatosan növekszik. Mire az unokáim felnőnek, ötször ennyit fog érni.

– Ahhoz szexelni is kéne, hogy unokái legyenek – jegyzi meg epésen Mrs. Rodriguez. – Odaadtam azokat a magazinokat, hogy gyakoroljon, de még mindig egyedül van.

Lemondóan legyint egyet, mintha Spock teljesen reménytelen eset lenne, én pedig kénytelen vagyok egyetérteni. Ha érte nem jön Lara Croft vagy Leia Hercegnő, hogy elcsábítsa, Spock örökre szűz marad. Van egy igen kellemetlen kép a fejemben, ahogy elképzelem Spockot szex közben. Látom magam előtt a tágra nyílt szemét, amit még akkor sem csukna be, amikor olyan részekhez ér, amiket minden létező ember behunyt szemmel csinál.

Elborzadva könyökölök vissza a pultra. – Mennem kell. Köszönöm a fagyit és a sütit. Ha most nem így alakul, lehet, hogy megölök valakit vagy lehajtok egy hídról, egyenesen a folyóba.

– Jézusom – mondja Phoebe. – Kérlek, tartsd távol magad a hidaktól és az éles tárgyaktól a nap további részében.

Épp kiteszem a lábamat az ajtón, amikor Spock megállít. – Hogyan fogod elkapni Khant, ha nem gyűjtöd be az összes infót? Azt hittem, nyomozóiskolába jársz. Ott nem mondanak el ilyen alapdolgokat?

– Elküldöm a biztonsági rendszer koordinátáit – szól közbe Byron, ami megmenti Spockot attól, hogy bemutassam neki a fegyveremet. Veszek egy nagy levegőt és elszámolok tízig. Lehet, hogy dühkezelési foglalkozáson kéne részt vennem. Vagy szereznem kéne Xanaxot. Egy órával ezelőtt még bőgtem, most pedig meg tudnék ölni valakit. Szerintem ez nem egészséges. Vagy lehet, hogy megbolondulok, mint Scarlet nagynéném, és kiülök a ház elé meztelenül, hogy krumplival ágyúzhassam az úton közlekedőket.

– Rendben – felelem. – Mi az igazi neve? Végzek egy kis nyomozást az irodában. De nem ígérek semmit.

– Az igazi neve Dexter Kyle – válaszolja. – Ismertebb neve Khan. A világ leggonoszabb embere. Csak óvatosan.

– Dexter Kyle, a szövetségi bíró? – kérdezem hitetlenkedve. – Az a Dexter Kyle?

– Ismered? Úgy még jobb.

Azt most inkább nem árulom el, hogy húsz éven keresztül minden csütörtök este apámmal pókerezett.

– Basszus – mondom, és becsapom magam mögött az ajtót.

Negyedik fejezet

Nem tudom, mióta autózom céltalanul, de a farmerem kezd kényelmetlenné válni, úgyhogy kigombolom, majd kicsit jobban hátrahajtom az ülést, hogy a szervezetemben keringő cukor gyorsabban megemésztődjön.

Nem akarok visszamenni az irodába. Ott semmi más nem vár rám, mint tanulnivaló az írásbeli vizsgára, és azt már tényleg kenem-vágom. Egyedül azzal van gondom, amikor az elméleti tudást a gyakorlati helyzetekben kell alkalmaznom. Úgy tűnik, az nehezebben megy nekem.

A másik akta, amit Lucytől kaptam, egy hagyományos megfigyelés. Egy házasságtörő férj, akiről ha csak a fele bebizonyosodik annak, amit a felesége felsorolt, akkor villámgyorsan a bíróságon találja magát a saját válópere kellős közepén. Vacsora előtt ennek már biztosan nem állok neki. Nem is lenne értelme. Érdekes, vajon az emberek miért nem napközben csalják meg egymást? Lehet, hogy nincs igazam, de szerintem ilyenkor sokkal kisebb a lebukás veszélye, és mindenki visszatérhet a saját ágyába este tízre.

Nick félúton lakik Savannah és Whiskey Bayou között, egy eldugott részen az autópálya közelében. Mostanában már sikerül eltalálnom a koszos kis egysávos utcát, amit belepnek a fák, de ha sötét van, néha még mindig hibázom. Nick imád eldugottan élni. Én meg próbálok úgy tenni, mintha nem kapnék frászt minden alkalommal a fák árnyékától, amikor éjszaka kinyitom a szememet. Folyton azt képzelem, az ágak valójában göcsörtös ujjak, amelyek felém nyúlnak, hogy elraboljanak.

Mire végre odaevickélek a házhoz, az utolsó, amire most vágyom, hogy megpillantsam azt a bizonyos sárga Beetle-t a kocsifeljárón. A gyomrom sincs rendben, szerintem hányni fogok vacsora előtt. Megállok a Bettle mellett, ám amikor benézek a kocsiba, nem látom Rosemarie-t. Nincs a verandán sem, úgyhogy fogom a táskámat, és elhagyom a kocsim biztonságos melegét.

– Rosemarie – szólongatom. – Hol vagy?

Nick háza úgy néz ki, mint egy túlméretezett origami – sima fehér falak és fura szögek mindenhol. A ház elején és hátulján hatalmas, a padlótól a plafonig érő ablakok vannak, így át lehet látni a házon. Ezt egy ideig mindig elfelejtettem, aztán szép lassan tudatosodott bennem, hogy nem kéne pucéran meginni az első kávémat a nappali közepén. Szerencsére nem gyakran jönnek látogatók.

A kert nem túl nagy, viszont minden oldalról fák veszik körül. Nekem van egy olyan gyanúm, hogy a fák meg is figyelnek minket, és egy napon megölnek, a holttestünket trágyának használják fel, és átveszik az uralmat a világ felett. Azt már nem tudom, hogyan jutottam erre a következtetésre – lehet, hogy túl sokszor láttam A Gyűrűk Urát –, de éppoly valóságosnak tűnt, mint bármelyik másik elméletem az életben.

Még van egy óra a családi vacsoráig, de már kezd sötétedni. Még mindig nem került elő Rosemarie, ami nagyon megrémiszt. Lehet, hogy máris felfalták a fák?

– Rosemarie – suttogom. – Fogalmam sincs, valójában miért suttogok, de valahogy ez tűnik a legjobb megoldásnak.

A kezemet a kabátom alatt tartom, és épp ráteszem a fegyveremre, amikor levélzörgést hallok. Elég, ha csak annyit mondok, hogy istennek hála, nem valami gyors az ujjam, amivel meghúzom a ravaszt.

Megint hallom a zörgést, majd egyszer csak megpillantok egy szőke bozontot az egyik fa alatt.

– Addison, te vagy az? – suttogja Rosemarie.

Elengedem a fegyvert és forgatom a szememet. – Persze, hogy én vagyok. Mégis mi a szart csinálsz? – Közelebb megyek. – Be van festve az arcod?

– Egyedül vagy?

– Miért, kellett volna valakit magammal hoznom? Lennél szíves előjönni? Nagyon furcsa a fához beszélni. Olyan, mintha figyelnének. Kiráz a hideg.

– Persze, hogy figyelnek – válaszolja. – Ezek a fák egy nap fel fognak falni. Kikapják a háztetőt és kiszednek onnan.

Rosemarie nem mindig rendelkezik a kellő női méltósággal. Most például úgy kászálódik ki a fák közül, mint egy támadásra kész madárijesztő. Tele van a haja ágakkal és levelekkel. Terepmintás gatya és fehér sportcipő van rajta. Az arcát sárral tapicskolta össze, a hátára pedig egy íj és nyilak vannak szerelve.

– Ne haragudj, de valami Éhezők viadala parti lesz a közelben? – kérdezem.

– Nagyon vicces. De hidd el, jól jön ez még.

– Mégis mikor? Ha eljön a világvége? A zombiapokalipszis?

– Kicsit fogd meg az íjamat, amíg körülnézek. – Kezembe nyomja az eszközt, előkap egy profinak tűnő távcsövet, és végigpásztázza a fákat és az utat.

– Nem fázol? Hol van a kabátod? – kérdezem. Rosemarie-nek egy gondozóra lenne szüksége. Próbálok rájönni, mikor és hogyan csöppentem bele ebbe a szerepbe akaratomon kívül.

– A belvárosi Exxon kútig követtek. Hogy eltereljem a figyelmüket, levettem a kabátomat, és kisurrantam a hátsó ajtón. Agyafúrtak voltak, de túljártam az eszükön.

– Álljunk meg egy szóra! Ki követett? – Kezdem elveszteni a fonalat. Ez még Rosemarie-től is sok.

– Azok a csaholó ebek! Bocsi, de a pasid is köztük volt.

– Követtek a rendőrök?

– Igen. Az egész napot a rendőrségen töltöttem, hogy feleljek minden kérdésre. Nem emeltek ellenem vádat a rongálás miatt, mert figyelembe vették a büntetlen előéletemet és a tényt, hogy a megrongált ingatlan tulajdonosa alulról szagolja az ibolyát, de akkor is gyanúsan néztek rám és egy pillanatra sem vették le rólam a szemüket. Pontosan tudom, hogy még akkor is néztek az ajtó alatti repedésben, amikor kiengedtek pisilni. Majdnem nem tudtam csurgatni miattuk. Az meg a másik, hogy gondolom, a rendőrség nem valami sok pénzből gazdálkodik. Ilyen rossz minőségű vécépapírral ritkán találkozom.

Csak csóválom a fejemet, és becsukom a szememet egy pillanatra, hogy kiszűrjem a lényegi információt ebből a rengeteg hülyeségből. Ha az ember Rosemarie-vel beszélget, nagyon kell koncentrálni, mert a mondandója ezerfelé képes ágazni.

– Térjünk vissza a rendőrökhöz – javaslom. – Biztos vagy benne, hogy valakik követnek?

– Persze, hogy biztos vagyok benne. Olyan érzékeim vannak, mint egy denevérnek.

– Úgy tudom, a denevérek vakok.

– Sokan félreértik ezt. Ugyanis a többi érzékszervük százötven százalékon működik. Még a hatodik érzékük is.

– Ezek szerint médiumok?

– Tudtam, hogy ezzel jössz majd – feleli bólogatva. Egyszerűen nem tudom őt komolyan venni, ahogy itt áll előttem a sáros arcával. – Most nem fogok semmit mondani, ugyanis nem szeretek kérkedni, de…

– Rendben – vágok közbe. – Szóval követnek. Mi történt, miután elhagytad a rendőrállomást?

– Azt kérték, ne hagyjam el a várost és kerüljem a további bonyodalmakat. Aztán sasszemekkel nézték, ahogy távozom. Amint bevettem az első kanyart, éreztem, hogy figyelnek. Azt hiszik, egyszerű énektanár vagyok, pedig vannak ám képességeim. És nézek tévét. Tudom, hogy néz ki egy civilnek álcázott rendőrkocsi.

Ezen a ponton szinte megbénulok. Nem tudom levenni a szemem a fákról, és várom, hogy mikor törnek ki a kommandósok és terítenek minket földre.

– Úgyhogy bevetettem ezt a kabátelhagyós trükköt, és egyenesen ide jöttem. Kellett egy jó hely, ahol elrejtőzhetek, de azt nem tudtam, hogy errefelé kannibál fák élnek. Eddig sosem vettem észre, de ahogy kezdett sötétedni, egyre inkább éreztem a jelenlétüket. Jobb lesz újragondolnom, hova rejtőzöm el legközelebb.

– A rendőrök elől nem tanácsos elbújni – mondom, és közben megnézem a telefonomon, hogy hány óra van. – Ha azt mutatod, hogy rejtegetnivalód van, egy csapásra gyanús leszel a számukra.

– Szerinted én gyilkos vagyok? – kérdezi reszkető ajakkal. – Mi van, ha én voltam, és nem is emlékszem? Mint az a nő a Lifetime-on, aki álmában vérengzést rendezett, és amikor felébredt, csupa vér volt. És aztán fogalma sem volt, mi történt.

Kezd elfajulni a helyzet. Rosemarie szeméből potyogni kezdenek a könnyek, és lemossák az arcáról a sarat. Mostanában nagyon könnyen elérzékenyül. Lehet, hogy nem én vagyok a legjobb ember, aki össze tudná őt szedni. Én biztos nem tudnám ledumálni az ablakpárkányról, ha öngyilkos akarna lenni. Sőt, ha olyan pillanatomban talál el, még le is ugranék vele.

– Oké – mondom határozottan, és kihúzom a vállamat. Ebből elég. Itt az idő, hogy kikeveredjek ebből, ami kezd körülvenni. Össze kell szednem magam, és segíteni Rosemarie-nek, mert rászorul. – Elmondom, mihez kezdünk.

– Tudtam, hogy neked lesz terved – mondja, és finoman ugrálni kezd a fehér cipőjében. Márpedig ha Rosemarie ugrálni kezd, szinte megremeg a föld. – Neked mindig van egy jó terved. Nem is kell, hogy elmondd. Emlékezz, hogy médium vagyok. Legalábbis félig. – Vág egy grimaszt. – Néha tévedek.

– Ha megpróbálod, az már fél siker – biztatom. – Én félig angol, félig ír vagyok, ami azt jelenti, hogy csak félig tudok piálni és utánozni a brit akcentust. Mégis egész embernek érzem magam.

Megint megnézem, hány óra, és megállapítom, hogyha nem indulok el, el fogok késni. Ekkor jut eszembe, hogy egész nap nem hallottam Nickről. Ami nem szokatlan, főleg, ha valami fontos ügy kellős közepében van, de azért általában be szokott jelentkezni.

– Nagyon kedves tőled, hogy megmentesz, Addison – hálálkodik Rosemarie.

Elterelem a gondolataimat Nickről, és Rosemarie felé fordulok. – Tessék?

– Mondtam már, hogy tudok olvasni a gondolataidban. Nem kell még fél-médiumnak sem lenni ahhoz, hogy tudjam, most akartad felajánlani, hogy kinyomozod, ki az igazi gyilkos, és tisztára mosod a nevemet. Tudnod kell, hogy én melletted leszek, és mindenben segítek, amiben csak lehetséges.

Meg akarok szólalni, de inkább gyorsan becsukom a számat. Van egy jobb ötletem.

– Nézz rám – mondja Rosemarie és megint elkámpicsorodik. – Úgy nézek én ki, mint aki jól ellesz a börtönben? Olyan puha a testem, mint a vaj. Ahogy Leroy mondaná, a természetes testszagom olyan, mint a vatta illata. Egy pillanat alatt elkapnának és borzalmas dolgokat művelnének velem. Mindkét évadját végignéztem az Orange is the New Blacknek.

– Elhívnálak, hogy vacsorázz Nickkel és a családommal, de attól tartok, így nem tudom kiszedni Nickből a kellő infókat. De biztos vagyok benne, hogy nincs miért aggódnod. Hacsak nem véres kézzel ébredsz holnap reggel, és nem emlékszel majd, hol töltötted az éjszakát.

– Rendben – bólogat. – Mindenki ártatlan, amíg be nem bizonyítják, hogy bűnös. Hol eszünk? Éhen pusztulok.

Épp csak egy kicsit aggaszt, hogy nem mond semmit a véres kézzel ébredésre. Rosemarie egy talány.

Ötödik fejezet

Rosemarie-nek valahogy sikerül az összes gallyat kibogoznia a hajából, és a sarat is leszedi az arcáról, mire Whiskey Bayou felé vesszük az irányt, hogy találkozzunk a családommal. Sárga Beetle-je nem a legalkalmasabb autó a rejtőzködésre, mégis azt kérem, azzal menjünk, hogy lássam, valóban van-e alapja a feltételezésének, miszerint követik.

Megszólal a telefonom, én pedig lázas kutatásba kezdek, hogy megtaláljam a készüléket.

– Most komolyan le fogod mondani? – kérdezem köszönés helyett. Általában elég jók a megérzéseim, ami sokat segít a munkám során, ha már nem rendelkezem néhány alapvető képességgel.

– Egy szóval sem mondtam, hogy le akarom mondani – feleli Nick. – Ugye tudod, mit mondanak azokról, akik folyton gyanakodnak?

Van valami Nick hangjában – talán a szexi déli hanglejtése, ami végigfut a bőröm alatt, mint valami hullám, míg el nem jut a legintimebb részeimig –, amitől máris megszűnik a nyomás a vállaimban, pedig eddig észre sem vettem, hogy ott volt.

Kezdek rájönni, hogy Nick az én ellenpontom. Van bennem hajlam a drámázásra és arra, hogy túlreagáljam a dolgokat, ugyanakkor krízishelyzetben (vagy amikor sok vért vesztek) olyan vagyok, mint egy kőszikla. Nick általában kiegyensúlyozott, és megvan az a képessége, hogy lenyugtasson, anélkül, hogy tudna erről.

– Akkor? – kérdezem.

Hallom, hogy sóhajt egyet a vonal túlsó végén, és máris rosszul érzem magam, hogy megnehezítem a dolgát. Nagyon fáradt a hangja. – Közbejött egy ügy. Kettős gyilkosság, és valószínűleg van egy harmadik áldozat is, akit még nem találtunk meg. Rengeteg a vér két emberhez. Nem tudok menni a vacsorára. Jövő keddig szerintem reménytelen. A dolgok nem valami jól állnak.

Elborzadok, amikor belegondolok, mennyi vér lehetett a helyszínen, és azt fontolgatom, lehet, hogy én sem eszem inkább jövő keddig.

– Semmi baj – felelem. – Rosemarie majd helyettesít.

– Még szerencse, hogy ennyi a bűneset. Majdnem lelkifurdalásom volt, hogy lemondom.

Ránézek Rosemarie-re, hogy vajon hallja-e, miket mond Nick, de ő csak együtt zümmög Cindy Lauperrel, és öt másodpercenként belenéz a tükörbe. Én is gyorsan a visszapillantóba nézek, és látom, hogy egy jellegtelen, bézs Crown Vic bevágódik a forgalomba a leállósávból, és néhány kocsival mögöttünk halad.

– Nem tudod, miért követik Rosemarie-t? – kérdezem. Vagy három másodpercig csendben marad, ami elég idő ahhoz, hogy rájöjjek, mi a válasz. És hogy valószínűleg most hazudni fog.

– Nem. Nem is értem, miről beszélsz.

– Tudtam, hogy ezt fogod mondani.

– Nem tudom, mikor érek haza. Hívj, ha valahol le kell érted tenni az óvadékot. – Leteszi, én pedig megállapítom, hogy ez legalább olyan jó, mintha azt mondta volna, hogy szeret.

– Mit gondolsz, nem kéne őket leráznom? – kérdezi Rosemarie. Hunyorog és erősen szorítja a kormánykereket. A kocsi ugrik egyet, amikor még jobban beletapos a gázba.

– Inkább hagyjuk, hogy kövessenek – válaszolom. – Lehet, hogy nem azért követnek, amiért hiszed. Lehet, hogy meg akarnak védeni.

Képzeletben fejbe kólintom magam. Ki lenne képes elhinni, hogy egy totál jellegtelen Crown Vic azért követ egy nőt, akit gyilkossági ügyben hallgattak ki, hogy védelmezze.

– Lehet, hogy igazad van – közli, és kicsit felderül az arca. – Lehet, hogy Priscilla gyilkosa el akar tenni láb alól, mert valószínűleg én vagyok az, aki a nőt utoljára élve látta. Az is előfordulhat, hogy hatalmas veszélyben vagyok.

– Miért akarna eltenni láb alól? Tudsz valamit? Mondott valamit Priscilla?

– Csak annyit, hogy le van nyűgözve a vaginám képességeitől, amiért kiégette a vibrátor motorját. Rendkívüli izomkontrollal rendelkezem. Ha erősen koncentrálok, képes vagyok egy gallyat széttörni a hüvelyemmel.

– Jézusom – motyogom. Becsukom a szememet, és próbálom nem elképzelni a hallottakat.

Elhagyjuk a Whiskey Bayou-i üdvözlőtáblát, a kocsi azonban még mindig mögöttünk van. Az a jó a kisvárosban, hogy a kívülállók azonnal feltűnnek, és ha a rendőr, aki követ minket, venné a bátorságot és kiszállna a kocsiból, valószínűleg az egész város betéve tudná az élettörténetét, mire mi a vacsora végéhez érnénk. Pontosan ugyanez a kisváros legnagyobb hátránya is.

Whiskey Bayou-ban születtem és nőttem fel, csak úgy, mint anyám és az ő anyja. Tipikusan olyan hely, ahol az emberek szeretik felnevelni a gyereküket, és szeretik azt hinni, itt mindenki az amerikai álmot éli. A valóság persze egészen más: Whiskey Bayou a megcsalás, a viszonyok, a törvénytelen gyerekek, valamint a szélsőséges szegénység és gazdagság melegágya – mindez három kilométeres sugáron belül.

Olyan itt élni, mint egy mikroszkóp alatt, csak az a különbség, hogy itt nem orvosok és tudósok, hanem minden lében kanál szomszédok figyelnek, akik sosem segíteni akarnak, hanem minél gyorsabban és minél szélesebb körben elterjeszteni a pletykákat, kiegészítve saját véleményükkel.

Némi fenntartással kezelem Whiskey Bayou lakosságát. Fogalmazhatok úgy is, hogy nem hullatnék könnyeket, ha egy napon megnyílna a föld, és elnyelné ezt a kócerájt. Miután történt az a kis fiaskó és majdnem férjhez mentem, majd elvesztettem a tanári állásomat, nincs az az isten, ami visszahozna Whiskey Bayou-ba.

Elhagyjuk a vasúti temetőt és néhány üzletet, amelyek már zárva vannak. Itt egyedül a Jószerencse kávézó van nyitva este hat után. Találok egy parkolóhelyet pont előtte.

Meglátom az ablakon keresztül anyámat és férjét, Vince-t az egyik hátsó boxban. Phoebe is itt van már, és mellette egy pasi, akit nem ismerek. Nem vagyok meglepve. Phoebe az elmúlt tizenöt évben megvacsoráztatott jó pár pasit a családdal.

A Crown Vic kicsit odébb parkol le. Csak forgatom a szememet. Meg sem próbálja álcázni magát.

– Menj be – mondom Rosemarie-nek. – Mindjárt megyek én is.

Nem ismerem fel a civil ruhás rendőrt a volán mögött, neki viszont kikerekedik a szeme, amiből arra következtetek, hogy ő ismer engem. Nick a bűnüldözés elismert tagja, és mivel általában ő a sajtószóvivő is, mindenki ismeri őt, annak ellenére, hogy az osztályon rengetegen dolgoznak.

Lehúzza az ablakot, én pedig alaposabban szemügyre veszem. Azonnal látom, hogy rendőr. Benne van a tekintetében. Valahol negyven és ötven között járhat. Napbarnított bőre mindössze a szeme és az álla alatt van egy kicsit megereszkedve. Haja világosbarna, néhány deres csíkkal, szeme pedig pont olyan színű, mint a koros whiskey. Világosbarna pólóinget és farmert visel. Úgy néz ki, hogy bárkivel össze lehessen téveszteni.

– Mi a neve? – kérdezem.

– Lester Graham – feleli, és közben biccent egyet a fejével. – Nyomozó őrmester. – Megmutatja az igazolványát, vetek rá egy gyors pillantást. – Én mondtam Nicknek, hogy ez így nem lesz jó.

Mosolyogva nézem, ahogy végigfut az arcán a feszültség. Az évek alatt rájöttem, hogy a mosolyom az egyik legnagyobb fegyverem, ami csomó necces helyzetből kisegít, és ez most sincs másképp. Mondanom sem kell, Nick meg fog fizetni ezért.

– Miért nem csatlakozik hozzánk vacsorára, Lester? Látom, kifogyott a perecből. – Az anyósülésen három üres pereceszacskó hever, a földön pedig megszámlálhatatlan kávéspohár.

Fintorog egyet, és látszik, hogy elég kényelmetlenül érzi magát. – Azt hiszem, ez nem a legjobb ötlet. A gyanúsítottal való barátkozást kimondottan tiltja a szabályzat.

– Ő most komolyan gyanúsított? – Kérdezem. Tisztában vagyok vele, hogyha sorra vesszük a tényeket, akár Rosemarie is lehet az első számú gyanúsított, de a világ nem így működik. – Töltött már el vele öt percnél többet? Ha ő a gyilkos, akkor én vagyok Hasfelmetsző Jack.

– Maga a halál barátnője. Ez nem a legjobb ajánlólevél.

Vicsorgok egyet, majd uralkodni kezdek magamon. Lester egy kicsit hátrébb húzódik a székében. – Nem vagyok a halál barátnője. Találtam néhány holttestet. De nem én öltem meg őket. Mi lenne, ha inkább egy kicsit együtt érezne?

Lester hevesen bólogat. – Tudnia kell, hogy én sosem neveztem így. Csak hallottam. Tudja, milyenek a rendőrök.

– Rendben. Ki találta ki nekem ezt a nevet?

– Jacoby, a gyilkosságiaknál – feleli Lester, bedobva ezzel a szakadékba Jacobyt önmaga helyett. Bólintok egyet, és a kávézó felé veszem az irányt. El sem köszönök.

Amint megszólal a kis csengő a bejárat felett, megcsap a grillezett hús-és a fenyőillat. Egy hatalmas Douglas fenyő áll a sarokban kicsit ferdén, és tele van aggatva a létező összes színű és stílusú karácsonyfadísszel. A fa alatt mindenféle méretű ajándék sorakozik, a kávézó minden évben más alapítványt támogat karácsony alkalmából.

A helyiség két részből áll: a vacsorázórészlegből, ahol különálló, piros műbőr üléses boxok várják az enni vágyókat, és a bárból, ahol csak italokat és egyszerűbb ételeket szolgálnak fel. A fapadló szanaszét van karcolva és folyton ragad, hiába mossák fel százszor, a fehérre festett falak pedig alaposan megkoptak az évek alatt. A falon Whiskey Bayou történetét felidéző fekete-fehér képek lógnak.

Hétfő este nem pörög annyira a biznisz, mindössze néhány boxban ülnek. Mindenki engem néz, ahogy végigmegyek a kávézón. Még mindig kedvelt téma vagyok a környéken, úgyhogy amint észrevesznek, csend támad. Aztán hirtelen elindul a susmorgás, és biztos vagyok benne, hogy záros határidőn belül valaki megjelenik az asztalunknál is, hogy ott kíváncsiskodjon.

Egészen tavalyig Phoebe volt a legnépszerűbb pletykatéma a családunkból. Ő ezt kihúzott vállakkal, mosolyogva tűrte. Egyáltalán nem zavarta, mit gondolnak róla mások. Néha az az érzésem, hogy direkt az ellenkezőjét csinálja annak, amit szeretne, csak hogy szembe menjen az elvárásokkal.

Épp akkor érek oda az asztalunkhoz, amikor Rosemarie elkezdi mesélni, mi történt Priscilla Loveshackkel, és hogy ő maga is gyanúsított. Rosemarie az a fajta, aki szeret a közepébe vágni, és nem finomkodik. Mindenki szájtátva figyeli terepszínű nadrágját és hihetetlen történeteit.

Anyám új férje, Vince felvont szemöldökkel néz rám, én pedig összeszorított fogakkal mosolygok vissza rá. Vince apám főnöke volt sok-sok éven át, de most már nyugdíjba ment a rendőrségtől. Régóta érezhetett valamit anyám iránt, így amikor apám több mint egy éve meghalt, megértő barátként kúszott be anyám életébe, amíg ő ki nem evickélt a gyászból. Aztán mert egyet lépni, és ez lett a vége. Nagyon örülök nekik.

Vince úgy néz ki, mint James Brolin – elképesztő jóképű és a haja ezüstösen csillog. Nagyon hangos szex közben. Ezt onnan tudom, hogy anyám házában kimondottan vékonyak a falak.

– Az egész vendéglőnek majd’ kiesik a füle – állapítja meg anyám. Nem lepődnék meg, ha be lennének poloskázva az asztalok, és most mindenki minket hallgatna.

Leülök Rosemarie és Phoebe pasija közé. Meg sem kell néznem az étlapot. Mindenki, akinek egy csöpp esze is van, hétfő este burgert eszik féláron, és egydolláros sört iszik.

– Nem hiszem, hogy a savannah-i rendőrségnek van pénze arra, hogy megfigyeltessen – közli Vince. – Biztos vagyok benne, hogy senki nem hallgat le bennünket.

– Legalábbis a savannah-i rendőrség biztos nem – vág közbe anyám. – Nemrég láttam egy műsort a tévében, amiben az volt, hogy a kormány minden lépésünket figyeli. A Nagy Testvér figyel. Belegondolni sem merek, hogy valamelyik politikus csak úgy ül az irodájában, és azt nézi, ahogy meztelenjóga-órán veszek részt minden kedden és csütörtökön.

Anyám olyan, mint én, csak idősebb. Gyakran azt hiszik, nem is az anyám, hanem a nővérem. Ötvenes évei elején jár, de egy tízest simán letagadhatna, és nemrég bubifrizurát vágatott magának és szőke csíkokat festetett bele.

Amikor gyerekek voltunk, könyvelőként dolgozott, de különben igazi superwoman. Egész nap harisnyában és kosztümben volt, aztán hazarohant, és gyönyörűen rendben tartotta a háztartást. Apám és ő nagyon konzervatív stílusban éltek, és így is szemlélték az életet.

Amikor apám meghalt, egy vadonatúj Phyllis Holmest ismerhettem meg. Anyám megszabadult a kosztümöktől és a harisnyanadrágoktól, és elkezdett jóganadrágban és flip-flopban járni. Elment egy festőtanfolyamra, golfozni (abban nagyon béna), és pucér jógára néhány szintén ötvenes barátnőjével. Kicsit olyan, mintha egész életében hazugságban élt volna, és most lenne csak igazán önmaga.

– Most mit vagy úgy oda? – kérdezi Phoebe. – Az emberek máshol is látnak meztelenül. Nem mindegy, hogy az néz meztelenül, akivel részt veszel az órán, vagy egy szerencsétlen hivatalnok térdig letolt gatyában?

– Jézusom, Phoebe – feleli anyám. – Miket beszélsz? És hadd mondjam el neked, hogyha van olyan férfi, akit felizgat Gladys Hinkle, miközben anyaszült meztelenül lefelé néző kutya pózba vágja magát, akkor ez az ország nagyobb bajban van, mint gondoltam.

Phoebe és én nevetésben törünk ki, Rosemarie pedig vállon veregeti anyámat, és így folytatja. – Ámen, nővér.

A pasi, aki mellett ülök, nem valami lelkes. A torkát köszörüli és a nyakkendőjét birizgálja.

– Még nem ismerjük egymást – fordulok hozzá.

– Maxwell Gunter – mondja, és felém nyújtja tökéletesen manikűrözött kezét.

– Örvendek. Mióta jártok Phoebével? – Igazából az érdekel, mióta nem randizik a nővérem Savage-dzsel.

Nem fogok hazudni. Még akkor is, ha Nicket választottam és a komoly kapcsolatot, akkor sem hagy hidegen, hogy a nővéremet egy kicsit is érdekelte az a pasi, akiről szexfantáziáim voltak, miközben Nick és én nem voltunk együtt. Természetesen semmi okom sincs féltékenynek lenni. De akkor is.

Savage ügynök nagy talány. Amikor beköltöztem abba a savannah-i kis házba, sejtelmem sem volt róla, hogy a szemközti házban lakik. Tudni kell róla, hogy a bűnüldözési módszerei finoman szólva nem szokványosak. Ha Nick egy jó minőségű bor, akkor Savage maga a tequila. Tudod, hogy meg fogod bánni, de amíg csinálod, állati jól érzed magad. Tagadhatatlan kémia volt közöttünk, de tudtam, hogy vele nem lehet hosszú távon gondolkozni. Csupa szenvedély volt, de semmiféle perspektíva nem látszott benne. Hogy megbántam-e, hogy nem szálltam alá vele a poklokra, amikor volt lehetőségem? Nagyon is. És vajon zavar-e, hogy megint Phoebe volt az, akinek volt vér a pucájában, hogy megtegye? Kimondottan. De az élet nem habos torta. Most már nincs mit bánni ezen. Különösen, hogy Savage beakasztotta a lompost Phoebének. Legalábbis feltételezésem szerint. Vannak dolgok, amiről a testvérek nem beszélnek.

Maxwell Gunter a harmincas évei közepén járhat, és kicsit túl jólfésült Phoebe ízlésének. A nővérem hajlamos gyorsan és nagyon beleszeretni a férfiakba, akik ha nem tartják vele az iramot, akkor nincs esélyük. Ez a pasi úgy néz ki, mint egy bankár. Vagy egy ügyvéd. Szürke zakó, fehér ing és egy unalmas szürke nyakkendő van rajta. Szarukeretes szemüveget visel – mondjuk, az jól néz ki –, és a haja gondosan az egyik oldalra van fésülve.

– Ó, Max és én nem járunk – helyesbít Phoebe. – Hacsak nem tennél egy próbát, Max. – Rákacsint Maxwellre, én pedig csak csóválom a fejem, amikor látom, hogy a pasi elvörösödik, és azt sem tudja, hova legyen.

– Nyugi, Phoebe. Szerintem nincs az olyan nőkhöz szokva, amilyen te vagy.

– Édesem, olyan nő nincs még egy.

– Az is igaz – helyeselek.

– Maxot én hívtam – szól közbe anyám. – Mellettem ül a fazekas szakkörben. Ő készíti a legszebb termékenységi szobrokat.

– Lefogadom, hogy említetted neki, hogy van két lányod – mormogom az orrom alatt. Kár, hogy anyámnak olyan a füle, mint az elefánté.

Rám mosolyog, és rájövök, hogy én is pontosan így mosolyogtam az előbb Graham nyomozóra. Édesen, mint a szacharin, amiből nem sok jó sülhet ki.

– Max nagyon jó barátom, Addison Holmes, és ha jól tudom, jogom van elhívni vacsorázni bárkit, mindenféle mögöttes szándék nélkül is. Jut eszembe, hol van Nick?

Ránéz a kezemre és konstatálja, hogy még mindig nincs rajta semmiféle gyűrű. Nick és én bűnben élünk, és ezt felvállaljuk mindenki előtt, ám anyám számára ez nem jelent kellő elkötelezettséget. Sőt, senki másnak sem jelenti azt itt Atlanta déli részén. Mifelénk az jelenti az elköteleződést, ha odaállsz az oltár elé kétszáz közeli barátod előtt. Nick és én még nem tartunk itt.

– Kettős gyilkossági ügye van.

Vince kacsint és integet a pincérnőnek, hogy jöjjön az asztalunkhoz. Amint felveszi a rendelésünket és elmegy, Vince megszólal. – Értesültem az ügyről idefele. Csúnya. Lehet, hogy nem hallasz róla pár napig.

– Ő is ezt mondta. – Vállat vonok. – Megszoktam.

Sok olyan rendőrbarátnő és -feleség van, aki nem sokáig bírja ezt a hektikus beosztást és a munkával járó veszélyeket. Én úgy nőttem fel, hogy ez volt a természetes, hiszen apám is rendőr volt. Számomra sokkal idegesítőbb, hogy Nick mindig az ajtóval szemben ül le, ha étteremben eszünk, márpedig ott én szeretek ülni. Ha a halál az ajtón keresztül támad, szeretném a saját szememmel látni, és nem megvárni, hogy valaki más figyelmeztessen.

– Max az egyik legjobb ügyvéd az államban – közli anyám. – Igaz, Max?

Csak most jövök rá, miben mesterkedik. Anyám úgymond örökbe fogadta Rosemarie-t – mint valami aranyos kutyát, vagy egy kis árvát a harmadik világból. És valószínűleg azonnal értesült róla, mi történt reggel.

– Sikeres vagyok a munkámban – feleli a férfi. – Hallottam, izgalmas reggeletek volt.

Rosemarie épp egy kenyeret vajaz, és tudomást sem vesz Maxwellről. Gondolom, azonnal leírta őt, hiszen alkalmatlannak tűnik arra, hogy átvegye a porrá égett motor helyét, és ha belegondolok, mit mondott az előbb a hüvelyizmáról és arról a bizonyos gallyról, amit szét tudna vele törni, jobbnak is látom, ha hagyja futni Maxwellt és nem tesz tönkre még egy férfit.

Megbököm az asztal alatt, mire felnéz és csodálkozó arcot vág. Csupa vaj a szája.

– Maxwell ügyvéd – ismétlem el az infót Rosemarie kedvéért.

– Micsoda szerencsés csillagzat. Ugyanis azt hiszem, nekem hamarosan szükségem lesz egyre. – Majd könnyekben tör ki, és elszalad a konyha irányába. A szék felborul, amiről felpattant.

Hatalmas csörömpölés és káromkodások sora hallatszik a konyha felől.

– Nehéz éve volt – mondom Maxwellnek. – De valószínűleg tényleg szüksége lesz majd a segítségedre, ha a dolgok rosszabbra fordulnak.

– Ezért vagyok itt. – Maxwell csak pislog, miközben folytatódik a csörömpölés. – Kicsit instabilnak tűnik.

– Nagyon kemény volt ez a hónap. Összetört alatta a tantrikus szexmestere és ettől valahogy kimondottan romboló üzemmódba került.

– Ez érthető. Én is megvonáson voltam majdnem három hónapig, miután volt egy balul elsült tantrikus incidensem.

Phoebének felcsillan a szeme, és közelebb húzódik Maxwellhez. – Fogalmam sem volt róla, hogy a szex ilyen veszélyes tud lenni.

– Állítsd le magad, Phoebe. Nem kell minden férfira rámászni. Ő most azért van itt, hogy megmentse Rosemarie-t.

– Innen látom, hogy egyszerre többfelé is képes koncentrálni.

– Esküszöm neked, Phoebe, apád és én nem úgy neveltünk, hogy így beszélj egy vacsoraasztalnál. Ha terveid vannak, vidd őket véghez a kocsi hátsó ülésén, mint minden normális ember. Ha minden gyerek után kaptam volna egy centet, aki egy kocsi hátsó ülésén készült Whiskey Bayou-ban, már rég milliomos lennék. – Befejezésképp újratölti a poharát sörrel.

– Nekem meg telekocsit kellett volna üzemeltetnem – teszi hozzá Vince. – A kocsiban töltött járőrözős éjszakák így sokkal izgalmasabbak lettek volna.

Anyám hevesen bólogat, és egyre hangosabban beszél, ugyanis a konyhából a harmadik világháború zajai szűrődnek ki. – Majdnem biztos vagyok benne, hogy Phoebe és te is így lettetek. És hadd mondjam el, nem volt könnyű feladat. Apátok nemigen szeretett kijönni a hálóból.

A többi vendég eddig a konyhát figyelte, anyám sztorija azonban még érdekesebbnek bizonyul, úgyhogy szép lassan mindenki felénk fordul.

– Jézusom, anya – szólal meg Phoebe.

Összeszorítom a fogamat. Nagyon szeretem anyámat, de néha hiányzik az az állig begombolt, harisnyás verziója.

– Mindig öröm a családdal vacsorázni – szabadkozom Maxwellnek. – Ha azt hiszed, különleges alkalomnak voltál tanúja, látnod kéne, mi folyik hálaadáskor.

Látom az arcán, hogy megpróbálja elképzelni, majd inkább kortyol egy hatalmasat a söréből. Hátradőlök a székemben, és megállapítom, hogy a legjobb, ha most Rosemarie-re fókuszálok és arra, mit rendez a konyhában, mint hogy elképzelem apámat – aki nem volt kicsi ember –, amint felcsinálja anyámat egy kocsi hátsó ülésén.

– Emlékszel Daphne Dreyerre? – folytatja anyám. – Néhány évfolyammal alattad járt iskolába, isten tudja, valaha elvégezte-e. Az anyja soha nem tudta, mihez kezdjen vele. Pont egy hete kapták rajta Daphnét az egyes úton, a mocsár szélén egy régi Camaro hátsó ülésén.

– Ó – tör ki Phoebéből, és csóválja a fejét. – Micsoda amatőr. Mindenki tudja, hogy az újban sokkal jobban el lehet férni hátul.

Anyám kikerekedett szemmel bámul Phoebére, aki megereszt egy pimasz mosolyt.

– A lényeg, hogy Daphne lába folyton hozzáért a kormányon lévő dudához, és az egyik seriffhelyettes épp arra autózott, és mivel le volt húzva az ablaka, meghallotta. Azt állítja, mire odaért, a kocsi úgy rázkódott, hogy csoda, hogy nem robbant fel a kereke. És ott volt benne Daphne és Duane Johnson, épp üzekedtek, mint a nyulak, az összes lábuk kilógott az ablakon, és a srácon semmi nem volt, csak zokni.

– A zokni annyira ciki – állapítom meg. – Egyszerűen nem lehet szexin megszabadulni tőle. Vagy magadon hagyod, vagy megkockáztatod, hogy megálltok és mindketten leveszitek, de akkor elillanhat a vágy.

– A zokni arra való, hogy eltakarja a lábat – szólal meg Phoebe. – A legtöbb ember lábfeje egyáltalán nem szexi. De lefogadom, hogyha Nicknek lábfétise lenne, életed legjobb előjátéka lenne, ahogy leveszi a zoknidat.

– Ebbe még sosem gondoltam bele.

– Még szerencse, hogy én mindig felhozom a legneccesebb témákat – közli Phoebe önelégülten.

Vince épp elég régen ismeri a családot, hogy tudja, a legjobb, ha arra koncentrál, hogyan tömje a szájába a burgert, és fel sem néz.

– Én csak azt akartam kihozni ebből az egészből – próbálja visszaterelni anya a beszélgetést az eredeti medrébe –, hogy Daphne huszonhét éves, Duane pedig tizenkilenc.

– De jó neki – motyogja Phoebe az orra alatt.

– Hallgassatok rám, én ezt jobban tudom. Nem lehet csak úgy büntetlenül megúszni, ha az embert rajtakapják egy Camaro hátsó ülésén egy tizenkilenc évessel. Daphne terhes. És mégis, ki fogja gondját viselni annak a gyereknek? Hát Daphne biztos nem. Neki csak akkor megy a szekér, ha hanyatt fekszik. A lábán már képtelen megállni. Talán Duane? Még le sem érettségizett. Kénytelen lesz szegény anyja beszállni.

– Micsoda szégyen – állapítja meg Vince. – De tapasztalataim szerint a buta emberek egy dologban mégiscsak jeleskednek: a szaporodásban. A szex mindenkinek megy!

– Hála az égnek! – teszi hozzá Phoebe. – Máskülönben elég uncsi lenne az élet.

Újabb csattanás hallatszik a konyhából.

– Meg kell néznem Rosemarie-t. Nem tetszik ez a hang.

– Basszus, épp most akartam vállalkozni erre – feleli Phoebe.

Hátratolom a székemet, felpattanok, és a káosz felé veszem az irányt. Amint kinyitom a lengőajtót, látom, hogy Rosemarie felém csörtet. Mögötte olyan füstfelhő, hogy szanaszét csípi a szememet.

– Mit csináltál a konyhámmal? – kiáltja egy alacsony, vékony pasi, aki farmert és foltos fehér pólót visel. Egy húsvágó kés van a kezében, és azonnal eszembe jutnak Byron szavai arról, mire képes egy ilyen eszköz az emberi testtel.

– Mi folyik itt? – üvöltöm, miközben Rosemarie menekülés közben a földre lök. A lengőajtó tiszta erővel a fejembe csapódik, és csak annak köszönhető, hogy ez még egyszer nem következik be, hogy gyorsan összekuporodom.

– Gyere már! – kiabál vissza Rosemarie. – Most nincs idő dilizni. Mindjárt porrá ég az egész kóceráj.

Amint kimondja ezt a mondatot, az étterem összes vendége pánikszerűen menekülni kezd. Rosemarie nem viccelt. A konyhában a plafonig állnak a lángok.

Valaki felkap a hónaljamnál fogva, én pedig csak nézek. Nem vagyok teljesen magamnál, alaposan eltalált az az ajtó. Vagy lehet, hogy csak a füst… Kezd kirajzolódni Vince arca.

– Legjobb lesz, ha megyünk. Ha égett burgert akarok enni, el sem kell mennem otthonról, elég megkérnem anyádat, hogy süssön.

Nevetésben török ki, és hagyom, hogy kitámogasson. Most már látom, miért jön ki olyan jól anyámmal. Kell, hogy legyen érzéke az abszurditáshoz annak, aki egy Holmes lányt választ.

Hatodik fejezet

Kedd

Meggyőződésem, hogy kétféle ember él ezen a Földön: azok, akik képesek létezni reggel, és azok, akik nem. Én az első csoportba tartozom, és nemegyszer vágták a fejemhez életemben, hogy ez igencsak irritáló tulajdonság, amivel nem könnyű együtt élni.

Talán mondanom sem kell, hogy Nick a második csoportba tartozik. Igaz, hogy van egy olyan testrésze, amely óramű pontossággal képes akcióba lendülni, ahogy előbújik a Nap. Ami azt illeti, épp most döfődik bele a hátamba, és semmi hajlandóságot nem mutat a visszavonulásra.

– Mikor értél haza? – kérdezem. Még hat óra sincs, de én már éber vagyok. Pont annyira, amennyire mélyen aludtam, amikor bekúszott mellém az ágyba.

– Kábé félórája. – Közelebb kúszik és megmarkolja a mellemet.

– Úgy tűnik, ez is elég volt, hogy regenerálódj.

Mélyről jövő, karcos kacagást hallat, és megpuszilja a nyakamat. Nick egy csomó dologban nagyon jó. De a szexben különösen. Országos szinten is. Ha a szex sport lenne, folyamatosan bajnokságokat nyerne. Annyira jó az ágyban, hogy még azt az illúziót is megteremti, mintha én is olyan jó lennék. És ez nem semmi. Orgazmus után olyan vagyok, mint egy férfi: legszívesebben az oldalamra fordulnék és durmolnék. Nickben ilyenkor azonban még van legalább félóra, és érthető módon szereti, ha ilyenkor magamnál vagyok.

– A regenerálódás nem kifejezés. Ráadásul gondolom, jövök neked eggyel a tegnapi kihagyott vacsora miatt.

Hátamra fordít és a térdével szétfeszíti a lábam, majd szép lassan becsúszik közé. A pulzusom azonnal felpörög százra, és minden porcikám bizseregni kezd.

– Szerintem a vacsoráért cserébe inkább kettővel vagy hárommal jössz nekem. Lehet, hogy ki sem tudtam mosni a hajamból a füstszagot.

– Nem akarlak elszomorítani, de tényleg nem sikerült. Mondjuk most, hogy mondod, nagyon ennék egy hamburgert.

Beleszagol a hajamba és megharapja a nyakamat. Sóhajtok egyet és nekinyomódom a vállának, ő azonban résen van, és kihasználva a pillanatot belém hatol, amitől fennakad a szemem. Húsz perccel később, a gyönyör kapujában Nick egyszer csak megmerevedik.

– Megőrültél? Abba ne hagyd! – Belevájom a körmömet a hátába, és a jógán edzett lábammal megpróbálok minél jobban a derekába csimpaszkodni. A lélegzetvételéből hallom, hogy ő is éppolyan közel volt a csúcshoz, mint én, valami azonban mégis megállította.

– Esküszöm, Nick, hogy ha most abbahagyod, nem állok jót magamért.

– Hangokat hallok odalentről.

– Engem az se érdekel, ha az ukrán maffia jár táncot a konyhapulton. Mindjárt elélvezek. – Befeszítem a hüvelyizmomat, mire Nick élvezettel felnyög. – És te is.

– Vigyázz, utolérlek.

Épp újra elkezd mozogni, amikor én is figyelmes leszek a zajra. Megmerevedek. Meg mernék rá esküdni, hogy megy a turmixgép. Vagy egy motoros fűrész. Nem olyan kifinomult a hallásom, amikor lüktet a vér a fülemben.

– Engem az se érdekel, ha valaki van a házban. Legalább kielégülten halok meg.

– Csak Rosemarie az. A vendégszobában aludt. Jézusom. Igen, ott! Így, csináld.

Nick már megint megmerevedik, én pedig felsikoltok frusztráltságomban. Arcomhoz szorítom a kispárnát és belebőgöm a kínomat.

– Rosemarie a vendégszobában van?

– Nem beszélhetjük ezt meg egy kicsit később? Mondjuk miután mindketten elmentünk?

– Addison!

– Rendben. Te úgyis gyorsan rendezed a dolgokat. Kapsz húsz másodpercet.

Oldalra mozdulok, aminek az a vége, hogy átgördülünk, és én kerülök felülre. Nekem már húsz másodperc sem kell, és ahogy Nick zihálását hallgatom, neki se.

– Húsz másodperc – mormogja összeszorított fogai között. – Jobb lesz nekiveselkedni.

Megragadja a csípőmet, én pedig mozogni kezdek. Imádom a kihívásokat.

Fogalmam sincs, hogyan kötöttünk ki a földön. Ami azt illeti, igen sok minden tud történni húsz másodperc alatt. Az ágynemű a lábunkra van tekeredve, és egy törött lámpa hever tőlünk másfél méterre. Nem számít. Nyaktól lefelé teljesen lebénultam. Ahogy már említettem, Nick fergeteges a szexben.

– Egy gyilkosság gyanúsítottja alszik a vendégszobámban? – kérdezi, ahogy csillapodni kezd a pulzusa.

Próbálom felemelni a fejemet és ránézni, de egyáltalán nincs erőm, úgyhogy visszahanyatlok a vállára. – Ne legyél már olyan szigorú. Ez csak Rosemarie. Ismered őt. Egy légynek sem tudna ártani.

– Szívem, a gyilkos fegyver, amit a helyszínen találtunk, tele van az ujjlenyomatával. Ma le fogják tartóztatni.

– Úristen. – Felkapom a fejemet, és beverem Nick állába. Én a fejem búbját, ő az állát masszírozza. – Ez lehetetlen. Kizárt, hogy ilyen brutálisan meggyilkolta volna azt a nőt. Egyszer elvittem lőgyakorlatra, és mosolygó arcokat festett a görögdinnyéknek, mielőtt szétlőttük őket. Kis híján elhányta magát, miután elgördült az első lövés.

– Nem hiszem el, hogy megengedték, hogy dinnyére lövöldözz a pályán. Ennél sokkal szigorúbbak.

– Csak a civil pályán. Puhányok. Én a rendőrpályán lőttem.

– Civilek nem lőhetnek a rendőrpályán felügyelet nélkül. Ki vitt el oda?

– Viccelsz? Nekem nem kell felügyelet. Denny Brice és apám a legjobb barátok voltak. A felesége szervezte a leánybúcsúmat. – Denny már nyugdíjas, de még mindig a pályán dolgozik nyugdíj-kiegészítésként.

Nick vigyorogni kezd és mögém kúszik. – Azért megtartottad az ajándékokat, így is, hogy nem mentél férjhez?

– Nem. Mindegyiket vissza kellett küldenem, egy kis levél kíséretében. Kivéve a konyhai robotgépet, amit Greg anyjától kaptam. Azt megtartottam. Úgy voltam vele, tartozik nekem ennyivel, ha már egy ekkora szarjankót hozott a világra.

Nick rázkódik a nevetéstől, és közelebb húz magához. – Ha ettől jobban érzed magad, elárulom, hogy egyetértek veled Rosemarie-vel kapcsolatban. Nincs meg benne az, ami egy ilyen gyilkosság elkövetéséhez szükséges. Priscilla hozzáment egy Lance Mayhew nevű pasihoz, aki milliókat keres a felesége halálán. Az alibije sem betonbiztos, bár a két gyerekük elvileg alátámasztja. A gyilkosság idején ugyanis mind otthon voltak, igaz, külön szobában.

– Szóval ki tudott surranni úgy, hogy a gyerekeknek nem tűnt fel?

– Elvileg igen, viszont a riasztóberendezés nem rögzített semmi olyasmit, hogy kikapcsolták vagy újraindították volna, ami hihetőbbé teszi a sztorit.

– Van másik gyanúsított?

– A pornóiparban hemzsegnek az olyanok, akiket az évek alatt magára haragíthatott. A maffiához is vezetnek szálak. A pletykák zsarolásokról is szólnak, de eddig nincs semmi konkrét. Senki sincs túl beszédes kedvében. Viszont egyedül Rosemarie ujjlenyomata van rajta a gyilkos fegyveren, ami nem elhanyagolható részlet. A nyomozás nem tehet mást, mint hogy megy a tények után és követi a protokollt.

– Azt hittem, te vezeted a nyomozást.

– Én nem vagyok pártatlan. Átadták az ügyet Jacobynak.

Valami motoszkálni kezd a kisagyamban, de mivel jelen pillanatban a saját nevemet is alig tudom, inkább jobbnak látom nem felszínre hozni.

– Különben nem is érek rá, ez a tegnap esti ügy minden időmet leköti. Nagyon ronda sztori. – Nyújtózik egyet és próbálja kibogozni magát az összecsavarodott ágyneműből. – Ami azt illeti, vissza is kell mennem dolgozni. Most nem azért, de hogy kerültünk a földre?

– Isten útjai kifürkészhetetlenek.

– Viszont létezik, az biztos. Mármint Isten. Az előbb mintha láttam volna.

Kuncogok, kiszabadítom magam a szorításából. – Vigyázz, minden csupa üvegszilánk. Nem akarom azzal tölteni a reggelt, hogy szilánkokat szedek ki a fenekedből.

– Az a lámpa családi ereklye. Az üknagyanyámé volt.

– Jézusom, sajnálom. – Próbálom magam elképzelni, ahogy valami spéci ragasztóval összeragasztom a szilánkokat, de valahogy csak azt látom magam előtt, ahogy minden ujjam egymáshoz ragad.

– Ne sajnáld. Az ükanyám miatt nézett ki anyám úgy, mint Betty Crocker.

– Nem semmi a családod.

– Néha arról képzelgek, hogy csak örökbe fogadtak.

– Néha én is. Főleg, miután elmentem anyámmal hot jógára. Vannak olyan anya-lánya pillanatok, amelyeknek soha nem szabadna megtörténniük.

Nick a takaró segítségével összegyűjti az összes szilánkot és egy batyuba rendezi. Ami a háztartási dolgokat illeti, tipikus férfi. Ami nem is csoda: heti háromszor jár hozzá a takarítónő, és mindent megcsinál helyette.

Amikor leteszi a batyut a szoba sarkába, próbálom magam figyelmeztetni, hogy majd ki kell vinni a kukába. Már csak az kéne, hogy Rhonda gyanútlanul belenyúljon takarítás közben, és szanaszét vágja a kezét.

Én még mindig nem tudtam megszokni, hogy ide takarítónő jár. Belegondolni is furcsa, hogy egy másik ember szedi össze a bugyijaimat, mossa ki a szextől meggyötört ágyneműnket, és hámozza le a bilincset az ágykeretről, amit Nick ott felejtett. Hetente háromszor találkozom Rhondával, de még mindig nem merek a szemébe nézni.

– Lezuhanyzom. És fizetek száz dolcsit, ha kipaterolod a házból Rosemarie-t, mielőtt leérek a földszintre.

– Azért ötszázat fizettél, amikor anyáddal kellett találkoznom.

– Rosemarie és anyám nem egy kategória.

– Ez igaz. – Felkapok egy boxeralsót és egy pólót, a hajamat pedig lófarokba kötöm. Általában imádok Nickkel zuhanyozni reggelente, de úgy néz ki, ez ma elmarad. – De ne hidd azt, hogy minden piszkos munkát elvégzek helyetted pénzért. Ideje elfelejtened ezt a gazdag fiú mentalitást, miszerint pénzzel mindent el lehet intézni.

– Kedvesem, a pénz mindent egyszerűbbé tesz.

Ezzel nemigen tudok vitatkozni.

Hetedik fejezet

Egy órával később, zuhanyzás után szépen felveszem a fekete jóganadrágomat, a lila sportmelltartóm és egy fekete kapucnis sportfelsőt. A lila Nike cipőmet választom, mert régóta meggyőződésem, hogy ha már izzadni kell, legalább a szerkónk stimmeljen.

Felveszem a fekete baseballsapkámat, és belenézek a tükörbe. Vetek néhány eltökélt pillantást és alaposan kihúzom magam, mielőtt felkapom a táskámat és elindulok a földszintre. Ma megmutatom a világnak! Enyém lesz a legjobb írásbeli, és a fizikai alkalmasságin is benne leszek a legjobb tíz százalékban.

Kate-tel az volt a megállapodás, hogy a legjobbak között kell végeznem, mindegyik részvizsgán. A fegyveres résszel nem lesz gond. Apám Phoebét és engem is úgy nevelt fel, hogy nem jövünk zavarba, ha fegyver van a közelben. A legtöbb rendőrt lepipálom a lőpályán. Az írásbeli meg se kottyan. Az ég szerelmére, én történelemtanár vagyok. Tudom, hogy kell tanulni, és amit egyszer bevertem a fejembe, arra mindörökre emlékszem.

Semmi másra nincs szükségem, mint egy kis buzdító beszédre.

– Megcsinálod, Addison. Rekordot fogsz dönteni az egy mérföldes futáson. És nem fogsz hányni. – Már most kavarog a gyomrom, ha arra gondolok, hogy futás után egyből neki kell állni fekvőtámaszozni. – És a fekvőtámaszt is megcsinálod, anyám!

Harci kiáltásokat hallatok, és bokszolókat megszégyenítő lábmunkával elkezdek a kocsi felé haladni. – Megcsinálod a húzódzkodást is, és nem fogod elsírni magad, csak azért, mert leszakad a karod.

Beindítom a motort és hátramenetbe kapcsolok, majd bedugom az iPodom és letolatok a lehajtón. Olyan hangosan üvöltetem a Metallicát, ahogyan csak bírom. Elég hamar felismerem, hogy ehhez már öreg vagyok, és ezt a hangerőt nem bírja a fülem, úgyhogy lehalkítom, és mérsékelt hangerőn, a Kings of Leon albummal folytatom az utamat.

Még mindig gyomoridegem van, úgyhogy folytatom a motivációs beszédet.

– Aztán jönnek a felülések – sorolom tovább, ám a hangom egyre erőtlenebb. Megköszörülöm a torkomat, és elismétlem a mondatot, némileg erőteljesebben. A felülés az én keresztem.

Veszek egy nagy levegőt, és valami olyasmit teszek, amit már nagyon rég nem tettem. Pont mióta a vőlegényem elhagyott az oltárnál. Az elmúlt évben kicsit kiakadtam Istenre, úgyhogy megkoptak az emlékeim, hogyan kell imádkozni.

– Kedves Jóisten – kezdek bele, és az ajkamba harapok. – Tudom, mostanában nem sokat kerestelek. Ha tudni akarod az igazságot, kiakadtam rád egy csöppet. – Hunyorítok és felhúzom az orromat. – Bocsánat, nem kiakadva voltam. Ilyet szót nem mondunk az Istennek. A lényeg, hogy elég nehéz évem volt, de most már kezdenek rendbe jönni a dolgok. Végül is van egy állásom vagy mi, és csodás a nemi életem. Jaj, bocsánat. Gondolom, a nemi életem részletei nem érdekelnek. De azért köszi. Majdnem biztos vagyok benne, hogy Nick a kárpótlás minden eddigi szenvedésért.

Egy pillanatra elvesztem a gondolataim fonalát, mert elönti az agyamat a reggeli történések emléke, de aztán erőt veszek magamon és újra koncentrálok.

– Jesszusom, elég az ábrándozásból. A lényeg az, hogy szeretnék tőled segítséget kérni, Istenem. Gyűlölöm a felüléseket. A „gyűlölöm” remélem, nem csúnya szó. – Egyik kezemmel kormányozok, másikkal rágóért kutatok a táskámban. Teljesen kiszáradt a szám az imádkozásban.

– Figyelj, nem tudom pontosan, mi lehet az, de van bennem valamiféle mentális blokk a felülésekkel kapcsolatban. Valahogy olyan érzésem van közben, mintha átrendeződnének a beleim, és majdnem mindig nagyon kell pisilnem, amikor a felénél tartok. És különben is, marha nehéz, Istenem. És nem értem, miféle világ az, ahol a felülések hozzátartoznak a mindennapi létezéshez.

Most, hogy rákanyarodom a Montgomeryre, ahol a rendőrakadémia épülete áll, már igazán gyomoridegem van.

– Végül is olyan élethelyzet sosem adódhat, hogy a közértben felüléseket kell csinálni ahhoz, hogy kenyérhez juthassak.

Egyszer csak a semmiből hatalmas mennydörgés támad. Majdnem kipattanok az ülésemből. Megnyílik az égbolt, és jeges víz önti el a szélvédőmet. Azt hiszem, ezt hívják jégesőnek. Mivel én déli vagyok, szerintem ez egyenesen hó.

Ez a reggeli szürkeség elég lehangoló, és arra következtetek belőle, hogy a) túl sokáig dumáltam Istennek, és így jelezte, hogy most már hagyjam abba, b) nem lett volna szabad azt a szót használnom, hogy „gyűlölöm”, c) Isten mérges, én pedig csak az idejét pazarolom.

– Szóval, amit kérni szeretnék, az egy kis segítség. Szükségem van erre az állásra Kate-nél. Úgyhogy ha megtennéd, hogy átmenetileg extra erővel ruházod fel a hasizmomat és segítesz, hogy rekordidő alatt végezzek a gyakorlattal, akkor nagyon hálás lennék. Ó, és még egy dolog. Kérlek, ne Rosemarie legyen a gyilkos. Ámen.

Ebben a pillanatban meglátok egy parkolóhelyet az épület előtt, amit jelnek veszek, hogy imám meghallgattatott. Még mindig remeg a gyomrom, de látok esélyt, hogy a dolgok jól alakuljanak.

Nyolcadik fejezet

Dél körül már biztosan kijelenthetem, hogy Isten legalább annyira ki van akadva rám, mint én rá. Mással nem tudom magyarázni, hogy életemben nem volt így felkavarodva a gyomrom. Úgy görcsölök, mint még soha, és ha még valaki odajön hozzám és közli, hogy sápadt vagyok, lehet, hogy leszúrom a ceruzám hegyével. Kész vannak az idegeim.

Az írásbelit, amire négy óra áll rendelkezésre, nagyjából másfél óra alatt lerendezem, ezután pedig lehajtom a fejem az asztalra, hogy szundítsak egyet, de csak szenvedek, mint a kutya az egyre erősödő görcsöktől.

Az ebédnél már biztosra veszem, hogy ebből baj lesz. Alig állok a lábamon, és pontosan tudom, hogy ha nem történik csoda, ilyen állapotban nem tudom letenni a fizikai alkalmasságit. Másfél órám van, hogy vagy megszabaduljak a méhemtől, és akkor nincs több gond, vagy szerezzek valami tuti gyógyszert. A baj csak az, hogy semmiféle gyógyszer nincs nálam. A pisztolyomat pedig elvették a bejáratnál, úgyhogy főbe sem tudom lőni magam.

Valamit tennem kell. Az ebéd nem érdekel, valószínűleg úgyis kihánynám. Nekem most valami tutibiztos pirula kell.

Ámokfutásba kezdek a városban. Az ónos eső alábbhagyott, de most is esik valami trutyi, és az egész várost szürkeség és homály fedi. De lehet, hogy csak a görcs beszél belőlem. Gyorsan felhívom Phoebét.

– Idefigyelj, mindjárt nálad leszek. Gyógyszer kell – hadarom, miután egy lelkes „Yo”-val felveszi a telefont.

– Görcsölsz?

– Kurvára.

– Dr. Phoebére számíthatsz. Van egy ütős szerem.

Ez a legjobb mondat, amit a mai nap folyamán hallottam. Na jó, a második. Nick ugyanis suttogott a fülembe ezt-azt, miközben a belső szerveimet döngette.

Phoebe a bejárati ajtóban áll, amikor megérkezem, kezében négy darab fehér pirula és egy pohár bor. Életemben nem örültem így a Tylenol látványának. Gyanúsan nézek a pohár borra, és a tudatalattim azt súgja, nem a legjobb ötlet alkoholt inni egy fizikai alkalmassági vizsga előtt.

A tudatalattim másik része azonban úgy néz ki, mint Ryan Gosling. És Ryan majdnem mindenre rá tud beszélni. Ebben a pillanatban is épp mélyen a szemembe néz és azt mondja: „Helló, szépségem. Vedd el a bort. Idd meg. Tudod, hogy jobban tetszel, ha iszol. És én is jobban tetszem neked.”

– Hahó – szólal meg Phoebe. – Addison, vétel!

Elveszem a bogyókat és a bort, és bevágom a számba az egészet. – Bocsi, épp Ryan Goslinggal beszélgettem.

– Én Channing Tatummal szoktam dumálni. Nagyon jó tanácsokat tud adni.

– Tényleg? Csak mert néha úgy néz ki, mint egy köztörvényes bűnöző.

– Most, hogy apa lett, sokkal felelősségtudóbb. Mostanában egész sok necces helyzettől megmentett. Kérsz valami kaját a bor mellé?

– Jól jönne. De csak elvinni tudom, rohanok. És semmi olyat nem kéne ennem, amitől hányok.

– Ez olyan meglátás, amit az életed minden napján érdemes figyelembe venned. – Phoebe a fejét csóválja. – Jó nagy szívás, hogy a vizsga napján görcsölsz. Utoljára a gimiben kellett ezt a kifogást elsütnöm.

– Emlékszem – felelem és a szememet forgatom. – Te vagy az egyetlen ember, akit ismerek, aki az év 143 napján menstruált.

– Ezért jó, ha pasi a tanár. Nem számolgatnak, nem akarják tudni az igazat. Egy diák, aki menstruál, felőlük akár gyilkolhat is.

– Ezt majd Rosemarie eszébe is bevésem, amikor előállítják. – Fogom a szendvicset, amit Phoebe készített nekem és még egyszer megköszönöm a gyógyszert. Végre normálisan tudok járni, és nem érzem úgy, mintha tüzes kést forgatnának a belső szerveimben.

Mire visszaérek a rendőrakadémiára, úgy tombol bennem az energia, hogy a koponyám is bizsereg. Felhívom Phoebét, miután becsekkolok, és várom a többieket, hogy megkezdjük a futást.

– Mi a francot adtál nekem? – suttogom a telefonba. – Én csak egy kis Tylenolt akartam.

– Azt kaptál. És egy kis Xanaxot. Olyan aggodalmasnak tűnt a hangod, amikor telefonáltál, gondoltam, lazítanál egy kicsit.

– Az ember nem adhat csak úgy nyugtatót a másiknak. Legalább figyelmeztettél volna.

– Ha szólok, nem vetted volna be. Így meg látod, milyen jól érzed magad.

– Pontosan tudod, hogy a gyógyszerek állandóan az ellenkező hatást fejtik ki rajtam. Nekem olyan a Xanax, mintha Speedet szívtam volna. Jézusom, Phoebe.

– Uhhh, elfelejtettem, hogy veled ez van. Mindig azt hiszem, Scarlet néni ilyen.

– Grrrr – morgok bele a kagylóba és homlokon csapom magam. A pasi furcsán néz rám mellettem, majd odalép egy másikhoz és sugdolózni kezd a fülébe, úgyhogy előveszem a legijesztőbb PMS-ábrázatomat.

Leteszem a telefont, mert tisztában vagyok vele, hogy Phoebével lehetetlen vitatkozni. Soha nem ismeri el, ha valamit rosszul csinált. Szeretem a nővéremet, de ő a legönzőbb ember, akivel valaha találkoztam. És egész életében mindig mindenki felmenti a tettei következményei alól, mert ilyenek a „kreatív” emberek.

Bedobom a telefont a táskámba, és nyújtok egy kicsit. Egész jól vagyok. És ha figyelmen kívül hagyom a tényt, hogy remeg a kezem és nem bírok egy helyben állni, akkor szinte eszembe se jut, hogy legszívesebben kinyírnám Phoebét.

***

Három órával később az egész testem izzadtságban úszik, és kezem-lábam remeg. De kész, vége van. És megúsztam hányás nélkül. Sosem fogom bevallani neki, de Phoebe gyógyszerei átsegítettek a megmérettetésen. Semmi szükség rá, hogy hasonló tettekre biztassam. Viszont egyik feladatot csináltam a másik után, a testem állta a strapát, és a megemelkedett adrenalinszintemnek köszönhetően sokkal jobban bírtam az egészet. Kész szerencse, hogy doppingtesztet nem végeznek, akkor ugyanis nagy bajban lennék.

A gyógyszerek okozta módosult állapot persze nem tart örökké, és lassan kezdek megint teljesen szétesni. Valahogy kiküzdöm magam az épület elé, de már arra is alig van erőm, hogy fogjam a táskámat. Háromszor futottam neki annak is, hogy visszaszerezzem a fegyveremet és betegyem a táskába. Semmi másra nem vágyom, mint egy nagy pohár borra és Nick pezsgőfürdőjére.

Arra semmiféleképpen nem számítottam, hogy a lépcső alján Savage-be botlok. Egy pillanatra elgondolkozom azon, hogy visszamenekülök az épületbe. Ahogy vigyorog, abból egyértelmű számomra, hogy pontosan tudja, min hezitálok.

– Ezer éve – köszönt.

Kiszárad a torkom, és kimondottan hálás vagyok, hogy pont megjön a menstruációm. Utoljára akkor örültem ennek ennyire, amikor azt hittem, terhes vagyok.

– Az biztos. – Úgy tűnik, már késő, nem tudok visszamenekülni az épületbe. Minek válaszoltam?! Most csapdába kerültem.

Savage nekidől a kocsijának, én pedig végignézek rajta. Jól néz ki. Nagyon jól. És ezzel nyilván az a nő is egyetért, aki épp elhajtott mellette, ugyanis kis híján belerohant egy padba, amikor észrevette Savage-et.

Farmert és fekete bakancsot visel, és egy fekete felsőt, amely a létező összes hasizmát kiadja. Fekete bőrdzsekije eltakarja a fegyverét, a fekete sísapka pedig a haját. Az biztos, hogy nem úgy néz ki, mint egy bűnüldöző, még kevésbé, mint egy FBI-ügynök. Sosem sikerül neki normálisan felöltöznie – Savage nem szereti a szabályokat.

Bőre rézszínű, az arcéle pedig… le sem tagadhatná ősi indián gyökereit. Ha a Sziklának és Pocahontasnak szerelemgyereke született volna, na, az ő lenne. Pokoli szexi, pontosan az a típus, akitől az anyák féltik lányaikat. Ebből következik, hogy totál ellenállhatatlan. Nekem valahogy mégis sikerült ellenállnom. Néha olyan hülye vagyok.

– Nem festesz valami jól, bébi – állapítja meg.

Lelövöm az ujjammal, ő pedig csak kuncog. – Szerencséd van, hogy ahhoz is gyenge vagyok, hogy előrántsam a pisztolyomat. Máskülönben lelőnélek.

– Ha lelőnél, nem tudnálak elvinni egy kis ünneplő fagyizásra.

Felcsillan a szemem. Most, hogy vége a fizikai alkalmasságinak, végre annyi fagyit ehetek, amennyit csak akarok. Nem mintha annyira visszafogtam volna magam a vizsga előtt, de legalább most már nincs lelkiismeret-furdalásom tőle.

– Mit ünnepelünk?

– Az új állásod. Összesítettben negyedik lettél. Ügyes vagy, bébi. Tudtam, hogy végül csak megcsinálod azokat a felüléseket.

Befogom a számat, és nem árulom el neki, hogy Phoebe pirulái nélkül sehol nem lettem volna. Fogalmam sincs, hol tart épp a kapcsolatuk, és hogy őszinte legyek, nem is érdekel. Ugyanakkor problémát sem szeretnék okozni közöttük.

Amikor Savage azt mondta, „ezer éve”, csak viccelt. Utoljára egy héttel azután láttam őt, hogy beköltöztem Nickhez. Savage tartotta a szavát, és továbbra is segített a felkészülésben, de most már nem tudok úgy ránézni, hogy ne aggódjak azon, mi lesz Phoebével, és ne érezzem magam kellemetlenül Nick miatt. Lehet, hogy bennem van a hiba. Én majdnem minden helyzetben képes vagyok kellemetlenül érezni magam.

– Biztos vagy benne? Úgy tudom, csak pénteken lesz meg az eredmény.

Összeráncolja a szemöldökét, és kinyitja az anyósülés felőli ajtót, hogy beszállhassak. – Persze, hogy biztos vagyok. Vannak kapcsolataim. És sokan jönnek nekem egy szívességgel.

– Kész szerencse.

Elindulok lefelé a lépcsőn, és próbálok nem kínlódó arcot vágni, miközben sajog a combom. Savage járatja a motort és a fűtést is, így amikor beszállok a kocsiba, nem tudom visszafogni magam, és egy igen nőietlen nyögést hallatok. A telefonom azonnal megszólal, amint Savage is helyet foglal a volán mögött. Nicknek vajon hatodik érzéke van, amivel folyton megérzi, ha képbe kerül Savage?

– Helló – szólok bele.

– Na, hogy ment? – kérdezi Nick.

– Egész jól, főleg ahhoz képest, hogy Phoebe adott egy pohár bort és egy kis Xanaxot ebédre.

Néhány pillanatig néma csend honol a vonal túlsó végén, majd megszólal Nick. – Megkérdezném, hogy viccelsz-e, de tudom, hogy nem. Csak azért hívtalak, hogy gratuláljak és hogy elmondjam, negyedik lettél összesítettben.

– Igen, tudom. Ugye, milyen szuper? Alkalmazott leszek!

– Honnan tudod? Az eredményeket csak pénteken teszik ki.

– Hát – ránézek Savage-re és látom, hogy tátva maradt a szája a csodálkozástól. – Savage mondta.

Most még hosszabb a szünet a vonal túlsó végén. – Nem is tudtam, hogy visszatért a különleges alakulattól.

– De – felelem, bár fogalmam sincs, hogy miféle különleges alakulatról beszél.

Úgy döntök, az lesz a legjobb, ha témát váltok, mielőtt a dolgok még jobban elfajulnak. Nick nem rajong Savage-ért. Leginkább azért, mert pontosan tudja, hogy Savage hónapokon át meg akart dönteni. Savage vegyes érzelmeket táplál Nick iránt, talán azért, mert tisztában van vele, mennyire irritálja őt. Néha azt gondolom, kicsit túl sok alfahím van az életemben.

– Hazajössz vacsorára?

Nick sóhajt egyet, ami annak a jele, hogy átlátott rajtam. – Nem valószínű. Próbáld távol tartani magad a bajtól. És ne fogadj el több szert Phoebétől.

– Te mondod – felelem és leteszem.

Savage a Dairy Queen felé hasít, ahol extra kelyhet választok extra öntettel. Ha már ünnepelünk, csináljuk rendesen. Savage epres kelyhet választ, de ez a tény alig von el valamicskét alfa státuszából. Persze nem fogok ítélkezni. Legalábbis nem hangosan.

– Látom, megvan a véleményed – közli.

– De csak magamban mondtam, az nem számít. Ezt mindenki tudja. És különben is, mire számítasz, ha rózsaszín kelyhet rendelsz? A gyümölcs alantas dolog a csokihoz képest.

– Talán ha több gyümölcsöt ennél a sok csoki helyett, akkor le tudnál menni egy lépcsőn szenvedés nélkül.

– Phhh – puffogok, miközben kikanalazok egy csodálatos falatot. – Nick azt mondja, a különleges alakulatnál voltál.

– Igen, tegnap jöttem vissza. Olyan gyilkosságsorozatunk volt, ami államokon keresztül ment. Végül Virginiába vezettek a szálak. Örülök, hogy végre a saját ágyamban alhatok.

– Phoebe nem is mondta, hogy elmentél. – Tessék. Megcsináltam. Behívtam az elefántot a porcelánboltba.

– Azt hiszem, neki nem is mondtam. Spocknak szóltam, hogy figyeljen a házra.

– Ó. – Beleharapok a felső ajkamba, és azon töprengek, mit mondjak. – Csak azt hittem, hogy ti ketten… Szóval, hogy kommunikáltok.

– A szomszédoknál szokásos köszönésen és biccentésen túl nincs semmi. Ő nem te vagy, bébi. A nyomodba sem érhet.

– Ó, te jó ég. – Pont nem ezt a választ vártam. Nincs senki, aki jobban össze tudná kutyulni a dolgaimat, mint Savage. – Nagyon görcsölök – közlöm, mert jobb nem jut az eszembe.

Látom, hogy megremeg a szája széle, de a tekintete ugyanolyan marad. – Észben tartom. Jó tudni a másik gyengeségeit, amikor harcba indulunk.

– Harcba indulunk?

Végigszalad az ideg a gerincemen, és fura érzés lesz úrrá a hasamban. Szeretem Nicket. Teljes szívemből érzem, hogy ő a legjobb választás. De ez még nem jelenti azt, hogy nem érzek kísértést, amikor Savage képbe kerül. És minél erőszakosabb, nekem annál inkább kell küzdenem a kísértés ellen.

– A szerelem csatatér, szívem.

– Komolyan? Pat Benatar és az epres kehely egy lapon említve.

– Jól érzem magam a férfiasságommal.

– Párkapcsolatban élek Nickkel.

– Hallottam hírét. Attól még lehetünk barátok, nem?

Hunyorogni kezdek és próbálok rájönni, mire megy ki a játék. – A barátom akarsz lenni? Csakis a barátom?

Mélyen a szemembe néz és elmosolyodik. A mosolya a gyengém. Máris megmerevedik a mellbimbóm és bizseregni kezdenek az ivarszerveim.

– A barátság jó kezdet, nem?

– Figyelj, Savage…

– Kaptam két hét szabadságot, mivel az elmúlt két hónapban megállás nélkül dolgoztam – vág közbe. – Utálom a szabadságot. Én dolgozni szeretek. Miért kényszerítenek arra, hogy otthon üljek, és úgy tegyek, mintha élvezném?

– Elmehetnél például nyaralni.

– Eljössz velem? – felvonja a szemöldökét és hozzáteszi: – Csak mint a barátom, természetesen.

– Nem, köszönöm – felelem kimérten. – Több ügyön is dolgozom.

Istenem, olyan hülye vagyok. Miért nem vagyok egy kicsit dörzsöltebb, és miért nem tudom, mit kell mondanom, amikor egy férfi flörtöl velem? Miért nem rebegtetem a szempillámat és játszom a szemérmest? Vagy kacsintok pajkosan, eresztek meg egy félmosolyt és nem tartom be az ígéretemet? Ehelyett az arcom olyan, mint egy képernyő, amelyre minden egyes gondolat kiül, ami végigfut az agyamon, így a férfiak pontosan tudják, mi játszódik le bennem, és bármilyen játékot végig tudnak űzni velem. Évek óta próbálom magam meggyőzni, hogy én csak őszinte vagyok, nem szánalmas, de folyton megingok ebben a hitemben.

– Tökéletes. Nagyon szívesen segítek neked bennük, így nem fogok meghalni az unalomtól az elkövetkezendő hetekben. Mid van?

– Ööö – na, erre sem számítottam. Savage kiváló érzékkel csap le minden adódó alkalomra, Nick viszont gyilkosságot fog elkövetni, ha megtudja, hogy mi ketten együtt dolgozunk. Savage-nek és nekem nem ajánlatos hosszabb időre egy légtérbe kerülnünk, mert általában annak az a vége, hogy a nyelve a torkomban landol, a keze pedig illetlen területeken matat. – Téged ezek biztos nem érdekelnek. Neked ez nem kihívás. Rutin.

– Ha meg akarsz kímélni attól, hogy minden nap áthívjam magamhoz az egész környéket, adj valami feladatot. Miben segíthetnék?

Egy pillanatra belegondolok és arra jutok, hasznát vehetném Savage segítségének. Nick nem valami segítőkész, már ami a titkos infók beszerzését illeti, Savage viszont előszeretettel rúgja fel a szabályokat. Ha a Khan-ügyre gondolok, az a gyanúm, hogy jól jönne valaki, aki nem fél beszennyezni a kezét.

– Mit tudsz Dexter Kyle-ról? – kérdezem.

Savage-nek arcára fagy a mosoly. – Bármiben tudok segíteni, kivéve ezt az egyet – feleli. – Add vissza azt az ügyet, és menekülj, ahogyan csak tudsz. Mi más van?

– Álljunk meg egy szóra! Komolyan beszélsz? Nem tudom csak úgy visszaadni. Számítanak rám.

– El sem hiszem, hogy Kate neked ad egy ügyet, amelyben Dexter Kyle is érintett. Ennél jobban vágja, mi a helyzet. Hadd nézzem az aktát.

Az ajkamba harapok, és azon tűnődöm, vajon mi kerülhette el a figyelmemet. Gyerekkorom óta ismerem Dexter Kyle-t, és a mai napig Dex bácsinak hívom. Apám soha egy rossz szót nem mondott róla, most meg hirtelen mindenki nagyon furcsán kezd viselkedni, ha kiejtem a nevét a számon. Oké, tizenöt éve nem láttam a pasit, és nyilvánvalóan fogalmam sem volt róla, hogy ilyen erős szálak fűzik a Star Trekhez, ami újabb bizonyíték arra, hogy általában halványlila gőzünk sincs arról, mi folyik mások magánéletében. Viszont most el kell döntenem, mennyit árulok el Savage-nek arról a szívességről, amit megígértem Leonard Winkle-nek, hogy visszakaphassa az Enterprise-át.

– Nem szeretem, amikor hallgatsz. Ki vele, Jessica Fletcher, már megint mibe ártottad magad?

– Tudod, egy kis bizalom nem ártana. Nem tudom, miért feltételezed rögtön, hogy bajba sodortam magam. – Hirtelen felé fordulok, hogy nyomatékot adjak a mondandómnak, ettől azonban fájdalom nyilall a combomba és eltorzul az arcom. Szentségelni kezdek, és vadul masszírozom a lábamat.

– Ez is a te hibád.

– Majdnem biztos vagyok benne, hogy inkább azzal áll összefüggésben, hogy kevés vizet iszol és alig fogyasztasz sós ételt, de ha neked így jobb, hibáztass engem.

Ha most lenne egy icipici erőm, fizikai erőszakot alkalmaznék vele szemben, de mivel annyi sincs, csak a nyelvemet tudom kiölteni. Amikor megállunk egy pirosnál, odahajol és masszírozni kezdi a lábamat, én pedig felsóhajtok a megkönnyebbüléstől, ahogy a görcs alábbhagy. Aztán hirtelen felismerem a helyzetet: Savage keze már megint rajtam van, és ebből soha nem sül ki semmi jó.

– Zöld – állapítom meg, és előre nézek, mert tudom, hogy mélyen a szemembe néz.

– Tudom.

Egészen közel van a szája az enyémhez – annyira közel, hogy érzem a forró leheletét az ajkamon. Izzik körülöttünk a levegő, nekem pedig felmegy a pulzusom, mert hirtelen eszembe jut, milyen vele csókolózni.

– Nickkel vagyok. Te pedig portyázol.

– Igen, ezt is tudom. – Masszíroz egy utolsót a lábamon, majd a gázra tapos. – Megértem, hogy Nick mellett döntöttél. Én nem vagyok valami biztonságos választás. Túl kaotikus az életed, hogy ne a biztonságra menj. Legalább van egy olyan pont az életedben, ahol normálisan mennek a dolgok. De van egy hírem a számodra, bébi. Te sosem fogod beérni a normálissal.

– Mi vagy te, pszichológus? – Belenyilall a hátamba a fájdalom, és kicsit rosszulesik, hogy azt feltételezi, az életem egyik területe sem normális. És hogy én sem vagyok normális. – Csak hogy tudd, szeretem Nicket.

Tenyérbemászó pofával vigyorog, és egy szót sem szól. Nem tudom, ez mit jelent, de félek, hogy baj lesz belőle.

Kilencedik fejezet

– Nehogy azt hidd, már elfelejtettem, hogy is kezdődött ez az egész – közli Savage. – Hogyan kerültél kapcsolatba Dexter Kyle-lal?

Sóhajtok egyet, és elhatározom, hogy a közeljövőben minden olyan szituációtól távol fogom tartani magam, amely beindítja a hormonháztartásomat. Lehet, hogy Isten próbára akar tenni, főleg azok után, amiket nemrég mondtam neki. Talán azért tett ki ennek a görcsnek is, hogy megóvjon saját magamtól. Ez végül is jó magyarázat.

– Ennek semmi köze hozzám. Csakis Spockhoz van köze. Néhány hete betörtek hozzá és elvitték az Enterprise-t.

– Aha – vágja rá Savage bólogatva. – Már értem a kapcsolatot.

– Igazán? Ennyi kellett, és összeállt a kép?

– Így már értem, miért akarja magának az Enterprise-ot. Vagy ez van, vagy meg akarja semmisíteni. Tiszta sor.

– Az ég szerelmére – tör ki belőlem, miközben a fejemet csóválom. – Mi ez, valami titkos klub? Halványlila gőzöm sincs erről az egész startrekesdiről.

Savage hitetlenkedve néz rám. – Burokban nevelkedtél, vagy mi? Nélkülöznöd kellett gyerekkorodban?

Széttárom a karomat. – Én kérek elnézést. Én a Szívtipró gimin és a Beverly Hills 90210-en nőttem fel. Kamaszkoromban inkább az igazán fontos dolgokat próbáltam meg elsajátítani. És nem én maradtam szűz, hanem Spock.

– Ne izgulj, bébi, én nem vagyok az. Ha csak ez tart vissza.

A szemembe néz, tekintete ellágyul és elönti a vágyakozás. Érzem, ahogy végigfut a forróság a fejem búbjától a lábujjam hegyéig, és hálát adok, hogy sosem kellett üvegezést játszanom Savage-dzsel. Valószínűleg már akkor elvesztettem volna az eszméletemet, amikor még csak pörgött volna az üveg.

– Legjobb lesz, ha kiteszel a sarkon – mondom, és kezemmel az ajtónyitót keresem. Készen állok arra is, hogy kiugorjak és a földön guruljak tovább. Nem vagyok megedzve Savage-re, és nem akarom, hogy ezek az érzések visszajöjjenek. Ahhoz is két hónapra volt szükségem, hogy megbarátkozzam a gondolattal, hogy a nővéremmel hál. És most, amikor kiderült, hogy ez nem igaz, úgy tűnik, az agyam nem győzi feldolgozni a híreket.

– Gyáva nyuszi.

– Ó, igen. Azt hiszem, túl sok izgalommal kellett ma szembenéznem, és a petefészkem nem bírta az iramot.

– Milyen szép kép. Inkább nem képzelem el. De már tudom, miért hiányoztál annyira. Szóval… hogyan vagy érintve a Spock-ügyben? – Örülök, hogy visszatereli a beszélgetést az eredeti mederbe.

Elmagyarázom neki, miként bérelte fel a nyomozóirodát a biztosítótársaság, hogy bebizonyítsa, Spock át akarja őket verni, és hogyan fogtam gyanút mégis, hogy Khan a bűnös.

Savage füttyent egyet. – Kate dob egy hátast, ha megtudja, hogy átálltál az eredeti vádlott oldalára.

– Vannak olyan ügyek, amelyekben fontos, hogy tudd a vádlott álláspontját is. És mivel felajánlottad a segítségedet, szeretném igénybe venni.

– Ha jól emlékszem, azt mondtam, hogy tartsd magad távol Dexter Kyle-tól.

– Hát ez elég szomorú. Mellesleg Rosemarie-t gyilkossággal vádolják.

– Hoppá – mondja, és közben a szemöldökét a homloka tetejéig felhúzza. – Ezt mintha eddig elfelejtetted volna említeni.

– Jobban tetted volna, ha haza se jössz, és maradsz a sorozatgyilkosodnál. Itt mifelénk teljesen elszabadult a pokol.

Bekanyarodik a rendőrakadémia oldalában lévő parkolóba. Ott árválkodik szegény autóm.

– Van egy ötletem – közli.

Már ettől az egy kijelentésétől is százszor jobban érzem magam. Ha Savage lenne a társam, szerintem egész hatékony tudnék lenni. Mondjuk az is igaz, hogy eddig bármikor vele dolgoztam, nagyobb slamasztikába kerültem, mint bármikor. Igazi slamasztika-mágnes.

– Bajba is kerülhetek, ha ezt elmondom neked, mert az infó szigorúan titkos, de nagyon óvatosnak kell lenned. Gondolom, az nem elég, ha azt kérem, tartsd magad távol a pasitól. Majdnem öt éve nyomozunk Kyle után, az etikai vétség ügyében. Nagyon okos fickó, nehéz lebuktatni. Van néhány beépített ügynökünk, aki rajta van az ügyön néhány éve, és meg kell hogy mondjam, hatalmas szar van a palacsintában. Higgy nekem, nem akarod tudni, nem akarsz benne lenni.

Egészen izgalomba jövök. – Biztos vagy ebben? Születésem óta ismerem ezt a fickót. Apám egyik legrégebbi barátja volt. Amikor Ausztriában volt, hozott nekem porcelánbabát ajándékba.

– Ó, tényleg? Akkor mindjárt le is állítom a nyomozást.

Néha falnak megyek a szarkazmustól. Egyébként pedig fogalmam sincs, miért, de egész életemben vonzónak tartottam ezt a jellemvonást a férfiakban, akkor is, mikor velem szemben alkalmazták. Pedig egyáltalán nem olyan vonzó.

– Nagyon vicces. Egyszerűen csak nehezen tudom elképzelni, hogy ennyire félreismertem őt.

– Az embernek számos oka lehet, hogy rohadékká váljon – közli Savage, és vállat von. – Ha valakit gyerekkorodtól ismersz, egész másképp tekintesz rá, mintha most ismerted volna meg. Te magad mondtad, hogy évek óta nem láttad. Az emberek változnak.

Van valami a hangsúlyában, ami miatt közelebbről is szemügyre akarom venni. Arckifejezése megfontolt, az útra koncentrál. Aztán vigyorog egyet, és a pillanat tovaszáll.

– Hadd kutakodjak egy kicsit ma este. Reggel felveszlek az irodában, és ellátlak infókkal.

Valahogy azt érzem, ezalatt a kocsiút alatt megváltozott köztünk valami, de egyelőre azt nem tudom, ennek milyen hatása lesz a jövőnkre. Vetek egy szomorú pillantást az üres fagyikehelyre, és már bánom, hogy nem kettőt kértem, majd fogom a táskámat és kiszállok a kocsiból.

Savage megvárja, míg beszállok az enyémbe, és csak azután hajt el. Beindítom a motort és hátramenetbe kapcsolok, amikor megszólal a telefonom. Azon töprengek, mi jöhet ma még. Aligha van valami, amit szívesen bepréselnék a programomba, ugyanis elhatároztam, hogy visszamegyek Phoebéhez gyógyszerért.

Egy nap majd megtanulom, hogy nem kell azon töprengeni, mi jöhet még. Nem ismerem fel a számot, de látom, hogy a helyi hívószámmal kezdődik, úgyhogy felveszem.

– Hallo…

Alig hallom, amit a vonal túlsó felén mondanak, úgyhogy megkérem az illetőt, ismételje meg.

– Addison, én vagyok, Rosemarie.

– Miért suttogsz?

– Mert nem akarom, hogy Jacoby nyomozó meghallja, amit beszélek. A vészhelyzetre tartogatott M&M’s-emet is elvette. Miféle ember az ilyen? Egyszerűen elvette, és most gondolom, meg is eszi. A zombiapokalipszisre tartogattam. Mindig kell, hogy legyen az embernél egy kis nasi, hogyha jönnek a zombik, és sehol nincs egy bolt a közelben, ne legyen baj. Ezt te is jó, ha tudod.

– Rosemarie, összezavarsz. Savannah-t megtámadták a zombik? – Lüktetni kezd a fejem és a homlokomat masszírozom.

– Úgy tudom, nem, de mivel a börtönben nincs tévé, nem vagyok valami jól informált a híreket tekintve.

Összerándul a gyomrom, és a fejemet a kormánykerékbe verem. Most jut eszembe, mit mondott Nick ma reggel. Hogy lehetek ennyire önző barátnő? Egész nap csak a görcseimmel, a vizsgáimmal, a nővérem fura módszereivel és Savage nyomulásával voltam elfoglalva. Teljesen megfeledkeztem Rosemarie-ről.

– Addison – szólít erőtlen és sírós hangon. – Fegyenc vagyok. A szomszédok előtt vertek bilincsbe. Mindenki látta. – Elcsuklik a hangja. – Soha többet nem mutatkozhatok Whiskey Bayou-ban. Te is tudod, hogy van ez. Ki fognak rúgni. A te reinkarnációd leszek. Ki fognak taszítani.

– Na, azért ennyire nem vészes a helyzet. Mutatkozhatsz majd Whiskey Bayou-ban, csak mindenki susmorogni fog a hátad mögött.

– Gondoskodsz a kutyáimról, amíg rács mögött vagyok? Nem akarom, hogy elvigye őket a sintér.

– Persze, emiatt ne aggódj. Inkább azon aggódj, hogyan fogsz mielőbb kijönni a börtönből. Megállapították az óvadékot?

– Reggel lesz a kihallgatás. Nem tudom, hogy fogom ezt elviselni.

Hanghordozása kezd egyre hisztérikusabbá válni, amit teljesen meg tudok érteni. Fogalmam sincs, mihez kezdenék a helyében. – A pokróc, ami az ágyon van, szúr. Nekem nagyon érzékeny a bőröm. Azonnal érzem, ha nem jó egy anyag. És csak egyetlen vécé van. És ott van, ahol mindenki látja. Miféle nők azok, akik egymás előtt végzik a dolgukat?

– Van egy tippem – felelem automatikusan, aztán rögtön meg is bánom, hogy ilyet mondtam. De most tényleg, itt lent, délen az emberek nem is beszélnek ilyesmiről, nemhogy egymás előtt csinálják. Nick és én kisebb-nagyobb megszakításokkal hónapok óta együtt vagyunk, de a vécében zajló ügyeinket teljesen bizalmasan kezeljük.

– Most mihez kezdjek? – jajveszékel.

– Azonnal hívd fel Maxwell Guntert, amint letettük. Ő pontosan el fogja mondani, mi a teendő. Anya szerint nagyon jó ügyvéd.

– És szingli is – teszi hozzá.

– Ez tényleg elengedhetetlen, hogy kihozzon a börtönből.

– Nem hívnád fel nekem? Elhasználtam rád az egyetlen hívást, amit engedélyeztek. Tudtam, hogy te mindent tudsz majd.

– Köszönöm, Rosemarie. Meg vagyok hatva. – És tényleg. Még soha senkinek nem voltam az egyetlen választása, akit felhívhat a börtönből. – Mit mondott Jacoby, amikor letartóztatott? Mi a vád?

– Hirtelen felindulásból, különös kegyetlenséggel elkövetett emberölés, de ha vallomást teszek, csökkentik simán emberölésre. Azt is mondták, hogy rabosítanak, bezárnak, és többé sosem engednek ki.

Egyre jobban utálom Jacoby nyomozót, és nem azért, mert a halál barátnőjének nevezett. Igazából nem is találkoztam még vele, és ki nem tudnám választani, ha elém raknának néhány rendőrt, de akkor is igazi seggfejnek tűnik. És egyáltalán nem érzem magam rosszul attól, hogy így ismeretlenül megítélem. Elég jó seggfej-detektor vagyok.

– Milyen bizonyítékuk van? – Azt már tudom Nicktől, hogy tele volt az ujjlenyomatával a gyilkos fegyver, de hátha van valami plusz infója.

– Azt mondták, megtalálták az ujjlenyomatomat a tűzoltókészüléken, amivel szétverték a fejét.

– És hogy került az ujjlenyomatod arra a készülékre?

– Úgy, hogy bedobta a cigijét a szemetesbe, és az egész lángra lobbant. Egy tubus síkosító elszakadt, és azt is a szemetesbe dobta. Fogalmam sincs, mi lehet abban a síkosítóban, ami ekkora tüzet csinál. De ezek után azon se csodálkoznék, ha kiderülne, hogy a síkosító képes lemarni az ivarszerveket is. Ilyen vegyületekkel…

Megint a kormánykerékbe verem a fejemet, és nem hiszem el, hogy újra hova lyukadtunk ki.

– Oké – szólalok meg végül. – Ez nem valami szerencsés helyzet. Valaki más ujjlenyomata is rajta volt?

– Nem tudom. Nincsenek valami beszédes kedvükben. Ha ez a Jacoby nem lenne ekkora faszkalap, még azt is mondanám, helyes. Eric Estradára emlékeztet. Csak ő fehér és kopaszodik. De amúgy tök ugyanolyan.

– Micsoda? – értetlenkedem.

– Figyelj, mennem kell. Jacoby már az óráját nézegeti. Istenem, úgy behúznék neki egyet. Legközelebb jobb lesz, ha résen van, amikor ellopja az M&M’s-emet. Nem riadok vissza egy kis hatóság elleni erőszaktól. És most már úgy sincs semmi vesztenivalóm.

– Mielőtt úgy döntenél, hogy átmész halálosztóba, kérlek, lépj egyet hátra és vegyél egy nagy levegőt. Most fel fogom hívni Maxwellt, aztán elmegyek hozzád, és megnézem, minden rendben van-e Babyvel és Johnny Castle-lel – nyugtatom meg, és közben a két dán dogra gondolok.

– Johnny Castle-nek a gyógyszert is be kell adni. Ott van a hűtőben. Köszönöm még egyszer. Te vagy a legjobb. És bízom benned, hogy ki fogsz innen szabadítani.

Egy kicsit megakadok, amikor arra gondolok, be kell adnom egy gyógyszert egy hetvenkilós kutyának, így hát elsőre le sem esik, hogy Rosemarie tőlem várja, hogy kinyomozzam, nem ő ölte meg Priscillát. A hívás azonban hirtelen megszakad, és konstatálom, hogy tele vagyok új és igen nagy problémákkal.

***

Felhívom Maxwellt és értesítem a fejleményekről. Őszintén szólva meglep, hogy azután az este után még bárkinek felveszi a telefont a családból. Keményebb fából faragták, mint gondoltam. Azt is megfogalmazom, hogy a pasi nem az a típus, aki tanul a hibáiból, ugyanis a beszélgetés végén el akar hívni vacsorázni. Felhívom a figyelmét, hogy jobban járna, ha Phoebét hívná randizni, ő ugyanis épp nem él együtt egy másik férfival, Max azonban bevallja, hogy Phoebe félelmetes a számára. Meg tudom érteni, a nővérem ugyanis általában ezt a reakciót váltja ki a férfiakból, úgyhogy nem is vitatkozom tovább.

Gondterhelten sóhajtok fel, amikor elhagyom Nick házát. Izzadt vagyok és koszos, legszívesebben beleülnék egy kád vízbe és ott aludnék vagy tizenkét órát egyhuzamban. Ehelyett mehetek Whiskey Bayou-ba, és tehetem ki magam annak a veszélynek, hogy felfal két, póniló méretű kutya. Csak remélni merem, hogy Baby és Johnny Castle emlékszik rám.

Rosemarie nem messze lakik anyámtól, az újabb körzetben. Errefelé minden ház kicsi és egyszintes, alacsony kerítéssel. Az utca közepén áll egy kis kék ház, abban lakik Rosemarie.

Megállok a ház előtt, de továbbra is járatom a motort, miközben megnézem magam a tükörben. Úgy nézek ki, mint akin átment az úthenger. Sötét karikák vannak a szemem alatt, sápadt vagyok, és mintha izzadnék is. Majdnem biztos vagyok benne, hogy nőni fog egy pattanás a homlokomon. Rohadt hormonok!

Az alkonyatnak rég vége, vaksötét van, amikor kiszállok a kocsiból. Mivel ilyen az idő, senki nincs az utcán, ami nagy szerencse, ugyanis jelen állapotomban nem szívesen elegyednék szóba a szomszédokkal.

A hátsó kert felé megyek, kinyitom az ajtót, és a lehető leghalkabban lopózom be. Már csak az hiányzik, hogy valamelyik szomszéd kiszúrjon és kihívja a rendőröket.

A kert nagyjából akkora, mint egy postabélyeg, és a kutyák miatt kizárt, hogy egy szál fű is kinőjön rajta. Rosemarie tart egy tartalék kulcsot az egyik kaspó alatt, úgyhogy bejutok az ajtón, és azonnal felkapcsolom a villanyt.

Úgy látom, a rendőrök már jártak itt és keresgéltek, ugyanis meglehetősen nagy rumli van. Ez a rumli azonban még a rendőrök okozta káoszt is megszégyeníti. Ha jobban belegondolok, a rendőrök nem szokták feltépni a kanapéhuzatot és kiszedni a bélést, és a fiókokat sem hagyják nyitva.

Gyorsan felhívom Nicket, de a rögzítője kapcsol be, úgyhogy hagyok neki egy hangüzenetet, hogy amint lehet, küldjön ide valakit körülnézni. Majdnem teljesen biztos vagyok benne, hogy ezt a rumlit nem a savannah-i rendőrség hagyta itt.

Zajt hallok a ház másik végéből, és csak ebben a pillanatban tudatosul bennem, hogy bárki is hagyta itt ezt a felfordulást, simán lehet, hogy még mindig itt van. Aztán viszont nyöszörgést és kaparászást hallok, megtörlöm a kezemet a jóganadrágomba.

– Csak a kutyák. Nem a baltás gyilkos. Nyugi, Addison. Bár lehet, hogy a baltás gyilkos kíméletesebben gyilkol, mint a kutyák.

Most vagy soha. Remélhetőleg villámgyorsan kinyírnak, és nem az fog történni, hogy napokig hagynak félholtan heverni, és csak lakmároznak a húsomból. Jó, lehet, hogy most egy kicsit szélsőségesen gondolkozom, de nem tehetek róla, ezek a dögök a frászt hozzák rám.

Rosemarie úgy bánik velük, mint valami óriáscsecsemőkkel. Egyszer a saját szememmel láttam, hogy szájon csókolta Johnny Castle-t, és egyáltalán nem zavarta a hatalmas bestia nyelve és nyála. Viszont Rosemarie-nek egyetlen élő rokona sincs a közelben, úgyhogy nem akarok ítélkezni felette.

Benézek a hűtőbe, és megtalálom a gyógyszert, majd elindulok a folyosón az utolsó szoba felé, ahonnan a kaparászás és a nyöszörgés hallatszik.

– Szegény kutyák – mondom az ajtón keresztül. – Minden rendben lesz. Anya kicsit most börtönben lesz, de Addison néni majd a gondotokat viseli.

Megfogom a kilincset, de annyira izzad a tenyerem, hogy alig tudom elfordítani.

– Légyszi, ne egyetek meg – rimánkodom, és kinyitom az ajtót.

Baby és Johnny Castle néhány lépésnyire ülnek tőlem, farkukat kétértelműen csóválják, arcukra kíváncsiság ül ki. Amikor Babyt néhány hónappal ezelőtt elütötte egy autó, én segítettem neki eljutni az állatorvoshoz. Nagyon remélem, hogy emlékszik rá, hogy megmentettem az életét.

Fogalmam sincs, mihez kezdjek velük, de azt tudom, hogy itt nem maradhatnak. Akárki tört is be, ha visszajön ide, ezek a kutyák veszélyben vannak. És azt sose bocsátom meg magamnak, ha Rosemarie gyerekeinek baja esik, amikor én gondoskodom róluk. Minden bizonnyal ő sem bocsátja meg nekem.

Arról nem is beszélve, hogy ha nem engedem ki őket, fel fogják falni az egész házat. A párnákkal úgy látom, már végeztek, minden csupa toll. És az a gyanúm, hogy az ágynak sem kéne így oldalra billennie.

– Sziasztok – szólítom meg őket bizonytalanul. – Emlékeztek rám? Hoztam nektek finom ételt és gyógyszert is. Nagyon finom. Sokkal finomabb, mint az emberhús.

Mindkét kutya oldalra fordítja a fejét, és feltápászkodik, mintha ott se lennék, majd elindulnak a folyosó irányába. Visszatartom a lélegzetemet, ahogy hozzám ér a farkuk, miközben elhaladnak mellettem. Nézem, ahogy a folyosó végéhez érnek, majd visszafordulnak, és várakozással a szemükben bámulnak vissza rám. Végre merek levegőt venni.

– Jó kiskutyák! – mondom egy kicsit bátrabban, most, hogy úgy látom, nem fogok meghalni. Van, hogy a dolgok megoldódnak csak úgy, maguktól. Ez az én életemben nem jellemző, úgyhogy nem merek nagyon hátradőlni, de azért így sem rossz érzés.

Tizedik fejezet

Szerda… vagyis csak majdnem

Nem kell soká várnom, hogy kibújjon a szög a zsákból. Hajnali ötkor mormogásra és csörömpölésre ébredek.

Úgy döntöttem ugyanis, hazahozom a kutyákat. Annyira szomorúak voltak, amikor kinyitottam az ajtót és távozni akartam, Johnny Castle még a pórázt is a szájába vette, és úgy nézett rám várakozással teli tekintettel. Nem hagyhattam őket ott, úgyhogy összeszedtem a cuccaikat és betereltem őket a BMW hátsó ülésére. Nicknek nem fogom elmondani, mi történt a fejtámlával. Johnny Castle gyógyszerének szörnyű mellékhatásai vannak: például hogy meg akar enni mindent, ami a látótávolságán belül van.

Levonszolom magam Nick pólójában és bugyiban, majd a lépcső alján zakózom egy hatalmasat. Koppan egy nagyot a térdem a kemény fapadlón. Vaksötét van, csak az éjjeli lámpa halovány fénye szűrődik ki a konyhából.

– Johnny Castle! Baby! Ne!

Hallom, hogy Nick szentségel, a kutyák karma pedig összevissza kopog a padlón. Lüktet a térdem, és nagyon óvatosan próbálok feltápászkodni és ránehezedni a lábamra, hogy elérjem a villanyt.

– Aú, aú, aú! – Próbálok a lehető leggyorsabban a konyha felé araszolni. Nick nem a bejárati ajtón, hanem a garázs felől jött be.

– Mióta vannak kutyáink? – kérdezi. A hangja nyugodt, és jelen pillanatban kimondottan örülök, hogy arra van tréningezve, ne pánikoljon. Fordított esetben szerintem én már becsináltam volna.

– Fel akartalak hívni, hogy figyelmeztesselek, de elaludtam.

Igazság szerint úgy alakult az estém, hogy először is bevetettem magam a pezsgőfürdőbe és elkezdtem nézni egy sorozatot a tévében. Három órával később kezdtem újra embernek érezni magam, és elhatároztam, hogy Julia Sugarbaker akarok lenni, ha felnövök. És mire ágyba bújtam és elhelyezkedtem a pihe-puha takaró alatt, teljesen kiment a fejemből, hogy szóljak Nicknek.

– Ezek Rosemarie kutyái. Senki nem tud gondoskodni róluk, most, hogy őt letartóztatták.

– Szóval elvállaltad te?

– Megígértem neki. Gyenge pillanatomban talált meg, és különben is, rettenetes állapotban van, mert nem bír mások előtt pisilni.

– Mi olyan nehéz abban?

– Ilyet is csak egy férfi kérdezhet. Higgy nekem, egy nő számára igenis nagyon nehéz dolog mások előtt vécézni. Azt is utáljuk, ha a szomszéd fülkében hallják, mi folyik odabent. A lányok már egész kicsi korukban elsajátítják azokat a technikákat, amelyekkel ezt megelőzhetik.

– Inkább nem akarom tudni, miről beszélsz most. Térjünk vissza oda, hogy két kutya van a házamban.

Felkapcsolom a villanyt a konyhában, és azt látom, hogy Nick még mindig teljesen nekifeszül az ajtónak, a fegyvere a kezében van, de nem fogja rá a kutyákra, most, hogy azok leállították a támadást. Mindketten nagyjából másfél méterrel előtte ülnek, és várják tőlem az engedélyt, hogy folytathassák a kiiktatást.

A végén még kiderül, hogy Rosemarie kutyái szeretnek engem, és valójában nem mások, mint hatalmasra nőtt kismacskák.

– Megsebesültél? – kérdezem.

– Most épp nem.

– Haragszol rám?

– Ezen még gondolkozom. Átadtad az ágyunkat a kutyáknak?

– Nem, abba a szobába tettem őket, ahol a nagyapád aludt, amikor eljött hálaadáskor. Tetszik nekik az az ágy. Jó puha.

– Jól van. Akkor majd nem cserélek ágyneműt, amikor legközelebb jön. Utálja a kutyákat. Mi történt a térdeddel?

Lenézek, és azt látom, hogy hatalmasra duzzadt és kezd alakulni a lilás árnyalata.

– Teszteltem a nindzsaképességeimet a lépcsőn.

– Úgy tűnik, a lépcső nyert. Ha leszeded rólam a kutyákat, teszünk rá jeget.

Kihúzom az egyik széket az étkezőasztalnál, leülök, és felteszem a lábam a szemközti székre. – Baby, Johnny Castle. Mars a szobátokba. Nick velünk van.

Alaposan végigmérik, majd még egyszer felém pillantanak, hogy biztos vagyok-e a dolgomban. Bólintok egyet, hogy nyomatékot adjak a mondandómnak, mire visszamennek a szobájukba. Egész intelligens lények.

Nick sóhajt egyet és megvakarja az arcát. Szörnyen néz ki, én pedig újra bűntudatot érzek, hogy nem szóltam neki a kutyák miatt. A ruhája gyűrött, az inge kávéfoltos, szeme vérvörös. Odamegy a hűtőhöz és elővesz egy csomag mirelit zöldborsót, majd lehajol egy sörért is. Ráteszi a borsót a lábamra, és lehuppan a székbe, velem szemben.

Felszisszenek, ahogy a jég hozzáér a lábamhoz, aztán szinte rögtön azt érzem, hogy csillapszik a lüktetés. – Haladtál valamit az ügyeddel? – érdeklődöm.

– Kaptam egy fülest este tíz körül, úgyhogy éjfélkor már le is tudtunk tartóztatni valakit. Néhány óra múlva fel kell kelnem és vissza kell mennem, hogy befejezhessem az ügyet.

– Rosemarie-ről tudsz valamit?

– Annyit, hogy ott volt az ügyvédje, ugyanis Jacoby panaszkodott rá.

– Jacoby egy pöcs – állapítom meg.

– Ezt a legtöbben odabent is így gondoljuk. Nem is tudtam, hogy ismeritek egymást.

– Nem is. Legalábbis nem személyesen. Szerinted óvadék ellenében kiengedik reggel Rosemarie-t?

– Valószínű. A vád szerint nem előre kitervelt gyilkosság volt, és Rosemarie büntetlen előéletű.

– Van valami fejlemény az ügyben?

– Semmit sem tudok. Annyira lefoglalt a saját ügyem, hogy arra sem volt időm, hogy rákérdezzek. De reggel megérdeklődöm.

– Csak rám számíthat, Nick. Senki más nincs neki ezen a Földön.

– Attól még hagyhatod dolgozni a rendőrséget, és távol tarthatod magad a gondoktól.

– Az lehetetlen. Jacoby rá akarja bizonyítani. Még az M&M’s csokiját is elvette tőle.

– Nem hiszem, hogy ennek olyan nagy jelentősége lenne. De Jacoby ilyen. – Nick felém hajol és alaposabban szemügyre veszi a térdemet. – Ez reggelre pokolian be fog merevedni.

– Még jó, hogy letettem a vizsgát. Félek, hogy még Phoebének sincsenek olyan szerei, amelyekkel térdzúzódással is végig tudnám csinálni ezt az egészet.

– Rémisztő a családod.

– A tied se semmi.

Tizenegyedik fejezet

Fogalmam sincs, Nick mikor ment el itthonról, de még mindig sötét van odakint. Magamra húzom a takarót. Erős késztetést érzek, hogy a tegnap eseményei után pihenéssel töltsem ezt a napot, már csak azért is, mert a térdem szörnyű állapotban van. Legszívesebben megint behuppannék a pezsgőfürdőbe. Épp lehúzom magamról Nick pólóját, hogy bevágjam a szennyesbe, amikor megszólal a telefonom.

– Yo – harsogom a kagylóba, amikor megpillantom a kijelzőn Savage nevét.

– Yo neked! Készülj! Félóra múlva felveszlek. A dresszkód casual. Vagyis magas sarkú nem kell.

– Jól sejtem, hogy ennek az egésznek Khanhoz van köze? – kérdezem, miközben vágyakozva nézem a kádat. Ma reggel ez nem fog összejönni. Kénytelen vagyok a zuhanyt választani.

– Igen, és szűkösek a lehetőségeink. Úgyhogy készülj!

– Rajta vagyok. És ha hozol nekem egy nagy adag mocha lattét, akkor garantálom, hogy jó kedvemben fogsz találni.

– Oké. Tegnap elég ijesztő voltál.

El se köszönök, csak leteszem, és a telefont a pultra dobom. Ha nem nehezedek rá a térdemre, nem is fáj olyan nagyon. A fürdőbe bicegek, és amilyen gyorsan csak tudok, lezuhanyzom. Kiváló lesz ez a nap arra, hogy kalapot viseljek.

A „casual” szóval mindig is bajban voltam. Nagyon sok mindent jelenthet, főleg, ha egy férfi ejti ki a száján. Fogalmam sincs, hogy most akkor melegítőben menjek és sportcipőben, vagy farmerban és egy szép blúzban? A „casual”-nek rengeteg árnyalata létezik.

Először előveszem a farmeremet, azonban elég hamar nyilvánvalóvá válik, hogy nem fogom tudni átpasszírozni a térdemet a szárán.

– A jóganadrág lesz a megoldás. – Előrántok egyet a fiókból, és választok hozzá egy lezser, világoskék felsőt. A sportcipő nem jöhet szóba, ugyanis képtelen vagyok lehajolni, hogy bekössem a fűzőt, úgyhogy marad a fekete Ugg csizma. Lófarokba kötöm a hajamat és végül baseballsapkát húzok. Lemegyek a földszintre, és még mindig van két percem. Igaz, Savage már a ház előtt várakozik. Vagy legalábbis gondolom, ő az. Egy fehér furgont látok, Speedy Cleaners felirattal az oldalán.

Megfogom a táskámat, megnézem, van-e a kutyáknak vize és kajája, és amennyire csak engedi sajgó testem, kiviharzom a házból. Savage felvonja a szemöldökét, amikor kinyitom a kocsiajtót és betápászkodom. Ránézek, és én is felvonom a szemöldököm. Fehér kezeslábast és baseballsapkát visel, amire szintén az van írva, hogy Speedy Cleaners.

– Az a púp nem lesz épp a segítségedre ma reggel.

– Csak kell egy kicsit sétálnom vele. Majd megenyhül.

– Ha te mondod. Tegnap még egyben voltál. Megkérdezhetem, mi történt?

– Hagyjuk. Inkább áruld el, miért furikázunk egy ilyen kocsiban, és miért nézel ki úgy, mint aki mindjárt kifest egy házat. Alig ismertelek meg.

Savage felhúzza a nadrágszárát és megmutatja lila zokniját, amelyen pálmafák díszelegnek. – Így már megismersz?

– Igen, így már sokkal jobb.

– A boxerem is ilyen.

– Köszi, azt kihagyom.

– Kitaláltam, hogy az lesz a legjobb, ha meglátogatjuk Dexter Kyle-t. Délelőtt a bíróságon lesz, és a takarítótársaság szerdánként szokott menni hozzá.

– Á, hadd találjam ki! A Speedy Cleaners?

– Csakis. Kicsit belementem a rendszerükbe, és addig buheráltam, amíg le nem mondtam a mai megrendelést. És Byron segítségével megszereztem a biztonsági rendszer kódját és a kamerákhoz is van hozzáférésem.

– Mennyire kifizetődő tud lenni a jó ismeretség.

– Nagyjából így működik a bűnüldözés. Gondolom, arra nem kell külön felhívni a figyelmedet, hogy amire épp készülünk, az technikailag illegális, szóval jobb, ha minél észrevétlenebbül csináljuk.

– Értettem. Nagyon diszkrét tudok lenni, ha akarok. Szinte láthatatlan.

– Igen, pont emlékszem, mennyire láthatatlan voltál, amikor legutóbb együtt dolgoztunk. Kérlek, ne törj össze semmit és ne vond magadra a figyelmet.

Összeszorítom a fogam és megpróbálok nem vitatkozni. Nem mintha nem lenne igaza, de nem értem, ezt most miért kellett felhozni. Végül is én is ember vagyok.

– Van még egy overall mögötted és cipővédő is – közli Savage. – Ideje felvenned.

Hátrahajolok, és látom, hogy tényleg ott a cucc, és mellette egy pár latexkesztyű is.

– Ez érdekesnek ígérkezik – állapítom meg, miközben azon töröm a fejemet, mégis hogy fogok ebbe belebújni úgy, hogy nem hajlik a térdem. Beleharapok a számba, beszívom a levegőt, és hálát adok, hogy Savage ezúttal képes csendben maradni. Néha tapló tud lenni, de most kivételesen tudja, mit kell tennie.

Nagy nehezen beleverekedem magam az overallba, és lehajolok, hogy felhúzzam a cipővédőt is a lábamra. Kicserélem a sapkámat és a kesztyűt is felhúzom.

– Olyan… fehérnek érzem magam – közlöm. – A Speedy Cleaners vihetne egy kis színt az életébe. Legalább egy sálat vagy valamit.

– Ja, a takarítók biztos örülnének, ha egy színes sálban pucolhatnák a vécét.

– Egy kis kiegészítőbe még senki nem halt bele – felelem ridegen.

Dexter Kyle pont a Forsyth Park mellett lakik, nem messze Nick szüleitől, egy keskeny, háromemeletes, tetőteraszos házban, amelynek piros az ajtaja. Az előkerti növények kimondottam kertészért kiáltanak. Egy pillanatra belém hasít, hogy biztos azért hagyta őket ekkorára megnőni, hogy el tudjon rejtőzni mögéjük.

Savage felhajt a kocsibeállóra, nekem pedig kezd görcsbe rándulni a gyomrom. Ismerem ezeket a tüneteket. Általában akkor lesznek úrrá rajtam, amikor valami illegális dologra készülök. Legjobban Kate-től félek. A nyomozóirodának van egy olyan alapszabálya, miszerint nyomozás közben sosem sértjük meg a törvényt. Soha. Én azonban hajlamos vagyok azt feltételezni, ez inkább csak tanács, nem szabály. Viszont semmiképp sem szeretném elveszteni a magánnyomozói engedélyemet, most, hogy hivatalosan még meg sem kaptam.

Savage kiszáll a furgonból, kinyitja az oldalsó tolóajtót és előveszi a porszívót és a tisztító eszközöket. Sóhajtok egyet és követem, ahogy felmegy a feljárón, kezemben vödörrel és felmosóval. A térdem veszettül lüktet, még jó, hogy a kezemben van a felmosó, és rá tudok támaszkodni. Így is alig tudok egyensúlyozni.

– Úgy nézel ki, mint egy breaktáncos. Nem akarsz egy hatalmas órát a nyakadba akasztani?

– Ne idegesíts. Különben is, most szerzem a rokkantkártyámat…

Savage felnevet, és közben úgy állít be az ajtóba, hogy takarásban legyen a keze.

Egy pillanat alatt kinyitja a lakatot és a zárat, majd kitárja az ajtót és betessékel.

Csipogni kezd a riasztó, de van harminc másodpercünk, hogy beüssük a kódot, amit Byrontól kaptunk.

– Mi lesz a kamerákkal?

– Azokat már kiiktattam. – Elővesz egy távirányítót a zsebéből, ami kisebb, mint a tenyere.

– Csini. – Becsukom és bezárom az ajtót magunk mögött, majd leteszem a vödröt a földre és a felmosót a falnak támasztom.

– Mi lesz, ha Dexter Kyle kirúgja a Speedy Cleanerst, mert nem végezték el nála a takarítást?

– Az már nem a mi problémánk.

– Remélem, sosem fogok veled játszani. Csaló vagy.

– Milyen játékra gondolsz? Társasjátékra vagy szexuálisra? Mert abban biztos lehetsz, hogy egészen másképp viselkedem mindkettőben.

Összecsapom a tenyeremet, és próbálok nem tudomást venni róla, mennyire felment a pulzusom. – Lássunk neki. Én itt kezdek, te pedig felmehetsz az emeletre. Szólj, ha találsz valamit.

– Egy pillanat, Mata Hari. – Savage elkapja a karomat, én pedig nem tudom eldönteni, hogy komolyan gondolja, vagy csak kellett neki egy indok, hogy hozzám érhessen. – Hallod ezt?

Rendben, szóval nem az utóbbi. Jó tudni. Kapargászást és nyöszörgést hallani az egyik ajtó mögül.

– Ez csak egy kutya – közlöm, és megkönnyebbülve felsóhajtok. Most, hogy Baby és Johnny Castle a bizalmába fogadott, magabiztosabb vagyok a kutyákkal. – Majd én elintézem. Most derült ki, hogy olyan vagyok, mint a suttogó, és eddig nem is tudtam róla.

– Ahogy szeretnéd.

A lépcső utáni tolóajtó felé osonok. Elmegyek a nappali mellett, amelynek ki van tárva az ajtaja, és egy dolgozószoba mellett, amelynek egyik oldalát teljesen befedik a könyvespolcok. A ház igen keskeny, így nem sok szoba fér el benne. Reménykedem, hogy mihamarabb megtaláljuk az Enterprise-t, és Spocknak igaza lesz: egy igazi gyűjtő nem rejti a fiók mélyére a kincseit.

A kaparászásból ítélve ez a kutya nem lehet valami nagy. Viszont többen vannak, legalább ketten.

– Hahó, kiskutyák – mondom, pontosan azzal a hangsúllyal, amellyel Rosemarie kutyáit is szoktam szólongatni. A nyöszörgés abbamarad az ajtó túloldalán, én pedig önelégülten Savage-re mosolygok. – Mondtam.

– Ha nem látnám a saját szememmel, el sem hinném.

Hunyorogni kezdek és próbálok olvasni az arckifejezéséből, ugyanis fogalmam sincs, hogy most épp ironizál-e. Semmit sem tudok leolvasni az arcáról. Megfogom a kilincset és szép lassan lenyomom, miközben várom, hogy ismét birtokában legyek a varázserőmnek. Amint azonban kinyílik az ajtó, csak annyit érzékelek, hogy egy kicsi és szőrös valami repül felém.

– Tűnj innen! Tűnj innen! – kiabálom, és amennyire a térdem engedi, forgok összevissza.

Ezek valami terrierek lehetnek, de inkább úgy néznek ki, mint egy túlméretezett patkány. Egyikük elkap egy lelógó részt az overallomon, és abba kapaszkodik, a másik a karomon csüng.

– Vedd le rólam ezeket a büdös dögöket!

– Egy helyben kell maradnod – utasít Savage, de hallom a hangján, hogy röhögnie kell.

Előre-hátra vergődöm, a kutyák pedig csak csüngenek rajtam. Savage egyre hangosabban nevet.

– Ne röhögj! – mondom. – Csinálj valamit! Szedd le rólam őket!

– Biztos nem akarsz inkább beszélni hozzájuk egy kicsit, suttogó?

Vicsorogni kezdek Savage-re, nagyjából úgy, mint a kutyák, és ebben a pillanatban felmondja a szolgálatot a térdem. Összerogyok, miközben a kutyák rajtam trappolnak és a tűéles fogukkal a ruhámat cincálják.

– Nem így képzeltem el a halálomat – állapítom meg. – Kannibál kutyákra nem számítottam.

– Nyugton kell maradnod – ismétli el Savage. – Így nem tudom őket levakarni rólad.

Próbálok jobban összekuporodni, hogy megvédhessem magam, de nem megy. A térdem önálló életet él.

– Mondd meg anyámnak, hogy ne öltöztessen sárgába a temetésemen. Gyerekkoromban állandóan sárga ruhát adott rám az iskolai fotózásokra, mert szerinte ez a legvidámabb szín. Csak épp totál fakónak tűnik mellette a bőröm. És különben is, ha meghalok, ahhoz nem illenek a vidám színek.

– Próbálom észben tartani. De ha így folytatod a sikítozást, valaki meg fog hallani. És akkor elég nagy szarban leszünk.

Hallom, ahogy szétszakad az anyag a foguk alatt, aztán hirtelen valahogy lekerülnek rólam végre a dögök. Kinyitom a szemem, és azt látom, hogy Savage felettem áll, és önelégülten mosolyog. Mindkét hóna alatt van egy kiskutya.

– Szerintem egyelőre ne várd, hogy Cesar Milan felkér segítőnek.

– Ha nem lennék ilyen kifinomult, most azt mondanám, hogy kapd be, de mivel az vagyok, nem mondom.

Savage nevetésben tör ki és a fejét csóválja. – Várj egy percet, megszabadulok ezektől, és segítek rajtad.

Elfordul, mielőtt kinyöghetném, hogy nincs szükségem a segítségére. Egyedül is fel tudok állni. Gondolom, most úgy nézek ki, mint egy teknős, aki ráfordult a páncéljára. Savage visszatér, felemel a földről, és hagyja, hogy rátámaszkodjak, hogy visszanyerjem az egyensúlyomat.

– Van egy jó és egy rossz hírem – közli, amikor végre talpra állok.

– Kezdd a jóval!

– Spock Enterprise-a egy üvegtartóban van abban a szobában, ahol a kutyák randalíroztak.

– És mi a rossz hír?

– Rettenetes szobalány vagy. Nézd meg, mit csináltál.

Lenézek és látom, hogy szanaszét hevernek a ruhám darabjai a földön. Egy törött képkeret és egy kisebb óra is fekszik a padlón.

– Ettől vagyok igazi. Fontosnak tartom, hogy lásd, én sem vagyok mindenben tökéletes.

– Ez sikerült, bébi.

Tizenkettedik fejezet

Elég lehangoló, ami ezután történik. Hiába éltük túl a kutyás incidenst és találtuk meg az Enterprise-t, mivel illegálisan hatoltunk be, nem tehetünk mást, mint hogy összecsomagolunk és visszaszállunk a furgonba.

Amikor kikanyarodunk az utcából, Savage megereszt egy hívást, és ad egy névtelen tippet, hol lehet a keresett tárgy. Próbálom magam azzal nyugtatni, hogy ez a munkám része, és hogy nem szándékosan fordultam a biztosítótársaság ellen, és törtem be egy szövetségi bíró házába, aki egy tollvonással tönkre tudja tenni az életemet.

– Nem vagy éhes? – kérdezi Savage.

– De, de nem annyira, hogy úgy egyek, hogy rajtam van ez a szörnyű overall. Azt hiszem, az egyik kutya le is pisilt.

– Nem akartam mondani, mert féltem, hogy nagyon kikészülsz.

Sóhajtok, és próbálok nem hányni. Kicsit furcsa, hogy a vér és az agyvelődarabok látványát jobban bírom, mint az alapvető életfunkciók egyszerű nyomait. Azok kiverik a biztosítékot. Még akkor is, ha csak egy kutyából származnak.

– Nem készülök ki – hazudom. – Csak vigyél el Phoebéhez, ahol gyorsan lezuhanyozhatok és kölcsönkérhetek valami ruhát.

– Orvos látta a térdedet?

– Nincs annak semmi baja. Kicsit kímélni kell és jegelni.

– Szerintem váltogasd a jeget és a meleget. Beszéltél Kate-tel?

– Nem. Amikor megszegem a törvényt, igyekszem őt elkerülni. Tudod, milyen. És technikailag még nem vett fel, úgyhogy nem akarok kockáztatni. Az a tuti, ami ziher.

– Te milyen kifejezéseket használsz? Ki mond olyat, hogy ziher?

– És ezt pont te mondod, aki néha úgy beszél, mint aki bent ragadt egy westernfilmben?

– Elviekben beszélek, amikor ezt mondom, de csak remélni merem, hogy ha egyszer bemutatnálak a családomnak, nem használnál furcsa kifejezéseket és nem hoznád fel Scarlet nénikédet, aki meztelenül üldögélt a verandán.

Összeráncolom a szemöldökömet és az ajkamba harapok. – Scarlet néni nagyon sok mindenre megtanított az életben. És különben is, nem is tudtam, hogy vannak szüleid.

Savage úgy néz rám, mint egy elmeháborodottra. – Mindenkinek vannak szülei. Természetesen nekem is. És néhány lány-és fiútestvérem is.

– Tudom, hogy mindenkinek vannak szülei. De téged mindig olyannak gondoltalak, aki tojásból kelt ki. Vagy hogy a Krypton bolygóról dobtak a Földre, mint Supermant. El sem tudlak képzelni gyereknek.

– Gyere el velem északra, és megmutatom a gyerekkori képeimet.

Csak hümmögök, és közben kinézek az ablakon. Savage-dzsel elmenni bárhova, mindenképp rossz ötlet.

Pont úgy érünk Phoebe háza elé, hogy látjuk, amint dobozokat pakol be a dzsipje hátuljába. Ecsetek és festővásznak állnak ki a dobozokból, és úgy tűnik, össze vannak dobálva a ruhákkal és minden mással is, ami csak elfér.

– Basszus – mondom. – Bár igazság szerint javul a helyzet. Nem szokta ilyen sokáig egy helyen húzni.

– Akkor ez normális?

– Várható volt. Phoebe vándor. Abban a pillanatban, hogy leérettségizett, útra kelt. És nagyon ritkán fordult elő, hogy olyan hosszú időre visszajöjjön, mint ezúttal. Már kezdtem azt hinni, hogy benőtt a feje lágya.

Savage beáll a Jeep mellé. Kiszállok.

– Jézusom, Addison – szólal meg Phoebe. – Úgy nézel ki, mint akit megcibált egy tigris.

– Majdnem. Csak ezek kutyák voltak.

– Ez lett volna a következő tippem. Úgy látom, le is pisáltak. Csodálom, hogy nem kaptál idegrohamot. Tudom, mennyire utálod a pisát. – Megfordul és Savage-re néz. – Amikor hétéves volt, meglátogattuk az unokatesóinkat Alabamában, és szegény belesétált egy pisilőverseny kellős közepébe, amit öt kisfiú rendezett. Katatón állapotba került. Életemben nem láttam olyat. Azok az alabamai fiúk mindent összepisilnek, csak erről Addison nem tudott.

– Hétéves voltam, az ég szerelmére. Nem bölcs kilenc, mint te.

– Elég bölcs voltam ahhoz, hogy ne pisiljenek le.

– Pont ezért is vagyunk itt – vág közbe Savage, mielőtt nekimennék Phoebének. A PMS a legrosszabbat hozza ki belőlem. – Le kell zuhanyoznia, és át kéne öltöznie.

– És ha lenne egy kis mirelit borsód… – teszem hozzá.

– Gyere, rendbe hozlak. Mondjuk, borsó az nincs. A kukorica is jó?

– Ha mirelit.

Savage a karját nyújtja, és most az egyszer örülök a testi kontaktusnak. Segít, hogy egyensúlyban maradjak, miközben felvánszorgok a három darab lépcsőn, és bejutok a házba, amelyben egy rövid ideig magam is éltem.

– És hova mész? – kérdezem Phoebét.

– New Yorkba. Kiállításom lesz. És hiányzik a város.

Phoebe festő. Elég jó. És legnagyobb meglepetésünkre képes volt sikereket elérni olyasmi tevékenységben, amire mindig a hobbijaként tekintett.

– Megtartod az albérletet?

– Hát, mivel a bérlet a te neveden van, nem. Vár rám egy lakás a Sohóban, aminek van egy nagy loftja, ahol festhetek.

– Csodás. És most mégis mit csináljak a házzal? Még hat hónapra ki van véve.

– Tartsd meg. Így ha összevesztek, nem kell anyánál és Vince-nél kuncsorognod. Jézusom, annyira hangosak. Apával nem emlékszem ilyesmire.

– Lehetne, hogy erről nem akkor beszélünk, amikor csupa kutyapisi vagyok? Már nem sokáig tudom visszatartani a hányást.

– Ez is az oka, hogy jobban szeretem, ha néhány állam elválaszt a testvéreimtől – közli Savage.

– Neked van családod? – kérdezi Phoebe meglepetten.

– Látod – mondom, miközben elveszem tőle a ruhákat, amiket kikészített nekem. – Ugyanezt mondtam, amikor elárulta, hogy ő is volt gyerek. Ki hitte volna?

– Elképesztőek vagytok. Legközelebb, ha megkérsz, hogy segítsek valamelyik ügyedben, kétszer is meggondolom.

– Dehogy gondolod – közli Phoebe. – Teljesen az ujjai köré csavart.

– Én? – kérdezem tágra nyílt szemmel. Oké, lehet, hogy egy kicsit flörtöltem, de mivel Phoebéhez képest katasztrofális pasizó vagyok, nem hittem, hogy célba is érek. Azon tűnődöm, vajon meddig mehetek el, ugyanis jelen pillanatban tényleg segítségre szorulok. A térdem tropa, Rosemarie rács mögött, és semmi előrelépés Priscilla Loveshack meggyilkolásának ügyében.

Savage sóhajt egyet és rám kacsint. – Nézd meg a kócos hajadat és a pisis ruhádat. Hogyan is állhatnék ellen?

– Na látod – felelem. – Szavad ne feledd, mindjárt jövök. Phoebe, te is kellesz. Szükségem van a segítségedre.

– Nem fogok apácának öltözni – vágja rá. – Abból nagyobb baj lett, mint gondoltuk. Gondolj azokra a szerencsétlenekre, akik áldást kértek, aztán meglátták a kezemben a sört.

Otthagyom Phoebét és Savage-et a konyhában, és bemegyek a fürdőbe. A be-és kiszállás lehetne rosszabb is. Legalább nem estem el, és senki nem veszi videóra a méltóságom elvesztését, miközben a törülközőtartóba kapaszkodom, és fohászkodom, hogy ne törjön le és ne vágjon pofán.

Ez ugyanis megtörtént egy lánnyal, aki velem szemben lakott a fősulin. Ő és a barátja épp nyúl módjára szorgoskodtak, és a csaj a törülközőtartóba kapaszkodott. Egyszer csak a tartó kiszakadt a falból, és betörte a lány orrát.

Mondanom sem kell, a frászt hozta rám. Épp a szobámban tanultam, amikor hatalmas sikoly rázta meg az épületet, és véres emberek rohangáltak a folyosón meztelenül, mintha a The Walking Dead egy epizódja elevenedett volna meg. A szex és a vér errefelé nemigen illik egymáshoz. Legalábbis Georgiában nem. Kentuckyban hallottam furcsa szexuális szokásokról.

Végül a lány törött orral és két hatalmas monoklival zárta az estét, és a barátját soha többet nem látta. Ami engem illet, egy pasi, aki szex közben elrohan, nem igazi férfi, de ez csak a személyes véleményem.

Tovább fohászkodom, hogy ne szakadjon ki a falból a törülközőtartó, mert nekem egy törött orr most nem fér bele. Szerencsére elég helyes kis orrom van, és semmi szükségem arra, hogy új karaktert kapjon az arcom.

Valahogy sikerül beszappanoznom magam és hajat mosnom anélkül, hogy belehalnék. Már csak azt nem tudom, hogy fogok kijönni a zuhany alól.

Elzárom a vizet, és egy hatalmasat sikítok, amikor Savage, aki a függöny másik oldalán áll, megszólal: – Ne ijedj meg!

– Jézusom, Savage. Hogy ne ijedjek meg? Tudod, hányszor láttam a Pszichót gyerekkoromban? – Majd kiugrik a szívem, és belemarkolok a zuhanyfüggönybe, nehogy elájuljak.

– Arra gondoltam, lehet, hogy nem tudsz kiszállni a zuhany alól egyedül. Tessék, itt egy törülköző, ha szeretnéd magadra tekerni.

Megjelenik egy törülköző a zuhanyfüggöny felett, én pedig elveszem és óvatosan törölközni kezdek. Még egy érkezik. – A hajadnak – mondja Savage.

– Milyen figyelmes vagy – állapítom meg, és turbánt csinálok belőle.

– Tudok én figyelmes is lenni.

Nem vagyok benne biztos, hogy szeretnék szembesülni Savage érzékenyebb oldalával. Mindaddig nincs baj, amíg egy érzéketlen szélhámosnak látom, aki csakis havernak jó.

Megpróbálom a lehető legjobban magam köré csavarni a törülközőt, és elhúzom a függönyt. Savage már nem a Speedy Cleaner egyenruhát viseli, hanem a szokásos farmert és pólót. A biztonság kedvéért fémbetétes bakancs van rajta, hátha szét kell rúgni valakinek a seggét, és egy fekete vízálló óra, amin több gomb van, mint a NASA irányító központjában.

– Borzalmasan néz ki a térded – állapítja meg.

– Kösz, te aztán tudsz udvarolni.

– Wow, az előbb a figyelmességemet, most meg az udvarlásomat emeled ki. A bókjaid kezdenek az agyamra menni. Kapaszkodj a nyakamba, kiveszlek. De ne próbálkozz. Még a végén elejtelek, ha megmarkolod a fenekemet.

Csak forgatom a szememet és megfogom a vállát. Próbálom nem észrevenni, mennyire dagadnak az izmok az ujjaim alatt. Ő pedig egyik karját a derekam, másikat a térdem alá teszi és felemel. Egy pillanatra megáll bennem az ütő, és forróság önti el a testemet. Felemelem a kezem és fejbe kólintom magam.

– Ezt meg miért csináltad? – kérdezi Savage.

– Mert idióta vagyok. – Egyszer talán eljön az a nap, amikor az ilyen helyzetekben már előre felismerem, mit okoz a testemnek, ha hozzám ér, és elébe megyek az ilyen akcióknak. Talán.

Lehajtja a vécédeszkát, gyengéden ráültet és a kezembe adja a kikészített ruhákat.

– Kint leszek, szólj, ha segítség kell.

– Köszönöm, de inkább lassú és fájdalmas kínhalált halok, minthogy beengedjelek, amikor félmeztelen vagyok.

– Akkor megyek, iszom egy sört. Sok szerencsét!

Phoebe jóganadrágot, sportmelltartót és egy szürke, kapucnis felsőt készített ki nekem, ami elég uncsinak tűnik a ruhatárához képest. Aztán rájövök, hogy a pulcsit tőlem kapta, és minden a helyére kerül bennem. Lófarokba kötöm a hajamat, és úgy döntök, a szemem alatti táskákat csak én látom. Ezután visszamegyek a nappaliba, és hullafáradtan a kanapéra hanyatlok.

– Szükségem lesz a segítségedre Rosemarie ügyében – közlöm. – Nem maradhat börtönben, a kutyái pedig nem maradhatnak nálam. A kocsi hátsó ülését már felfalták, és majdnem Nicket is, amikor hajnalban hazaért.

– Pedig te értesz a kutyákhoz – feleli Savage.

Felhúzom a szemöldökömet, és úgy döntök, ezt most elengedem a fülem mellett. – Nem tudsz egy kicsit utánajárni, hogy áll a nyomozás? – kérdezem tőle. – Jacoby nyomozó a főnök, de valahogy az az érzésem, hogy nem az igazság kiderítésén fáradozik. Rosemarie ujjlenyomata ott van a gyilkos fegyveren, és neki ennél nem is kell több bizonyíték. Már le is tartóztatta és be is záratta Rosemarie-t.

– Még jó, hogy szabadságon vagyok – feleli Savage. – Megteszem, ami tőlem telik, de te is tudod, milyen szűkszavúak tudnak lenni a rendőrök az FBI-ügynökökkel. Sokat segítene, ha láthatnám az ügy aktáját.

– Az a gépben van?

– Valószínűleg nem, legalábbis nem a nyomozás ilyen korai szakaszában. Saját magunknak kell elkezdenünk nyomozni.

– Jó, ez nekem úgyis jobban tetszik. De ma már nem szeretnék illegálisan behatolni sehova. És semmi olyat nem akarok tenni, amivel veszélyeztetem Nick állását.

– Akkor vágjunk bele! Úgy látszik, ők is gyorsan pörgetik a dolgot.

– Egy meggyilkolt ex-pornósztártól mindenki minél előbb meg akar szabadulni.

– Láttam a csajt a Discoveryn – mondja Phoebe. – Azt mondta, jobban szeret üzletasszony lenni, mint pornózni. Meg tudom érteni, nem lehet könnyű egész álló nap szexelni, majd hazatérvén a nemi szerveidet jegelni. A dildóval való kereskedés sokkal stresszmentesebbnek tűnik.

– Ezt észben tartom, arra az esetre, ha megint szakmát kell váltanom. – Savage felsegít, végre talpra állok. – Kész vagyok. Ha meg tudunk állni útközben a Dairy Queennél, akkor nem lesz semmi gond. Te nem jössz? – kérdezem Phoebét.

– A Memorial Drive-on lévőbe mentek?

– Az van legközelebb.

– Akkor nem megyek. Emlékszel, amikor Roger Jeffries-zel randiztam?

– Valami rémlik. Azóta huszonnyolc pasid volt, szóval nem teljesen tiszta a kép.

– Kiderült, hogy velem párhuzamosan Julie Raffertyvel is randizott, és rájöttem. Akkorra már egyáltalán nem érdekelt a pasi, úgyhogy azt mondtam Julie-nak, áldásomat adom rájuk. Szerintem Roger nagyon megkönnyebbült, hogy nem szúrtam hátba egy tűhegyesre élezett festőecsettel.

– A művészet fegyver – szól közbe Savage, látszólag rezzenéstelen arccal, én azonban látom a szája sarkában a vigyort.

Phoebe nyilvánvalóan mélyebben érintett a témában, úgyhogy lepereg róla a megjegyzés, és folytatja a sztorit.

– Szóval Roger és Julie úgy folytatták a kapcsolatukat, mintha én sosem lettem volna képben, aztán egy nap, minden előzmény nélkül Roger agyvérzést kapott, és most Julie vezeti a Memorial Drive-i Dairy Queent.

– Mit akarsz ezzel mondani? Hogy aki veled packázik, az agyvérzést kap? – kérdezem.

– Én csak azt mondom, a karma az karma. Viszont nem akarom kihúzni a gyufát, és megjelenni ott veletek.

– Ez bölcs döntés. Most nem vagyok abban az állapotban, hogy segíteni tudjak neked, ha verekedés tör ki.

– Pedig biztosan te lennél az első ember, akit segítségül hívnék, ha verekedni kell.

– El is hiszem. Mikor indulsz New Yorkba?

– Most. A kulcsot a lábtörlő alatt hagyom. Felhívod anyát, és elmondod helyettem?

– Nem! – vágom rá, és a fejemet rázom. – Írj neki emailt. Nem fogom órákig hallgatni a jajveszékelését arról, hogy mikor fogsz már végre megállapodni.

Megölelem Phoebét, sok szerencsét kívánok neki, és követem Savage-et. Odakint nagyon fúj a szél, rendesen esik az ónos eső, és ami a legrosszabb, hogy nem olvad el, hanem gyűlik az úton. Azért mondom ezt, mert tapasztalataim szerint mindennemű fagy és jég – lehet akármilyen elenyésző mennyiségű – megbénítja a várost.

– Hol a furgon? – kérdezem, amikor konstatálom, hogy eltűnt Phoebe dzsipje mellől.

– Jöttek érte és levették róla a matricát. Az én kocsimmal folytatjuk.

– Rendben. A fagyit ne feledd.

Tizenharmadik fejezet

Visszamegyünk az irodába, nálam újabb fagyikehely, Savage-nél csak egygombócnyi fagyi van.

– Nem szabad ennyi időt töltenem veled. El fogok hízni.

– Senki nem kényszerít, hogy megedd.

– A kísértés már csak ilyen. Ha elég ideig húzod vele a másikat, előbb-utóbb beadja a derekát.

Tekintete szinte lángol, ahogy találkozik az enyémmel. Érzem, hogy elvörösödöm. Gyorsan a fagyimra nézek. Lehet, hogy nem volt a legjobb ötlet Savage segítségét kérnem, de nem volt más választásom, ha mielőbb ki akarom hozni Rosemarie-t.

Varázslatos módon pont van egy szabad parkolóhely az iroda előtt, ahova be tudunk állni. Savage felsegít a lépcsőn. Kezdek nagyon türelmetlen lenni a sérülésemmel kapcsolatban. Erre most nincs időm. Eltolom magamtól Savage karját, és úgy döntök, egyedül is boldogulok.

– Mi a terv? – kérdezem.

– Először a hagyományos háttérmunka. Nézzük meg, ki a legközelebbi rokona és mekkora a vagyona. Mindig érdemes utánanézni, kihez vezet a pénz. Ez általában jó kiindulópont.

– Nick azt mondta, a férje és a két gyereke milliókat örököl. És hogy maffiakapcsolatai is voltak.

– Ez kiindulásnak nem is rossz. Bár őt igencsak testközelből nyírták ki. Hirtelen felindulásból. Ilyen rombolást csak az indulat hagy egy női arcon. Biztos, hogy személyes ügy volt, és majdnem száz százalék, hogy a gyilkos nagyon közel állt hozzá.

Lucy épp nincs az asztalánál, amikor bemegyünk, de meglátom egy mappán a nevemet, úgyhogy elveszem és a hónom alá csapom.

– Á, itt vagy – üdvözöl Kate, amikor meglát. – Savage ügynök – köszönti őt is. – Örülök, hogy újra találkozunk.

Kate megereszt felém egy gyanakvó mosolyt. Nem mondok semmit. Már megtanultam, hogy sok esetben a legjobb, amit tehetek, ha csendben maradok.

– Próbáltalak hívni tegnap, de nem vetted fel – mondja Kate. – Szerettem volna gratulálni a vizsgádhoz.

– Köszönöm. Kicsit mozgalmas napom volt, úgyhogy hazamentem és összeroskadtam a vizsgák után.

Ránéz a térdemre. – Úgy látom, szó szerint. Beszélnem kell veled négyszemközt.

Ismerem ezt a hanglejtést. Ilyenkor nem mérges, de a végére akar járni valaminek. Megfordul a fejemben, hogy jobb lenne, ha elrohannék, de a térdem sajnos ezt nem teszi lehetővé. Könnyű préda vagyok.

– Mindjárt bemegyek a szobádba. Csak még meg kell beszélnem valamit Savage-dzsel.

– Megtalállak, akkor is, ha elmenekülsz – figyelmeztet. Nyilvánvalóan elég jól ismer.

Csak mosolygok és rebegtetem a szempillámat. – Miért akarnék elmenekülni? Nem csináltam semmi rosszat. – Kivéve, hogy kicsit összekutyultam az ügyemet és betörtem egy házba, de erről ő biztos, hogy nem tud.

– Ja, ja – közli, és bemegy az irodájába.

Savage felé fordulok. – Ott van a szobám. Érezd magad otthon benne, mindjárt jövök.

Elindulok a folyosó vége felé, ahol Kate irodája található, de nem úszom meg, hogy Jimmy Royal ki ne dugja a fejét a saját szobájából és hozzám ne szóljon. – Helló, Holmes. Úgy látom, megint nulláról indulsz. Pedig már olyan jól haladtál.

– Kapd be, Jimmy. Nem igaz, hogy nincs jobb dolgod, mint számolni, hány napig nem ér sérülés engem.

Jimmy régebben rendőr volt, és ő a második ember a nyomozóirodában. Legalább két méter magas, és olyan vékony, mint egy pálcika. Állandóan westerncsizma van rajta, és olyan a szeme, mint egy basset houndnak.

Amikor ide kerültem, kitett egy táblát az ajtajára, és azon vezeti, hogy hány napot bírok ki sérülés nélkül. Ma pont 22-nél jártam. Igaza van. Tényleg egész jól haladtam. Azt hiszem, még sosem értem el 22 napot. Ami elég elkeserítő, ha jobban belegondolok. Lehet, hogy kéne vennem egy karton fájdalomcsillapítót, úgy jobban megérné.

Jimmy kuncogni kezd. – Drágám, tudod, hogy az ilyenekért élek. Ezúttal mi történt? Leestél a tetőről? Kocsmai verekedésbe keveredtél? Megtámadott egy grizzly?

Betartok neki, és továbbmegyek Kate irodája felé. A rendőröknek furcsa humoruk van. Kopogok egyet megszokásból, majd kinyitom az ajtót. Kate kivételesen nem az asztalánál ül, hanem a pihenőszékben, úgyhogy csatlakozom hozzá. Nagyon ritkán látni, hogy lazít.

– Mikor volt utoljára olyan, hogy elmentünk valahova csak úgy? Csak mi ketten, mint régen? Aminek nem volt köze a munkához? – kérdezem.

– Két hete elmentünk abba a VIP moziba. Megittunk majdnem két üveg bort, spagettit ettünk és egy csomó popcornt. Te végigbőgted a filmet. Hangosan.

– Ja, tényleg! Az az emlék kicsit homályos. Néha az animációs filmek a legsírósabbak. De ne játszd itt a keményet, Kate McClean. Láttam, hogy te is törölgetted a szemedet.

– Hmmm – mondja, és közben leszed egy nem létező szöszt a ruhájáról. – Az öregek miatt van. Akárhányszor megjelenik egy filmben egy öregember, és nosztalgiázni kezd, elsírom magam. Mi is oda jutunk egyszer.

– Én nem. Én nagyon menő öregasszony leszek. Hatalmas és nevetséges kalapokat fogok hordani, és mindenféle kontroll nélkül be fogom mondani, amit gondolok. És lehet, hogy veszek egy motort is, és lesz egy húsz évvel fiatalabb szeretőm.

– Ezek szerint olyan leszel, mint anyád?

– Anyám egyáltalán nem öreg. Még mindig csak az ötvenes évei elején jár. Sok-sok év van hátra addig, hogy azt mondhassuk, elérte a tisztes öregkort. Különben miért hívattál?

– Komolyan mondtam, amit az előtérben mondtam. Gratulálok, hogy ilyen jól ment a vizsga. Megmondom őszintén, nem gondoltam volna, hogy ennyire jó leszel. Főleg nem a fizikai alkalmasságin. Tudom, hogy azzal sokat kínlódtál.

Jobb lesz, ha csak mosolygok. Kate-nek nem kell tudnia, hogy Phoebe begyógyszerezett előtte.

– Úgyhogy ezennel teljes állást ajánlok neked a nyomozóirodában, ha még mindig szeretnéd. Ha megjön az engedélyed, kifüggesztheted a falra, és beindulhat az üzlet.

– Kaphatok egy nagyobb irodát?

– Nem. Csak ha valaki meghal vagy nyugdíjba vonul.

– Hát jó. Ezzel végül is együtt tudok élni. Vissza kell mennem Savage-hez. Biztosan hallottad, mi történt Rosemarie-vel.

– Igen, nagyon gáz. Gondolom, nagyon rosszul viseli. De úgy hallottam, reggel szabadlábra helyezték. Talán már ki is engedték.

Felpattanok a kanapéról, hogy menekülőre fogjam, de Kate nem hagyja. – És mi van Savage-dzsel? Mi folyik köztetek? Ha néhány centivel közelebb állok hozzátok, talán ki is gyulladok, úgy izzotok.

– Semmi. Sosem csalnám meg Nicket. Komoly és elkötelezett a kapcsolatunk.

– Gondolom, Savage minden alkalmat megragad, hogy bepróbálkozzon.

Visszadőlök a kanapéra. – Jaj, ne is mondd. Ez a pasi nagyon rossz hatással van rám. És nem is hozzám való. Mégis olyan nagy a kísértés. Remélem, ezért a mennyben majd különdíjat kapok. Ugyanis legszívesebben bűnbe esnék ezzel a férfival.

– Lehet, hogy szentté is avatnak. Teréz anya, Gandhi, Martin Luther King… Utánuk biztos te jössz majd a sorban, amiért nem szexeltél egy tesztoszteronbombával. Látom a párhuzamot.

– Na jó, ezzel nem tudok vitatkozni – felelem, és mindketten nevetésben törünk ki.

– Tudsz valamit arról, vajon miért hívott fel reggel a Standard Biztosítótársaság, és mondta le a nyomozást Leonard Winkle ügyében?

– Nocsak, lemondták? – kérdezem ártatlanul. Ez annyira Kate-re vall. Először magához édesget, aztán előáll a farbával. Rafinált csaj, az biztos. – Ez jó hír. Leonard számára legalábbis. Nem tűnt csalónak.

– Ja, ja. Kiderült, hogy valaki névtelen bejelentést tett Kyle bíró ellen. A pasi egy csomó fontos embert a zsebében tart, többek között vezető rendőröket és a polgármestert is, úgyhogy beletelt egy kis időbe, míg valakinek volt elég vér a pucájában, hogy utánanézzen a dolognak. A pletykák szerint Kyle vérbosszút forral. Nem szereti, ha packáznak vele. Attól sem riad vissza, hogy felgyújtsa az egész várost, hogy elégjen benne az az egy, aki ellene mert fordulni.

Érzem Kate hangsúlyából, hogy meg akar óvni. – Jó tudni. – Mosolygok egyet és felállok a kanapéról. – Nem lophatom tovább a napot. Vissza kell mennem Savage-hez. – Kate felhúzza a szemöldökét. – Úgy értem, a munkához.

– Ja, persze. Tudom, hogy értetted.

Tizennegyedik fejezet

Miközben megyek vissza a saját irodámba, megszólal a telefonom. Épp benyomom a felvevő gombot és a fülemhez teszem a készüléket, amikor meglátom a kiírást Jimmy Royal ajtaján: a 22 helyett most a 0 szerepel a táblán. Épp puffogni kezdenék, amikor rájövök, hogy valaki beszélni próbál hozzám.

– Addison, ott vagy? – kérdezi Rosemarie.

– Itt vagyok. Hogy vagy, életem? A kutyákkal minden oké, amiatt ne aggódj.

Hallom, hogy megkönnyebbülten felsóhajt. – Nagyon izgultam. Néha nem valami kedvesek másokkal, és ha idegesek, megesznek dolgokat. Johnny Castle egyszer kivette a bugyimat a fiókból és megette, és ha már ott volt, a fiók fogantyúját is lenyelte. Már az emlékétől is rosszul vagyok annak a pár napnak. Napokig csipkéset kakilt.

Undorodva ráncolom össze az orromat, és látom, hogy Savage kijön az irodából, és tele van a keze papírokkal. Kérdőn néz rám, mire válaszul Rosemarie nevét tátogom. Bólogat, és nekitámaszkodik a falnak, hogy megvárja, míg leteszem.

– Szabadlábon vagy? – kérdezem.

– Igen, ezért is hívlak. A bíróság előtt állok. Nem tudsz felvenni? A kocsim még a rendőrségen van. Vérnyomokat keresnek benne.

– Persze. Savage és én az irodában vagyunk. Találkozzunk a ház előtt.

A bíróság gyakorlatilag a nyomozóirodával szemben helyezkedik el, úgyhogy legalább közel vagyunk egymáshoz. Máskülönben nem túl jó, hogy ilyen közel van, ugyanis pont a bíróság miatt nem lehet sosem parkolóhelyet találni.

Leteszem a telefont, és elindulok Savage felé. – Rosemarie volt az. Most engedték ki, kell neki egy fuvar. Azt mondtam neki, segítünk. Találtál valami érdekeset?

– Néhány apróságot – feleli. – Tudtad, hogy Priscilla Loveshack eredeti neve Winnie Mayhew?

– Jesszusom. Nem csoda, hogy megváltoztatta.

– Ezenkívül savannah-i születésű. Mindig is itt élt.

Értetlenül tárom szét a karomat. – Azt akarod mondani, hogy a Discovery Channel hazudott Los Angelesszel kapcsolatban?

– Ó, ha már a tévé is hazudik, kiben bízhat az ember? – jegyzi meg Savage epésen.

– Álljunk meg egy szóra! Azokat a filmeket valahol le kellett forgatni. Nem élhetett itt egész életében. Legalább kétszáz film köthető a nevéhez. Többek közt a Bambi felnőttkora 1, 2 és 3. Ezeket egyszer majdnem kikölcsönöztem.

– Megnézzük őket a nyomozás részeként?

– Felpofozzalak?

– Kösz, nem kell. És hogy válaszoljak a fel nem tett kérdésedre, igen, azok a filmek mind itt készültek, Savannah-ban.

– Ne már! Savannah-nak van pornóipara?

– És dübörög! Megvan minden engedélyük és adót is fizetnek.

– Hihetetlen. – Teljesen meg vagyok döbbenve. Ezek szerint simán létezik, hogy az ember nyugodtan ül az irodájában és dolgozik, miközben egy épülettel odébb a pornó világsztárjai gürcölnek épp. Elképzelni sem tudom. – Most mihez kezdünk?

– Igazad volt a férjjel és a gyerekekkel kapcsolatban. Lance Mayhew maga is pornószínész volt, most már azonban menedzserként tevékenykedik. Legjobb lesz, ha odamegyünk, és beszélünk mindenkivel, akivel csak tudunk.

– Jó tervnek hangzik.

Elhagyjuk az irodát. Rosemarie Savage kocsija mellett várakozik. Jó alaposan szemügyre kell vennem, hogy megbizonyosodjak róla, biztosan ő az. Még sosem láttam őt smink nélkül. Kevesebb mint huszonnégy óra elég volt, hogy teljesen úgy nézzen ki, mint egy börtöntöltelék: bőre fakó, szeme karikás. A haja fénytelen, és a nyakánál van lófarokba kötve. Rosemarie idegesen nézelődik az utcán, mintha minden pillanatban csak azt várná, valaki megtámadja. Lime-színű plüssmelegítőt visel, ami fakó bőrén még élénkebbnek hat, és egy pufidzsekit, ami körbe sem éri.

– Úgy érzem, mindenki engem bámul – suttogja, amikor közelebb érünk. – Most már értem, mit érezhetett Hester Prynne, amikor rátették a Skarlát betűt. Csak rajtam egy nagy GY van. Gy, mint gyilkos.

Nem zárom ki, hogy az az egy nap, amit börtönben kellett töltenie, teljesen gallyra tette Rosemarie-t. Soha életemben nem láttam még olyat, hogy valakinek ekkora szüksége lenne egy masszázsra és egy manikűrre. Attól talán magához térne.

– Kicsit próbáld elengedni ezt a gyilkosság témát – javaslom. – És igyál egy kávét. Savage és én rajta vagyunk az ügyön. Pillanatok alatt tisztára mossuk a nevedet.

– Nagyon félek. Jacoby nyomozó nagyon elszántnak tűnik. Majdnem engem is meggyőzött, hogy én voltam. Ha Maxwell nincs ott, szerintem alá is írtam volna a vallomást.

– Jacoby? – kérdezi Savage. – Igazi seggfejnek tűnik.

– Legszívesebben kiszúrnám a kerekeit, ha lenne rá alkalmam – teszem hozzá.

– Még mindig korán van. Gyerünk! Szerezzünk egy kávét Rosemarie-nek és vigyük őt haza.

Mindnyájan beszállunk Savage kocsijába. Még szerencse, hogy ilyen nagy a furgonja. És az is szerencse, hogy jó a szellőzője, ugyanis Rosemarie-nek olyan szaga van, mint akit belöktek egy adag fertőtlenítőbe, amitől máris könnyezik a szemem.

Biztos vagyok benne, hogy Savage is érzi, ugyanis tágra nyílik a szeme és nem győz pislogni. Végül mindegyik ablakot lehúzza kicsit, és mindnyájan jobban belebújunk a kabátunkba, és úgy teszünk, mintha nem vennénk észre, hogy ónos eső esik az arcunkra.

– Az ott az anyám? – kérdezem, amikor a Broughton Streetre érünk. A keze tele van bevásárlószatyrokkal, és úgy fest, mint aki nagyon vár valakit.

Meg mernék rá esküdni, hogy Savage mintha mormogna egyet, de aztán félrehúzódik, én pedig teljesen lehúzom az ablakot.

– Anya, mit csinálsz te itt?

– Ó, Addison. Halálra rémisztesz. Mindig a frász jön rám, amikor megáll mellettem egy kocsi, mert azt hiszem, mindjárt kipattan belőle valaki és beránt. – Behajol az ablakon. – Matthew, örülök, hogy újra látom.

– Mrs. Holmes – bólint Savage. – Segíthetünk?

– Nem igazán. Az történt, hogy reggel eljöttünk vásárolni Betsy Guerke-kel. Úgy volt, hogy utána együtt ebédelünk, de sajnos összevesztünk a Naked and Afraid című műsoron. Láttátok már? Kitesznek két embert pucéran a vadonba, akik aztán ott lófrálnak céltalanul, és hagyják, hogy mindenféle élősködő szállja meg az intim testtájékaikat. Nekem meggyőződésem, hogy az egész meg van rendezve, máskülönben ki az, aki hagyja az ilyesmit, Betsy viszont kötötte az ebet a karóhoz, hogy az egész valóságos. Aztán egyszerűen elhajtott. Megpróbálok fogni egy taxit.

Ránézek Savage-re és látom, hogy minden erejével próbálja moderálni magát. Savage és Nick is nagyon ügyesen leplezi az érzéseit.

– Szállj be, anya. Hazaviszünk. Rosemarie-t már úgyis vittük volna.

– Köszönöm. Élek vele.

Rosemarie bekúszik a másik oldalra, hogy anyám beszállhasson. Annyi csomag van hátul, hogy csodálom, hogy Savage egyáltalán kilát az ablakon.

– Édes istenem. Olyan szag van, mint a hullaházban – állapítja meg anyám. – Mi ez?

– Valószínűleg belőlem jön – feleli Rosemarie. – Most szabadultam a börtönből.

– Tetoválásod is lett? Azt hallottam, hogy akik megölnek valakit, könnycseppet tetováltatnak a szemük alá.

– Még nincs, de már megfordult a fejemben. Odabent nagyon fontos, hogy keménynek tűnj. Máskülönben valakinek a szukájaként végzed.

Savage leadja a rendelésünket a Starbucks Drive-ban, majd a következő ablakhoz hajt. Én a feketekávé mellett döntök, mert úgy látom, erősítésre van szükségem.

– Savage és Addison azon dolgoznak, hogy bebizonyítsák az ártalanságomat – közli Rosemarie anyámmal, miközben a karamellás lattéját kortyolgatja.

– Akkor biztosan pillanatokon belül szabadulsz. Meséltem neked, hogy egyszer együtt nyomoztam Addisonnal? Rendesen ballonkabátban mentünk, mint az igazi kémek.

Savage gyanakvóan néz rám, én pedig diszkréten megvakarom a szememet a középső ujjammal. A középső ujjamnak igen sok dolga van mostanában.

– Miből tudtok kiindulni? – kérdezi anyám.

– A családjával kezdjük. Az derült ki, hogy Priscilla Loveshack egész életét Savannah-ban töltötte. Chathamben van háza.

Anyám és Rosemarie egyszerre szisszennek fel. – Az nem lehet – állapítja meg az anyám. – A Discovery Channelen egyértelműen azt mondták, hogy Los Angelesből származik. Ott készült az összes filmje.

– Hát most kiderült, hogy ez nem igaz – közlöm és vállat vonok.

– Manapság az ember már senkinek sem hihet.

– Az is kiderült, hogy ráadásul az összes filmje itt készült, Savannah-ban.

– Hihetetlen. Az is lehet, hogy az ember gyanútlanul vásárol a vasárnapi barbecue-záshoz a hipermarketben, a szomszéd épületben pedig épp a Bambi felnőttkora negyedik részét forgatják – tudom, ahogy anyám a fejét csóválva, miközben pampog. – Tudjátok, az első hármat majdnem kikölcsönöztem. Úgy tűnt, egész jó a sztori, és tudni akartam, mi történik pontosan. Tényleg fel tudják csigázni az embert az előzetesekkel.

Mivel mindez bennem is felmerült, megértem, amit mond, de ez nem jelenti azt, hogy tudni is akarok a tényről, hogy anyám pornót néz. Az is épp elég volt, amikor kénytelen voltam hallgatni a szexelését.

– Ezekre a helyekre is el fogtok menni annak érdekében, hátha megtaláljátok a gyilkost?

– Ha nyomra lelünk, igen – felelem. – Ezért is megyünk először a családjához.

– Még jó, hogy Betsy ott hagyott. Így legalább nincs dolgom délután, és veletek tarthatok.

– Én is, én is – lelkesedik be Rosemarie.

Savage a fejét rázza, én pedig érzem, hogy megfagy az ereimben a vér.

– Már a gondolattól is rosszul vagyok, hogy haza kell mennem, és szembe kell néznem a szomszédaimmal – panaszkodik Rosemarie. – És már most tudom, hogy az az ostoba vén Iris Clarke át fog kopogtatni egy kis sütivel és friss kávéval, és úgy fog tenni, mintha a pártomon lenne, hogy infókat szedjen ki belőlem és aztán elterjeszthesse a városban.

Meg sem próbálom meggyőzni róla, hogy nincs igaza. Borzasztó lehet most neki. És a negédes szomszédok tényleg csak pokolibbá teszik a helyzetét.

– Azt hiszem, jobb, ha szólok, hogy szerintem betörtek hozzád, miután átkutatta a házat a rendőrség. Először azt hittem, a rendőrök hagytak olyan rumlit, de ilyen pusztítást még a zsaruk sem végeznek. Nick kiküldött pár rendőrt, akik megerősítették, hogy nem ők hagyták olyan állapotban a házat.

Rosemarie sokkos állapotban néz rám, nekem pedig megszakad a szívem, hogy ezt a rossz hírt is nekem kellett közölni vele.

– Jézusmáriám. Miért? Mit akarhattak? A méltóságomnak már így is lőttek. Semmim sem maradt – sopánkodik.

– Szerintem az lenne a legjobb, ha ma éjszaka egy hotelben szállnál meg. Csak addig, amíg teljesen biztonságban tudhatunk.

– Nem fog szállodában aludni – csattan fel az anyám. Pont azzal a hanghordozással förmed rám, mint amikor bejelentettem, hogy történelem szakra megyek. – Vince-szel és velem maradsz, Rosemarie. Alhatsz Addison régi szobájában. És a kutyák is jöhetnek.

– Ez nagyon kedves tőled – feleli Rosemarie. – Elfogadom. És most menjünk, faggassunk ki néhány elkövetőt, és mossuk tisztára a nevemet.

Bocsánatkérő pillantást vetek Savage-re, majd megszólalok. – Szerintem eljöhettek, de a kocsiban kell maradnotok. Priscilla családja nem fog velünk szóba állni, ha meglátnak és azt hiszik, te vagy a gyilkos.

– Nekem jó így. Engem csak a forgatási helyszín érdekel. Még sosem találkoztam színészekkel.

– Szerintem ezek nem igazi színészek – közlöm.

– Mit gondoltok, lesz ajándékbolt is? – kérdezi anyám. – Hozhatnánk vásárfiát.

– Vagy Savage egyenesen a folyóba hajthatna – motyogom az orrom alatt.

– Nem rossz terv – jegyzi meg csendben Savage.

Tizenötödik fejezet

Priscilla Loveshack egy flancos környéken lakott a savannah-i nemzeti parktól nem messze. A környéken rengeteg fa található, és portaszolgálat is működik: ül egy öreg fószer a fűtött kisházban, és vagy beenged vagy kitessékel, ha úgy gondolja. Szerencsére Savage-nek van jelvénye, még akkor is, amikor szabadságon van.

– Tudnék itt élni – közli Rosemarie. – Azon gondolkozom, hogy el kéne költöznöm Whiskey Bayou-ból. Már most látom, hogy kitaszított leszek. Emlékeztek, amikor Jenni Skaggs művirágot lopott abból a lakberendezési üzletből, és elkapták? Utána minden üzletből ki volt tiltva. Be kellett jönnie Savannah-ba, ha tankolni akart, vagy egyszerűen tejet és kenyeret venni. Annyira kikészítette ez az egész, hogy egy napon felgyújtotta a saját házát és az ország másik részébe költözött.

– Nem is így volt – feleli anyám, és a fejét csóválja. – Azért gyújtotta fel a házat, mert elfelejtette bevenni az antidepresszánsait. De azért volt depressziós, mert kiközösítették. Szóval végül is majdnem ugyanaz.

Most, hogy a leégett házról van szó, jut eszembe, hogy végül is nekem van egy üres házam, aminek még fél évig fizetnem kell a lakbérét, úgyhogy megemlítem a dolgot Rosemarie-nek.

– Szerinted tényleg beköltözhetek? – kérdezi. – És Baby és Johnny Castle? Ők is jöhetnek?

Hogy őszinte legyek, fogalmam sincs, milyen szabályok érvényesek a háziállatokra a házban, de nem is érdekel. Rosemarie végre reményteli arcot vág, és izgatottnak tűnik, úgyhogy nem vagyok hajlandó elvenni tőle ezt az örömöt.

– Persze! – válaszolom. – Kiváló tagjai lesznek az SZBE alakulatnak.

– Nagyon jól néznek ki egyenruhában. Szeretnek felöltözni. – Ehhez már senki nem tud semmit hozzáfűzni, úgyhogy csendben autózunk tovább.

Priscilla háza egy zsákutca végén található, és úgy hatalmasodik ki a többi épület közül, mint egy elefánt. Úgy néz ki, mint a Fehér Ház kicsinyített mása. Majd’ megöl a kíváncsiság, hogy vajon milyen ízléssel rendezte be a lakhelyét egy pornósztár.

Nem is kell sokat várnom, hogy ez kiderüljön. Ahogy közelebb érünk a házhoz, azonnal kiszúrjuk, hogy a létező összes bokor a Káma szútra különböző pózait formázza.

– Nem is tudtam, hogy a sünök ilyen ügyesen szexelnek – jegyzi meg Rosemarie, majd a szája elé teszi a kezét.

– Szerintem ez nem is legális – teszi hozzá anyám. – Úgy érzem magam, mint Aliz Csodaországban. Mintha Aliz egy szexkertben találta volna magát, miután bepottyant a nyúlüregbe.

– Nem kapcsolom ki a motort – vág közbe Savage, mielőtt a beszélgetés végleg elmenne ebbe a szürreális irányba. – Senki ne szálljon ki, és ne álljon szóba senkivel. Elméletileg mi itt sem vagyunk.

Anyám egyetértően bólogat, Rosemarie tiszteleg egyet. Gondterhelten sóhajtok, mert pontosan tudom, hogy az esélye annak, hogy meg is értették, amit Savage mondott, nagyjából annyi, mint a lottó ötösnek.

Megpróbálok a lehető legóvatosabban felmenni a feljárón, tekintve, hogy az ónos eső miatt minden nagyon csúszik. Ha ez így folytatódik, estére megbénul a város. A nap egyetlen pillanatra sem tűnt még elő ma, és a felhők percről percre egyre mérgesebbnek és szürkébbnek látszanak. Nem egyszerű úgy végigmenni egy csúszós úton, hogy közben jéggel borított, fallosz alakú bokrok övezik az utat. Van ebben valami meglehetősen természetellenes.

Épp akkor, amikor felérünk az oszlopokkal szegélyezett verandára, megjelenik egy rakás kertész, és elkezdik beborítani a bokrokat. A csapatot egy alacsony férfi követi, terepszínű ruhában, csizmában, farmerdzsekiben és vastag kesztyűben, és megállás nélkül spanyolul kiabál. Ekkor vesznek észre minket.

– Hé, maguk! – kiáltja. Ha Savage nem fogná meg a karom, én már iszkolnék is. – Tűnjenek innen. Ez magánterület. Hívom a rendőrséget. Semmi szükségem arra, hogy magukfajta alakok zavarogjanak itt.

– Magunkfajta? – kérdez vissza Savage. – Miért, milyen fajták vagyunk?

– Zavaróak.

Savage felmutatja a jelvényét, amitől azonnal megtorpan a köpcös.

– Savage ügynök, FBI. Mi a neve?

– Hector Ortiz. Én vagyok a főkertész itt, a Palacio del Blancóban.

– Tetszik a név – közlöm. – Illik a házra. – Savage oldalba bök, úgyhogy befogom a számat.

– Mrs. Mayhew meggyilkolásának ügyében vannak itt?

Néhány pillanatra szükségem van, hogy rájöjjek, Priscilla Loveshackról van szó.

– Igen. Mr. Mayhew itthon van?

– Igen. És mindkét gyerek is. Épp a temetést szervezik. Nagyon nehéz időszak ez a család számára. A rendőrség már járt itt.

– Én más úton nyomozok. Mióta dolgozik itt?

– Hét éve. Mrs. Mayhew különös gondot fordított a bokrokra, és én mindig tudtam, mit szeretne kihozni belőlük.

Ha Savage még jobban megszorítana, szerintem be is lilulnék. Pedig nagyjából kilencven százalékban mindig tudom, mikor kell csendben maradni. Gondolom, Savage attól a bizonyos másik tíz százaléktól tart.

– Szóval már akkor is neki dolgozott, amikor még nem vonult vissza?

Hector egy pillanatig hezitál, és nekem ez tetszik. Lojális alkalmazott, még akkor is, ha a megbízója egy pornós volt.

– Sí. Csak két évvel ezelőtt vonult vissza.

Végignézek a hatalmas kerten és házon. – Nagyon sikeres karriert futott be.

– Ó, igen. Mrs. Mayhew kiváló üzletasszony volt. Nagyon értett a befektetéshez.

– Mindig ugyanott forgattak? – kérdezi Savage.

Hector vállat von. – Nem hiszem. Sokat mozogtak, attól függően, milyen helyszínre volt szükségük. Még ebben a házban is forgattak, pedig ez elég rizikós volt a szomszédok miatt. Mr. Elias azonban ragaszkodott ehhez, és akkoriban még neki dolgozott.

– Mr. Elias?

– Travis Elias. Ő a Purgatory Studios főnöke és a pénzember.

– Köszönjük, Mr. Ortiz. Nagyon sokat segített. Őszinte részvétem.

– Köszönöm – feleli, és bólint egyet. – Maga az első, akinek ez eszébe jut. A másik rendőr úgy viselkedett, mint aki nagyon lenézi, azért, aki volt. Pedig Mrs. Mayhew nagyon finom asszony volt.

Közelebb megyünk a bejárati ajtóhoz, és Savage becsönget.

– Ez tényleg a Stairway to Heavent játssza? – kérdezem. – A gazdagoknak olyan jó cuccaik vannak.

Köpni-nyelni nem tudok, amikor kinyílik az ajtó. Tágra nyílt szemmel bámulom a férfit, aki modorosan pózol az ajtóban. Fehér kasmírnadrág és hozzá illő kardigán van rajta, szőke haja a válláig ér. Bőre bronzbarna, szeme halványkék. Majdnem biztos vagyok benne, hogy ezt a pasit láttam anyám néhány romantikus regényének a borítóján.

– Miben segíthetek? – kérdezi. – Nagyon alkalmatlan időpontban jöttek.

Északi akcentussal beszél. Vagy lehet, hogy román. Vagy valahol a kettő között, szóval szinte biztos, hogy mű.

– Savage ügynök vagyok az FBI-tól, ő pedig Addison Holmes. Szeretnénk néhány kérdést feltenni a feleségével kapcsolatban.

Néhány pillanatig néma csöndben bámul, majd hatalmas vigyort villant, és összecsapja a tenyerét. – Nagyon jó. Majdnem elhittem. – Megint tapsol, és dobbant egyet a lábával. – Most nincsen casting, de mindenképp jöjjenek vissza. – Tetőtől talpig végigméri Savage-et. – Kiváló felépítés és arc, ami nem riasztja el a nőket, ez már fél siker. Ha meggyőz a tehetségéről és csinálunk egy próbafelvételt, akár azonnal kaphat szerepet.

Nem gyakran fordul elő, hogy Savage-et elhagyják a szavak, ez azonban kétségtelenül ilyen pillanat. Ezek után Lance felém fordul, és engem mér végig tetőtől talpig.

– A próbafelvételt megcsinálhatja a barátnőjével. Ő sem rossz. És barna hajú. Mindig bajban vagyunk, hiánycikk a barna. Milyen a kosármérete, kedvesem? Tapasztalt szemem C-t súgna, de a téli öltözék csalóka tud lenni. Gyantáztat? Tudja, most a csupasz megy. Mindenképp gondoskodjon róla, ha eddig nem tette.

– Mr. Mayhew – szólal meg Savage. – Tényleg az FBI-tól vagyok. Ha beenged, feltennék néhány kérdést a felesége meggyilkolásával kapcsolatban.

– Ez most komoly? Maguk nem akarnak pornószínészek lenni?

– Nem.

– Micsoda veszteség. Én meg azt hittem, felfedeztem az évtized új sztárját. Különben Lance vagyok. – Nyitva hagyja az ajtót, és hagyja, hogy kövessük.

– Ki ne tudná, hogy Lance? – suttogom.

– C kosár, mi? – kérdezi Savage. – Ez a kedvencem.

– Hallgass. – Görnyedten követem a szőke hajloboncot.

Ebben a házban, a szőnyegtől kezdve a bútorokon át a kilincsig minden fehér. Vakító. Ami azonban még ennél is ijesztőbb, az a falon lógó, hatalmas önarcképek tömkelege.

– Az értelmező szótárban érdemes lenne ezzel a képpel illusztrálni a nárcisztikus szó magyarázatát – állapítom meg magamban. – Basszus. Ezek aztán imádják magukat bámulni.

A Lance-et ábrázoló portrék főként ruha nélkül, valamint különböző történelmi korok viseleteiben jelenítik meg őt, egy azonban minden képen ugyanaz: a haj. Vannak olyan képek is, amelyeket fekete lepellel takartak le, feltételezem, hogy ezek az elhunyt Mrs. Mayhew-t ábrázolják.

– Beszélgessünk a szalonban – javasolja Lance. – Az a legkellemesebb szoba. Ott mindig zen hangulatba jövök.

– Jézusom – suttogom, amikor a szalonba érünk.

Az egész plafont egy hatalmas freskó borítja, amelyen a következő jelenet elevenedik meg: Lance-nek mindent elsöprő erekciója van, azonban otthonra lel Priscilla hüvelyében. Azt mondjuk nem értem, miért van rajta kalózkalap és miért tartja a kezében Indiana Jones ostorát közösülés közben, de annyit már megtanultam az életben, hogy a dolgokra nem mindig van magyarázat. Azon is elgondolkozom, hogy vajon a festmény minden részlete életnagyságú-e, mert isten az atyám, ekkora bránert még életemben nem láttam.

A vaginámban tiszteletet ébreszt a látvány, és nagyon uralkodnom kell magamon, hogy ne most csekkoljam le Mr. Mayhew csomagját.

– Megkínálhatom önöket egy kis brandyvel? Jól jön a szervezetnek egy ilyen fagyos napon. – Odasétál a hatalmas falfestmény mellé a zsúrkocsihoz, és öntés közben is úgy pózol, mintha modellt állna.

– Édes istenem – suttogom.

– Forgatott a feleségével is? – kérdezi Savage.

– Persze. Így ismerkedtünk meg. A Schindler piszkos listája forgatásán. Majdnem húsz évig voltunk együtt.

Bele sem akarok gondolni abba, ez pontosan mit jelenthet, ugyanis Priscilla több mint kétszáz felnőtt filmet forgatott, és a legtöbb alkotásban nem a férjével együtt szerepelt. De gondolom, náluk ez így működik.

– Előtte modellkedtem – folytatja –, de azt abbahagytam, mert a filmezés sokkal jövedelmezőbbnek bizonyult. Legalábbis a sérülésemig. – Hirtelen a távolba réved, és kortyol egy nagyot a brandyből. Azon töröm a fejem, vajon mennyi szöveges szerepe volt a pasinak karrierje során.

Ne kérdezz rá a sérülésre, Addison. Akkor se, ha megöl a kíváncsiság. Aztán rájövök, hogy felesleges ezt mantráznom magamban. Hiszen úgyis el fogja mondani magától.

– Leestem egy tűzoltóautóról a BackShaft forgatása közben, és eltört egy csigolyám a gerincem alsó részében. Minden lökőerőm ott összpontosult, és hiába nyilvánítottak gyógyultnak az orvosok, mire visszatértem, már csak önmagam árnyéka voltam.

– Az ember nem is gondolná – állapítom meg.

– Mr. Mayhew, hol volt, amikor megölték a feleségét? – tér Savage a tárgyra.

– Természetesen itthon. A gyerekek hazajöttek a kollégiumból, hogy együtt lehessünk az ünnepekkor. Addigra már ágyban voltam.

– Sosem ellenezte, hogy a felesége ilyen későig dolgozott a város másik oldalán?

– Általában nem dolgozott az üzletben, azonban az üzletvezető és az eladó is beteget jelentett, így nem volt más választása. Prissy az a típus volt, aki nagyon nem szerette, ha egy dollár is kárba vész, úgyhogy ahelyett, hogy bezárt volna pár napra, beállt dolgozni. A vasárnap este nagyon pörgős. Mise után sokaknak paráználkodni lesz kedvük.

– Beszélt önnel aznap este? Nem tűnt aggodalmasnak?

– Pont azelőtt beszéltünk, hogy bevettem az altatómat kilenckor. Az volt az utolsó alkalom, hogy hallottam a szexi hangját.

Lance könnyekben tör ki, én meg csak forgatom a szememet. Most jövök rá, hogy az én életem teljesen drámamentes Lance Mayhew-éhoz képest.

– Hol találjuk Travis Eliast? – kérdezi Savage, akit úgy tűnik, nem lehet kizökkenteni. Ami jó hír, mert így legalább egyikünk a profi benyomását kelti.

– Travist? Ó, ő összevissza jön-megy. A héten hajón forgatnak.

– Melyik hajón?

– Nem tudom a nevét, de ha látom, felismerem. Fekete selyemmel vonták be a stéget, ami odavezet, és egy kétajtós szekrény áll a végében, hogy ellenőrizze, ki akar bejutni.

– Sokat segített, Mr. Mayhew. – Savage megragadja a könyökömet és az ajtó felé irányít. – A gyermekei az egyetlen örökösei a felesége vagyonának?

– Tudomásom szerint igen, de csak szombaton hirdetik ki a hivatalos örökösöket. Kérnek egy autogramot, mielőtt távoznak?

Tizenhatodik fejezet

Amikor visszaérünk a kocsihoz, azt látjuk, hogy a hátsó ajtók nyitva vannak, azonban anyám és Rosemarie nyugodtan ül.

– Mi történt az ajtókkal? – érdeklődöm.

– Ez a szag egyre gyomorforgatóbb – feleli anyám. Egy régi templomi brosúrát vesz elő a táskájából és a szája elé teszi. – El sem akarom képzelni, mit tesz ez a szer az ember bőrével.

– Megtudtatok valamit? – kérdezi Rosemarie. – Ő a gyilkos?

– Korai lenne bármit is mondani – válaszolom –, de tudomást szereztünk egy forgatási helyszínről. Épp egy hajón forgatnak.

– Lehet, hogy a Féktelenül 2 pornós változatát csinálják.

– Nem semmi – állapítja meg anyám. – És lehet, hogy a Baj van a részeg tengerésszelt éneklik közben.

– Remélem, nem – mondom. – Szerintem mindenki kiesne a ritmusból, ha ez a dal menne a háttérben. Talán ha kicsit felgyorsítják és adnak hozzá egy kis basszust.

– A jó ritmus nagyon fontos a szexben – közli Rosemarie. – Egyszer randiztam egy pasival, aki egyszerűen képtelen volt megtalálni a ritmust, ha nem fejjel lefelé volt. Állandóan tengeribeteg voltam tőle. Mintha dadogott volna a pénisze. Sosem tudtam, épp befelé vagy kifelé tart.

Savage az East Bay Streetre kanyarodik, a kikötő felé vesszük az irányt. Ezen a környéken képtelenség parkolni, és a térdem már a gondolattól is sajog, hogy azon az egyenetlen talajon kell majd menetelni. Ám ebben a pillanatban, pont azon a ponton, ahova a legközelebb esik az úti célunk, felszabadul egy parkolóhely.

– Atyaég! – kiáltok fel. – Veled mindig ez történik?

– Nagyjából igen.

Elindulunk a hajók felé. Nem nehéz kitalálni, melyik a pornósztároké. Ezen ugyanis hatalmas kalózzászlók lengedeznek, és a fedélzeten ágyúk sorakoznak.

– Úgy tűnik, kosztümös filmet forgatnak – állapítja meg az anyám.

Rosemarie csettint egyet a nyelvével. – Imádom a kalózos történeteket. Csomó olyan könyvet olvastam, amiben a hitvány kalózok elrabolják a széplányt, és átszelik az óceánt. Olvasás közben azt képzeltem, hogy ezeknek a kalózoknak mindig van friss vizük és minden nap fürdenek.

Anyám úgy bólogat, mintha Rosemarie egy goszpelt prédikálna. – A makulátlan higiénia az én fantáziáimban is alapfeltétel. Kivéve, amikor azt képzelem, az edzőteremben vagyok, és épp túlestem egy kiadós edzésen, szakad rólam a víz, és akkor támad le a pasi a matracon.

Anyám és Rosemarie egyként legyezgetik az arcukat. Savage csípőre tett kézzel mered a cipőjére, én pedig azon morfondírozom, vajon nem kéne-e elkezdenem nekem is komolyabban edzeni, főleg, hogy napi két fagylaltkelyhet fogyasztok.

Elindulunk a kikötőhíd felé, mire a kétajtós szekrény, aki a hajót vigyázza, karba teszi a kezét gigászi mellizma előtt, és terpeszbe áll. Lába olyan erős és hatalmas, mint a mamutfenyő törzse A bőre fehér, mintha kihipózták volna, és szőke haja úgy bongyorodik a fején, mint egy bárány bundája. Egyik szeme le van takarva, a másikban pedig úgy ki van tágulva a pupilla, hogy csak egy vékony karika árulkodik róla, hogy egyébként kék. Úgy néz ki, mint egy kalóz, aki valamilyen szer hatása alatt áll.

– Atyám! – szólal meg Rosemarie. – Te aztán méretes vagy.

Végignéz Rosemarie-n, és megereszt egy vigyort. Lehet, hogy nem is olyan kemény a fickó.

– Lance Mayhew küldött bennünket – mondja Savage. – Bocsánat, kicsit késtünk.

Isten kegyelméből anyám és Rosemarie kivételesen csendben tudnak maradni, így Savage folytathatja a hazugságot. Anyám a világ legrosszabb hazudója, de mentségére legyen mondva, hogy ezzel tisztában is van, úgyhogy megragadja az alkalmat, és kotorászni kezd a táskájában.

– Ti vagytok az új színészek? – Végignéz rajtunk, ám minden bizonnyal nem vagyunk elég meggyőzőek, ugyanis másodszorra is alaposan végigmér bennünket. A tekintete megáll anyámon, én pedig elmondok egy gyors fohászt, hogy ne tegyen fel anyámnak semmiféle kérdést.

– Te vagy az egyik nyuszi? – kérdezi tőle.

– Ő az anyám – vágok gyorsan közbe, nehogy megszólaljon. – Nagyon szívén viseli a karrieremet. Mindig eljön velem, ha dolgozom.

– Öcsém, ez durva. Mindegy, menjetek. Bár anyádnak a greenroomban kéne maradnia. Csak színészek és a stáb lehet a szetben. De ott is van tévé, ha tényleg nézni akarja.

Félreáll az útból, mi pedig egyként masírozunk fel a hajóra.

– Addison, tudod, hogy mindig nagyon nyitott és őszinte voltam veletek a szexszel kapcsolatban – szólal meg anyám. – Azt akartam, hogy úgy nőjetek fel, hogy kényelmesen érzitek magatokat a testetekben, és hogy tudjátok, ami egy nő és egy férfi között a hálószobában történik, az nem elvetemült dolog. Engem ugyanis nem így neveltek. Istenem, a nagyanyád egész életében csak suttogva merte kiejteni a száján azt a szót, hogy szex, és így is rákvörös lett minden alkalommal, ha kimondta. De annak ellenére, hogy próbáltam ezt a témát nem kényelmetlenné tenni számotokra, a gondolat, hogy néznem kell a saját lányomat, amint pornófilmet forgat, túlmegy minden határon,

– Jó tudni, hogy hol a határ – állapítom meg. – Nem voltam benne biztos, hogy egyáltalán létezik.

Követjük Savage-et egy széles lépcsőfeljárón. A falon A4-es papíron nyilak sorakoznak, amelyek a különböző forgatási helyszíneket jelölik. Őszintén szólva meglep a minőség. Sok-sok piros bársonyra és arra számítottam, hogy mindenhonnan különböző testnedvek törnek majd elő. Ehhez képest az egész olyan, mint egy sima cruise hajó, csak itt nincsen ingyen fagyiautomata. Pedig szavamra mondom, most jól jönne egy.

Egyszer csak kinyílik az egyik tolóajtó, és kilép egy nő vékony selyemköpenyben. Nyilvánvaló, hogy alatta nem visel semmit. Minden elismerésem Savage-é, aki végig a nő arcát nézi, és egy pillanatra sem téved a tekintete nyaktól lefelé.

Ugyanez rólam nem mondható el. Alaposan végigmérem. A melle ellentmond a gravitáció alaptörvényének, és olyan vékony, hogy átlátszik a bordája a köntösön. Hidrogénszőke haja a tövénél elárulja az igazságot. Eszméletlen sok sminket visel. Legszívesebben megkínálnám sminklemosóval és egy zaftos sajtburgerrel.

Savage megpróbál bizalomgerjesztően rámosolyogni, de lepereg róla. Mivel láttam azt a dokumentumfilmet a Discoveryn, teljesen meg tudom érteni. Az egyik pornószínésznő azt mondta a filmben, hogy ha csak meglát egy férfit felé közelíteni, legszívesebben elrohanna a másik irányba. Állítólag a szexet meg lehet unni. Jelen pillanatban ez elképzelhetetlen számomra. Nekem ugyanis ez a kedvenc szabadidős tevékenységem.

– Meg tudja mondani, merre találom Travis Eliast? – érdeklődik Savage. – Be kell jelentkeznem nála.

A nő vállat von és unottan Savage-re néz. – Bent van az irodában a felső szinten. Forgatsz ma, szívem?

– Úgy tűnik. Reggel szólt Lance Mayhew. Hihetetlen, hogy így képes koncentrálni a bizniszre, azok után, ami a feleségével történt.

Megint vállat von, egyik válláról lecsúszik a köntös. – Lance már csak ilyen. Semmi sem állhat az üzlet útjába. Főleg nem a felesége halála. Utálták egymást, úgyhogy nem nagy veszteség a számára. Különben Pepper vagyok. Te csinálod a víz fölé belógó jelenetet? Mert abban én is vagyok. Körbevezetlek, ha gondolod.

– Ha végeztem Travisszel, megköszönném.

Pepper kezd érdeklődést mutatni Savage iránt, amitől kicsit felmegy bennem a pumpa. Fogalmam sincs, miért. Nem valószínű, hogy Savage lelép egy anorexiás pornóssal. És ha megtenné, sem lenne hozzá semmi közöm, hiszen köztünk nincs az égvilágon semmi. És nem is lesz soha.

– Azt hallottam, Lance egy valag pénzt örököl. Az jó lehet.

Pepper felnevet és belenyúl a köntöse zsebébe, hogy kivegyen egy kis üveg vizet, majd megigazítja a köntöst. – Igazságtalan az élet. Mindig azok szakítják a legnagyobbat, akik nem érdemlik meg. Néhányszor dolgoztam együtt Lance-szel, és meg kell hogy mondjam, nincs az a tehetség, amivel egy színésznő képes lenne elhitetni, hogy az a férfi lenyűgözi. Ha vele voltam, általában a bevásárlólistán törtem a fejem, vagy azon filóztam, nem kéne-e inkább leérettségizni esti tagozaton. Igazából Priscilla volt az agy kettejük közül. – Iszik egy nagy korty vizet, és le sem veszi a szemét Savage-ről. – Mindnyájan olyanok akarunk lenni, mint amilyen ő volt. Csak hát, ahogy ő intézte a dolgait… Jó sok ellensége lett. Őszintén szólva senki sem volt meglepve, hogy holtan találták.

– Ez kemény biznisz – közli Savage rezzenéstelenül.

Egyvalami most már holtbiztos. Savage rendkívül jól tud hazudni. Ahogy hallgatom ezt a beszélgetést, egyre kevésbé bízom benne. Vajon nekem hányszor hazudott már az életben úgy, hogy észre sem vettem?

– Nagyon tökösnek kell lenni, ha az ember függetleníteni akarja magát – fordul hozzám Pepper, először a beszélgetés folyamán.

Minden erőmmel azon vagyok, hogy ne tükröződjön meglepetés az arcomon. Kezdem azt hinni, hogy az a dokumentumfilm, amit mindnyájan láttunk, köszönőviszonyban sincs a valósággal.

– Te vagy az új lány? – kérdezi tőlem.

Pontosan tudom, hogy meg sem közelítem egy tapasztalt pornósztár kinézetét. És nem is vagyok hozzá elég cinikus. És a mellem sem ott van, ahol lennie kéne. Jelen pillanatban azt sem bírja el a térdem, ha egy lépcsőn kell felmennem, nemhogy azt, hogy komolyabban és hosszabban ránehezedjek.

– Aha – felelem. – Izgatottan várom, hogy belevághassak.

– Majd elmúlik. A pénz egyáltalán nem számít olyan sokat, mint hisszük.

Megpróbálok minél bambábban mosolyogni. – Elhoztam anyukámat és egy barátnőmet is, hogy drukkoljanak. Nem mutatod meg nekik a greenroomot, amíg mi megkeressük Travist?

– Jézusom, nem vagy semmi. Sok elbaszott dolgot láttam már forgatásokon, de olyat, hogy valaki az anyját hozza magával, még soha. Ez beteg.

Megeresztek egy kényszeredett mosolyt, ami inkább grimasznak sikerül, és oldalba bököm anyámat, akin látom a szemem sarkából, hogy bőszen bólogat. Pepper elvezeti őket, én pedig gyilkos szemekkel nézek Savage-re.

– Nem volt rossz, Holmes. Egész jól kontrolláltad a pofidat, hogy ne üljön ki rá minden gondolat, ami csak az eszedbe jut. Úgy tűnik, megérte elvégezned a magánnyomozóit.

Csak hümmögök, és követem a fedélzet felé vezető lépcsőn. Itt feljebb egyre erősebb a szél, és esőt, valamint ónos trutyit fúj az arcunkba a szél.

Meglátom Travis Eliast, aki egy üvegfülkében szorgoskodik. A fülkében régimódi kormánykerék és a legszuperebb csúcstechnológia találkozik. Gondolom, innen irányítják a hajót. A pasi egy faasztalnál üldögél, előtte laptop, a fülén telefon. Innen is jól látszik, hogy üvöltözik valakivel, azonban a fülke hangszigetelt, úgyhogy ebből semmit nem lehet hallani.

Travis észrevesz bennünket, és int, hogy menjünk be. Savage kinyitja nekem az ajtót, és én belépek, bár fogalmam sincs, innentől hogyan folytatjuk a dolgot. De egyvalamiben biztos vagyok: akárhova tart is ez a hazugságfolyam, én semmiféle kalóznak nem leszek a zsákmánya ma délután.

Amíg Savage mögém nem lép, elvágva ezzel az egyetlen lehetséges menekülő útvonalat, nem is veszem észre, hogy a szoba minden szegletében monitorok találhatók. Krákogás tör fel belőlem, és azon tűnődöm, voltam-e már kellemetlenebb helyzetben az életemben. És ez nagy szó, ugyanis az elmúlt néhány évben belekeveredtem néhány mindennél cikisebb szituációba.

Mindegyik monitoron azok a jelenetek mennek, amelyeket épp alattunk forgatnak. Kész káosz. Nem akarok odanézni, de Travis Eliast sem akarom bámulni. Mindig zavarban vagyok, ha pornót kell néznem férfiak társaságában. Főleg, ha totál ismeretlenek.

Érzem, ahogy Savage mellkasa rázkódik a nevetéstől mögöttem, úgyhogy megbököm a könyökömmel. Ez az egész az ő hibája. Vagy az enyém, mivel én találtam ki, hogy hozzuk ki Rosemarie-t a börtönből. De ha őt hibáztatom, jobban érzem magam. Az egyetlen, amibe kapaszkodni tudok, hogy legalább a hangot levették. Ha ez nem így lenne, ez a kalózorgia mindörökre bevésődne a fülembe.

– Bocsi, hogy megvárakoztattalak – közli Travis, és levágja a telefont az asztalra. – Ti vagytok az új üdvöskék?

– Elnézést, hogy csalódást okozunk, de nem. Savage ügynök, FBI. Ő pedig Addison Holmes.

– Hohó – feleli. – Nem rossz. De mi most kosztümös filmet forgatunk. – Rám néz és jó alaposan végigmér. – Mi már találkoztunk, igaz?

– Nem. Az kizárt.

– Dehogynem. Majd eszembe jut. Sosem felejtek el arcokat. Vetkőzzetek le, és nézzük meg, mit lehet ebből kihozni.

– Kösz, de ezt most passzolom – válaszolja Savage, és egy kicsit közelebb viszi a jelvényét Travishez, hogy jobban lássa. – Mi most Priscilla Loveshack meggyilkolásáról szeretnénk beszélni.

– Maguk tényleg FBI-ügynökök? Az a kibaszott Tim azért áll az ajtóban, hogy beengedje az FBI-t? Kész! Ki van rúgva!

– Biztos nagyon nehéz volt észrevenni rajtunk – kelek a védelmére. – Savage ügynök nagyon meggyőzően alakítja a pornószínészt. Errefelé nagyon nagy a munkanélküliség. Hadd tartsa meg Tim az állását!

Savage és Travis is úgy néz rám, mint egy elmeháborodottra, úgyhogy jobbnak látom befogni a számat.

– Most már emlékszem, honnan vagy ismerős. Te vagy az a spiné, aki lekapcsolta Johnny Sakkót néhány hónapja. Láttalak az újságban.

– Hagyjuk Johnny Sakkót, és beszéljünk a zsarolásokról és Priscilláról – javasolja Savage. – Ő már a rács mögött figyel, és nekünk most fontosabb dolgunk van.

Az egyik kedvencem, amit az idők során a bűnüldözők vallatási technikájával kapcsolatban megfigyeltem, hogy mindenki totál berezel tőlük. A legtöbb ember legszívesebben önszántából felkötné magát, ha vallatni kezdik a szervek. Travis sem volt kivétel.

– Zsarolás – közli puffogva. – Rohadt kurva. Azt hitte, olyan okos, hogy mindnyájunkat a markában tarthat. Csak közlöm, hogy fogalmam sem volt róla, hogy az a csaj nincs még tizennyolc. Színésznő akart lenni. Én csak adtam neki egy esélyt. Erre jött Priscilla, és felvette az egészet. Megfelelő pénzért megvásárolható a hallgatás, Priscilla azonban eltökélte, hogy kizsigerel az utolsó fillérig, hogy visszavonulhasson és saját vállalkozást indíthasson. Fogalmam sincs, mire számított. Manapság mindenki a neten vásárol dildót.

– Szóval mindenkit megpróbált sakkban tartani, és a lehető legtöbb pénzt beszedni, hogy a saját lábára álljon – folytatja. – Szerencsére a férje nem ugyanolyan kaliberű seggfej, mint amilyen ő volt, úgyhogy ő rajta tartotta a kezét az iparágon, ami mindkettejükből sztárt csinált. Vannak, akik képtelenek a hűségre. Tudjátok, miről beszélek.

***

Nem rossz délutáni elfoglaltság kinyomozni, valójában ki ölte meg Priscilla Loveshacket. Ha Jacoby nyomozó hajlandó lett volna csak a töredékét elvégezni a munkának, akkor mostanra már rég őrizetben lehetne a gyilkos.

Savage visszavisz Nickhez, hogy felvegyük a kutyákat, és Rosemarie végre újra egyesülhessen velük.

– Ez így nincs rendjén – állapítja meg anyám. – Sosem értettem azokat, akik hagyják, hogy egy kutya belenyaljon a szájukba. A kutyák folyton a saját, illetve más kutyák segglyukát nyalogatják, és kiisszák a vizet a vécéből. Ilyen alapon gőzölgő kakát is fogyaszthatna a gazdájuk.

Savage kényszeredetten mosolyog, én pedig a szememet dörzsölöm. Betereljük a kutyákat a hátsó ülésre, és Whiskey Bayou felé vesszük az irányt, hogy kitegyük őket anyám házában. Szegény Vince.

– Köszönöm, Istenem – suttogom, amikor végre megszabadulunk tőlük.

Vaksötét van odakint, lüktet a halántékom, és ölni tudnék egy üveg borért. Ölni. Félve pillantok Savage-re, és azt olvasom le az arcáról, hogy nagyjából ő is ezekre vágyik.

– Biztos valami rosszat tettem – közli Savage. – Egyszerűen nem tudom elképzelni, mi más oka lehet, hogy ezt a napot végig kellett csinálnom. Ha még egyszer ilyen helyzetbe kerülök, inkább főbe lövöm magam. Most azonnal ki kell pucolni a szemem és a fülem.

– Vannak ilyen napok. De nagyon jó voltál. Különösen akkor, amikor elkezdték taglalni, miket láttak már forgatáson, és kérdezgették, neked megvolt-e. Micsoda tehetség, hogy képes vagy mindenre úgy válaszolni, hogy közben nem mondasz semmit.

– FBI-ügynök vagyok, bébi. Ez a specialitásom. Tudsz róla, hogy ráng a szemed?

– Tudok. Már három órája. Mérem. Hat óra a rekordom, úgyhogy lehet, hogy még csak a felénél tartok.

Kellemes hallgatás közepette megyünk vissza Nick házához. A házban ég a lámpa, és legnagyobb meglepetésemre Nick kocsijára leszek figyelmes a kocsibeállón. Ez az első este a héten, amikor normális időben ért haza.

– Jó kis ház – állapítja meg Savage.

Ahogy már említettem, át lehet látni a házon, egészen a hátsó kertig, ahol az ónos eső a medence felszínén lévő jéghártyát verdesi. Kinyílik a bejárati ajtó, és Nick lép ki a verandára. Mezítláb van, és úgy áll abban a farmerben és fehér atlétában, mintha nem lenne dermesztő hideg. Egy üveg sört tart a kezében, és olyan arcot vág, amiből képtelenség olvasni.

Végigfut a borzongás a gerincemen, ahogy Savage és Nick tekintete találkozik, és próbálom minél gyorsabban összeszedni a cuccaimat.

– Kösz a fuvart és hogy segítettél – mondom, és kinyitom a kocsiajtót. Arcomba csap a jeges szél, és próbálok minél nagyobb méltósággal kikászálódni a kocsiból. – Mondanám, hogy ez klassz volt, és máskor is csináljunk ilyet, de neked van igazad. Inkább egy fejlövés, mint ez a nap. Jó társ vagy, Savage, még akkor is, ha Earl a középső neved.

Egyszerre grimaszol és vigyorog. – Fel sem merült bennem, hogy Rosemarie elsőre kitalálja.

– Azt állítja, médium.

– Vagy inkább pszichopata.

Nevetve becsapom az ajtót, Savage pedig int egyet, mielőtt elindul. Kimondottan nagy kihívást jelent felkászálódnom a verandára, minden tagom sajog. Ami még ennél is rosszabb, hogy nem merek Nick szemébe nézni. Amikor azonban a lépcső tetejére érek, rájövök, hogy nem is kell a szemébe néznem. Már rég bement és otthagyott egyedül.

Tizenhetedik fejezet

Csütörtök

Az, hogy a dolgok kissé neccesek köztem és Nick között, nem kifejezés. Fogalmam sincs, hogy az előző reggeli lámpatörős szexből hogyan váltott ilyen fagyosra a hangulat, de valami azt súgja, azzal van kapcsolatban, hogy Savage visszatért a városba.

Nick korán kel, és úgy megy el zuhanyozni, mintha ott sem lennék, úgyhogy én is gyorsan kipattanok, és lemegyek a földszintre kávét készíteni. A térdemben tomboló fájdalom kezd enyhülni, és már majdnem teljesen normálisan tudok járni. Azt is érzem, hogy valamivel jobban ura vagyok az érzéseimnek, és hogy ha megszabadulnék a gyomoridegtől, amit Nick viselkedése miatt érzek, egész jó kis napnak nézhetnék elébe.

Felteszem a kávét és elkezdek kipakolni a palacsintakészítéshez. Anyám mindig azt mondja, hogy a férfi szívéhez a gyomrán át vezet az út. Viszont figyelembe véve, hogy anyám mennyire rosszul főz, ez csak újabb bizonyíték, hogy apám nagyon szerethette őt. Ugyanis minden egyes falatot megevett, amit anyám elé rakott.

Hallom, ahogy Nick az emeleten mászkál. Elégszer láttam már őt reggel, hogy megismerjem a szokásait: atléta, zokni és alsónemű a felső fiókból. Ezután jön a szekrény és az ing. Begombolja. Felveszi a gatyát, felhúzza a cipzárat. Aztán jön az övtáska és a pisztolytartó. És végül, utolsó simításként kivesz egy nyakkendőt a szekrényből, és lazán megköti a nyakán. Minden alkalommal, amikor tanúja vagyok ennek, legszívesebben a földre teperném és letépném róla a ruhát.

Ránézek az órára a mikrosütőn, és a homlokomat ráncolom. Nem szokott ennyit pepecselni, és most már a lépteit sem hallom. Kerül engem, ami azt jelenti, hogy nagyon ki van akadva. De én ezt nem fogom hagyni. A probléma mélyére fogunk ásni, még akkor is, ha keresztbe kell feküdnöm a kocsibejárón, hogy ne tudjon kihajtani.

Kikapcsolom a tűzhelyet, és elindulok felfelé, amikor látom, hogy hatalmas lendülettel jön, majd megtorpan, amikor szemben találja magát velem. Soha nem láttam még ilyennek: arca sötét a haragtól, tekintete fagyos, mint a jég.

A kanapéhoz lépek és belekapaszkodom. – Mi a baj? Mi történt?

És akkor észreveszem a fehér kis műanyag rudat a kezében.

– Ez meg mi a franc? Ez pozitív. Terhes vagy? Jézusom, Addison.

Néhány hónappal ezelőtt Kate azt hitte, terhes, úgyhogy szolidaritásból én is vettem egy tesztet, hogy ne egyedül kelljen elvégeznie.

Rápisiltünk a tesztre, és aztán visszatettük a barna zacskóba, amiben volt, mivel egyikünk sem merte megnézni az eredményt, és úgy döntöttünk, megiszunk egy-két Margaritát, hátha megjön a bátorságunk.

Kate hazavitte a papírzacskót, és azt mondta, majd felhív, ha készen áll, hogy szembesüljön az eredménnyel. Hogy őszinte legyek, totál elfeledkeztem az egészről, mígnem Kate felhívott, és fenekestül felforgatta az életemet.

– Van egy jó és egy rossz hírem – mondta. – Melyiket akarod előbb?

– A jót.

– Nem vagyok terhes. Reggelre megjött, és amikor megnéztem a tesztet, láttam, hogy negatív. Gondolom, a munkahelyi stressz zavarta össze a hormonjaimat.

– Ez jó hír?

– Szerintem az. Megbeszéltük Mike-kal, hogy még legalább egy évet várunk a családalapítással. Ez jó kis figyelmeztetés volt. Mostantól jobban vigyázunk.

– És mi a rossz hír? – kérdeztem.

– A tied pozitív lett.

Nem tudom szavakba önteni, mit éreztem abban a pillanatban. Talán a rémület a legjobb szó. Semmit sem tudok az anyaságról. Fogalmam sincs, hogyan kell megnöveszteni egy kis lényt a hasamban, és hogyan kell életben tartani, ha egyszer kijött onnan. Én még egy háziállattal sem bírnék el. A következő gondolatom az volt, hogy ez mennyire kellemetlen. Hiszen egy déli kisvárosban élek. Itt most is úgy beszélnek a hajadon, ám terhes nőkről, mintha az ördög szülöttei lennének, és kitaszítanak minden férfit, aki egy ilyennel szóba áll.

A harmadik gondolatom volt a legfurcsább. Lelkem mélyén ugyanis izgatott lettem. Nem tudom, hogy azért-e, mert már elmúltam harminc, és most kiderült, hogy a petefészkem még mindig működik. Vagy azért, mert nő vagyok, és elégedettséggel és örömmel tölt el, hogy képes vagyok életet adni egy másik emberi lénynek. És bármennyire is küzdök ellene, ez az izgatottság teljesen úrrá lett rajtam.

Ezek az érzések aztán tiszavirág-életűnek bizonyultak. Kiderült, hogy terhességi tesztet nem ajánlatos az akciós pultról választani. Fogalmam sem volt, hogy ezeknek le tud járni a szavatosságuk, és akkor hamis eredményeket produkálnak. Pedig most pontosan ez történt.

Fogalmam sincs, miért tartottam meg a tesztet, de visszatettem a papírzacskóba és bedobtam a fürdőszobai sarokpolc aljára. Aztán azt is elfelejtettem, hogy valaha létezett.

Kiszárad a torkom, ahogy Nick rám néz. Várja, hogy választ adjak. Megnyalom a számat, és úgy döntök, hogy pont úgy fogok ezzel a helyzettel megbirkózni, ahogyan az ilyen helyzetekkel általában szoktam. Kikérem magamnak és védekezem.

– Hogy mondod? – kérdezem, és felvonom a szemöldökömet. – Velem nem beszélhetsz így.

Minél mérgesebb vagyok, annál határozottabb lesz a georgiai akcentusom. És most nagyon mérges vagyok. Esküszöm, úgy érzem magam, mint egy anyatigris.

Egyszer egy nő a fülem hallatára azt mondta, hogy Nick Dempsey annyira szexi, hogy újrafejlődnek tőle a női ivarszervei, pedig teljes petefészek-és méheltávolításon esett át. Egyetértek. Az én ivarszerveim szerencsére épek, így akárhányszor egy légtérbe kerülök Nickkel, ácsingózni kezdenek a várakozástól. A petefészkem kimondottan sok bajba sodor mostanában.

Addison Holmes vagyok, szexfüggő. Na jó, igaziból nem. Most, hogy felforgattam az egész életem azzal a húzással, hogy összeköltöztem Nickkel, szembesültem vele, hogy a jógával és romantikus regényekkel töltött évek fikarcnyit sem készítettek fel egy férfira, akiben ilyen őserő lakozik. Hozzá képest igazi amatőr vagyok.

Vitathatatlan képességei ellenére épp azon gondolkozom, hogy visszacsinálom ezt az egészet, és ki se pakolom a ruháimat a szekrénybe, amelyet a kedvemért ürített ki. Jelen pillanatban épp fölé hajolok és egy villával döfködöm a homlokát.

– Kérdeztem valamit – mondja. – Ez meg mi a franc? – A magasba emeli a fehér műanyag pálcikát, mintha gránát lenne, nem pedig terhességi teszt.

Verejték csillan a szemöldökén, annak ellenére, hogy december van, és a forróság és trópusi páratartalom helyett végre hűvös az idő.

Fehér, kigombolt inge megfeszül erős vállán, haja kócos és pontosan látszik, hol túrt bele az imént. Egyedül az epebajosokra emlékeztető sápadtságát nem tudom hova tenni.

Ami engem illet, csak hunyorítani bírok, és nem lennék meglepve, ha gőz szakadna ki a fülemből, a fejem teteje pedig megnyílna, mint egy teafőző. Ezek szerint kutakodik utánam, ha képes volt megtalálni a tesztet, amit elrejtettem egy papírzacskóba és bedobtam a fürdőszoba sarkába. Mégis mit képzel, hogy a dolgaim közt kotorászik?

– Mi volt a terved, hogy megmutatod nekem is, vagy titokban tartod az elkövetkezendő kilenc hónapban?

– Ha meg akartam volna mutatni, nem dugtam volna el – ordítom. Próbálom nem forgatni a szememet. Nem sok sikerrel.

Nick sápadtsága alábbhagy, most azonban a vér önti el az arcát. Homlokában lüktet egy ér, kénytelen vagyok egy kicsit meghátrálni. Ismerem ezt az ábrázatát. Ilyenkor vagy leordítja a fejem, vagy életem legjobb szexében részesít. Mivel azonban kiválónak tartom a helyzetfelismerő képességemet, le merem fogadni, hogy nem az utóbbiról van szó.

Az ajkamba harapok, és érzem, hogy a szemem megtelik könnyel. Ez nem jó. Nincs olyan nő a Földön, aki ilyen reakciót szeretne látni a férfitól, akivel lehetséges, hogy közös gyermeket készül a világra hozni. A mérgem most már nem egy teafőző, hanem egy nukleáris üzem erejével bír, és ha nem szabadulok ki innen, de azonnal, nem biztos, hogy tudom vállalni a felelősséget a tetteimért.

– Válaszolj erre a kibaszott kérdésre – mondja, és minden szótagot jól elválaszt. – Terhes vagy?

Veszek egy nagy levegőt, és forróságot érzek a tüdőmben. Fogalmam sincs, hogyan nyúltam a pot-pourrival teli, kis kristályedényért, ami az asztalon volt. De egyszer csak azt látom, hogy apró piros fadarabok és fahéjrudacskák repülnek szanaszét. A kristály pont a homloka közepét találja el, és olyat koppan, hogy magam is meglepődöm.

Mit is mondhatnék? A hormonok kegyetlenek tudnak lenni.

Felrohanok az emeletre, és felveszem a szokásos jóganadrágot és mackófelsőt. Belebújok az edzőcipőmbe és felveszek egy fekete baseballsapkát, majd amennyire gyorsan csak engedi a térdem, lerohanok a földszintre.

Nick toporzékol. – Mi folyik itt? – A homlokát dörzsöli, én pedig könnyekben török ki.

– Nem vagyok terhes, te észlény! Ha nem vetted volna észre, egész héten PMS-em van.

– Ó, azt észrevettem.

Folytatom a sírást, majd sarkon fordulok és az ajtó felé veszem az irányt. A kabáttal nem vesződöm. Csak megragadom, ahogyan a táskámat is, és a kocsim felé rohanok. Ó, jaj, bajban vagyok. Épp most bántalmaztam egy rendőrt. Nem mintha nem érdemelte volna meg. Idióta. De akkor is – nem érzem jól magam ettől. Általában megvetem az erőszak minden formáját.

Amint érzem, hogy tudok beszélni, előveszem a telefonomat. Az ilyen helyzetekben általában Kate-et szoktam hívni. Végül is ő a legjobb barátom. De ő most dolgozik – ahogyan nekem is épp azt kéne csinálnom –, és tudom, hogy el van úszva. Tisztában vagyok vele, hogy mindent félretenne miattam, de pont ettől akarom megkímélni.

– Napsütéses jó reggelt – szól bele bizonytalanul a telefonba Rosemarie.

– Jól vagy? – kérdezem.

– Mint hal a vízben. Eldöntöttem, hogy a börtön sűrű ködéből vattacukrot készítek. Hogy pozitívan és boldogan fogok mindenhez állni. És ha kell, mosolyt rajzolok az arcomra, mint Joker.

– Ittál?

– Nem tagadom, került egy kis vodka a kukoricapelyhembe ma reggel. Ugyanis vattacukor-készítő géppel nem rendelkezem. – Kitör belőlem a nevetés. Annyira szánalmas és bizarr duó tudunk lenni.

– Arra gondoltam, lehetne ez a reggel a mi közös terápiánk. Menjünk shoppingolni – javaslom.

– Ámen, nővér. Úgyis jól jönne néhány kiegészítő a rabruhámhoz.

– Úton vagyok. Ne egyél több kukoricapelyhet.

Tizennyolcadik fejezet

– Ne gondold, hogy azért, mert egy kicsit spicces vagyok, nem vettem észre, hogy piros az orrod és könnyes a szemed – közli Rosemarie egy kicsivel később.

Szanaszét vásároljuk magunkat a Broughton Streeten. Mivel már nagyon tele van a kezünk, elhatározzuk, hogy bepakolunk a kocsiba. Mint kiderül, mindketten elég jól haladunk a shopping-terápiával, ugyanis egy órával később azt érzem, megszűnt a keringés a karomban a cipekedéstől. Én vagyok a stresszlevezetés shoppingolással nevű sportág legnagyobb bajnoka.

– Reggel összevesztünk Nickkel. De már majdnem túl vagyok rajta. És kösz, hogy az arcommal jössz. Nem mindenki tud szépen sírni.

– Nekem ne is mondd! Legjobb lenne, ha beugranánk az Elizabeth Ardenhez, és bekennénk valamivel a szemed alatt. És egy kis smink sem ártana. A Chicóban az eladó folyton téged bámult, szerintem attól félt, hogy ott helyben idegösszeomlást kapsz. Amúgy nem akarok beleszólni az öltözködésedbe, de tisztában vagy vele, mi van rajtad?

Vágok egy grimaszt és lenézek. Zöld-piros gyapjúnadrágot viselek, ami be van tűrve az Ugg csizmámba, valamint egy Atlanta Braves kapucnis pulcsit, amin egy hatalmas mustárfolt árulkodik arról, hogy valamikor hot dogot ettem. Hajam loncsos lófarokban, amit elfed egy fekete baseballsapka, behúzva a fülemig. Anyám mindig azt mondja, hogy gyerekkorunkban folyton úgy néztünk ki, mintha a Twist Oliverből léptünk volna ki. Főleg azért, mert Phoebe előszeretettel ruházkodott a templomi talált tárgyak osztályáról. Örülök, hogy anyám most nem lát. Hallgathatnám a magamét.

– Ronda veszekedés volt. – Sóhajtok, és próbálom elrendezni a szatyrokat a kezemben, ahogy visszamegyünk a kocsihoz. – Nem értem, mi történik. Vannak problémáink, de nem tudnám megmondani, ezek miből fakadnak. Legalábbis túl azon, hogy stresszes a munkám, és azon külön stresszelek, hogy tudom, Nick mennyire utálja, hogy ezzel foglalkozom.

– Ahogyan én látom, egyáltalán nem ez a probléma. Hanem az, hogy túl sok vasat tartasz a tűzben. Nick nem bírja elviselni Savage-et. Ezt sosem fogja bevallani, mert nem lenne férfias. És mint tudjuk, a férfiak tök idióták, amikor arról kell beszélniük, mit éreznek igazán. Nyomatékosítanod kell Nickben, hogy Savage nem több számodra, mint egy haver. Tudnia kell, hogy százszázalékosan elköteleződtél mellette.

Mivel szegény Rosemarie-t az esetek legnagyobb részében egy rakás szerencsétlenségnek tartom, mindig megdöbbenek, amikor értelmes tanács hagyja el a száját.

– Lehet, hogy igazad van. – Hiszen én már választottam. Nick az, akit szeretek, Savage csak hajlamos beleködösíteni a tisztánlátásomba.

– Nem lehet. Biztos. Most egy olyan nő vagy, aki kétségbeesetten kapaszkodik a függetlensége utolsó napjaiba.

– Igazad van.

Épp a Broughton és az Abercorn sarkán állunk, és várjuk, hogy zöldre váltson a lámpa, amikor megáll előttünk egy fekete Tahoe és kinyílik az ajtaja. Először azt hiszem, a rendőrség az, amikor azonban meglátom a pasit, aki fegyvert fog ránk, rájövök, hogy ezt rosszul gondolom, és arra is, hogy bajban vagyunk.

Pislogni sincs időm, a pasi beránt a kocsiba. Minden ülés hiányzik, gondolom, hogy alkalmasabb legyen az utastér a faggatásra. Összevissza rugdosok a lábammal, és minden önvédelmi manővert bevetek, amit az elmúlt években elsajátítottam, de hiába. A rosszfiúk általában erősebbek.

Hallom Rosemarie szuszogását és szentségelését, ahogy őt is próbálják bekényszeríteni a kocsiba. Még nevetnék is rajta, ha nem épp a halál torkában lennék. A kezemet összekötözik, fejemre zsákot húznak.

Érzem, ahogy a Tahoe besüpped és nyekken egyet, ahogy belökik Rosemarie-t, és máris elhajtunk. Érzésre olyan, mintha csomó időt eltöltöttünk volna a nyílt utcán, ami elég ahhoz, hogy valaki leolvassa a rendszámot és hívja a rendőröket. Azonban azt is tudom, hogy a valóságban mindez olyan gyorsan történt, hogy erre nem sok esélyünk van.

Kezdi elszorítani a csuklómat a kötél, és légszomjam van a fejemre húzott zsák miatt. Erre a helyzetre egyáltalán nem készítettek fel a magánnyomozó-iskolában, ami miatt panaszt is fogok tenni, ha egyszer sikerül kikeverednem belőle.

Magzati pózban kuporgok az egyik sarokban, és a fejem minden alkalommal belevágódik valamibe, amikor buckára hajtunk. Fogalmam sincs, mennyire figyelnek rám, mert semmit sem látok, a ricsajból azonban, amit Rosemarie csap, arra következtetek, hogy elsősorban rá koncentrálnak.

Megpróbálok benyúlni a zsebembe a telefonomért. Tudom, hogy mikor jön fel a billentyűzet, hogy beüssem a kódomat, és tudom, hogy van egy Emergency gomb is, csak az nem jut eszembe, vajon melyik oldalon. Próbálom úgy igazítani a fejemet, hogy a feketeségen kívül valami mást is lássak, és majdnem kitör belőlem az elégedettség hangja, amikor végre megpillantok egy kis világosságot. Csúszik a tenyerem az izzadtságtól, de valahogy sikerül benyomnom a segélykérő gombot. Aztán imádkozom.

Ráhajtunk egy újabb bukkanóra, és a telefon kicsúszik a kezemből, egyenesen az ajtó oldalzsebébe. Bár a fejemben harsogó szitokszókat nem mondom ki hangosan, azt hiszem, ezért majd el kell mondanom néhány rózsafüzért, hogy jóvá tegyem. Bár ha jobban belegondolok, Isten valószínűleg elnézőbb az olyanokkal, akiket fegyverrel rabolnak el és zsákot húznak a fejükre egy furgonban.

Egész hamar megáll a kocsi, és a fékezés következtében már megint nagyon bevágom a fejemet.

– A harcias most a tietek – hallom az egyik pasi hangját. – Az előbb tökön rúgott.

– Ne legyél már ilyen beszari – mondja egy másik. Kinyitják az ajtót, én pedig kis híján kigurulok. Egyikük benyúl a hónom alá, felkap és a vállára tesz. Iszonyatosan drukkolok, hogy ne vegyék észre a telefont az oldalzsebben. Lecsúszik a zsák a fejemről, és hirtelen elvakít a fény. Felkavarodik a gyomrom a fejjel lefelé lógástól, és legszívesebben összehánynám a tagot, aki cipel, hogy ilyen figyelmetlen. Aztán azon kezdem törni a fejemet, vajon hogyan hurcolják Rosemarie-t. Nem az az alkat, akit az ember csak úgy a vállára vet.

Ónos eső veri az arcomat, majd beérünk egy helyre, ahol hirtelen meleg csap meg. Most meg túl nagy a forróság, csorog az arcomról a víz.

– Hányni fogok – közlöm. Ez épp elég indok a fogva tartómnak, hogy a földre dobjon. Egyenesen a térdemre esem, viszont legalább azért hálát adhatok, hogy a kezemet előttem kötötték össze, így nem ütöm be az arcomat a földbe. Már csak egy törött orr hiányzik.

– Állj fel, te kurva! – utasít a férfi, és meghúzza a hajamat, hogy talpra álljak.

Meglátom magam a lift fémajtajában, és szembesülök vele, micsoda pánik ült ki az arcomra. A szemem sarkából könnyek csorognak, és nagyon szaporán veszem a levegőt. Megpillantom Rosemarie-t, és látom, ő sincs jobban. Hullasápadt az arca, a szemfestéke pedig teljesen elkenődött. És ha nem tévedek, egy nagy horzsolás is van az állán.

– Jól vagy? – kérdezem.

– Megvagyok – feleli, miközben bekényszerítenek minket a liftbe. – De kiszakadt a kedvenc nadrágom és szerintem leszállt a méhem.

A két pasi, aki Rosemarie-t toszogatja, összenéz, majd lép egyet hátra.

– Hol vagyunk? – kérdezem. – Feltételezem, hogy okkal rángattak ide két gyanútlan nőt a nyílt utcáról.

Ötletem sincs, a város melyik részén lehetünk. Nehéz felismerni a környéket, ha fejjel lefelé van az ember. Az épület régi, a lift összevissza nyekereg, ahogy felfelé haladunk. Amiket megtudtam Travis Eliasról Savage-től, az alapján feltételezem, hogy ez az épület is az övé, és itt is forgatni szoktak.

A lift hatalmas nyekkenéssel megáll. Kinyílik az ajtó, és elénk tárul egy emelet, ami egyáltalán nem illik az épület többi részéhez. Minden csupa pompa – márványpadló és magas falak, fehér plüsskanapék és műalkotások minden sarokban. Egy pillanatra azon kezdek töprengeni, vajon hogyan tartják tisztán ezt a sok fehér kanapét.

A pasi, aki engem kísér, megböki a hátam a fegyverével, hogy haladjak. Bizonytalanul kilépek a liftből.

– Húha, itt minden fehér – ámuldozik Rosemarie. – Vajon hogyan tartják tisztán? Nekem is volt egy fehér kanapém. Egyszer ráültem, máris szürke lett.

– Olyan is van, hogy nem pofázol? – kérdezi az egyik férfi.

– Nincs. És amikor ideges vagyok, akkor különösen sokat beszélek, jobb, ha mindenki felkészül. Ugyanis most, hogy nekem szegeződik egy fegyver, elég ideges vagyok. Talán ha letennéd.

– Vagy inkább mindjárt nyakon lőlek, és akkor meg is vagyunk.

– Ebben az esetben nagyon nehéz lesz kitakarítani a termet. A vér nagyon nehezen jön ki ebből az anyagból.

– Fizetésemelést akarok – tör ki a pasiból.

Végigvezetnek minket a folyosón az egyik hálószoba irányába, és egy pillanatra elfog a pánik, amikor meglátok egy hatalmas fehér ágyat a szoba közepén. A pánik csak fokozódik, amikor meglátom a földön elterülve Travis Eliast, és látom, hogy az arca a felismerhetetlenségig van verve. Apró fekete pöttyök jelennek meg a szemem előtt, és megragadom a legközelebbi kart, hogy ne essek el. A bőrömön hideg veríték fut végig.

Öklendezést hallok bal oldalról, és amikor oda nézek, azt látom, hogy Rosemarie a szája elé kapja a kezét és becsukja a szemét.

– Nézz a másik irányba – mondom neki. – Ha elhányod magad, én leszek a következő. – Sokszor hányok szimpátiából.

Még egyet öklendezik, majd elfordul a másik irányba. – Esküszöm, Addison, ez most már szinte nevetséges. Ha továbbra is folyton holttesteket találsz, nem tudom, tudok-e veled barátkozni. Olyan, mintha folyamatosan a fejünk felett lógna a halál kaszája.

– Micsoda? – csattanok fel. Elegem van abból, hogy mindenki összefüggésbe hoz a halállal. Most nem vagyok erre nyitott. Összevesztem Nickkel, úgy vagyok felöltözve, mint egy eszelős, és menstruálok. – Egyik sem az én hibám. Te égetted ki annak a rohadt vibrátornak a motorját. Te sodortál minket ebbe az egészbe, azzal, hogy elvesztetted a fejedet és törtél-zúztál Priscilla Szerelmi Fészkében. Én csak fagyizni akartam. Vegyél vissza most már. Neked szexrehabra kell menned. Vagy enni egy csomó fánkot.

– Hmmm, lányok – szól közbe az egyik rosszarcú. Gyilkos pillantást vetek rá, amitől meghátrál.

– Nem akarok szexrehabra menni – feleli Rosemarie. – Nekem csak az a termék kell, amiért pénzt adtam. Fogalmam sem volt róla, hogy holttestet fogunk találni. Márpedig történetesen akkor te is ott voltál. Erről jut eszembe, hogy még be kell olvasnom Jacoby nyomozónak. Adófizető állampolgár vagyok. Jogaim vannak. Ő meg ellopta az M&M’s-emet. Ki képes ilyesmire?

– Lányok – szólal meg megint az egyik férfi.

– Nem látod, hogy valaminek a közepében vagyunk? – kérdezem, és visszafordulok Rosemarie felé. – Én csak azt mondom, hogy tartozol egy bocsánatkéréssel emiatt a holttestes megjegyzésed miatt. Mit jössz azzal a néhány halottal? Elenyésző a számuk azokhoz képest, akikkel nap mint nap együtt találkozunk, és életben vannak.

Rosemarie bőszen bólogat. – Mondasz valamit. Ezt a nézőpontot meg sem vizsgáltam. Bocsánat, hogy kapcsolatba hoztam a nevedet a halállal.

– Ha befejeztétek ezt az ömlengést, akkor lassan a tárgyra térnénk.

Felismerem ezt a hangot, és egyáltalán nem vagyok meglepve. Most, hogy Travis Elias halott, már csak egyetlen ember van, aki igazán nagy hasznot húzhat Priscilla halálából.

Amikor először találkoztam Lance Mayhew-val, egyáltalán nem volt szimpatikus. Szerintem a pokolban külön bugyorban gyűjtik az ilyen önimádó alakokat. Most is gyomorforgatóan pózol az ajtófélfának dőlve, lába keresztben, loknijai a vállát verdesik. Inge a köldökéig ki van gombolva, nadrágja tökéletesen élére vasalt.

– Maga pont úgy néz ki, mint az a pasi a vajreklámban, csak kicsit erősebb derékban – állapítja meg Rosemarie. – Egészen megéheztem.

Harag önti el Lance arcát, kiegyenesíti a lábát, és keresztbe teszi a karját. Úgy látszik, nem szeret olyasmit hallani, hogy erős derékban. És az is nyilvánvaló, hogy nem szereti leplezni az érzéseit, ami jelen esetben nem a legjobb kilátásokat jelenti számunkra. A hirtelen döntésekre hajlamos emberekkel nem árt óvatosan bánni. Márpedig egyikünk sem az óvatosságáról híres.

– Gyorsan akarom ezt lerendezni, ugyanis a legcsekélyebb mértékben sem érdekel az életetek. – Rosemarie-re néz, aki nyel egy nagyot és megfogja a kezemet. – A feleségem adott neked valamit, amikor találkoztatok az üzletben. Vissza akarom kapni. Átnéztük a házadat, de nem találtuk meg. És a rohadt kutyáid akkora patáliát csaptak, hogy attól kellett tartanunk, a szomszédok kihívják a rendőröket.

Rosemarie zihálni kezd. – Ti tettétek tönkre a kárpitomat? A kanapé igazi bőrből volt. Tanár vagyok. Nem engedhetem meg magamnak, hogy csak úgy lecseréljem, mert nektek kedvetek támad szétbarmolni. Egy héten belül követelem, hogy kapjak egy újat, értetted?

– Ó, ne! Most összetört a szívem. Ha azt hiszed, ezzel eltereled a szót, jobb, ha tudod, hogy nem riadok vissza egy kis kínzástól sem, ha ez kell ahhoz, hogy megkapjam az infót, amit akarok. Aztán így is, úgy is kinyírlak. Nézzétek, ott van Nagy Brutus. Szereti a teltkarcsú nőket.

Rosemarie és én teljes összhangban fordítjuk a fejünket Nagy Brutus felé. Olyan a felépítése, mint egy bikának, és igazából úgy is néz ki. Mosolyog és az ágyékát dörzsöli, mígnem azt a hatást nem kelti, mintha betett volna egy baseballütőt a nadrágja elejébe.

Hálát adok, hogy Nagy Brutus a teltkarcsú nőket szereti.

– Ne érts félre – szólal meg Rosemarie –, csábító ajánlat, és fontolóra veszem, de csakis akkor, ha elmondod, mi az, amit nekem adott Priscilla. Ami azonban most nagyon meglepett, hogy a „teltkarcsú” szót használtad, ráadásul teljesen ideillően. Nem akarlak megbántani, de első blikkre nem tűntél ilyen szofisztikáltnak.

– Te is tudtál meglepetést okozni. Nem mindenkinek jut eszébe szájalni, amikor épp fegyvert szegeznek neki.

Rosemarie vállat von, mintha gyakran előfordulna, hogy fegyverrel fenyegetik. Úgy döntök, jobb lesz, ha most ő beszél. Teljesen meg tudta őrizni a hidegvérét. Ez egyáltalán nem vall rá.

– Te mondtad, hogy úgyis megölsz minket. Mit veszíthetünk?

Nem vagyok benne teljesen biztos, hogy a többes számot rám érti. Én még mindig próbálok rájönni, vajon én magam hogyan keveredtem ebbe a helyzetbe. Bárcsak Kate-et hívtam volna fel, hogy menjünk shoppingolni. Akkor most fényesebb jövő állna előttem.

Titokban megpróbálom minél jobban feltérképezni a szobát. Itt van az a négy pasi, aki elrabolt minket, és kettő másik, aki akkor került elő, amikor felértünk ide. Azóta, hogy megpillantottam Travis Elias holttestét, nem látok egészen tisztán. Sehol sem látom azt a kétajtós szekrényt a hajóról, ami arra enged következtetni, hogy mégis kirúgta. Micsoda baklövés! Olyan pasinak tűnt, aki akár meg is védhette volna.

– Csak add ide a pendrive-ot, és gondoskodom a gyors és fájdalommentes halálotokról. Jelen helyzetben ez a legtöbb, amit tehetek.

– De mondom, hogy nem tudok semmiféle pendrive-ról, vagy bármiről, amit a feleséged nekem adott volna. Semmi más nem kaptam tőle, mint egy lerobbant vibrátort.

Rosemarie kutatni kezd a táskájában és előrántja a vibrátort, éppen úgy, mint néhány nappal ezelőtt. A pasi, aki a legközelebb áll hozzá, pillanatokon belül félreáll az útból. Ha arcul csapja, tuti kifekszik. Van kraft abban a kis műszerben, az biztos. Valahogy úgy képzelem Rosemarie hüvelyét, mint egy nagyon erős diótörőt, ha képes volt tönkretenni a motort. Ennek fényében nem csoda, hogy Leroy is lerobbant.

Körbenézek, és azt látom, hogy a teremben található férfiak teljesen tehetetlenek: fogalmuk sincs, mit kell csinálni, ha egy nő dildóval bombázza őket.

– Alig használtam, mielőtt lerobbant. Úgyhogy visszavittem az üzletbe, Priscilla pedig visszaküldte a gyártónak. Azonban amikor visszajött, pontosan ugyanolyan volt. Alig kapcsoltam be, máris bedöglött. Úgyhogy hétfő este újra visszavittem, ekkor azonban már nagyon undok volt a feleséged. Mintha én tehettem volna az egészről.

– Gonosz egy picsa volt, az biztos – feleli Lance. – De briliáns is. – Hirtelen elmosolyodik, ahogy a vibrátort nézi, majd megszólal. – Nyisd ki. Mintha ki akarnád cserélni az elemet.

– Ez össze van forrasztva – feleli Rosemarie. – Ehhez fűrész kell.

– Ez a legújabb modell. Van neki tartalék eleme, arra az esetre, ha utazni akar az ember, vagy nem tudja tölteni.

– Húha, ezt nem is tudtam. Ez igazán jól jön, ha az ember kempingezni megy az erdőbe.

– Jézusom – mondom fejcsóválva. – Hadd nézzem azt a rohadt szerkentyűt. Aztán essünk túl ezen a fejlövésen.

– Nagyon gáz tudsz lenni, amikor menstruálsz – közli puffogva, és odaadja a vibrátort.

Megpróbálok haragosan nézni, és megfogom a dildót az ujjhegyemmel. – Különben nem is értem, mi ez a balhé a pendrive körül – közlöm. – Priscilla halott. Lehet, hogy senki sem tudja, hogy pont nála volt.

– Attól, hogy Priscilla halott, még kerülhet rossz kezekbe a pendrive. Nagyon sok értékes információ van rajta. Sosem lehet tudni, kiket zsarolt meg. Mindenki azt hitte, hogy amikor eléggé megszedte magát, hogy visszavonulhasson, és megnyitotta a boltját, akkor a zsarolásokat is abbahagyta. De túlzottan szerette a pénzt. És azt, hogy megkeserítheti mások életét. Gonosz és bosszúra éhes boszorkány volt.

– Halottakról jót vagy semmit – közli Rosemarie. – Miféle modor ez?

– Téged is zsarolt? – kérdezem Lance-et, hogy inkább rám figyeljen, és ne lője fejbe Rosemarie-t.

– Nem, viszont én üzleti kapcsolatban álltam Travisszel és másokkal is, akik rajta voltak a listáján. Mit gondolsz, kit akartak tönkretenni, amint megkezdte a bosszúhadjáratot? Kihagytak egy ingatlanüzletből, amibe milliókat fektettem, és az volt a tervük, hogy az egész életemet tönkreteszik.

Leszedem az eszköz alját, és figyelmes leszek egy műanyag lapra, ami az elemeknek fenntartott helyet borítja be. Addig feszegetem az ujjammal, míg ki nem pattan. Mondanom sem kell, ott lapul az ezüst pendrive, az elemek helyén.

Végigcsorog a veríték a gerincemen, hiszen most, hogy megvan a pendrive, le fognak bennünket lőni. És tudom, hogy a napokban utaltam az ellenkezőjére, de én nem akarok meghalni.

És ebben a pillanatban imám meghallgatásra talál. Hirtelen a teremben lévő összes fény elalszik, és néhány pillanatig néma csend honol, mielőtt eluralkodik a pokol. Szerencsére van annyi lélekjelenlétem, hogy Rosemarie-hez pattanok és a földre vetem magunkat, mielőtt a golyózápor kezdetét veszi.

Próbálok nem sikoltani, amikor az egyik golyó olyan közel jön a fejemhez, hogy érzem a forróságot, amit kibocsát. Íme egy újabb élethelyzet, amire nem készített fel az iskola. Kezdem azt gondolni, pénzkidobás volt az egész.

Cseng a fülem, és folyik az orrom a fegyverek fanyar szagától. Majd ebben a pillanatban, ugyanolyan gyorsan, ahogy kialudtak, újra világítanak a fények, és valaki kiszabadít Rosemarie szorításából. Túl gyenge vagyok ellenszegülni, és csak remélni merem, hogy a jófiú markában vagyok.

– Addison – szólít Nick, de a hangja mintha messziről jönne. Csak pislogok, hogy végre ki tudjam venni az alakot. – Jól vagy?

Kénytelen vagyok a szájáról olvasni, ugyanis még mindig pokolian cseng a fülem a fegyverropogtatástól. – Jól vagyok – felelem. – Köszönöm, hogy megmentettél minket.

– Ügyes voltál a telefonnal. Be tudtuk mérni, hol vagytok. A segélyhívás alapján azonnal be tudtuk követni a készüléket, és láttuk a mozgást is.

– Ne haragudj a reggel miatt. Azt hiszem, kicsit túlreagáltam. – Fogalmam sincs, milyen hangosan beszélek, de abból ítélve, hogy Nick minden alkalommal hatalmasat pislog, ha kiejtek egy szót, feltételezem, hogy pokoli hangosan. Arról nem beszélve, hogy minden rendőr abbahagyja, amit csinál, és a beszélgetésünket figyeli.

– Hogy van a fejed? – kérdezem tőle.

– Még a nyakamon van. Nem akarom elterelni a szót, de szerintem reggel még nem volt ilyen rövid a hajad, amikor leütöttél.

Sóhajtok, a fejemhez nyúlok, és megdöbbenve tapasztalom, hogy alig néhány centis a hajam. Elfog a sírhatnék, és csak nyomkodom a fejem, hátha rosszul érzékelem, amit érzek.

– Basszus, lelőtték a hajam! – siránkozom.

– Nézd a jó oldalát. Akár az arcodba is lőhettek volna.

Epilógus

Péntek

Eredetileg az irodába indulok, aztán azon kapom magam, hogy Savannah utcáin furikázom, nézem, ahogy a futók és a biciklisek kerülgetik egymást, és egy rabló el akarja venni egy nő táskáját a Walgreen’s előtt. A nő beveri a pasi pofáját a könyökével, megigazítja a kabátját, és megy tovább, mintha mi se történt volna.

Fogalmam sincs, mi késztet arra, hogy Phoebe elhagyott háza felé vegyem az irányt, de a kocsi mintha a saját akaratából száguldana arrafelé. Kiveszem a kulcsot a lábtörlő alól, és bemegyek. Az se érdekel, ha Spock, Savage vagy bármelyik szomszéd látja, hogy idejöttem. Egyszerűen szükségem van egy kis magányra, hogy rendezzem a gondolataimat.

Még mindig rosszulesik arra gondolnom, hogyan reagált Nick a terhességi tesztre. Eddig úgy gondoltam, hogy ha elkötelezte magát mellettem, akkor az sem tántoríthatná el, hogy véletlenül teherbe esem.

Hallom, ahogy becsapódik egy kocsiajtó az utcán, de nem foglalkozom vele. Forgalmas az utca, folyton jönnek-mennek az emberek. Éppen ezért meglep, amikor hallom, hogy valaki kopog, és Nick feje jelenik meg az ajtóban.

– Bejöhetek? – kérdezi. Nagyon reggeli a hangja, arca csupa borosta. Tekintete fáradt és félszeg, de érzem, hogy megdobban a szívem, amikor meglátom.

– Persze – felelem.

– Mit csinálsz itt?

– Csak gondoltam, körülnézek egy kicsit. Honnan tudtad, hogy itt találsz?

– Ismerlek. És szerettem volna mondani valamit, mielőtt visszaköltözöl ide.

Már épp belekezdenék, hogy nem terveztem ezt, és hogy már odaígértem a házat Rosemarie-nek, amikor eszembe jut, hogy inkább túráztatom kicsit.

– Meglehet, hogy nem a legjobban reagáltam a terhességi tesztre.

Felvonom a szemöldökömet és karba teszem a kezem. – Gondolod?

– Borzasztóan felidegesített. És ha tudni akarod az igazat, kikészített, hogy eldugtad előlem. – Vállat von, és teljesen egyértelmű számomra, hogy kényelmetlenül érzi magát. Nick nem az a típus, aki szeret beszélni az érzéseiről. Most, hogy jobban belegondolok, ez lehet, hogy minden rendőrrel így van.

Sóhajtok, és leteszem a karomat. – Lehet, hogy kicsit túlreagáltam. Ne haragudj a fejed miatt.

Látom a szája szélén, hogy elmosolyodik, és kicsit közelebb jön. – Kapott már nagyobbat is. – Még közelebb jön. Teste még alig ér hozzám, máris érzem a melegét. Aztán megcsókol, én pedig azt érzem, hogy az egész heti stressz, aggodalom és fájdalom tovaszáll.

Órákon át képes lennék csókolózni vele. Nick prémium kategóriás csókkirály. Amikor elhúzódik, talán kissé túl kétségbeesett sóhajtással adom tudtára, hogy nem akarom abbahagyni.

– Csak azt szeretném mondani, hogy nem voltam önmagam ezen a héten. Valami fontos dolgon járt az eszem, szinte felemésztett. Úgyhogy most hallgass meg, jó?

Nick úgy fest, mint aki rosszul van. Kezdek aggódni. Mi van, ha valami komoly betegsége van, és most azt próbálja kitalálni, hogyan adja minél kíméletesebben a tudtomra, hogy fél éve van hátra.

Belenyúl a dzsekije zsebébe, és elővesz egy fekete bársonydobozt. Már megint fekete pontok jelennek meg a szemem előtt. Leáll a légzésem, szinte elájulok.

Nick megfogja mindkét kezemet, hogy visszanyerjem az egyensúlyomat, és valami olyat tesz, amit mind ez idáig teljesen elképzelhetetlennek tartottam. Elém térdel.

– Szent ég! Mit csinálsz?

Nick felnevet és a fejét csóválja, és még egyszer megszorítja a kezemet, mielőtt elengedné. – Ilyet is csak te mondasz ilyen helyzetben.

– Oké, befogom.

– Valószínűleg az lesz a legjobb. Szóval, mit felelsz, Addison Holmes? Hozzám jössz feleségül?

Összeszorul a torkom, és érzem, ahogy úrrá lesz rajtam a pánik. Bármilyen forgatókönyvet el tudtam volna képzelni, mi történhet velem egy péntek reggelen, miután előző nap elraboltak és fejbe akartak lőni. Csak ezt nem.

Kinyitja a dobozt, és érzem, ahogy kicsordul a könnyem. Néhány hónappal ezelőtt el kellett játszanunk, hogy jegygyűrűt veszünk, hogy lefotózhassunk egy másik párt, akit megfigyeltünk. Mindez Christian DeLuce szalonjában történt, aki világhírű savannah-i ékszertervező. És a gyűrű pont ugyanaz, amelyiket akkor választottam.

DeLuce híres arról, hogy minden menyasszony számára megtalálja a tökéletes gyűrűt, és akkor azt állította, hogy ez a darab, amelynek a közepén kaviár méretű gyöngyök találhatóak, melyeket körbeölel egy sor fekete gyémánt, teljesen én vagyok. Igaza volt, beleszerettem a gyűrűbe. Az, hogy Nick ezt nem felejtette el, még hihetetlenebb.

Kinyitom a számat, annak reményében, hogy képes vagyok szavakat formálni, de a torkom nem engedelmeskedik. Köhögök egyet, hogy meg tudjak szólalni, ezúttal azonban más is közbeszól. Kopognak, Nick pedig szentségel.

Mindketten az ajtó felé fordulunk, és biztos vagyok benne, hogy a lehető legkomikusabb látványt nyújtjuk – Nick előttem térdepel, én pedig olyan arcot vágok, mint egy szarvas, akinek a szemébe világít egy kocsi.

El tudnám magam nevetni, amikor meglátom Savage-et a küszöbön, de visszafogom magam.

– Megzavartam valamit? – kérdezi.

Köszönetnyilvánítás

Scottnak, aki mindig fenékbe billent, hogy minden nap írjak, akkor is, amikor nincs kedvem. És hogy biztosítja, hogy senki ne zavarjon, amikor írok. Mindig arra biztatsz, hogy jobb akarjak lenni. Köszönöm.

A Sassenach Bitches-nek – Nicole Peelernek, Jaye Wellsnek, Molly Harpernek, Heather Osbornnak és Judy Harpernek. Nehéz év volt, de a barátságotok, a humorotok és a szeretetetek elviselhetővé tette. Köszönöm a támogatásotokat.

Josinda Wildernek, Bella Andrénak, Barbara Freethy-nek és Hugh Howey-nak a bölcsességetekért és a barátságotokért. Minden nap tanulok tőletek, és hálás vagyok a Sorsnak, hogy ismerhetlek benneteket. Menjünk el megint Londonba!

A lányoknak a The Indie Voice-ban. Theresa Ragan, Jasinda Wilder, Dorien Kelly, Jana DeLeon, Jane Graves, Denise Grover Swank, Debra Holland, Colleen Gleason és Tina Folsom – nagyon jó volt veletek végigmenni az úton.

A csajoknak Kentuckyban (és Bruce-nak), hogy befogadtak és csodásak velem.

Barátaimnak Thibodaux-ban, Louisianában, hogy otthont teremtettek nekem távolt az otthonomtól. Soha életemben nem láttam olyan jó közösséget, mint a tietek, nem is tudjátok, milyen szerencsések vagytok. Büszke vagyok rá, hogy ismerhetlek titeket. Köszönöm, hogy szívesen fogadtatok.

Hatalmas köszönet mindenkinek, aki dolgozott ezen a könyvön. Az asszisztensemnek, Whitney Michelnek (fogalmad sincs, mennyire megkönnyíted az életem). A borítóért Damon Freemannek, a szerkesztésért Heather Osbornnak, a tördelésért Paul Salvette-nek. Köszönet az iBooks-nak, az Amazonnak, a Barnes and Noble-nak és a Kobónak, akik mindvégig támogattak ebben a nehéz évben, és nem hagytak cserben. Nagyon hálás vagyok, hogy ilyen emberekkel dolgozhatok együtt.

És végül, de nem utolsósorban köszönöm az összes olvasómnak. Ti vagytok a legnagyobb jutalom, amit a munkámért kaphatok, és megtisztelve érzem magam, hogy szeretitek a történeteimet. Köszönöm!

Table of Contents

Címlap

Copyright

Ajánlás

Mottó

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás