Tasmina Perry

Eredendő bűn

Ulpius-ház Könyvkiadó Budapest, 2009

Tartalomjegyzék

A fordítás alapjául szolgáló mű: Tasmina Perry: Original Sin

Fordította:

Sillár Emőke 1-28. fejezetig Szabó Veronika 29. fejezettől

A szerzőtől az Ulpius-ház Könyvkiadónál megjelent: Apuci lányai

Örökösnők

Előkészületben: Bűnös élvezetek

Copyright © Tasmina Perry 2009

Hungarian translation © Sillár Emőke, 2009

Szabó Veronika, 2009

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2009

ISBN 978 963 254 310 9

W. E. P. emlékére

PROLÓGUS

Confidential magazin 1964. szeptember 18.

Gyógyszerfüggő sztárjelölt valószínűsíthető halála: eltűnési színjáték egy esküvőn

Olivia Martin hollywoodi színésznő rejtélyes módon eltűnt a kozmetikai mogul, Howard Asgill louisianai esküvője után, amelyet a család birtokán, a Riverview Estate-en rendeztek meg. A színésznő barátai most attól tartanak, hogy Olivia talán véget vetett az életének: lehet, hogy késő éjszaka, miután megivott egy altatókoktélt, fatális módon belesétált a Mississippi folyóba. Martint akkor látták utoljára, amikor múlt szombaton nem sokkal éjfél előtt elhagyta Asgill és a New Orleans-i társaság kedvence, Meredith Carter 50000 dolláros menyegzőjét. A másnapi pazar villásreggelin Mr. Asgill-nek feltűnt a távolléte, ám az ifjú házasok azt hitték, hogy a viharos szerelmi életéről közismert Olivia egy másik vendéggel távozott az ünnepségről.

Amikor Martin negyvennyolc órával később sem került elő, nővére, Valerie bejelentette az eltűnését, és a louisianai rendőrség megkezdte a nyomozást.

Halálfolyó

A Naplemente után színésznőjének barátai a legrosszabbra kezdtek gyanakodni, amikor a louisianai rendőrség receptköteles gyógyszereket talált a vendéglakosztályban, ahol Miss Martin megszállt a Carter család birtokán. A rendőrség eddig még nem fésülte át a Mississippit, amely csupán harminc méterre hömpölyög a vendéglakosztálytól, és majdnem másfél kilométer széles azon a ponton.

A nyomozók attól tartanak, hogy ha a halálos vízbeugrás elmélete igaz, a színésznő holttestét talán soha nem találják meg.

Hollywood elutasítása kísértette

Bennfentesek szerint a huszonhét éves vörös hajú színésznő, miután 1961-ben felmondták az MGM stúdiókkal kötött szerződését, és az oly nagy várakozással remélt televíziós karrierje összeomlott, fokozatosan depresszióba süllyedt. Az elmúlt évben azonban Martin egy öt számjegyű szerződést írt alá, ő lett az Asgill tartós Rúzs arca. Olyan sikerre vitte a márkát, hogy a cég egymillió dollárra biztosította az ajkát. Ám modellként aratott sikere nem helyettesíthette színészi karrierjét és a környezete előtt közismert volt, hogy a színésznő alkohol és gyógyszerek segítségével kereste a kiutat.

Sötét felhő az esküvő fölött

Bár a Miss Martin utáni kutatás folytatódik, eltűnése sötét felhőként árnyékolta be a szezon egyik legcsillogóbb társasági eseményét. Az Asgill-esküvő vendégei között volt Ava Gardner, Gregory Peck és Anita Ekberg, hogy csupán néhány nevet említsünk. Az Asgill Cosmetics vezérigazgatója egy brooklyni hentes fia, aki házi keverésű arckrémjéből sok millió dolláros céget hozott létre. Meredith és Howard Asgill, akik jelenleg a nászútjukat töltik az olaszországi Caprin, tegnap nyilatkozatban adtak hangot aggodalmuknak. „Olivia drága barátnőnk és az Asgill Cosmetics csodálatos nagykövete. Imádkozunk mielőbbi és biztonságos hazatéréséért.”

1.

Napjaink, London

– Kelj fel. Van valamim a számodra.

Tess Garrett kényszerítette magát, hogy kinyissa a szemét. Kikandikált a paplan széle fölött. Lakótársa, Jemma Davies ült az ágyán.

– A frászt hoztad rám. Hány óra? – sóhajtott Tess, és ránézett az éjjeliszekrényen álló órára.

Fél hat! Lévén az Egyesült Királyság egyik vasárnapi bulvárlapjának főszerkesztő-helyettese, hozzá volt szokva a korai kezdéshez, de most még a madarak sem csiripeltek. Ahogy a szeme alkalmazkodott a fényhez, észrevette, hogy a barátnője tetőtől talpig feketébe van öltözve.

– Mi van rajtad? – kérdezte Tess óvatosan. – Olyan vagy, mint egy besurranó tolvaj.

– Gyerünk, kapd össze magad – szólt rá Jemma, türelmetlenül ugrálva a matracon. – Ez fontos!

– Az alvás is az – motyogta Tess, és visszahúzta fejére a paplant.

Amikor Jemma látta, hogy Tess a másik oldalára fordul, felállt.

– Oké, megyek, és készítek egy teát. Majd aztán beszélünk. Öt perc, oké? Amint Jemma elhagyta a hálószobát, Tess elfojtott nyögést hallott a szomszédos párna alól.

– Tudod, hogy nem hallak tíz centi tollpihén keresztül – jegyezte meg. Egy kéz ellökte a párnát, és a lány jóképű barátja, Dom Barton bukkant ki alóla, a fénytől hunyorogva.

– Ugye, mondtam, hogy „emlékeztess, mikor is közölte Jemma, hogy kiköltözik?”!

– Pszt! Halkabban – figyelmeztette Tess, miközben kikukucskált a hálószoba nyitott ajtaján. Látta, hogy Jemma épp a teáskannát tölti meg a konyhafülkében a folyosó túlsó végén. – Hagyj neki egy lélegzetvételnyi időt, jó? Nehéz korszakon van túl.

– Három hónappal ezelőtt szakított Chrisszel, Tess – sziszegte Dom a könyökére támaszkodva. – Azonkívül a lakás olyan, mint egy szemétdomb, és hogyan használhatnám a dolgozószobát, hogy megírjam a könyvem, amikor Jemma összes cucca oda van bezsúfolva? Tess körülnézett, és el kellett ismernie, hogy a holmik igencsak elárasztották két hálószobás battersea-i lakásukat. De Jemma a legjobb barátnőjének a húga volt, iskoláskoruk óta ismerte; azonkívül néha jól jött neki Jemma szakmája.

– Szivi, az életben nem fogod megírni azt a regényt akár lakik valaki a vendégszobánkban, akár nem. Azóta beszélsz róla, amióta ismerlek. Egyébként gyerünk. Ideje fölkelned. A géped fél kilenckor indul – nem kellene egy óra múlva a Heathrow-n lenned?

Dom a Sunday Chronicle utazási rovatának helyettes szerkesztője volt, ami azt jelentette, hogy legalább havonta egyszer részt vett valamilyen egzotikus sajtókiránduláson. Most morogva, kócos haját vakargatva kikászálódott az ágyból. Tess a szemét dörgölte, úgy figyelte, ahogy a barátja fitnesztől feszes farpofája eltűnik a hálójukból nyíló fürdőszobában. Jemma két bögre teával tért vissza, és az egyiket odanyomta Tessnek.

– Halljuk hát, mi ér meg egy hajnali öt óra harmincas csúcstalálkozót? – mosolygott Tess.

Jemma belekortyolt a teába.

– Egy Vénusz-partin voltam – közölte vigyorogva. Tess tágra nyitotta a szemét, és törökülésbe pattant az ágyon. Hirtelen úgy érezte, tele van energiával. Jemma lesifotós volt, aki általában egy nagy képügynökségnek adta el a munkáit, de Tess néha megkérte, hogy dolgozzon neki egy-egy szóló projekten. Tess hallotta a már évek óta keringő pletykákat a „kizárólag tagoknak” szervezett londoni szexpartikról, de a Fleet Street újságíró kitűnőségei a legnagyobb erőfeszítéseik ellenére sem tudtak soha a nyomukra bukkanni. Tess már-már kezdte azt gyanítani, hogy ez is csak egy városi legenda, az éhes disznó makkal álmodik fajtájúak közül, de körülbelül három hónappal azelőtt Jemma szagot fogott: egy új titkos összejövetelről, amelyet „Vénusz-parti” néven emlegettek, azt suttogták, hogy egészen új magasságokba emeli a dekadenciát. Érthetően, bejutni szinte egyenlő volt a lehetetlennel – jogot a belépésre kizárólag személyes ajánlás útján lehetett szerezni, és az átvilágítási eljárás roppan rigorózus volt –, de a vendégek listájáról az a hír járta, hogy igazi dinamit: vezető politikusok, hollywoodi sztárok és nagymenők, magas rangú rendőrtisztek, első osztályú futballisták neve szerepelt rajta – és ez még nem minden. Tess alkalmi megbízást adott Jemmának a levadászásukra.

– Tegnap este Vénusz-parti volt egy nagy házban a Wycombe Square-en, kint St John's Woodban – mondta Jemma vidáman. – Bejutottam. – Ez fantasztikus! – áradozott Tess, aki alig tudta az izgalmát palástolni. – Hogy a csudába sikerült átcsúsznod az ellenőrzésen? Jemma hátrapillantott, hogy megbizonyosodjék, Dom még mindig a zuhany alatt áll. Tess megértette; lehet, hogy Dom a barátja, de akkor is egy rivális lapnak dolgozik.

– Biztonsági őr voltam – suttogta a barátnője.

Tess hahotázott.

– Te? Mint kidobóember?

Bár Jemma tejesen feketébe volt öltözve, az aprócska, nagy mellű szőkeség sokkal inkább elment volna ragyogó modellnek, mint biztonsági őrnek.

– Ne nevess – szólt rá Jemma morcosan. – Ezeknél a partiknál nőkre van szükség az ajtónál. Ironikus a dolog, de nekik kell megmotozniuk a női vendégeket: biztosra akarnak menni, nehogy valaki becsempésszen egy kamerát. Két hónapomba telt, mire megkaptam a melót. Először egy klub ajtajában kellett másodállásban szobroznom Chelsea-ben.

– Megérte?

Jemma mosolygott.

– Ó, de még mennyire. Tessnek gyakorlatilag csurgott a nyála; ez a sztori bármikor nagyot durranna, de Jemma időzítése tökéletes volt. Egész héten Tess volt a Sunday Globe megbízott főszerkesztője. A főnöke, Andy Davidson szabadságra ment, és ő vette kézbe a gyeplőt. Ez nagy esélyt jelent számára: végre leteheti a névjegyét.

– Hát akkor mondd már – kérte türelmetlenül –, ki volt ott?

Jemma elhadart egy listát közismert nevekkel.

– Volt ott még néhány hollywoodi név is. Részemül jutott a szerencsétlenség, hogy láthattam azt az undorító producert, Larry Goldmant anyaszült meztelenül. Férfi létére akkora melle van, mint az a labda, tudod, amelyikre az ember ráül és ugrál vele.

– És mi a helyzet a fotókkal? Fotókra van szükségünk. Tess tizenkét évet töltött különböző újságoknál; ezalatt mindig az volt az íratlan törvény, hogy „biztosra menj, nehogy bepereljenek”, és számára ez mindig elég akkurátus zsinórmértéket jelentett. Volt egy kis fekete könyve az előszeretettel pereskedő sztárokról, és azokról, akik ritkán fordultak bírósághoz, de ha valaki mégis kétségbe vont egy általuk megjelentetett történetet, az újságra hárult a feladat, hogy bizonyítsa: amit leírtak, igaz. Ezért voltak a fényképek egy ilyen sztorinál elengedhetetlenül fontosak. – A minőség nem éppen csúcs – mentegetőzött Jemma, miközben kinyitotta a laptopját, hogy átfussanak a titokban felvett digitális képeken. – Kémkamerát használtam, délután rejtettem el a házban. Tess áthajolt a vállán, és rámutatott egy lenszőkeség fotójára.

– Ki ez? – kérdezte. A nőn nem volt semmi, csupán egy felcsatolt műpénisz és egy velencei álarc, és szétterpesztett lábbal állt egy négykézlábra ereszkedett meztelen, kövér férfi fölött.

– Ez Larry.

– De ki a nő? – kérdezte Tess reménykedve.

Jemma megrántotta a vállát.

– Egy kurva, azt hiszem.

Tess izgalma kezdett elpárologni. Eddig ez messze nem volt az a nagydurranás-sztori, amelyben reménykedett. Tíz évvel azelőtt egy házasságtörő képviselő még főcímnek számított; de manapság a kurvák és a stúdiómogulok nem zizzentik meg úgy az újságok lapjait, mint a futballisták vagy a szappanoperasztárok.

– Van tisztább felvételünk egy nagyobb névről? –kérdezte most Tess, várakozással a hangjában. – Mondjuk egy szappanopera-színésznőről?

– Ehhez mit szólsz? – lelkesedett Jemma, és diadalmas tekintettel kinagyított egy képet. A felvétel szemcsés volt. A férfi a fotón meztelenül ráhajolt valamire, ami kokaincsíknak tűnt. Tess a homlokát ráncolta, és hunyorgott.

– Nem ismered fel?

Tess a fejét rázta. –Ki ez?

– Talán ezen a felvételen jobban látod. Jemma egy fekete furgon fotójára kattintott. Világosan kivehető volt, hogy valakit hordágyon betesznek a hátuljába.

– A francba – kiáltott fel Tess elkerekedő szemmel – Mi folyik itt?

– Ugyanazt a fickót hordágyon berakják egy privát mentőautóba – magyarázta Jemma vigyorogva. Most egy magánkórházban van Észak-Londonban.

– Na de ki ez? – kérdezte Tess újra.

– Sean Asgill. Eltartott egy másodpercig, mire a név csengetett Tessnél. Sean Asgill New York-i playboy volt. Egy kozmetikai családi cég örököse. Jóképű és gazdag, a társasági rovatok állandó tartozéka, modell és színésznő barátnők hosszú sorával. Jó kis címnek tűnt: „Tragédia egy A listás szexpartin.”

– Krisztusom – sóhajtott fel Tess. – Talán… meghalt? Kínosan érezte magát a kérdés miatt, de egy olyan állásban lévő valakinél, mint ő, foglalkozási ártalomnak számított, hogy a legrosszabbat kívánja az embereknek, mert abból jobb címet lehet kreálni. – Követtem a mentőautót a robogómon, és azt mondtam az ápolónőnek, hogy családtag vagyok. Azt a felvilágosítást adta, hogy gyaníthatóan ketamin-túladagolásról van szó. Asgill talán kokócsíknak vélte. Úgy néz ki, hogy kómában van. Ott lógtam egy darabig, aztán fél óra múlva felbukkant egy ötven körüli fickó. Talán a papája? Sürgősen leléptem. Jemma reménykedve nézett Tessre. – Na, mit gondolsz? Lehet ez a nagy durranás? Tess a fejét rázta. Ironikus, de az államokban ez nem csupán főcím volna, hanem a tévéhíradásokat is vezetné, és talán még Washingtonban is hullámokat kavarna. Sean Asgill húga épp most jegyezte el magát Amerika egyik leggazdagabb és legnagyobb hatalommal rendelkező emberének a fiával, ami a bátyja kábítószertúladagolását egy szexpartin igencsak forró hírré turbózná fel. De ideát Sean Asgill a társasági rovatokon kívül gyakorlatilag ismeretlen volt. – Majd később beszélünk róla – suttogta Tess, és becsapta a laptopot, amikor Dom visszasétált a szobába, a csípője köré tekert kis törülközőt leszámítva meztelenül; napbarnított bőrén vízcseppek csillogtak. – Miről pletykáltok ti ketten? – mosolygott, láthatóan élvezve, hogy a két nő szeme rátapad. – És hol a teám?

A Sunday Globe dicsőséges napjai már régen a múlt ködébe vesztek. Tess hátradőlt a székében, és a málladozó festéket és a fáradt szőnyeget nézte: az iroda állapota jól tükrözte az újság hanyatlását. Miután a lap húsz évig állandóan a Daily Mailt igyekezett utánozni, folyamatosan csökkenő példányszámmal, megvette egy kíméletlen médiamogul, Matthew Jenkins, aki bulvárlappá alakította, de a megváltozott vezetésnek sem sikerült megnövelnie a példányszámot. Jenkins drasztikusan csökkentette a kiadásokat és munkahelyeket, hogy életben tartsa a lapot. A munkakörülmények javítására egy vasat sem költött, gondolta Tess, és bezárta szeszélyes és csaknem ósdinak minősülő számítógépét. Amikor a Globe közszeretetnek örvendő főszerkesztője, a vidám, testes, ötvenvalahány éves Derek Bradford szívrohamot kapott és meghalt, Tesst tartották biztos befutónak a magas állásra. Bár még csak huszonkilenc éves volt, már megjárta a hadak útját: három év egy helyi lapnál, kemény hírekkel, női rovat szerkesztője a Mirrornál, fontos cikkek szerkesztője a Sunday Globe-nál, és végül főszerkesztőhelyettes ugyanott. Nem akármilyen életrajz az ő korában. Csalódott, de nem volt teljesen meglepve, amikor hat héttel azelőtt az üres főszerkesztői állást Andy Davidsonnak, a napilap harmadik legfontosabb emberének és a tulajdonos wentwornhi golfhaverjának adták. Jenkins már régen nőgyűlölő hírében állt; Tessnek még az is a fülébe jutott, hogy egyszer nevetve kijelentette: ami valamelyik menőbb lapjának a főszerkesztőségét illeti, „Tess Garrettet megbaszni akarja, nem pedig neki adni a magas állást”. Mehet és megbaszhatja magát, gondolta Tess dühösen, és gyorsan belekortyolt a kávéjába. Ezért volt olyan eltökélt, hogy kihasználja ezt az egy hetet a főszerkesztői székben; be akarta bizonyítani a főnökének, hogy rossz döntést hozott. Felállt, lesimította Armani szoknyáját, és belebújt divatosan szabott zakójába; ideje, hogy megmutassa nekik, ki az úr a háznál. A Sunday Globe minden délelőtt tízkor hírkonferenciát tartott a szerkesztői csapatnak, és mivel ma péntek volt, a napirend sürgős pontjaként a vasárnapi szám borítójára kerülő szenzáció szerepelt. A lap első kiadását szombat este hatkor kellett leküldeniük a nyomdászoknak, ezért a péntek volt a hét leghektikusabb napja. A stáb gyakran végigdolgozta a hétvégét, egészen vasárnap kora hajnalig bent voltak, készen arra, hogy kicseréljék a szenzációs hírt, ha egy jobb sztori beesik. Újságoknál az első oldal jelent mindent. – Tehát. Még nincs semmi kézzelfogható a szenzációhoz – kezdte a hírszerkesztő, Ben Leith merészen, amikor a szerkesztői stáb kulcsfigurái összegyűltek az ovális konferenciaasztal körül. Tess összehúzta a szemét. Tudta, hogy Ben pályázik az állására, de ez még nem indokolja, hogy ilyen nyilvánvalóan alátegyen az első adandó alkalommal.

– Lássuk, neked mid van? – kérdezte csípősen. – Úgy értem, mint hírszerkesztőnek. Leith sóhajtott.

– Még mindig itt van a légikisasszony/prostituáltak sztori. De az ügyvédek szerint a repülőtársaság perelhet. Tess elfintorodott. Azt a bizonyos történetet három héttel azelőtt adták be, és Andy ez idáig folyton félretolta. Olyan ínséges hétre hagyta, amikor semmi nem akad majd, amivel szenzációt lehetne kelteni. Tessnek esze ágában sem volt, hogy ez a béna történet épp azon a héten kerüljön az újságba, amikor ő a főszerkesztő. – Vannak fotóink Serena Balcon lánybúcsúztatójáról – szólalt meg Jon Green, a Globe fotóigazgatója lelkesen. – Serena Miamiban topless.

Tess a fejét rázta.

– Remek egy belső oldalra, Jon, de nem tehetünk mellbimbót a borítóra. – Igen, a mellbimbó minden felvételen látszik – mondta Jon egy kicsit leeresztve. – Bár eltakarhatjuk a cicijét gömbökkel az első oldalas fotón. Az olvasók még mulatságosnak is találhatják. – A javaslat nagy vihogást váltott ki a stáb fiatalabb tagjaiból.

– Szerintem az emberek szívesen nézik Serena mellbimbóját – tódította Ben Leith. Megragadta az újabb alkalmat, hogy nyomást gyakoroljon Tessre. A lány emlékeztette magát, hogy a hírszerkesztő a főszerkesztő, Andy legjobb barátja, és semmi kétség, mindent vissza fog fújni a főnöküknek.

– Talán betehetünk valamit a logó mellé – jelentene ki Tess határozottan –, de ez nem a nagy sztori. Leith duzzogott, és feminista lószarról motyogott valamit az orra alatt, de Tess nem vett róla tudomást.

– Majd a négyórás konferencián újra megnézzük, mi a helyzet. Ben, beszélhetnénk ebéd után? Van egy külsősöm, aki egy sztorin dolgozik, amiből esetleg szenzációt csinálhatnánk. A lány ruganyos léptekkel visszament az irodájába, beült a székébe, és megpördült, hogy kinézzen az ablakon. A tükörképe bámult vissza rá. Sötétzöld szem, határozott szemöldök, szép bőr jó csontfelépítéssel; egy arc, amellyel számolni kell. Egy csodálatos újságszerkesztő arca, mosolygott zordan. Éppen ez a megbeszélés volt az oka, hogy ki akarta élvezni ezt a hetet, mint főszerkesztő. Egyébként semmit nem érzett abból a felvillanyozó zsongásból, amiről mindig azt hitte, hogy eltölti majd a főszerkesztői székben, és egész héten feszült és házsártos volt. Azt egy percig sem gondolta, hogy nem alkalmas a munkára – egész életében arra vágyott, hogy egy újság főszerkesztője legyen: azóta, hogy kislányként először látta meg a The Front Page és a His Girl Friday lapokat, addig a napig, amikor megkapta az első fizetett állását mint hírasszisztens a helyi lapnál Suffolkban, ahol falusi ünnepekről és biciklilopásokról tudósított, és mindvégig meg volt győződve, hogy bárkinél jobban tudná csinálni. Az zavarta, hogy egyszerűen pazarolja az idejét. Hogy az új főszerkesztő és a vezérigazgató csak a megfelelő pillanatot várja, amikor a lehető legolcsóbban megszabadulhatnak tőle. Abban a percben megszólalt a telefon. Andy asszisztense, Tracey hívta.

– Egy bizonyos Mark Wilson van lent a recepción, veled akar beszélni. Tess nem találta ismerősnek a nevet, de azonnal ösztönösen tudta, hogy bármit akar is Mark Wilson, az csak bajt jelenthet. – Azt mondja, Asgillék képviseletében jött, ha ez mond neked valamit? – tette hozzá Tracey.

– Ó, a francba – nyögött fel Tess alig hallhatóan. Pontosan ezért nem állt elő az Asgill-sztorival a megbeszélésen: biztos akart lenni benne, és nem szerette volna, hogy egy olyan történetről pletykáljanak Andy-nek, ami soha nem is létezett. Odasétált az irodája kis ablakához, és becsukta a reluxát. Abban a pillanatban éles kopogás hallatszott az ajtó felől. Mark Wilson a negyvenes évei közepén járt, konzervatív szabású, méretre készült öltönyt viselt, és ezüst aktatáska volt a kezében.

Átnyújtott egy névjegyet, de Tess egyszerűen csak becsúsztatta a zsebébe. Nem volt szüksége rá, hogy Mark Wilson felvilágosítsa, milyen drága ügyvéd, mivel pontosan úgy festett, mint az összes többi drága ügyvéd, akivel valaha találkozott.

– Tea? Kávé? Víz? – kérdezte a lány, és az íróasztala előtt álló szék felé intett. – Azt hiszem, egyenesen a tárgyra térek, Miss Garrett – kezdte Wilson, és leült. – Egy tegnap esti partin St John's Woodban illegális fotók készültek az ügyfelemről.

– Tudom – közölte Tess.

Nem hagyta, hogy Wilson megfélemlítse. – Sean Asgill olyan keményen partizott, hogy egy észak-londoni kórház kábítószeres osztályán kötött ki. Wilson kissé megdöbbent a vele szemben ülő nyers, vonzó nőtől, de gyorsan összeszedte magát. – Nos, Miss Garrett, az ember feltételezi, hogy ön tapasztalt újságíró – mondta. – Tehát nem kell emlékeztetnem az itt felmerülő személyiségi jogokra Sean Asgill egy magán-összejövetelen szórakozott, megsértették a magánélethez való jogát. Ha közlik ezeket a képeket, a törvényes következmények büntetéssel sújthatják az újságját. Tess ránézett, eltökélten, hogy állni fogja a sarat, különösen Wilsonnak a tapasztalatára leadott orvlövése után. Igazság szerint Tess már számtalanszor volt ilyen helyzetben. Andy Davidson nem sokat foglalkozott konkrét szerkesztéssel, inkább politikusokkal és publicistákkal smúzolt; de rottweiler ügyvédekkel biztosan nem tárgyalt. Mindig Tesst küldték, hogy vegye fel velük a harcot, és mivel alig telt el hét, hogy egy híresség publicistája vagy egy médiaügyvéd ne fenyegette volna meg perrel a Globe-ot, Tess visszafelé is tudta a törvényeket. – Nagyon is tisztában vagyok a törvénnyel, Mr. Wilson – mondta, és karcsú ujjain számlálta a pontokat. – Először is, és javítson ki, ha tévedek, de nem szerepelt ebben az incidensben nehézsúlyú drogfogyasztás? Nehézsúlyú illegális drogfogyasztás, tehetném hozzá. Másodszor, a dolog nem Mr. Asgill lakásán történt; igazság szerint ez nyilvános esemény volt, ráadásul egy erkölcsileg igencsak megkérdőjelezhető nyilvános esemény.

Wilson halványan mosolygott.

– Hát ez hallatlan. A maga újságja beszél erkölcsről! Tess ivott egy kortyot az előtte álló pohár vízből. – Ez kábítószertúladagolás egy szexpartin, Mr. Wilson. Nem olyan eset, mintha berontottunk volna a pápa hálószobájába. Mindketten jól tudjuk, hogy nincs olyan bíró Angliában, aki a személyiségi jog megsértésére alapozott elmarasztaló ítéletet hozna azoknak a fotóknak az ügyében. Amellett, hogy az ön kliense rendkívül közismert ember, azt hiszem, az adott körülmények közt még a közérdek kérdését is felvethetnék. – Kérem, ez egy fiatal, sebezhető férfi, aki véletlenül ketamint fogyasztott – mondta Wilson lényegesen békülékenyebb hangon.

– Sebezhető? – horkant fel Tess. – Nem ismerem Sean Asgillt, de abból, amit az újságokban olvasok róla, aligha rózsafüzéres szerzetes. Playboy, akinek a túlhajtott életstílusa végül megtette a magáét. Mark Wilson arca szenvtelen maradt, de Tess tudta, hogy sikerült sarokba szorítania. A férfi néhány pillanatig a lányra bámult, aztán alig észrevehetően megrántotta a vállát.

– Gondolom, még nem írta meg a szenzációs cikkét?

– Még nem.

– Ki a fényképek tulajdonosa?

Tess egy pillanatig hallgatott. – Mi – mondta végül. Technikailag ez igaz volt, még ha az újságnak nem volt is róla tudomása. Tess a szabadúszóknak járó száz font naponta tarifát fizette a pénzszűkében lévő Jemmának, és a díjat az irodai kiadásai közé rejtette. Ez azt jelentette, hogy a Globe önmagának követelhette Jemma fotóinak szerzői jogát, bár Tessen és Jemmán – és Sean Asgill emberein – kívül senki még csak nem is sejtette a létezésüket. Mark Wilson lassan bólintott. – Nos, biztos vagyok benne, hogy sikerül egyezségre jutnunk – mondta, majd belenyúlt a zsebébe, kihúzott egy csekket, és gondosan Tess elé tette az íróasztalra. – Százezer font – mondta minden teketória nélkül – A magáé, ha hagyja a sztorit, nekünk adja a fotókat, és elfelejti, hogy bármi történt. Tess az asztalra meredt, érezte, hogy felgyorsul a szívverése. Tudta, hogy ilyen üzletek már máskor is köttettek: hírességek fizettek azért, hogy a fényképeiket eltüntessék a piacról. A legdöbbenetesebb karrierromboló felvételekre és botrányt kavaró lesifotós képekre az a sors várt, hogy örökre láthatatlanul, szorosan elzárva heverjenek újságok pincéiben. De ez most más volt, ezt a csekket neki állították ki. Egyetlen kollégája sem tudott a szexparti fotóiról, senki sem sejtette, hogy a szerzői jog technikailag az újságé, és Jemma már megkapta a fizetségét az egyheti munkájáért. Bár a barátnője elméletileg több tízezer fontot is bevasalhatott volna a képekért, ha rájön, milyen nemzetközi kihatása lehet ennek a sztorinak. Tess tudta, hogy lerázhatná Jemmát, ha azt mondaná, jogi problémák merültek fel a cikkel kapcsolatban. De valóban képes volna rá, hogy lerázza? A keze szinte akaratlanul előremozdult, ujjai a csekken pihentek. Mi mindent tehetne száz lepedővel! Kifizethetné a jelzálogot. Vehetne egy sportkocsit és egy vadonatúj ruhatárat. Elmehetne egy fantasztikus kéthetes útra egy hihetetlen helyre: a Le Touessrok Hotelba Mauritiusra, az Amanpuriba Phuketra, valamilyen forró és luxushelyre, ahol saját inasa lehetne a tengerparton, és személyi masszőz dögönyözhetné. Vagy egyszerűen visszautasíthatná a megvesztegetést, betehetné a sztorit az újságba, és learathatná a dicsőséget. Mit tegyen? Mit tanácsolt volna neki az apja? Megpróbálta felemelni az ujjait, de úgy érezte, hogy a keze nem akar mozdulni. Végül, vonakodva, kifújta a levegőt. – Nem segíthetek önnek – mondta, és átlökte a csekket a férfi elé. Wilson felhúzta a szemöldökét.

– Biztos benne? – kérdezte. Tess bólintott.

– Akkor gondoskodjon róla, hogy a mobilja be legyen kapcsolva a hétvégén – mondta az ügyvéd élénken, miközben felállt, hogy távozzék. – És jobban tenné, ha figyelmeztetné az ügyvédjét.

Tess gyalog ment haza. Több mint egy óráig tartott, amíg a Globe Lambeth híd melletti irodájától elsétált Battersea-be, és balzsamos nyári estéken rendszeresen meg is tette ezt az utat. De ma este, amikor annyira nyugtalannak, annyira zavarodottnak érezte magát, csak a fejét akarta kiszellőztetni. A folyó mentén indult el, a hideg szél csípte az arcát. Száz lepedő, gondolta. Ma visszautasítottam száz lepedőt. Nem számított, milyen keményen próbába meg győzni magát, hogy helyesen cselekedett, egy pici hang a fejében megállás nélkül nyüstölte: „Te átkozott idióta! Te gyáva nyúl! Egyszerűen nem voltál elég rámenős, hogy elfogadd a megvesztegetést.” Ám egy még lehangolóbb gondolat is felötlött benne: mi van, ha Mark Wilson befolyási tud gyakorolni egy bíróra, és sikerül megakadályoznia, hogy a fotókat publikálják? Akkor aztán nemcsak hogy nincs egy szép kövér csekk a bankszámláján, de sztori sincs, viszont lesz egy megalázó üres első oldal vasárnap. Akkor Tess Garrett megbukott. Keménynek nevelte magát, a húszas éveit azzal töltötte, hogy erős védőburkot épített maga köré, nehogy az érzelgősség az ambíciói útjába állhasson. De tényleg van legalább feleannyi vér van a pucájában, mint hiszi? A legrosszabb az volt az egészben, hogy még csak meg sem beszélhette a dolgot senkivel. Jemma előtt nyilván nem hozhatja szóba, és Dom szétrobbanna. Évek óta arról álmodoznak, hogy vesznek egy elegáns lakást a folyó túloldalán Chelsea-ben, egy olyan helyen, ahol Dom flancos magániskolái barátai élnek. Százezer font erre persze nem volna elég, de ha kifizetnék a jelzálogot és a jelenlegi otthonuk tehermentes volna, talán elérhetővé válnának számukra azok a drága lakások, amelyek ott csillognak a Temze túloldalán. Tess elhaladt a New Covent Garden Market mellett, ahol hétvégi reggeleken hatalmas csokor gyönyörű virágokat szokott vásárolni nagy előszeretettel. Hirtelen egy kocsi motorjának halk duruzsolását hallotta a háta mögött. Visszapillantott a válla fölött, és egy fényes fekete autót látott, szorosan a járda mellett gurult. Mi az ördög…? Megszaporázta a lépteit, a szíve kicsit gyorsabban vert, mint szokott, de a kocsi megelőzte, és mintegy harminc méterrel előtte megállt. Tess nem ijedt meg egykönnyen, de még mindig nagyon zaklatott volt. Az utcán sötét volt, és a hideg estén ő volt az egyetlen járókelő. Ahogy az autó mellé ért, a Mercedes hátsó ablaka halkan legördült.

– Tess Garrett? – szólt ki egy hang. Tess megállt, és óvatosan bepillantott a kocsiba. Elegáns, hatvanvalahány éves nő hajolt az ablak felé; finom csontozató arca és világosszőke haja volt, amely a kabátja homokszínű nercgallérjára omlott. Ismerősnek tűnt, de Tess egy pillanatig nem tudta hová tenni. – Meredith Asgill – mondta a nő enyhe fejbólintással. – Nagyon szeretnék beszélni magával. Hideg az este, ugye? Talán szívesen beülne a kocsiba. Tess nagyot fújt, lélegzete kis fehér felhőt festett az éjszakai levegőbe. Meredith Asgill, Mark Wilson munkaadója; nem tudta, hogy aggódjon vagy megkönnyebbüljön. Ott ült előtte az Asgill család matriarchája, a kozmetikai dinasztia feje és, természetesen, Sean Asgill anyja. Tess kinyitotta a kocsi ajtaját és belépett, belesüppedt a fekete bőrülésbe, miközben Meredith előrehajolt, hogy utasítsa a sofőrt, hajtson Mayfairbe.

– Nem gondoltam, hogy séta közben találok magára – jegyezte meg Meredith, csendesen mulatva. – Azt hittem, hogy brit laptulajdonosok sofőrt biztosítanak a stábjuk magas rangú tagjainak, de amikor felhívtam az irodáját, a személyi asszisztense elárulta, hogy gyalog megy haza errefelé. Tess udvariasan mosolygott.

– Miben segíthetek, Mrs. Asgill? Meredith bólintott, mintha jelezni akarná, hogy ő is szeretne a tárgyra térni. – Mark Wilson azt mondja, hogy le akarja hozni a képeket a vasárnapi kiadásban – kezdte, és összekulcsolta a kezét kék selyemruhája ölében. – Nem szeretnék tiszteletlen lenni önnel, sem a családjával, Mrs. Asgill – válaszolta Tess, igyekezve meg őrizni a nyugalmát. – Csupán a munkámat végzem. A Sunday Globe megbízott főszerkesztője vagyok, és magától értetődik, hogy a legjobb történeteket kell kiválasztanom az olvasóink számára.

– Természetesen – bólintott rá Meredith halvány mosollyal. – És természetesen ez a sztori előmozdítja majd a karrierjét. Tudom, hogy megelőzték a főszerkesztői állásnál. Tudom, hogy bizonyítani akar, most, hogy Mr. Davidson távol van. Szeretné a lcgszaftosabb történeteket betenni a kiadásba, hogy szétkapkodják a lapot.

– És van ebben bármi rossz? – kérdezte Tess.

– Egyáltalán nincs. Ezt várnám el valakitől a maga képességeivel és ambíciójával. Igazság szerint cseppet sem voltam meglepve, hogy visszautasította Mr. Wilson nagyvonalú ajánlatát. Magáról az a hír járja, hogy kizárólag saját magának köszönheti a sikereit. Tess próbálta nem elárulni a meglepetését. Nyugtalanítónak tartotta, hogy ez a nő ilyen sokat tud róla, de úgy gondolta, elég ehhez némi gyors internetkutatás, aztán a többit megteszi bizonyos feltételezések egymáshoz illesztése. Az ablakon túl feltűnt Vauxhall. – Ez az egész nagyon hízelgő, Mrs. Asgill, de van még valami, amiben a segítségére lehetek? Nyilván tudja, hogy pillanatnyilag nagyon elfoglalt vagyok. Meredith szünetet tartott, Tess arcát pásztázta.

– Igazság szerint ennek a beszélgetésnek az a célja, hogy megtudjam, én miben lehetek a maga segítségére. Tess nyugodtan, halkan felnevetett.

– Valóban? – kérdezte.

– Valóban. Tulajdonképpen szeretek úgy gondolni a javaslatra, amelyet tenni fogok, mint egy kecske-káposzta szituációra.

Tess visszatartotta a lélegzetét. Lehet, hogy felemeli a százlepedős ajánlatot? És ami még fontosabb, képes lesz-e ezt visszautasítani? Meredith kitekintett az ablakon.

– Gondolom, tud egy s mást a családomról – kezdte. – Gondolom, tudja, hogy a múlt héten a lányom, Brooke eljegyezte magát David Billingtonnal?

– Igen, „Manhattan új ifjabb John Kennedyjével” – bólintott Tess. – Azt hiszem, a People magazin így írta le a boldog vőlegényt. És feltételezem, ezért szeretné annyira távol tartani a fia kalandjait a bulvárlapoktól. El tudom képzelni, hogy az olyan gazdag, nagyhatalmú családok, mint a Billingtonok, nem egykönnyen nyelnek le szexbotrányokat.

Meredith alig észrevehetően bólintott.

– David családja rendkívül gazdag, rendkívül hatalmas, és ahogy az ember New York egyik legrégibb családjától elvárhatja, rendkívül konzervatív. Tekintélyesebbek, mint a Kennedyk, olyan gazdagok, mint a Rockefellerek. Politikailag is nagyon aktívak. A Billingtonok utolsó négy generációja két külügyminisztert, négy kormányzót, egy alelnököt és fél tucat szenátort adott Amerikának, de Davidben látják a lehetőséget, hogy végül egy elnökkel is bővítsék a listát.

– Valóban? – kérdezte Tess, most már érdeklődéssel. –Nem tudtam, hogy Davidnek köze van a politikához. Nem tévéhíradós riporter?

Meredith nevetett.

– De igen, pillanatnyilag. Jövőre indul a kongresszusi választásokon, és természetesen be is fog kerülni.

Tess egyszerre csak érezte, hogy a kirakós játék darabjai a helyükre kerülnek. Ránézett erre az elegáns nőre, és rájött, hogy Meredith Asgill arckifejezése nem nyugalmat, hanem leplezett félelmet tükröz, Jess tudta, hogyha Jemma fotói valaha is nyilvánosságra kerülnek, az egész Asgill családnak vége, és a Billingtonok nem fogják megkockáztatni, hogy ugyanaz a botrány őket is bemocskolja. Ha figyelembe veszi ezeket a körülményeket, százezer font kis összeg ahhoz, hogy mindenki jó híre hótisztán megmaradjon.

– Mrs. Asgill, sok boldogságot kívánok a lányának és David Billingtonnak – mondta Tess óvatosan –, de szakmai felelősségem, hogy közöljem a történetet a fiáról.

Meredith rápillantott.

– A megbízott főszerkesztő felelőssége?

– Igen.

– És mi volna, ha nem volna a Globe megbízott főszerkesztője? – kérdezte Meredith.

Tess érezte a pánik rebbenését. Az Asgillek saját jogukon, a David Billingtonnal kötött házasság nélkül is gazdag és nagyhatalmú család, és Tess azon tűnődött, vajon milyen messzire ér el Meredith keze. A kozmetikai cégek jelentős befolyással rendelkeznek az újságkiadói iparban, és bár a Globe nem közöl szépségápolással kapcsolatos hirdetéseket, nagyon is lehetséges, hogy Meredith-nek megvannak az összeköttetései, amelyek révén elmozdíthatja az állásából.

– Azzal fenyeget, hogy kirúgat? – kérdezte Tess elvörösödő arccal.

– Kirúgatom? – nevetett Meredith, és finoman megveregette Tess térdét. – Nem, drágám, állást akarok ajánlani magának.

– Állást?

Meredith előrehajolt.

– Szeretném, ha nálunk dolgozna, és maga lenne a családom sajtófőnöke, hogy javítsa az Asgillek imázsát, és távol tartsa a botrányt – már ha lenne ilyen – a médiától.

Tess eltátotta a száját, mérhetetlenül meglepődött.

– De hiszen én firkász vagyok, nem PR-szakember – dadogta.

Meredith bólintott.

– És sok vezető sajtófőnök exújságíró.

Tess meg akart szólalni, de aztán megállt. Nem igazán tudta, mit is mondhatna. Kibámult az ablakon, nézte London fényeit, megpróbálta végiggondolni a dolgot, meglepetten attól, hogy mennyire érdekli az elképzelés.

– De hiszen egy New York-i újságíró sokkal alkalmasabb volna önnek – bökte ki végül. – Az én kapcsolataim nagyrészt Angliához kötődnek.

Meredith mosolygott.

– Vannak barátai, akik a Postnál, a Timesnál és a Daily Newsnál dolgoznak.

Tess elfogadta az érvelést, ismét egy kicsit meglepetten, hogy a nő milyen részletes információkkal rendelkezik róla.

– Látom, elvégezte a házi feladatát.

– Természetesen – mondta Meredith. – Hat számjegyű fizetést tudunk ajánlani, olyat, amely szerintem sokkal bőkezűbb, mint a jelenlegi bére, plusz ingyen lakást a West Village-ben.

– Már van egy jól fizetett munkám az ország egyik legnagyobb lapjánál – hárította el Tess, időt akarva nyerni.

– Igen, de boldogtalan, motiválatlan, és... – Meredith szünetet tartott – hamarosan ki fogják rúgni.

– Nem fognak! – kiáltott fel Tess felháborodottan. –Mi a csuda…

Meredith feltartotta törékeny kezét.

– Köztudott tény, hogy a Globe Group karcsúsít, elbocsát és embereket tesz az utcára. Olvasom a Wall Street Journak és a Financial Timest, Miss Garrett. A fülemet is nyitva tartom, és azt hallom, hogy a főszerkesztője be akar hozni valakit társ-főszerkesztőhelyettesnek. Sajnálom, nem szeretnék kellemetlenkedni, de bizony úgy tűnik, hogy a Globe-nál meg vannak számlálva a napjai.

Tess maga elé bámult. Lehet, hogy Meredith Asgill agresszív játékot folytat, de mintha az igazság szólna a szavaiból. Belemart a fájdalom, hogy mindezt egy idegentől hallja.

– Jó a hírem – mondta nagyobb hősiességgel, mint amennyit érzett. – Nem hiszem, hogy bármi problémám lenne, ha új állást kéne keresnem.

Meredith udvariasan mosolygott.

– Biztos vagyok, hogy ebben igaza van – mondta. –De kérem, kalkulálja be, hogy az én ajánlatom bónusszal jár. Egy kétszázötvenezer dolláros bonusszal, ha a menyasszony és a vőlegény összeházasodik.

– Negyedmillió dollárral? – hitetlenkedett Tess lassan.

Semmi kétség, ezzel a készpénzinjekcióval megengedhetné magának azt a lakást Chelsea-ben. Dom cigánykerekeket hányna. De Tess agyában is pörögtek a fogaskerekek – ő is hallotta a pletykákat egy társ-főszerkesztőhelyettes felvételéről, akit azért hoznak oda, hogy mellette dolgozzon. De ennél fontosabb volt, hogy Tess mindig is szeretett volna New Yorkba kerülni, és talán ez lehet az alkalom, hogy vízumot kapjon, és megfelelő állás után nézzen a New York Postnál vagy a Daily Newsnál.

– Itt a lehetőség, hogy rendes pénzt keressen, Tess, hogy a legmagasabb szintű kapcsolatokat és barátokat már ne is említsem – biztatta Meredith, aki mintha olvasott volna a gondolataiban. – Minden sikeres embernek az a titka, hogy képes nagyban gondolkozni. Gondoljon csak Howard Rubensteinre vagy Max Cliffordra Londonban; sokkal több pénzt keresnek, mint bármelyik újság főszerkesztője, és sokkal nagyobb a tényleges befolyásuk. Azonkívül a PR mégiscsak sokkal civilizáltabb, mint a bulvárújságírás, nem gondolja?

– Ennek az esküvőnek mindenáron meg kell történnie, igaz? – kérdezte Tess, és az asszony hűvös arisztokratikus védőbástyája mögött ismét az aggodalom rebbenését vélte felfedezni.

– Igen. Nem fogom hagyni, hogy bármi megakadályozza – jelentette ki Meredith határozottan. – Vacsorázott már?

Tess a fejét rázta. Hallották, hogy a Big Ben kilencet üt mögöttük.

– Nincs kedve csatlakozni hozzám egy késői vacsorára? A Connaughtban szálltam meg. Elmesélek magának mindent Brooke mesés eljegyzési partijáról, amelyet a Billington-birtokon rendezünk. Gondolom, még soha nem járt ott?

– Még nem – mosolygott Tess.

– Azt hiszem, tetszene magának. Igazság szerint holnap este lesz a parti; felugorhat velem a Jetre, amelyen visszamegyek New Yorkba. Nos, hogy hangzik?

2.

– Brooke? Megjött David.

A csinos kínai lány bepréselte magát Brooke Asgill apró, telezsúfolt irodájába, és gyorsan lekapott egy csésze hideg kávét a főnöke íróasztaláról. Brooke felnézett és bólintott. Kim Yi-Noon a szó szoros értelmében nem volt az asszisztense. Brooke segédszerkesztőként dolgozott a Yellow Door könyvkiadónál, nem jártak neki ilyen kiváltságok, de hát sok minden megváltozott, amióta eljegyezte magát David Billingtonnal. A munkakörülményei rejtélyesen megjavultak, most például már saját irodája volt – még ha apró is –, és egy hírességektől ájuldozó gyakornoka, aki alig várta, hogy másodállásban az asszisztenseként dolgozhasson. Aztán beesett a nem kért fizetésemelés és a parkolóhely, amelyre semmi szüksége nem volt. Mintha a vezetőség megérezte volna a hatalom szagát a levegőben. – Nagyszerű, köszönöm, Kim – mondta Brooke mosolyogva. – Küldd fel. – Ezt javasoltam én is neki – válaszolta Kim bocsánatkérően. – De úgy látszik, a paparazzók megint itt lebzselnek az iroda körül. Szerinte jobb, ha a kocsiban marad. Brooke összerezzent, és lepillantott az előtte heverő kéziratra. Minden péntek délután egy órát szánt arra, hogy a szeméthalomból elolvasson egy anyagot. A kiadók nagy része fütyült erre, a csapat legfiatalabb tagjaira hagyta a kéretlen kéziratokat, és Brooke kénytelen volt elismerni, hogy a legtöbb héten csak vesztegette az idejét. Ezek a munkák többnyire silány, a legjobb esetben is csak középszerű utánzatai voltak az elmúlt év sikerkönyveinek. De az írás, amelyet ma választott ki, valami másnak ígérkezett: érezte benne azt a meghatározhatatlan valamit, ami miatt nem akaródzott letennie.

Kim udvariasan köhintett.

– Elnézést, Brooke, de miért vagy egyáltalán itt? – kérdezte – A naptáramban az áll, hogy fél nap szabadságot kértél mára.

– Igazad van – ismerte el Brooke, és letette a töltőtollát. Meg kell néznünk egy újabb esküvői helyszínt, és legalább két órája el kellett volna indulnunk. Bár azt hiszem David számára a helyszínvadászat már elvesztette a vonzerejét. Elsápad, valahányszor egy újabb ötlettel állok elő. Majd meglátod, amikor rád kerül a sor.

Brooke elhallgatott, rájött, hogy anyáskodónak tűnhet, különösen, mivel Kim csak három-négy évvel lehetett fiatalabb nála. Furcsa volt, hogy amióta Daviddel járt és a vőlegénye entellektüel politikai újságíró barátaival jött össze, sokkal idősebbnek érezte magát, sokkal érettebb fejjel gondolkodott. Pedig még nem is volt férjnél.

– Brooke? Kérhetek tőled egy szívességet? – szólalt meg Kim lassan, zavart arckifejezéssel.

– Bökd ki.

– Ne értsd félre, de nem tennéd meg, hogy nem tennéd meg hogy nem beszélsz nekem ezekről a dolgokról?

– Ó – lepődött meg Brooke. – Sajnálom, nem akartam…

Brooke érezte, hogy az arcát elönti a pír. Már akkor is kínosan érezte magát, ha csak annyit kért Kimtől, hogy hozza be a kávéját, és végképp nem szeretett volna azok közé a szerkesztők közé tartozni, akik úgy bántak az asszisztensükkel, mint a ronggyal – rengeteg ilyet látott. Még itt is, a gyermekkönyvek osztályán, amelyet általában kellemes munkahelynek tartottak, éppen elég kiállhatatlan tyúkot kellett elviselniük.

– Ó, nem mintha nem szeretnék hallani róluk – tette hozzá Kim gyorsan. – Olyan jól hangzik, az összes esküvői előkészület, meg a randevúk Daviddel, meg minden, csak arról van szó, hogy tegnap felhívott egy újságíró, és kétezer dollárt ajánlott, ha elárulom, hol lesz az esküvőtök. Ez bizony kísértés, ha az ember tizenötezer dollárt keres egy évben, és annak a nagy részét is felzabálja a lakbér.

Brooke tátott szájjal bámult a lányra. Természetesen ez tökéletesen érthető volt, tekintve az esküvő körüli médiaőrületet; szinte csodálta az újságírók találékonyságát. Azt is megértette, mekkora kísértést jelenthet egy ilyen ajánlat egy Kim Yi-Noonhoz hasonló lánynak. Brooke a huszonegyedik születésnapjára egy utolsó szögig bebútorozott, a 2. háború előtt épült hatszobás lakást kapott a Hatvanötödik utcában. Az Asgill család tagjaként fogalma sem volt arról, mit jelent, hogy problémát okoz a lakbér kifizetése. Fogalma sem volt arról, mit jelent, ha bármi is problémát okoz.

– És mit mondtál neki? – kérdezte végül.

– Azt mondtam, hogy nem árulhatok el semmit, ha egyszer nem tudok semmit – rántotta meg a vállát Kim.

– És ha továbbra is ehhez tartjuk magunkat, nem lesz baj. Ez így oké?

– Természetesen. És hálás vagyok neked, Kim. Köszönöm – mondta Brooke, és bevéste az agyába, hogy meg kell próbálnia fizetésemelést kérni Kimnek. Mivel alig várta, hogy témát válthasson, megpaskolta az előtte heverő papírt. – Ez egy kísérőlevél a szeméthalomból kivett egyik kézirathoz, amelyet elolvastam. Csak néhány fejezet van itt belőle, úgyhogy fel tudnád hívni nekem a szerzőt, hogy megkérd, küldje el a többi részt is, ha egyáltalán kész az anyag? Ha befejezett kézirata van, talán javasolhatnánk neki, hogy szerezzen egy ügynököt, azonnal.

Kim élénken bólintott.

– Most rögtön felhívom.

Brooke az órájára pillantott.

– David most már biztosan kezdi felhúzni magát. Begyűrte a kéziratot a narancsszínű bőrtáskájába, és elővett egy púderkompaktot a felső fiókjából. Nem rossz, gondolta, amikor kicsattintotta a tükröt. A munkanap kissé megviselte a sminkjét, de tengerzöld mandulavágású szemével és kiugró arccsontjával Brooke Asgill még mindig az egyik legszebb lány volt Manhattanben. Kevés rúzst kent az ajkára, aztán hirtelen elfogta a bűntudat, amikor eszébe jutott a S t a r magazin utálatos kis cikke, miszerint „Brooke Asgill az egész arcát kisminkeli, mielőtt paparazzókkal találkozik”. Ez az indokoltnál jobban bosszantotta, főleg azért, mert tudta, hogy a bulvárújságíró által tíz perc alatt odavetett szavak mindig eszébe jutnak majd, valahányszor tükörbe néz. Igazság szerint Brooke Asgill nem volt hiú. Ha tett is egy kis pírt az arcára vagy egy kevés rúzst az ajkára, amikor kilépett az utcára, az csak azért történt, mert arra gondolt: ha a firkászok úgy döntöttek, hogy Amerika összes újságját és magazinját telerakják az arcképével, akkor igazán megpróbálhat mutatósán kinézni. Lement a lifttel, átrohant a Yellow Door előcsarnokán, és miközben kilépett a Keleti Negyvenkettedik utcára nyíló ajtón, megerősítette a lelkét, mert máris hallotta a kamerák ismerős kattogását-zümmögését. Az eljegyzése óta ez a hang hozzátartozott az életéhez. Mára már meg kellett volna szoknod, gondolta, és védekezésképpen öntudatlanul magához szorította a táskáját. Brooke mindig visszahúzódó volt, és nehezen szokott hozzá a hirtelen támadt figyelemhez; igazi pánikrohama volt, amikor először követték.

– Brooke! Brooke! Ide! – kiabálták a hangok, de ő mindent elkövetett, hogy ne vegyen róluk tudomást, miközben hosszú lába vitte a járdán David várakozó ezüst Lexusa felé. David Billington, a férfi, akit nem olyan régen még Amerika legkívánatosabb agglegényeként emlegettek, a hátsó ülésen ült, és a BlackBerryjét pötyögtette; két héttel azelőtt, amikor bejelentették az eljegyzésüket, női szívek ezrei törtek miszlikre. Milyen jóképű, gondolta Brooke – lehetnek olyanok, akik azt mondják, hogy ez már csak hab a tortán, amikor a családja vagyona tizenöt milliárd dollárra rúg. Még így is, egyszerű szürke nadrágjában, kihajtott nyakú világoskék ingében és kétsoros Paul Smith zakójában fantasztikusan nézett ki. Sötét haja enyhén hullámos, a szeme olyan sötétkék, hogy komoly kifejezést kölcsönöz az arcának – amíg el nem mosolyodik. Magabiztos, de nem agresszív, elbűvölő, de nem hízelgő. A People magazin rendszeresen Mr. Tökéletes néven emlegette. Brooke néha arra gondolt, hogy igazuk van.

– No, és mit csináltál odafent? – kérdezte David, amikor végül kibontakozott az öleléséből. – Azt hittem, el akarjuk kerülni a csúcsforgalmat.

– Egy kéziratot olvastam.

– Jó kellett hogy legyen.

– Nem adtál rá lehetőséget, hogy megtudjam – mosolygott a lány, aki szerette volna titokban tartani a felfedezése izgalmát, legalább addig, amíg többet is elolvashat belőle. – Különben hogy telt a napod?

– Ez volt zsinórban az ötödik napom a stúdióban – sóhajtott David. – Biztos vagyok benne, hogy rekordot állítottam fel. David a CTV-nél dolgozott. A világ ma, egy déli hírprogram társműsorvezetője volt. A közvetítél naponta tizenegytől egy óráig tartott, és gyakran jelentkezett élőben a legizgalmasabb események helyszínéről. David egy adott hónapban lehetett Afganisztánban vagy Szomáliában, Párizsban vagy Moszkvában.

– Jó hír a világnak, gondolom – mosolygott Brooke. – Semmi hurrikán, semmi államcsíny. És határozottan jó hír nekem.

Megszorította a férfi térdét. Sokszor élvezte, hogy David annyira elfoglalt, de annak is örült, ha néhanapján otthon tudhatta, különösen most, amikor annyi tennivalójuk akadt.

– Viszont nem olyan jó hír a CTV-nek – jegyezte meg David. – A nézettség visszaesett, és nem jött össze az egyik nagy interjúnk. Anderson Coopernak sikerült megcsípnie.

– Szívem, ez igazán kár – sajnálkozott a lány őszintén.

– De… – David elhallgatott, és Brooke-ra pillantott. – …Úgy néz ki, hogy kaptam húsz percet a palesztin miniszterelnökkel vasárnapra.

– Palesztinába mész?

– Megint tiszta őrület van odaát.

Brooke tiltakozni akart, de aztán elharapta a mondandóját. Tudta, hiábavaló volna Davidet emlékeztetnie, hogy három lehetséges esküvői helyszínt kellene megnézniük Connecticutban, és különben is, be kellett látnia, hogy az esküvőjük ültetési rendjének sürgető részletei kissé eltörpülnek amellett, hogy valaki a közel-keleti válság fontosabb részleteit tárgyalja meg a világ egyik vezetőjével. Azért ezt akkor is csapásként élte meg. Annyira várta, hogy végre egyszer együtt tölthetnek egy kis időt, elmerülhetnek az esküvő románcában és izgalmában.

– Gondolom, akkor egyedül fogom megnézni azokat a helyszíneket.

– Ugyan, drágám – vigasztalta David, az arcát simogatva. – Azt hittem, a lányok imádják az ilyesmit. Ne mondd, hogy a DNS-edből hiányzik a menyasszonygén?

Brooke akarata ellenére elnevette magát.

– Talán elvihetnéd az anyádat? – javasolta David.

– Nem vagyok mazochista – mosolygott a lány.

Az eljegyzésük után nagyon hamar rájöttek, hogy mindkettőjük családjának roppant határozott elképzelése van arról, hol és hogyan kellene összeházasodniuk. David anyja, a New York-i társaság egyik grandé dame-ja. nagyon egyértelmű és konzervatív nézeteket vallott az olyan helyszínről, amely „a mérvadó emberek” szemében „megfelelő”. Elég nagynak kell lennie, hogy az összes befolyásos barátjuk beférjen, és elég nagystílűnek, hogy a család rangjának megfeleljen. Kizárólag templomi esküvő jöhetett szóba, és lehetőség szerint – minimum – egy püspök celebrálja. Meredith ugyanakkor megvétózott minden lehetséges helyszínt, amelyet sikerült New Yorkban felhajtaniuk. A Ritz Carlton „túl lerobbant” volt, a New York Library „túl nyilvános”, és a számtalan ragyogó hely, amelyeket Alessandro Franchetti, Manhattan első számú esküvőszervezője cserkészett be, ugyanolyan visszautasításban részesült. Brooke kezdte azt hinni, hogy semmi nem fogja elnyerni az anyja tetszését. De ezt az érzést már jól ismerte.

– Hát, sohasem tudhatod – mondta David. – Lehet, hogy Alessandro kivágja a rezet azzal a hellyel, amit ma akarunk megnézni.

Brooke fanyarul elmosolyodott.

– Na, azért ne tartsd vissza a lélegzeted az izgalomtól; Alessandro „adu ásznak” nevezte.

– Egészen Duchess megyéig megyünk egy adu ász miatt? – kérdezte David bosszúsággal a hangjában. –Túl hosszú ez az út ahhoz, hogy az ember nemet mondjon. Különben meg azt hittem, hogy útközben felvesszük Alessandrót.

– Fel is vesszük. – Brooke előrehajolt, és megpaskolta Miguelnek, David sofőrjének a vállát. – El kell kanyarodnunk a Sutton Place felé.

David vágott egy grimaszt.

– Nem találkozhattunk volna vele ott?

– Azért Alessandro nem annyira rossz – nevetett Brooke.

– Ó, dehogynem – vigyorgott David.

A Sutton Place Southon egy elegáns, barna kőből épült ház előtt egy alacsony, rendkívül ápolt férfi állt az út mellett, és az óráját nézte. Alessandro Franchetti egykori tévés epizódszínészből lett társasági esküvőszervező, akinek nemrégiben sikerült felkerülnie a New York magazin Top 100 listájára. Bár harminc pár volt a városban ájulatba esve attól, hogy Alessandro tervezi a menyegzőjüket hatalmas költségen, igazság szerint a legtöbb kézfogót Alessandro csapata rendezte. Ő maga csupán két esküvőt vállalt egy évben, és ez volt messze a legjelentősebb, talán egész karrierje során a legjelentősebb esemény. Nem csoda, hogy aggódott. Brooke és David kora őszi esküvőt szeretett volna, és még mindig nem volt meg a helyszín. Szúrja csak el ezt, és soha többé nem dolgozik New Yorkban.

– Szép épület – jegyezte meg David, miközben kikandikált a kocsi színezett üvegű ablakán.

– Az átlag New York-i menyasszony százezer dollárt költ az esküvőjére – mosolygott Brooke. – Van elég pénze a barátunknak.

– Végre! A két New York-i kedvencem – áradozott Alessandro, miközben bekászálódott a sofőr melletti ülésbe. – És annyira örülök, hogy végre mindketten itt vannak. Rengeteg megbeszélnivalónk van.

Felkattintotta az aktatáskáját, kivett belőle egy számítógéppel készített táblázatot, és az orrára illesztett egy fekete teknőckeretes olvasószemüveget.

– Csak egy másodpercig tudom nézni, mert ha egyszerre olvasok és utazom, felkavarodik a gyomrom – jegyezte meg mintegy mellékesen.

David ajka megrándult, úgy mulatott.

– Korán kezdtem a stúdióban – suttogta oda Brooke-nak, és hátradőlt az ülésben. – Talán szundíthatnék egy kicsit.

Brooke oldalba bökte.

– Nem, ne csináld!

Alessandro felnézett, észre sem vette a suttogásukat.

– Nos hát, tudom, mindenki alig várja, hogy kijelöljünk egy dátumot, amilyen gyorsan csak lehet, de maguk nemet mondtak a Pierre-re. Nemet a Four Seasons Pool Roomra. Nemet a Plazára, a St. Regisre, a Yale Clubra és a Frickre. – Hátrafordult, és figyelmesen méregette Brooke-ot és Davidet.

– Van fogalmuk arról, hány szálat kellett megmozgatnom, hogy a Frick egyáltalán szóba jöhessen?

– Az a probléma, hogy mindketten új helyet szeretnénk – mondta David, bedobva minden sármját. – Olyat, ahol még soha nem voltunk.

Alessandro mereven nézett a szemüvege fölött.

– Maguk ketten nyilván jelen voltak minden egyes esküvőn, temetésen, jótékonysági rendezvényen és barmicvón New Yorkban és a környékén. Az ú j nem kis kihívást jelent. – Sóhajtott, és felfújta napbarnított arcát. – Biztos, hogy nem akarják Belcourt-ban vagy a Cliffpointban rendezni?

Belcourt a Billingtonok pazar családi birtoka volt Westchester megyében, és Cliffpoint a negyvenöt szobás nyári lakjuk Newportban. Természetesen voltak a családnak még más ingatlanjai is: egy villa Palm Beachen, egy ranch a Santa Yuez Valleyben és egy palazzo Velencében, de annak, hogy nem valamelyik Billington tulajdonban akarták megrendezni az esküvőt, egy és ugyanaz az oka volt.

– Hm. hogyan is fogalmazzak? – próbált magyarázkodni Brooke. – Anyámnak nagyon fontos, hogy ő legyen a rendező fél.

– Mégis határozottan kizárták Parklandst? Parklands volt az Asgill családi otthon. Három évvel azelőtt ott tartották Brooke nővérének, Liznek a hatalmas és meglehetősen túllihegett esküvőjét. Liz tizenkét hónap múlva elvált a férjétől.

– Anyám nem szereti a rossz előjeleket.

Alessandro levette a szemüvegét, és nagyot sóhajtott.

– Az úristen mentsen meg a menyasszony anyjától. De egyet se féljenek, aranyoskáim, ezt megértem.

Az autó kihajtott Manhattanből, átgurult a George Washington hídon, és New York állam felé vette az irányt. A metropolis gyorsan városokká, majd mezőkké gyérült. Brooke örült, hogy elmenekülhet a nagyvárosból. Mindig is imádta New Yorkot, ott született és nőtt fel, de az utóbbi időben a Nagy Alma kezdett riasztóvá válni. Nem a figyelmet nem szerette, hanem az állandó zaklatást – emberek, akiket nem is ismert, néven szólították az élelmiszerüzletben, kamaszlányok mutogattak rá és kuncogtak, és még halálos fenyegetést is kapott – kezdett kikészülni az egésztől. Kilenc hónap telt el azóta, hogy megismerte David Billingtont, és annak ellenére, hogy ő is Manhattanben született, egészen Európáig kellett mennie, hogy találkozzon vele. Elzászba utazott egy nosztalgiaútra, Franciaországba, hogy meglátogasson egy családot, akiknél egy nyári diákcsereprogram révén lakott elsőéves egyetemista korában. Három napja volt náluk, amikor a háziasszonya, Mrs. Dubois felfedezte, hogy a férjének viszonya van. Brooke azt hitte, hogy ez nem lehet probléma az elegáns francia nő számára, de Mrs. Dubois kirúgta az élete párját. Brooke udvariasan visszavonult, ám mivel nem akart hazamenni, egy hirtelen ötlettől vezérelve Biarritzba vette az irányt. Park Avenue-i lány lévén mindig sportos volt, és szerette a szabad természetet, ezért úgy gondolta, hogy lemegy szörfözni az ottani legendás partokra. Amikor először látta Davidét, a parton állt a szörfruhájában. A férfi azért jött oda, hogy megnézze, nincs-e valami baja. Brooke emlékezett rá, hogy azt gondolta, halványan ismerősnek tűnik. Arra azonban nem számított, hogy New York legkívánatosabb agglegényével szörfruhában, egy felhős, szélfútta napon, az Atlanti-óceán partján fog megismerkedni. Azonnal fellángolt köztük a vonzalom, bár Brooke gyanította, hogy David iránta tanúsított érdeklődése egy hangyányit megemelkedett, amikor a férfi felfedezte, hogy ő is egy nagyon gazdag New York-i család sarja. Ha becsületes akart lenni, ez részben rá is igaz volt. A legtöbb kislányhoz hasonlóan ő is mindig arról álmodott, hogy eljön majd a szép szőke herceg fehér lovon, hogy feleségül vegye, és lám, az ő esetében ez majdnem valóra is vált. Nem mintha pontosan úgy történtek volna a dolgok, mint egy tündérmesében. Amikor visszamentek New Yorkba, a kapcsolatuk első három hónapja teljes titokban zajlott. A randevúik abból álltak, hogy vagy kevéssé divatos brooklyni éttermekben, vagy borzalmasan elegáns hotelokban vacsoráztak olyan távoli helyeken, mint a Hudson-völgy – Brooke néha úgy érezte, mintha egy gazdag nős emberrel volna viszonya. David nem vallotta be nyíltan, hogy tesztelni akarja, mielőtt nyilvánosságra hozza a kapcsolatukat, de a lány tudta, hogy egy olyan férfi esetében, mint David Billington, egyszerűen mások az udvarlás szabályai. Múlt hónapban, Valentin-napon, David elragadta Párizsba. Tulajdonképpen nem pontosan február tizennegyedikén történt a dolog, hanem tíz nappal később, a Davidet Bejrútba és Üzbegisztánba szólító munkának köszönhetően, mégis csodálatos volt. A tetőlakosztály a Bristolban, a bevásárlókörút St-Germaine-ben, ahol David elhalmozta ajándékokkal Saint Laurent-tól, aztán a vacsora a Le Voltaire-ben. Miután visszaértek a hotelba, a férfi drága pezsgőt pukkantott a belvárosra néző teraszukon, amely világító mécsesek százaitól sziporkázott. Brooke-ot mégis meglepetésként érte, amikor David elővett egy gyűrűt a zsebéből, és fél térdre ereszkedett. Még egy éve sem jártak együtt, de az éjszaka olyan tökéletes volt, hogy lehetetlenség lett volna ellenállni. Már majdnem este hét órára járt az idő, amikor végre megérkeztek Duchess megyébe. A fény kezdett eltűnni az égről, a lebukó nap narancs izzással vonta be a tavat. Brooke már járt ott, amikor megnézte a Rhinebeck antik vásárt a gyönyörű régi sublótjaik és aranyozott tükreik kedvéért, és imádta a környék romlatlan természeti szépségét.

– Igazán jó szaga van ennek a helynek – nevetett, és nagyot szippantott a nyitott ablakon keresztül beáramló alkonyi pára és frissen vágott fű hűvös, ropogós illatából. Letértek az útról, és áthajtottak egy fehér kapun, aztán végiggurultak a hosszú, kavicsos kocsiúton, amely egy vadgesztenyékkel szegélyezett tó körül kanyargott. A fák elefántcsontszínű virágpompában álltak. Az út végén, egy rövid mólónál, motorcsónak horgonyzott.

– A tó túloldalán van? – kérdezte Brooke, izgalommal a hangjában.

Mindnyájan kiszálltak az autóból, és felkapaszkodtak a mólóra. David megfogta Brooke kezét, hogy felsegítse. A mólónak lenolajszaga volt. Tíz percig tartott, amíg a csónak átpöfögött a tavon, és végül befordult egy öbölbe, amely fölött hatalmas fehér, brit gyarmati stílusú ház magasodott. Brooke levegő után kapkodott.

– Hát nem lenyűgöző? – vigyorgott Alessandro, drámaian széttárva a karját. – Amikor odaérünk, látni fogják, hogy egy kicsit kopott, de szeretném, ha használnák a fantáziájukat.

– Nekem kifejezetten tetszik, hogy nem tökéletes – biztatta David, ahogy bekanyarodtak a kikötőbe.

Brooke kuncogott.

– Anyád is így fogja látni?

– Ha nekünk tetszik, neki is tetszeni fog – közölte David, de nem úgy hangzott, mint aki teljesen meg van győződve a kijelentéséről. – Különben pedig imádom ezt a helyet. Elzárt, csendes.

Alessandro összecsapta a kezét.

– Pontosan így gondolom, drágám. A paparazzók rá fognak szállni erre az esküvőre, ezért minden tőlünk telhetőt el kell követnünk, hogy biztonságban legyünk. Ez az ideális megoldás. Már a helyi seriffel is beszéltem, aki előzékenyen beleegyezett, hogy repülési tilalmat rendel el a tó fölött az esküvő idejére, úgyhogy a lesifotós helikopterek elfelejthetik az egészet. Nos, David, tudom, hogy az édesanyja templomi esküvőt akar…

– Katedrálisit – mosolygott Brooke.

– De már beszéltem James atyával, a lelkipásztorral a templomból, ahová a családjuk jár. Ő keresztelte meg a családjuk két generációját, ha jól tudom? Nos, boldogan összeadja magukat itt, ami nyilván az édesanyja megelégedésére fog szolgálni.

Alessandro most Brooke-hoz fordult, és megérintette a karját.

– És maga, drágám, tudom, hogy valami meghitt helyet szeretett volna…

– De hiszen ez gyönyörű – szakította félbe a lány. –Nagy, de gyönyörű.

A kikötőtől a kerten át felsétáltak a házba. Az épület közelről még lenyűgözőbb volt. A hatalmas előcsarnok boltíves mennyezete tizenkét méterre magasodott föléjük.

– Hűha! – kiáltott fel David egyszerűen.

Alessandro megfogta Brooke vállát, és a tó felé fordította a lányt. Narancsszínű fodrok izzottak a vízen a lemenő nap fényében.

– Nézzen át oda, a tó nyugati oldalára – mondta Alessandro, és a nyírott kertekhez csatlakozó pázsitra mutatott. – Látja, ahogyan lejt? Ez egy természetes amfiteátrum. Arra gondoltam, lehetnének nagyon egyszerű cseresznyefa padok, virágsziromszőnyeg helyettesíthetné a templomhajót, és az esküjüket úgy mondhatnák el, hogy közben kitekintenek a vízre.

Brooke egy pillanatig hallgatott, elképzelte a jelenetet.

– Mit gondolsz, Brooke? – kérdezte David.

Amikor a lány odafordult hozzá, könny csillogott a szemében.

– Egyszerűen hihetetlen.

David magához húzta.

– Felszínre tört a menyasszonygén – suttogta.

Alessandro egy kicsit elsétált tőlük, és közben, mint egy idegenvezető, folytatta a szóáradatát.

– A ház régebben egy nagyon gazdag manhattani család tulajdona volt, azt hiszem, bányászatban vagy miben voltak érdekeltek. Most egy oktatási tröszté, de többször használták filmekhez a múltban, az egyikben Johnny Depp játszott, már nem emlékszem, melyikben. Különben ne aggódjanak a kissé fáradt külsejéért. Az exbarátom hollywoodi díszlettervező, és még mindig beszélő viszonyban vagyunk. Azt hiszem, ki tud találni valami nagyon különlegeset.

David és Brooke visszafogott mosolyt váltott Alessandro gyorstüzelő monológja hallatán.

– Nem szeretnénk túlságosan a fellegekben járó ötletet, Alessandro – mondta Brooke. – Semmi Elfújta a szél-fantázia, oké?

– Nos, ha valami szokatlant képzelünk el, esetleg egy alkonyati esküvőt? Fáklyákkal szegélyezhetnénk az ösvényt a tó körül, és egy rózsaszirmokkal borított kis csónakban hozhatnánk át magukat a ceremóniára.

– Alessandro, semmi dráma, emlékszik? – dorgálta meg Brooke kedvesen. – Bár az ötlet nagyon is tetszik, hogy kora este házasodjunk össze. Mikorra lehet megkapni a helyet?

– Nagyrészt bármikorra – mondta Alessandro, és bizonytalanul csapkodott a kezével. – Egy őszi esküvő tényleg káprázatos lenne. El tudják képzelni azokat a fákat ott, ahogy a skarlátvörös leveleik csillognak? Ó, de ha reálisan gondolkodunk, egy szeptemberi esküvő borzasztó szoros dátum lenne. Úgy értem, Brooke, mire a ruhája elkészül, három-négy hónap minimum, több is, ha sok-sok Lesage gyöngyözést szeretnénk. Ismerek egy menyasszonyt, akinek el kellett halasztania az esküvőjét, olyan sokáig tartott a hímzés.

– Ami azt jelenti, hogy a következő tavaszt vagy nyarat vehetjük számításba? – kérdezte Brooke elgondolkozva. – A telek gonoszak lehetnek itt fönt, és nem szeretném túlságosan megnehezíteni az utazást a vendégek számára.

– Határozottan egy éven belül akartuk az esküvőt – mondta David, Brooke-ra nézve.

Alessandro udvariasan köhintett.

– Talán kettesben hagyom magukat néhány percre – mondta.

– Mit gondolsz? – kérdezte a lány, amikor Alessandro hallótávolságon kívül került.

– Borzasztóan tetszik.

– Ó, drágám, annyira örülök, hogy ezt mondod? –áradozott Brooke, és mint egy kislánynak, felderült az arca. – Ez a tökéletes tavaszi helyszín, igaz? Szagolj csak bele a levegőbe. Új kezdetek.

Látta, hogy David elnyom egy kis csúfondáros mosolyt. A férfi túl udvarias volt, hogy elnevesse magát. Átfogta a karjával Brooke derekát.

– Tökéletes.

– Bár nagy, nem? – tipródott Brooke, az ajkát harapdálva. – Az a sok szöveg az amfiteátrumokról.

– Rengeteg vendégünk van.

– A szüleidnek rengeteg vendége van – javította ki a lány.

Brooke a Halak jegyében született, igazi romantikus lélek volt; talán ez vonzotta a könyvekhez. Úgy képzelte, hogy az esküvőjén a tündérmesék összes velejárója szerepel majd – a gyönyörű fehér ruha, a hatalmas torta –, de mindig bensőséges ünnepségként gondolt rá, amely olyan emberek előtt zajlik, akiket ismer és szeret. A legkevésbé sem akart cirkuszt.

– Mi volna, ha elszaladnánk a városházára, és csak úgy megesküdnénk? – kérdezte szenvedélyesen.

David lassan a fejét rázta.

– Tudod, hogy nem tehetjük.

Brooke ránézett, és szomorúságot látott a szemében; Davidet az elvárás súlya nyomasztotta, amit az idő nagy részében jól viselt. Lehet, hogy most éppen televíziós riporter, de nem ebben látták a jövőjét. Komoly magazinokban már úgy kezelték, mint a Fehér Ház egyik várományosát, holott szemernyi politikai gyakorlata sem volt. Az esküvőjükről évekig beszélni és írni fognak; sok tekintetben fontos volt tehát, hogy cirkusz legyen, még ha nem is olyan, ahol három porondon egyszerre folyik az előadás.

– Drágám, biztos vagy benne, hogy készen állsz erre? – kérdezte halkan.

Brooke belenézett szerelme mélykék szemébe, és nem tudta elhinni, hogy David a világ összes nője közül őt választotta.

– Úgy érted, átléptem-e a pontot, ahonnan nincs visszatérés? – kérdezte.

– Nem. Úgy értem, készen állsz-e arra, hogy Billington-feleség légy?

Brooke érezte, hogy borzongás fut végig rajta, és azon tűnődött, vajon a levegőben érződő hűvösségtől van-e.

– Állhat-e valaki valaha is készen arra, hogy Billington-feleség legyen? – sóhajtott. – Nem tudom, hogy én készen állok-e. Ki tudná? De egyet tudok: arra készen állok, hogy hozzád menjek feleségül.

David arcát széles vigyor derítette fel.

– Ez elég nekem – nevetett, és lehúzta Brooke-ot a fűbe.

3.

Liz Asgill az üvegliftben állt, amely a városközpont pazar látványossága, a Somerset Tower nyugatra néző falán járt, és megnyomta a „Tetőlakosztály” feliratú fényes krómgombot. Amint a lift emelkedni kezdett, Enrique Gelatihoz, Manhattan legkeresettebb hajfestő mesteréhez fordult.

– Harminc másodperc alatt tesz meg negyvenhárom emeletet – dorombolta, miközben az éjszakai Manhattan eltűnt alattuk, majd eléjük tárult a Central Park feketesége, a körülötte sárga dongókként cikázó taxikkal. – Ez a liftek Ferrarija, nulláról hatvanra gyorsul fel két és fél másodperc alatt.

– Remélem, a wellness szalon legalább ilyen jó – jegyezte meg Enrique szirupos spanyol-kubai akcentussal. – Az Asgill's nem igazán jó név, nem gondolja? Az Asgill's nem a La Prairie, szerintem.

Liz elfordult, és kényszeredetten mosolygott. Enrique közismerten nehéz fickó volt, de elnézték neki, mivel zseninek tartották a saját szakmájában. Szenzációsan értett a barnákhoz, még jobban a szőkékhez, a Park Avenue hercegnőinek fele neki köszönhette csodálatos mézszínű sörényét. Liz még egy közismert névről is tudott, aki hathetente eljárt hozzá a muffját színeztetni. Nem csoda, hogy a várólista három hónap hosszúságúra nyúlt a Madison Avenue-i szalonban. Ahogy az Allure magazin már többször fogalmazott: „Könnyű egy Enrique Gelati-szőkét felismerni, de lehetetlen a mesternél időpontot szerezni.”

– Azt hiszem, meg lesz lepve a wellness szalontól – mondta Liz magabiztosan. – A Skin Plus márkának semmi köze az Asgill's céghez. Csupán arról van szó, hogy a cég pénze biztosítja számunkra a hátteret.

Melegen mosolygott. Belül majd szétrobbant, de meg kellett tartania a férfit magának. A Skin Plus Spa megnyitásáig már csak egy hónap volt hátra, és ha Enrique lenne a szalon kreatív igazgatója, az igazi nagy húzást jelentene.

Eltérően sok sikeres üzlettől, Liz Asgill legutolsó szellemi gyermeke nem egy apró, hanem egy nagyon nagy, nagyon ambiciózus ötletből született. Elhatározta, hogy létrehozza a Skin Plust mint az Asgill's új, a piac felső rétegének szánt „gyógykozmetikai ágát”, amely olyan távol esik a slampos, sikertelen családi márkától, mint egy Rolls-Royce a lovas szekértől. Az volt a terve, hogy nem egy szépségápolási termékcsaláddal rukkol elő, hanem egy olyan szenzációs, olyan exkluzív wellness szalonnal, amely beszédtéma lesz egész Amerikában. Eddig jól ment a dolog. A szalonbelsőt Kelly Wearstler tervezte, Liz a thaiföldi Chiva-Somból csábított el wellness terapeutákat, és hajfestők és hajvágók John Barrettől és Frédéric Fekkaitól dezertáltak, hogy nála dolgozzanak. Csupán egyetlen probléma maradt. Liznek egy sztár, egy nagy nevű kreatív igazgató kellett a fodrászszalonjába, lehetőleg olyan, aki híres ügyfelek hosszú sorát hozza magával. Ebben városban életbevágóan fontos volt, hogy legyen egy ismert neved, mert a New-Yorki nők hihetetlenül státustudatosak. Liz fel tudott sorolni vagy egy tucat társasági hírességet az Upper East Side-ról, akik kilencvendolláros helyi fodrászokkal vágatták a hajukat, de a barátnőiknek azt mondták, hogy vajszőke bozontjuk Sally Hershberger munkája.

A liftajtó surrogva kinyílt. Kiléptek a Somerset Tower legfelső emeletét elfoglaló 2500 négyzetméteres térbe, abba a térbe, amelynek a megszerzése Liznek hat hónap kíméletlen alkudozásába került. Enrique szeme tágra nyílt, amikor meglátta, és bár megpróbált közönyt színlelni, Liz megesküdött volna, hogy le van nyűgözve.

– Üdv a mennyországban – mondta a nő, és körbemutatott a karjával.

Besétáltak egy átriumba, ahol velencei üvegből készüli kupolás mennyezet, ezüst-és elefántcsontszínű selyemtapéta és egy hosszú fehér bőr recepciós pult emelte a hely lényét. Liz bevezette Enriquét egy balról nyíló nagy helyiségbe.

– Ez lesz a szalon várószobája – magyarázta.

Ötször festették át, mire eltalálták a fehérnek pontosan azt az árnyalatát, amellyel Liz végre elégedett volt.

– A wellness és fodrászszalon helyiségei balra és jobbra nyílnak. A bioétterem arra van – mondta, és egy elefántcsontszínű folyosóra mutatott. – Minden zónában van egy pezsgő-és gyümölcslébár és VIP-helyiségek. A hajfestő stúdió itt van fent – folytatta, az üvegtető felé intve. – Nappal, magától értetődően, fantasztikus a lény, ami, azt hiszem, rendkívül fontos magának.

Enrique bólintott.

Liz érezte, hogy sistereg benne az izgalom, miközben a szalon többi részével is eldicsekedett. Karrierje során először követhetett végig egy elképzelést a fogantatástól a szárnyra bocsátásig, ami az elmúlt öt év alatt annyi idejét és energiáját emésztette fel, hogy ráment a házassága; de Liz tudta, hogy a siker áldozattal jár. Hat százalék érdekeltsége volt az Asgill Cosmetics cégben, amely óvatos becslések szerint is közel húszmillió dollárt ért, de az üzletrésze egyfolytában veszített az értékéből. Apja halála óta az Asgill Cosmetics lefelé menő spirálba került. Most a bátyja, William volt a vezérigazgató, és úgy tűnt, hogy bármibe fog is, képtelen megállítani a rothadást. Liz tudta, hogy ő az egyetlen, aki elég rátermett, hogy megmentse a céget, és ezt a wellness szalont szánta a végrehajtás eszközéül. Megpördült tizenkét centis cipősarkán, hogy szembenézzen Enriquével. Az idegenvezetés előtt két órát töltött azzal, hogy udvariassági körökkel és bókokkal behízelegje magát nála a vacsora alatt. Eljött az idő, hogy rátérjenek az üzletre.

– Van egy ajánlatom: szeretném, ha idejönne, és maga lenne a fő szám a szalonban. Heti három napot dolgozna itt – mondta.

Enrique kihúzta a hosszú fekete lófarkát a gumiból, és a vállára rázta a haját.

– Liz, mondtam magának a vacsoránál, hogy nagyon elfoglalt vagyok. Nyilván el tudja képzelni, hogy a telefonom megállás nélkül cseng, egymás után kapok ajánlatokat olyan emberektől, mint maga.

Liz elgondolkozva összeszorította az ajkát.

– Hát ez érdekes, mert annak fényében, ami a szalonjában történik, szerintem az ajánlatom rendkívül vonzó Egy mentőcsónak, mondhatnám.

Enrique a homlokát ráncolta.

– Nem értem magát.

– Úgy hallom, Gary nincs túl jól – jegyezte meg Liz közömbösen.

Gary Eisen hosszú ideje Enrique menedzsere és támogatója volt.

– Semmi baj Garyvel – mondta Enrique, és hátralökte fekete haját. – Jelenleg a nyugati parton van, hogy ingatlant keressen egy Los Angeles-i szalonhoz.

– Valóban? Én azt hallottam, azért van a nyugati parton, hogy bejelentkezzen az ígéretek rehabilitációs klinikára.

– Baromság – csattant fel a férfi védekezően, de a szeme pánikról árulkodott.

Liz mosolygott, élvezte a pillanatot: a tudás hatalom, és eltökélte, hogy az előnyére fordítja, amit tud. Az elmúlt hónapban megnézette Enrique üzleti ügyeit egy vállalati ügyekben szaglászó nyomozócsapattal, és azt találta, hogy a szalon, Enrique népszerűsége ellenére, szánalmasan rosszul működik. A terveiket, hogy elindítsanak egy Enrique hajápoló termékcsaládot, nem tudták valóra váltani, és a nevetségesen kis haszon arról árulkodott, hogy Gary pénzt síbol el, hogy fedezze költséges kokófüggőségét és brazil fiúprostituáltak iránti szenvedélyét.

– Enrique, szembe kell néznie a tényekkel. Soha nem fog komoly pénzt csinálni csupán egyetlen szalonnal, függetlenül attól, hány híresség szerepel a kliensei listáján, különös tekintettel arra, hogy a szalont rosszul vezetik. A nagy pénz a termékcsaládokban van, abban, hogy húszdolláros színező sampont tud eladni clevelandi titkárnőknek. De… – Liz mély lélegzetet vett. –Mindketten tudjuk, hogy senki sem akar együttműködni magukkal a termékek előállításában, mert maga és Gary kiszámíthatatlanok.

– Ribanc. Hogy merészeli? – sziszegte a férfi. – Tizenöt évembe került, hogy saját szalonom legyen. Mindenért megdolgoztam, amim van. Én az enyémet nem egy gazdag apucitól kaptam.

A kis latin fasz keménykedni próbál, gondolta a nő, de hát Liz nem a kedvességüzletben dolgozott. Örült, hogy a férfi fölé tornyosul tűsarkú cipőjében. Kéz a csípőn, élénkvörös ajak, tökéletes megfélemlítés.

– Figyeljen ide – mondta egyenletes hangon. – Segíteni próbálok magának. Semmi kétség, az üzlete tönkremegy. Két-három év múlva ismét Miamiban fogja találni magát, hajfestő lesz, aki egyszer nagy volt New Yorkban, de ma csupán az iparág egy újabb áldozata. És akkor mindaz a kemény munka, amit befektetett, tökéletesen hiábavalónak bizonyul.

Enrique néhány másodpercig nem szólalt meg, látszott, hogy küzd, mit válasszon, a haragot, amiért így beszéltek vele, vagy Liz segítségét, amelyre nagy szüksége volt. Végül megadóan széttárta a karját.

– Mit javasol? – kérdezte legörbülő szájjal.

– Az ajánlatom, hogy kivásárolom Gary Eisen üzletrészét. Maga két napot dolgozik a szalonjában, és hármat itt a Skin Plusban. Közben a csapatom egyik tagja vezeti az Enrique szalont, megnöveli a jövedelmezőségét, és az Asgill's kibocsát egy licencet a maga nevére egy Enrique termékcsaládhoz, amelyet őszre bevihetünk a drogériákba.

Természetesen ez Liz elképzelésének csak egy részét jelentette. Annyira büszke volt a teljes részletességgel kidolgozott tervére, hogy legszívesebben kitálalta volna az egészet: hogy tizenkét hónap múlva becsukja a szalont a Madison Avenue-n, és Enrique vállalkozását beolvasztja a Skin Plus Spába. Már arra is megvolt az elképzelése, ki veszi meg az Enrique szalon remek Madison Avenue-i ingatlanának bérleti jogát – és aztán kicseszheti a férfit a licencmegállapodásból, és visszaküldheti az arrogáns kis balfácánt Miamiba, a golyóival egy zsákban.

– Meg kell gondolnom – mondta Enrique, próbálva megőrizni a méltóságát.

– Megfelel, ha hétfőig adok haladékot?

Lent az utcán Liz figyelte, ahogy Enrique eltűnik egy várakozó autóban. Felnézett a Somerset Tower tetejére, az éjszakai égbe nyúló megvilágított üvegszilánkra. Az adrenalin még mindig száguldott a vérében; egy üzleti megállapodás izgalma rendszerint ezt váltotta ki belőle. Kizárt dolog, hogy most hazamenjen aludni. Pontosan tudta, mire van szüksége.

Leintett egy sárga taxit, a kocsi lámpája fényt loccsantott az úton csillogó pocsolyákra. Beült, és utasította a sofőrt, hogy vigye Clintonba. Belesüppedt az ülésbe, elővett egy kozmetikai törlőkendőt a táskájából, és gondosan letisztította a sminket az arcáról. Felcsattintott egy púderkompaktot, és az arca üres vásznára bámult. Szőke haját rövidre vágták. A szeme kicsi volt, az orra túl keskeny egy balul sikerült plasztikai műtéttől, amelyet a kilencvenes évek közepén végeztetett, de széles érzéki szája és telt ajka az összbenyomást vonzóvá, mutatóssá és erőteljessé tette. Az emberek gyakran hasonlították anyja fiatalkori énjéhez, amiről Liz tudta, hogy nem éppen bók, különösen, hogy az apja, Howard, nevetségesen jóképű férfi volt. Meredith több fokkal lejjebb állt a vonzóságskálán, viszont a családja pénzben dúskált. Így működött ez az ő világukban.

Elővett egy rúzst, és sötét vörösesbarna csíkot húzott az ajkára; azonnal másképpen, sokkal szexisebben hatott. Liz elmosolyodott a kozmetikumok hatalmán, amely meg tudja változtatni az arcod, az identitásod. Újabb tégelyt vett elő a táskájából. Asgill's hajzselé volt; belemártotta a kezét, majd a hajára kente, amelyet szorosan a fejére tapasztott.

Felpillantott, és látta, hogy a taxisofőr figyeli, és a szeme egyre jobban elkerekedett az utasa átalakulásától. A párás szemű és csillogó ajkú elegáns nő – tipikus jól ápolt manhattani üzletasszony – harminc másodperc alatt futurisztikus cicababává alakult. Amikor megérkezett az úti céljához, kiszállt a taxiból, és szó nélkül átnyújtott a sofőrnek egy húszdolláros bankjegyet.

Liz a járdán állt, és rámosolygott a Vörös lábak bár neonreklámjára. A hely igazság szerint a régi Clinton része, gondolta. Hosszú évekig Clinton számított New York leghírhedtebb környékének: szegény ír bandák és fehér aljanép élt együtt viszonylagos nyomorban. A Pokol konyhája: így hívták, mielőtt Giuliani kitakarította a várost. Most már középosztálybeliek kezdték látogatni, de a zenészek, művészek és diákok szép lassan továbbköltöztek, és ha tudtad, hol keresd, még mindig rábukkanhattál a lecsúszott-koszos New York ízére, a városéra, amelytől Liz mindig izgalomba jött. Sok időt töltött Londonban és Párizsban a cég jóvoltából, de egyetlen hely sem bűvölte el úgy, mint a szülővárosa.

A klubba fémajtó vezetett. Emberek álltak az utcán, dohányoztak, egy transzvesztita füstkarikákat fújt az éjszakai levegőbe, egy pár veszekedett. Lizt a Nagy-Alma csupa ismerős látványa és hangja vette körül. Lement a lépcsőn, és betette a kabátját a ruhatárba, majd megállt a nagyterem bejáratánál, hogy ellenőrizze a tükörképét és összeszedje magát. Tudta, mire számíthat; már járt a klubban néhány hónappal azelőtt. Egyik aranyszabálya úgy szólt, hogy sose látogasd ugyanazt a helyet rendszeresen, de ezt a bárt kedvelte. A beengedő kitárt előtte egy hangszigetelt ajtót, és Lizt elborította a dübörgés. A klub egyetlen hatalmas föld alatti helyiségből állt, amely zsúfolva volt izzadó és a fülsiketítő zene hangjaira mozgó, vonagló testekkel. Reflektorok villódzó és örvénylő fénye cikázott. A terem sötétvörös fényben fürdött, a falak lüktettek és rázkódtak, amitől Liz úgy érezte, mintha egy gigantikus vadállat belsejében sétálna. Keresztültörtetett a tömegen, leült a feketeüveg-bár végénél, és derékszögben a terem felé fordult; így megfigyelhette, mi folyik, anélkül hogy magára vonta volna a figyelmet. Odabólintott a modellnek is beillő mixernek, rendelt egy szimpla skót whiskyt, és visszakívánta az időt, amikor még rá lehetett gyújtani egy cigarettára.

Miközben ízlelgette az alkohol forróságát a szájában, figyelt. Csak felületesen hallgatta a zenét, mert nem ezért volt itt. Tíz perc telt el, mire meglátta a férfit. Magas volt, jóképű, egy kicsit zilált, talán festő. De amikor a szemük találkozott, Liz felismerte a pillantást a szemében.

– Meghívhatom egy italra? – kérdezte a férfi, túlkiabálva a zenél.

Liz picit elmosolyodott, és megrázta a fejét.

– Nem maradok.

A férfi leült mellé, rákönyökölt a bárpultra, és közben egyfolytában nézte. Liz nem bánta a szemérmetlen közeledést, sőt, igazság szerint élvezte. Lassan kiegyenesedett, keresztbe tette hosszú lábát, és közben figyelte a férfi reakcióját. Liz nem volt olyan szép, mint a húga, Brooke, de világéletében szexis volt. Keménysége, okossága, szexuális tapasztalata – ki tudja, mi vonzotta a férfiakat? De az auráját, az illatát csupán a megfelelő – vagy a nem megfelelő? – férfi volt képes megérezni.

– Russ vagyok. Russ Ford.

– Hello, Russ – köszöntötte Liz.

A terem túlsó vége felé bámult, közömbösséget, sőt enyhe bosszúságot színlelve. Az egész csak színház volt, játék. Jól ismerte a férfiakat. Sokszor volt már hasonló helyzetben, és a tapasztalat arra tanította, hogy a jóképű fickók, mint Russ, az ilyen bánásmódot kedvelik. Várt, ízlelgette a pillanatot. Meg fog szólalni, gondolta, bármelyik pillanatban… most.

– Nem vesz rólam tudomást?

Pontosan, gondolta Liz.

– Mit néz rajtam? – kérdezte, de változatlanul nem pillantott a férfira.

– A gödröt az állán – mondta Russ. – Nekem is van. Vajon honnan lesz?

– Ott keletkezik, ahol az ember állkapcsának jobb és bal oldala nem csontosodott teljesen össze. Mendel-féle örökletes vonás.

Liz belekortyolt az italába, és figyelte, hogyan reagál a férfi.

– Micsoda?

Liz megérintette a gödröcskét az álla alján.

– Ez egy domináns gén. Nekem nem volt szerencsém. A húgom megúszta.

– Azt mondta Mendel-féle örökletes vonás? – nevetett a férfi lassan. – Maga aztán okos lány.

Choate Rosemary Hall. Princeton. Wharton Business School, gondolta Liz. Ez a férfi a feléről sem hallott.

– Elnézést, nem értettem a nevét – mondta Russ.

– Nem is mondtam meg.

Liz most csillogó szemével a férfit vizsgálta, részletesen tanulmányozta az arcát, és érezte, hogy egyre nedvesebb lesz a lába közt. Ez a Russ jóképű, igazán jóképű, mint egy köszönőember az Abercrombie & Fitch áruházban. Nem több huszonöt-huszonhat évesnél. Napbarnított bőr, borostapaca az állán. Magabiztosnak, mii arrogánsnak tűnik. Alig várja, hogy kihívás elé állítsa, hogy élcelődhessen vele. Liz tudta, hogy jól választott; a fickó pontosan az a típus volt, aki reagál rá. Akkor minek hívjam magát?

Liz szünetet tartott, átsuhanó mosollyal.

– Lisának.

– Oké, okos, aranyos Lisa. Bocsássa meg az arcátlan kérdést, de mit keres maga egy ilyen helyen?

– Egy ilyen helyen?

– Egy kurváktól és transzvesztitáktól nyüzsgő helyen?

– Ez igaz? És maga melyik kategóriába tartozik?

A férfi kuncogott.

– Attól tartok, egyikbe sem – mosolygott. – Itt lakom egy köpésre. Olcsó, és le vagyok égve. Az ilyen bárok illenek hozzám. Na és magával mi a helyzet?

– A közelben dolgozom – hazudta Liz.

– Mivel foglalkozik?

Liz elnyomott egy mosolyt, és azon tűnődött, mit szólna ez az alak, ha azt mondaná, hogy éppen most jött egy huszonötmillió dolláros wellness szalonból, amelyet megnyitni készül; nem tudta, hogy ettől jobban vagy kevésbé válna kívánatossá a férfi szemében.

– Olyasmikkel, amiket szeretek elfelejteni, ezért iszom whiskyt.

A férfi nevetett.

– Imádom a titokzatos nőket. Meghívhatom az italra?

Mi értelme volna ezt tovább húzni, gondolta Liz. Még több játék, még több Scotch? Miért ne mozduljon rá most rögtön a vadra?

Egyenesen a férfi szemébe nézett.

– Csak ha hajlandó megbaszni.

Úgy tűnt, mintha a fickó szeme egy kicsit fényesebben csillogna a sötét vörösségben, az arca nem árult el meglepetést, csupán az ajka jobb sarka rándult meg egy kicsit. Liz felállt, és ahogy megmozdult, végigfuttatta az ujja hegyét a férfi farmerján. Egyszerűen megfordult, és elindult a kijárat felé. Nem kellett hátranéznie, hogy tudja, a férfi követi. Amióta elvált Walter Bakertől, egy szállodatulajdonostól, akit kamaszkora óta ismert, arra a meggyőződésre jutott, hogy nincs szüksége kapcsolatokra. Nem érdeklik az életét halvány érzelmekkel feldúló komplikációk. Viszont a szexet akarta, szüksége volt rá. Feltöltötte energiával.

A férfi utolérte, amikor elhagyták a klub dübörgő nagytermét.

– Menjen tovább – suttogta Liz nyakába. – Tudok egy helyet odalent.

Bekormányozta a lányt egy folyosóba, majd le egy rövid lépcsősoron, amely egy „Személyzet” feliratú ajtóban végződött. Mögötte sötét, feketével burkolt parányi szoba rejtőzött. Az egyik sarokban egy Formica zuhanykabin és egy beépített fehér kerámia mosdótál állt. Liz hallotta, hogy a háta mögött kattan az ajtó zárja, aztán érezte, ahogy a férfi keze ráfonódik a derekára. Ahogy az ajka belesüpped a nyaka meleg bőrébe. Megpördült, hogy szembenézzen vele. A férfi ajka a fülcimpáját cirógatta, aztán vadul lecsapott a szájára. A nyelve összegabalyodott Lizével, és a lány megérezte a saját rúzsa ízét. Russ fantasztikusan csókolt, és az érintése majdnem olyan szakértő volt, mint Lizé. Felrántotta a lány ruháját, és egyetlen mozdulattal lehámozta róla a harisnyát és a tangát. Miközben az ajka súlyosan és sürgetőn tapadt Lizére, fellökte a lányt a mosdó szélére, felrántotta a lábát a földről, és a kezével széttárta a combját.

Liz felnyögött, ahogy lehúzta a cipzárt a férfi farmerján. Russ benyomta a kezét Liz topja és melltartója alá, mire a lány melle kibuggyant. Liz vágytól hajtva áthúzta a topját a fején. A férfi kikapcsolta a melltartóját, amely lecsúszott a derekáig. Kezével a lány egyik mellét dörzsölte, aztán az ajkát a barna mellbimbójára tapasztotta, amely azonnal megnőtt és megkeményedett a szájában. Miután kivett egy óvszert a zsebéből, úgy lökte le a farmerját a földig, mintha fehéren izzó vas sütné a bőrét.

Liz feneke alá tette a kezét, és közelebb húzta magához. A lány érezte reszelős ujjhegyét a bőrén.

Sokszor tapogatták már munkáskezek. Felhördült, amikor a férfi vastag, kemény farka belehatolt. Russ keze feszesen tartotta, miközben gyors mozdulatokkal egyre mélyebben döfködte.

Liz beleharapott a férfi vállába, és azzal válaszolt neki, hogy fel-, majd hátrahúzta a térdét, hogy Russ teljesen betölthesse.

Felkiáltott, alig vette észre, hogy a férfi sürgető keze kinyitja a csapot a háta mögött. Amikor megérezte a hátán leömlő vizet, maga mögé nyúlt, hogy belemártsa a kezét a hideg folyadékba. Rásimogatta a vizet a férfi arcára, közben hagyta, hogy Russ az ujjait szopja.

– Gyorsabban – nyögte, és hátrafeszítette a fejét, amíg az bele nem koccant a tükörbe.

Egyre sebesebben szedte a levegőt, ahogy közeledett az orgazmushoz. Belemarkolt a férfi sűrű, durva szálú hajába, közben görcsös rezzenések futottak szét a teste mélyéről minden idegvégződéséhez.

– A francba – rándult össze a férfi, egész testében reszketve, ahogy felrobbant Lizben.

Miközben lassan kicsúszott a lányból, Liz mélyen beszívta a levegőt, hogy szabályozza a légzését. Lehunyta a szemét, hogy élvezze a csodálatos érzést, ahogy a férfi vastag farka visszahúzódik, míg végül a hegye csiklandva kibújik a pinájából.

Lecsusszant a mosdótálról, felvette a földről ledobott harisnyanadrágját és tangáját, és belelépett a cipőjébe. Ránézett a férfira; minden izgalom elszállt belőle, mint a levegő egy kipukkadt luftballonból, mintha a szobát megtöltő elektromosságot kikapcsolták volna. Nem maradt ott más, mint egy lihegő huszonvalahány éves, bokáig letűrt nadrágban, összepödörödött kondommal a farkán. Liz majdnem felnevetett. Szóval a pasi jóképű.

De ez általában nem számított. Nem olyasvalakire vadászott, akit aztán egész életében nézni lesz kénytelen.

– Mennem kell – mondta, és lesimította a ruháját.

A férfi megérintette a karját, amikor megpróbált eloldalazni mellette.

– Csak viccelsz, ugye?

– Ma este nem.

– De… de hol laksz? – kérdezte Russ. – Hadd jöjjek veled.

Liz lassan mosolyra húzta a száját, és megrázta a fejét. Amikor kinyitotta az ajtót, megfordult, hogy még egyszer a férfira nézzen. Íme, a harmadik névtelen, arctalan baszása ebben a hónapban. Ez a fickó jó volt, nagyon jó. Milyen kár, hogy soha többé nem fogja látni.

4.

Paula Asgill mosolygott magában, miközben hátradőlt a habos vízben, és a nyitott fürdőszobaajtón keresztül kipillantott a Billingtonok csodálatos vidéki birtoka, Belcourt egyik fényűző vendégházára. Először csalódott volt, hogy nem a központi épületben helyezték el őket, amely a vendégház szép ólomüveg ablakán keresztül odalátszott a távolból, de most, hogy itt volt, tudta, hogy társasági aranykincsre lelt. Éveken át kénytelen volt hallgatni a jó összeköttetésekkel rendelkező Upper East Side-i barátnői dicsekvését a legendás belcourti partikról, amelyeken részt vettek: hogy milyen ámulatba estek a bálterem 17. századi csillárjától, hogyan siklottak az olimpiai méretű úszómedence fölé épített táncparkett fényes padlóján, vagy hogyan látogatták meg az ötvenezer üveget rejtő borospincét, amelyből Cháteau Pétrus, Mouton Rothschild vagy d'Yquem csörgedezett a poharakba végtelen folyamban. Évekig ott kellett állnia, és tűrnie kellett, de most elérkezett a bosszú ideje.

Paula kilépett a lábakon álló fürdőkádból, és egy bolyhos fehér törülközőt csavart halovány, ruganyos teste köré. Holnap már ő is tud majd mindarról regélni, sőt, annál többről is. Igen, a barátnői ismerték Belcourt belső berendezését és bútorait, de vajon hánynak voltak információi a nagyszerű birtok vendégházairól, a négyezer hektáros területen szétszórt, kizárólag a Billington család tagjai számára fenntartott tizenkét pazar mini udvarházról? Vajon a kínzói közül hány tudná leírni a kandallók fölött függő csodás Stubbs-festményeket? A cornwalli edényeket a pici francia konyhában, a levendulaillatú Porthault ágyneműt az ágyakon, vagy a virágzó cseresznyefák látványát a keleti ablak előtt? Egy sem. Ez felbecsülhetetlen értékű társasági muníció volt, és Paula alig várta, hogy New Yorkban elpufogtathassa. Szinte még arra is hajlandó lett volna, hogy a ma esti partiról lemondjon, csak hogy minél előbb láthassa a barátnői arcát. Szinte.

Besétált a halvány őszibarackszínű hálószobába, hagyta, hogy a törülköző a padlóra csússzon, belebújt fekete csipke Dior alsóneműjébe és selyemköntösébe, aztán hátrahanyatlott a ropogós ágyneműn, és élvezte a jó szerencséjét. A pillanat majdnem tökéletes volt; az egyetlen bosszúságot a szoba körül zümmögő kis légy okozta. Paula a kezével csapkodott felé, és összerázkódott. Bármilyen rovarnak vagy kórokozónak már a gondolatától is fizikai rosszullét fogta el. Szorosan összehúzta magán a köntöst, és odaszaladt a nyitott ablakhoz, de visszarettent, amikor megérintette a fémkilincset. Mi ez? Rozsda? Semmi kockázatot nem akart vállalni, így az öltözőasztalhoz rohant, kivett egy üveg kézfertőtlenítői a neszesszeréből, és alaposan bedörzsölte vele a kézéi. A légy ekkorra már elrepült, de sikerült tönkretennie Paula hangulatát.

Az asszony visszasétált a nappaliba, ivott egy korty kamillateát, hogy megnyugodjék, és közben azon tűnődött, miért érzi most olyan izgatottnak, olyan idegesnek magát. Nem lehet csupán a várakozás az oka, amely Brooke és David mai eljegyzési partija miatt elfogta; végül is ez nem több egy esti programnál, nem igaz? De legalább megvan a ruha, a dögös ruha, mosolygott magában, és hátrapillantott az ajtó mellett függő hosszú, halvány ibolyakék estélyire. Abban a pillanatban, hogy bejelentették a Belcourt-partit, Paula szétküldte a személyes fullajtárjait Bendel's-hez és Bergdorf Goodmanhez, hogy keressenek neki valami csodálatosat, valami elegánsát, valami olyat, amilyet a világon senki más nem fog viselni. Végül is Cheryl – egyik barátnője a modellkorszakából, aki hírességek stylistjaként lépett újra színre – vitte el a pálmát egy McQueen modelldarabbal, amely nem került gyártásra. Cheryl figyelmeztette Paulát, hogy az ibolyakék nehéz árnyalat, a barnákat túl fakóvá, a szőkéket túl ritkítóvá teszi. De Paula sápadt alabástrom bőre és hosszú egyenes vörös haja mellett csodálatosan mutatott a ruha. Paula nyolcas méretet viselt, tehát elég karcsú volt ahhoz, hogy a ruhába be tudja préselni magát, bár a szabásvonal egy gramm fölösleget sem engedélyezett. Ezért a múlt hetet szigorú diétával töltötte, és az utolsó huszonnégy órában a teán kívül semmi nem ment le a torkán.

A jó külső kemény munkát jelent, gondolta Paula, ám ezt a külsőt sikerré változtatni még keményebb feladat. Ezt a komoly leckét az anyjától, Helénától tanulta meg. Paula anyját, egy tökéletes arcú ragyogó szőkeséget, valaha rendkívüli déli szépségnek tartották, de elkótyavetyélte magát, amikor fülig beleszeretett a kamionsofőr és megrögzött alkoholista Sámuelbe, aki ittasan vezetett, és megölte magát egy távoli munkán, amikor Paula kilencéves volt. Heléna gyászoló szívvel és egy kislánnyal, akit fel kellett nevelnie, három állást vállalt – egy mosodában, a vegyesboltban és a helyi bárban –, hogy ki tudja fizetni a számláit. Egyik este megpróbált megakadályozni egy verekedést a bárban, mire egy feldühödött kurva belevágta a poharát az arcába. Egy csúf, tizenkét centis forradással a homlokán, a mosodát kivéve minden munka hamarosan megszűnt. Ez összetörte a lelkét. Keményen dolgozott, és hová jutott? Amikor rátört a sclerosis multiplex, gyorsan elemésztette a testét; úgy tűnt, hogy Heléna nem is akart küzdeni ellene. Mire Paula tizenkilenc éves lett, az anyja halott volt, de ő egy életre megjegyezte a leckét.

Paula átkozottul keményen dolgozott, hogy a szépségét kamatoztatni tudja. Amikor New Yorkba költözött, hogy modellként csináljon karriert, nem ő volt a legszebb, de még csak nem is a legérdekesebb lány a kifutón; a nem e világi szépségű lányok, Karen Elson és Erin O’Connor aratták le a babért. De Paula nem veszítette el a kedvét, még akkor sem, amikor a Ford egyik ügynöke azt mondta neki, hogy Julianne Moore már learatta a sikereket a sápadt, érdekes vörös hajúak piacán. Paula egyszerűen megduplázta az erőfeszítéseit. Sohasem késett el a munkából, sohasem feküdt le egyeden fotóssal vagy ügyféllel sem, sohasem élt drogokkal, vagy ivott túl sokat. Partizás helyett tökéletességre vitte a királynői tartást, amellyel sikerüli kiugrania a fiatal egzotikus szépségektől nyüzsgő városban. Ám Paula még így sem lett soha a hónap szépe, de a St John és Escada-fotózások folyamatos munkát adtak neki. Aztán huszonhárom éves korában találkozott Williammel. És ekkor minden kemény munka meghozta a gyümölcsét.

Abban a pillanatban besétált William, a férje, és egy nyögéssel a földre dobta a táskáját. Magas, sportos külsejű férfi volt, homokszínű nagy bozonttal és nyílt arccal. Fáradtnak és kissé életuntnak tűnt; ez elkerülhetetlen, gondolta Paula, ha tekintetbe vesszük, hogy ő az Asgill Cosmetics vezérigazgatója. Micsoda hálátlan feladat.

William az asszony mögé lépett, és a nyakához dörzsölte az ajkát. Paula kuncogott, őszintén örült, hogy William ott van és átkarolja. Sötétedni kezdett, és egy kicsit ijesztőnek érezte, hogy egyedül legyen a házban.

– Mi tartott ilyen sokáig? – kérdezte Paula, és megfordult, hogy megcsókolja a férjét.

William sóhajtott.

– Már egy órája itt lettem volna, ha nem várok Lizre. Aztán úgy döntött, hogy egyedül jön.

– Jellemző – horkant fel Paula.

A sógornője önzése egyike volt azoknak a dolgoknak, amelyek a szükségesnél lényegesen jobban megnehezítették William munkáját.

– David anyja felhívott két órával ezelőtt, azt szerette volna tudni, nem akarunk-e kivinni két lovat – folytatta az asszony az ablak felé intve. – Azt hiszem, arról a hegygerincről egész Manhattan sziluettje látszik. Gondolod, hogy már túl késő?

– Kilovagolhatunk holnap reggel – mosolygott William a maga könnyed, szinte rezignált módján. – Amellett, azt hiszem, bölcs dolog volna a biztonságiakkal egyeztetnünk. Már két extra őrt láttam a kapunál, amikor bejöttem, és néhány helikoptert is hallottam. Nem tudom, a paparazzók vagy a parti vendégei érkeztek-e meg.

Paula leüli egy antik öltözőasztal elé, és alapozót kent a szeme alá. Mindig nagyon ügyesen bánt a kozmetikumokkal, szinte ügyesebben használta őket bármely sminkmesternél.

– Isteni hely, nem igaz? – jegyezte meg William elismerően, ahogy körbetekintett a vendégházban. – Gyakrabban kéne ezt tennünk: elszöknünk egy éjszakára az ikrektől.

Paula a fejét rázta.

– Nem szeretem őket otthagyni – sóhajtott.

– Drágám, csak egy éjszakáról van szó.

Paula megnézte magát a tükörben.

– Azt hiszem, csodát tenne az ikrekkel, ha volna egy házunk vidéken. Istállókkal, ahol a pónijaikat tarthatnak szólalt meg végül.

– Megvan a saját házunk – mondta William Parklandsre célozva, amely az Asgillek vidéki birtoka volt a New York állambeli Bedfordban.

– Ó, az nem számít – biggyesztette a száját az asszony. – Parklands az anyádé.

William a háta mögé lépett, és kedvesen belefúrta az ujjait a hajába. Paula, akit bosszantott, hogy a férje isméi megkerüli a vidéki ház kérdését, elhúzódott tőle.

– Kérlek, drágám. Ma reggel száríttattam be.

William feltartotta a kezét.

– Ó, elnézést. Bocsánat, de szeretem a feleségem haját.

Paula előbbre húzta a puffot, amelyen ült.

– Ideadnád a hajkefém? A krémszínű bőröndben van. Nem, nem azt. A kereket.

Ahogy a férje tükörképét figyelte, belenyilallt a szeretet. William Asgill minden hibája ellenére – úgy értem, hány sok millió dolláros üzletrésszel rendelkező vezérigazgató gondolkodna ennyit, hogy vegyen-e egy hétvégi házat? – szerető, lojális és tisztességes volt, holott ezek ritka tulajdonságnak számítottak ebben a társadalmi rétegben, és Paula számára ezek jelentették a ragasztót, amely összetartotta a házasságukat. Azonban Paula barátnőinek körében ez divatjamúlt nézetnek számított. A legtöbben egyik szemüket az éppen érvényben lévő házasságukon, a másikat valakinek a sikeresebb férjén tartották. Öt évvel azelőtt ez a fajta jobb férjre cserélés széles körben dívott. Igazság szerint az egyik ilyen, Lynette nevű kalandornő hozzáment Williamhez, majd elvált tőle, amikor a férfi a húszas évei elején járt. William első felesége jelenleg Skóciában élt, egy jóképű, ötven-valahány éves herceg felesége volt.

Ám a világ azóta gyorsan megváltozott. Amióta bedőltek a befektetési alapok, viszonylagos hiány mutatkozott igazán gazdag férfiakból New Yorkban, miközben minden újabb nap egyre több gyönyörű lány szabadult be Manhattanbe; a verseny öldöklővé vált. Ezek az aranyásók már nem egyszerűen a szokásos Park Avenue-i hercegnők voltak, hanem modellek, hírességek és a szerencséjüket a Nagy Almában kereső külvárosi lányok. Ez bizony nagyon rossz hír volt Paula barátnői számára, mert a létra következő fokán korlátozott választékot, alulról pedig veszélyt jelentett. Végül is minden magára valamit adó harminc-vagy negyvenvalahány éves Wall Street-i játékos is a jobb minőség felé kacsingatott, és azok a bögyös, selymes bőrű, gyerekszülés előtti szukák rendkívül vonzónak tűntek.

Ami Paulát illette, mindig gyakorlatias volt a szerelmi életében: ha a kapcsolatokat pókerjátszmaként képzeljük el, gondolta, nem óhajtja készpénzre váltani a zsetonjait most, amikor olyan nagy az esély, hogy mindent elveszíthet. Úgyhogy William és Paula szexuális élete bicegett tovább, némi időnkénti fellángolással, amikor az asszony diétája megengedte, hogy jól érezze magát a bőrében, és felvegye a Dior fehérneműjét. Döcögő kapcsolatukat távoli barátságként lehetett a legjobban jellemezni. Paula azonban nem félt a ragadozó nőstényektől, akikkel tudomása szerint William a városban találkozott, tudta, hogy a férje nem fog elkószálni. Talán az első házasságában elszenvedett pofon tette kevésbé igényessé, a sorsával elégedettebbé. Paula a lelke mélyén érezte, hogy a házasságuk nem beletörődés, hanem remény kérdése: a reményé, hogy a másik nem fog elkódorogni. Ezért bízott a férjében, hogy hűséges lesz hozzá és mellette marad.

Odasétált az ajtóhoz, és kicsomagolta a ruháját, aztán felhúzta karcsú testére. Nem kellett tükörbe néznie; William arckifejezéséből látta, hogy káprázatosan fest.

– Azt hiszem, van egy kis agyonütni való időnk, mielőtt elkezdődik a parti – mosolygott a férje, az antik ágy felé biccentve.

Paula minden Williammel és a házasságukkal kapcsolatos szeretetteljes gondolata ellenére azt érezte, hogy a gyomra görcsbe rándul.

– Drágám, ne – tiltakozott –, épp most zuhanyoztam.

– És én még azt hittem, hogy a gondolat, hogy Belcourtban esel teherbe, vonzó lehet a számodra – neveted a férje, és az ujjhegyeit végigfuttatta Paula nyakán.

A/ asszony felnyúlt, és lefogta a kezét.

– Ne hozd ezt fel újra. Ma este ne.

William a homlokát ráncolta.

– Mit ne hozzak fel?

– Szívem, nem vagyok bébigyártó gép – mondta az asszony, majd elfordult, hogy kontyba tűzze a haját.

William tompán felnevetett.

– Két srácunk van, Paula, nem tíz.

És ez épp elég, gondolta az asszony, miközben buzgón tűzögette a haját. Williamtől eltérően, aki kijelentette, hogy „egy fészekaljat” szeretne, Paulának nem állt szándékában, hogy több gyerekük legyen. A felszínen elegáns és magabiztos, ám a lelkében aggódó és depresszióra hajlamos volt. Ennek talán a neveltetéséhez volt köze, de bármi volt is az ok, a terhességet nem tekintette magához illő állapotnak. Két éve voltak házasok, amikor teherbe esett, bár fogamzásgátlót szedett, ám tíz héttel később elvetélt. William csodálatosan viselkedett az egész megpróbáltatás alatt, elküldte Paulát, hogy szedje össze magát a nagybátyja Florida Keys-i vízparti házában. Ő szemmel láthatólag összeomlott a tragédiától, míg Paula nem volt annyira búskomor.

– Valami nem volt rendben a babánkkal – mondta a férjének tényszerűen. – A vetélés jel volt. Ajándék.

William megölelte, és azt mondta neki, hogy nyilván sokktól és trauma utáni stressztől szenved, és hamarosan jobb szívvel gondol majd a gyerekszülésre. Paula tudta, hogy téved. Két évvel később, mivel William erőltette, aktívan próbálkoztak, hogy Paula ismét teherbe essen, ami az asszony megkönnyebbülésére gyorsan be is következett. Az ikrek egészségesek és szépek voltak, amikor megszülettek, és Paula úgy érezte, most megnyugodhat, miután megtette a kötelességét.

– Paula. Az ikrek már majdnem hatévesek – mondta William. – Te most harminckettő vagy, de tudod, milyen nehézzé válnak dolgok harmincöt után.

– Ismerem a biológiát – mondta az asszony kicsit nyomatékosabban, mint ahogy szándékozott.

– Hé, figyelj, ne légy már ilyen – suttogta a férje, és az ágy felé húzta. – Mit tudod te, még akár jó mulatság is lehet.

Ahogy megcsókolta az asszony csupasz vállát a ruhája pántja mellett, Paula elmosolyodott. Ha William azt hitte, hogy a mosolyt az apró lábak kopogása utáni vágy váltotta ki, akkor súlyosan tévedett. Paula imádta a gyerekeit, és el kellett ismernie, hogy tetszik neki az ötlet egy gyerek belcourti fogantatásáról. Ám nem volt az a kincs, amiért hajlandó lett volna újra átélni a terhesség megpróbáltatását. Csábító mosolya leplezte a gondolatot, hogy ha ma este szeretkeznek, legalább egy hónapra elfeledkezhet róla. Ami a fogamzásgátló injekciókat illette, amelyeket egy diszkrét nőgyógyász adott be neki rendszeresen, nos, az az ő kis titka maradt. Közben azonban teljesítenie kellett házastársi kötelességét. És, ahogy William mondta, akár még jó mulatság is lehet.

– Kész vagy már?

Tess türelmetlenül kocogtatta a körmével a fürdőszobaajtót. Brooke Asgill eljegyzési partija fél nyolckor kezdődőit. Most háromnegyed hét volt, és legalább egy óra kellett, hogy odaérjenek. Valahol az állam északi részén volt: „Belcourt, Westchester”, egyszerűen ez állt a kemény fehér meghívókártyán, mintha mindenkitől elvárható lett volna, hogy tudja, hol van. Tess már egyébként is elég ideges volt a programmal kapcsolatban, még csak az hiányzott, hogy a külsejére oly hiú barátja miatt elkéssenek.

Dom a mosdó előtt állt, és a szálloda által odakészített pipereholmik közt turkált.

– Nincs cipőkrémjük – morogta, és belehajított egy zuhanysapkát a kosárba.

– Egyáltalán, mióta használsz te cipőkrémet? –kérdezte Tess meglepetten.

– A Plazában adnak cipőkrémet.

Tess mély lélegzetet vett, és tízig számolt. A The Pierre, New York és következésképpen az egész világ egyik mesés és pazar, ha nem a legmesésebb és legpazarabb hotelja luxuslakosztályában laknak, ez meg itt egy nevetséges apróság miatt kekeckedik. Különösen bosszantó volt a dolog, mivel ezt a gyönyörű szobát Meredith Asgill foglalta, és ő fizetett érte. Tess maga felé fordította a barátját, és kezdte megkötni a nyakában lógó fekete selyem csokornyakkendőt.

– Higgadj le – mondta olyan nyugodtan, ahogyan csak tudta.

Cakkosak voltak az idegei. Izgatottnak érezte magát a parti miatt, de idegesítették a vele szemben támasztott elvárások, arról már nem is beszélve, milyen fáradt volt a repülőútról, még ha egy Lear Jettel érkeztek is egy kényelmes magánrepülőtérre New Jerseyben.

– Ugyan, drágám, New Yorkban vagyunk egy mesés szállodában, és egy még mesésebb partira készülünk, és nézzünk szembe a ténnyel, te is mesésen nézel ki.

Dom megnézte magát a tükörben, meghúzogatta az inge mandzsettáit, megigazította az elegáns egysoros öltönye zakóját, és kisimította a csokornyakkendőjét. Végül elégedetlen mordult egyet.

– Mit gondolsz, milyen flancos lesz ez a mai este?

– Elég flancos egy cipőkrémhez – mosolygott a lány. Barátja aggódó arca láttán biztatóan megszorította Dom karját. – Hé, csak viccelek. Fogalmam sincs, milyen flancos lesz, de azt tudom, hogy remekül beleillesz majd.

Tess most a saját tükörképét nézte a férfi háta mögül, és arra gondolt, milyen szenzációsan festenek együtt. Olyan ritkán nyílt alkalmuk, hogy így felöltözzenek, és most mindent bedobott, hogy a lehető legkáprázatosabban nézzen ki. Vállig érő fekete haja túl rövid volt, hogy bármilyen egzotikus frizurát fésüljön belőle, de feltűzte, és ezzel szép keretet adott erős arcvonásainak. Leheletnyi barnító emelte ki az arccsontját, és zöld szeme sziporkázott a szemhéjára kent gyöngyházfényű krémtől. El kellett ismernie, hogy csodálatosan érzi magát a kedvenc koktélruhájában, egy krémszínű Ossie Clark ruhában, amely ragyogó 1920-as évekbeli modern lánnyá varázsolta. Bárcsak ellen tudna állni a kísértésnek, hogy a körmét rágja…

– Azt is tudom, hogy Belcourtot tartják az egyik legszebb magánrezidenciának Észak-Amerikában – folytatta. – Billingtonék vagyona 15 milliárd dollár. Megengedhetik maguknak, hogy jó partit rendezzenek.

– Épp ez az, amiért aggódom egy kicsit – jegyezte meg Dom, miközben a lány visszasétált a hálószobába, hogy magához vegye a táskáját. – Nem azt mondtad, hogy ez az állásajánlat az Asgill és nem a Billington családtól érkezett?

– De igen. Na és? Nem tudlak követni.

Dom kinyitotta a minibárt, és húzott egyet egy miniatűr vodkásüvegből.

– Úgy értem, ha ez a munka Billingtonéknál lenne, azt mondanám, remek, fantasztikus. Gazdagok, jó kapcsolatokkal rendelkeznek, politikailag befolyásosak, hasznosak. De kik ezek az Asgillek? Van valami középszerű kozmetikai cégük, és még csak a Forbes-listán sem szerepelnek. Az a magángép, amelyiken átrepültünk, kellemes és szép volt, bár fogadok, hogy nem az övék, és most itt vagyunk egy kevéssé rangos lakosztályban. Azt hittem, el akarnak téged kápráztatni.

– Szerintem kissé hálátlan vagy.

– Csak nem vagyok biztos, hogy a karriered szempontjából ez a legjobb lépés, Tess – magyarázta Dom, és meghúzta a maradék vodkát. – Elismerem, a pénz fantasztikus, de mi történt „A Sun főszerkesztője akarok lenni” kijelentéseddel? Ki rohan oda azért, hogy valami újgazdag senki felbérelt fullajtárjaként gürcöljön?

Tess ránézett, azon tűnődve, észrevette-e a barátja, mennyire boldogtalan volt a Globe-nál az elmúlt két hónapban, mivel az új főnöke állandóan megkérdőjelezte a képességeit. Talán ez nem is érdekli Domot, amíg az ő, Tess fizetése biztosítja, hogy nagy lábon élhessenek.

– Nem arról van szó, hogy milyen gazdag ez a család – jelentette ki Tess határozottan. – Arról meg aztán végképp nincs, hogy mekkora a lakosztályunk. A lényeg, hogy Meredith Asgillnek igaza lehet, és egy hónap múlva talán már nem is lesz munkám a Globe-nál. Mindketten tudjuk, milyen kemény harc folyik az újságoknál manapság. Ki mondhatná meg, kapok-e újabb állást a közeljövőben? És egy olyan időszak után, mint amilyen a múlt hét volt, tulajdonképpen nem is tudom, akarok-e még főszerkesztő lenni.

Dom pislogott, szemmel láthatóan elképedve a lány válaszán.

– Megváltoztattad a hangnemed – mondta durcásan.

– Gondolj a pénzre, ami ezzel az Asgill-ajánlattal jár, Dom. Gondolj arra a kétszázötvenezer dolláros bonuszra – mondta Tess csillogó szemmel. – Ráadásul ez New-York, lakbérmentesen. Mindig is itt szerettem volna dolgozni.

– De mi lesz velem? – kérdezte a férfi keskeny, boldogtalan vonallá szűkült szájjal.

– Tudom, hogy nehéz lesz ez az óceánon átívelő ügy – ismerte el a lány, Dom arcát cirógatva. – De ha te átjössz New Yorkba egyszer egy hónapban, és én átjövök Londonba egyszer egy hónapban, minden második héten láthatjuk egymást. Ez talán több is, mint ahányszor mostanában találkozunk.

– Azért ez egy kis túlzás…

– Oké, de csak kicsi. És ne felejtsd el, hogy ez csupán időleges, egy meghatározott időre szóló szerződés az esküvőig, aztán majd meglátjuk, hogyan alakulnak a dolgok.

– És mikor szereznek nekem vízumot?

Tess elfordította a tekintetét, érezte, hogy belenyilall a bűntudat. Épp a múlt héten mesélte neki Dom, hogyan csípett meg a régi barátja, Mungo valami szuper szerkesztői állást a Wall Street Journalnál. Miközben erről beszélt, jóképű arcára irigység vésődött. Huszonegy éves korában a friss diplomások elit bandájába tartozón, akik az újságíró szakma csúcspozícióinak várományosai voltak. Dom a The Times gyakornoki rendszerében kezdte a karrierjét. Bár ő és a kortársai még csak érintették a harmincadik évet, már kezdtek a The Spectatornál rovatokra, Manhattanben állásokra vagy a nagy, tekintélyes lapoknál vezető pozíciókra szert tenni, amitől Dom helyettes szerkesztői állása rögtön nem is tűnt olyan lenyűgözőnek, mint korábban gondolta. Talán Domnak nem volt szerencséje, talán túlságosan kedvelte a sajtókiruccanásokat és ingyenebédeket – Tess tudta, hogy manapság ritkán bukkant fel az irodában –, de bármi volt is az ok, egyetlen hőn óhajtott New York-i állásajánlat sem akadt az útjába. A lány tisztában volt vele, milyen kétségbeesetten vágyik a barátja arra a státusra, amelyet véleménye szerint megérdemel, különösen, hogy Tess karrierje, a jelenlegi megingást leszámítva, rakétaként szárnyalt fel.

– Még nem jutottunk el az apró betűs részhez – mondta Tess óvatosan. – De Meredith téged is meghívott a partira erre a hétvégére, úgyhogy nyilván New Yorkkal is szeretne elcsábítani.

– Ez nem ugyanaz, mintha vízumot szerezne nekem – morgott Dom.

– Hát, ha annyira szeretnél egy vízumot – kezdte Tess, és az ujjaival végigsimított a férfi lába közt, amit Dom azonnali reakcióval nyugtázott –, akkor, azt hiszem, feleségül kell venned – mosolygott pajkosan.

A férfi szorosan magához húzta, és vigyorgott.

– Ha egy percig is azt hinném, hogy bármelyikünk házasulós fajta, talán pontosan ezt tenném.

Tess visszamosolygott rá. Ez volt az egyik közös játékuk, szinte egy szerződés. Kilenc együtt töltött év után sem szándékoztak rászánni magukat a házasságra. Nem arról volt szó, hogy nem értettek egyet magával az intézménnyel, csak nem értették, mi értelme van. A házasság végül is csak egy darab papír, egy bilincs volt, amely a válást, ha netán bekövetkezik, sokkal nehezebbé és költségesebbé tette. Tess végignézte, hogyan bomlik fel a szülei házassága, olyan ellenségeskedéssel és acsarkodással, hogy tizenkilenc éves kora óta nem beszélt az anyjával. Másrészt azt is végignézte, hogyan vész bele sok barátnője a házasságba, a gyerekekbe és az egész émelyítő külvárosi rutinba. Se teste, se lelke nem kívánta, hogy kövesse őket.

– Hogy nézek ki? – kérdezte Dom, egy utolsó pillantást vetve a tükörbe.

– Mint James Bond – mondta Tess, és az ajtó felé terelte a barátját. – Gyere, vár a kocsi. A világ legnagyszerűbb partijára kell eljutnunk.

Amikor Brooke beleegyezett az eljegyzési partiba, azt hitte, hogy barátok és családtagok kis összejövetele lesz. Most lenézett Belcourt zsúfolt, zsongó előcsarnokára, és majdnem elnevette magát a saját naivitásán. A magasföldszint teraszáról egyértelműen látszott, hogy a ma esti parti pazarabb lesz, mint egy államfői vacsora. Minden felületet hatalmas, ritka orchideákból összeállított virágkompozíciók díszítettek, mindenhol selyemdrapériák hullottak alá, és a nagy hallban középkori lakomára készültek. Az effajta túlzás elkerülhetetlen volt, mivel David anyjára hagyták a szervezést, de hihetetlennek tűnt, mit sikerült Rose-nak két hét alatt összehoznia. Honnan szerez például valaki ennyi orchideát ebben az évszakban? Fehér frakkos pincérek nyüzsögtek szinte koreografált mozdulatokkal, tálcákon magasra halmozva álltak az apró szendvicsek. Különleges pezsgőt szolgáltak fel kristálypoharakban, és a virágok ritka parfümökként illatosították a levegőt. Divattervezők ruháiba öltözött nők táncoltak iparmágnásokkal egy dzsesszzenekar ritmusára, amelyet, Brooke megesküdött volna rá, ifj. Harry Connick irányított a versenyzongorán.

Több száz, nem, talán ezer ember is lehetett Belcourtban ezen az estén, és mindenki miatta jött el. Milyen ironikus, hogy legtöbbjüket még csak nem is ismerte! Brooke első órája a partin nagy kavarodásban telt, emberek tucatjainak mutatták be, akikről soha nem hallott, nemhogy találkozott volna velük a kilenc hónap alatt, amióta David Billingtonnal járt. Ott voltak David barátai a Yale-ről, barátai a CTV hírszerkesztői szobáiból, az andoveri barátai, a híresség barátai (igen, az ott tényleg George Clooney a bárpultnál!). Barátok az agytrösztökből, amelyekhez tartozott, barátok a teljes politikai spektrumból. Davidnek, úgy tűnt, mindenhol vannak barátai. Ezzel szemben amikor David anyja, Rose felhívatta jövendőbeli menyét az asszisztensével, hogy adja meg az ő vendégeinek a listáját, Brooke mindössze talán hatvan névvel tudott szolgálni.

– Mit bujkálsz te ott fönt?

David a lépcső alján találkozott Brooke-kal, és megfogta a kezét. Éjkék öltönyében, amely remekül illett sötét hajához és halvány bőréhez, lenyűgözően jóképűnek látszott.

– Nem bujkálok – mondta a lány, és játékosan megkocogtatta David mellét. – Csak egy kis szünetet tartottam. Még mindig sokkos állapotban vagyok, hogy George Clooney itt van az eljegyzési partimon. Ha az esküvőn is ott lesz, lehet, hogy elájulok az oltárnál.

– Ez esetben remélem, hogy éppen filmezni fog akkor – vigyorgott David, és átnyújtott Brooke-nak egy hosszú szárú poharat.

– Próbáld ezt ki. Anyám nyugdíjazott inasa visszajött erre az estére, hogy megkeverje a különleges martiniját. Napfelkeltéig ébren fog tartani.

Brooke eltátotta a száját, amikor Colin Powell elsétált mellettük, és barátságosan megveregette David karját.

– Ez a rengeteg ember mind eljön az esküvőre is? –kérdezte a lány.

David nevetett.

– Anyám állítja, hogy ez a mai parti csak közeli barátok összejövetele.

– Ami azt jelenti, hogy az esküvő vendéglistáján még ennél is több ember lesz majd? – rémüldözött Brooke.

– Elbírja a helyszín – próbált David kitérni az egyenes válasz elől. – Azonkívül jótékonysági szempontból ez hasznos. Nincs szükségünk ajándékokra, igaz? Úgyhogy megkérjük a vendégeket, hogy jótékonysági célra adakozzanak. Mennél több az ember, annál több pénzt tudunk összegyűjteni.

Megfogta Brooke kezét, és átvezette őt a termen.

– Gyere, van itt valaki, szeretném, ha megismernéd.

– Csak nem a család egy újabb barátja? – kérdezte a lány gyanakodva.

David nevetett.

– Ez alkalommal nem. Az unokahúgom, Lily. Londonban él, úgyhogy még nem találkoztál vele.

– Kedves tőle, hogy ilyen messzire eljött.

– Saját szavai szerint meghallgatásra érkezett.

Brooke rábámult.

– Meghallgatásra. Mihez?

David magabiztos modora eltűnt egy pillanatra.

– Hogy koszorúslány legyen – mondta zavart arckifejezéssel.

Brooke elnevette magát a gondolattól.

– Igazán? Komolyan beszélsz?

– Tudod, ez egy olyan családi ügy, szívem. Huszonvalahány évvel ezelőtt én voltam az egyik apród Lily legidősebb nővérének az esküvőjén. Anyám szeretné viszonozni a szívességet.

– Nem volt elég, hogy angyalarcú gyűrűhordozó voltál?

– Nevezzük családi hagyománynak. Rengeteget jelentene a szüleimnek.

Brooke eddig megpróbálta elkerülni a koszorúslányok kérdését, mert, őszintén szólva, a barátnői közül egyik sem volt alkalmas erre a szerepre. A középiskolai jó barátnői két egymástól egyre jobban távolodó csoportra szakadtak: karrierlányokra és társaságbeli hölgyekre. A karrierlányokat, érthetően, ritkán látta, mivel túlságosan elfoglaltak voltak, a pénzvilágban, a médiában és a PR-ban nyüzsögtek, míg azok a barátnői, akik pénzbe házasodtak be vagy az életüket partikon és jótékonysági bizottságokban töltötték, róluk meg az volt a véleménye, hogy egy kissé túl… sekélyesek? Versengők? Soha nem tudta pontosan meghatározni, miért, de mostanában egyre kevésbé élvezte a társaságukat. Néhány évvel ezelőtt Brooke teljes szívvel belevetette magát a Park Avenue-i hercegnők életformájába – mivel gazdag és gyönyörű volt, ezt szinte el is várták tőle –, de hamar kimerítőnek találta. Ahogy a legendás társasági kedvenc, Nan Kempner egyszer megfogalmazta, az embernek „állandóan szórakoztatnia kell”, állandóan belekényszerül a törtetés küzdelmébe, állandó harcot folytat a legtekintélyesebb ifjúsági bizottságok pozícióiért, és állandóan odafigyel, hogy tetőtől talpig a legutolsó divat szerint legyen öltözve.

Bizonyos értelemben ez jó mulatság volt, különösen az olyan nagy események idején, mint a Jelmeztervező Intézet gálája és a nyári partik Hamptonsban, de az állandó kényszer a manikűröztetésre és szárításra, valahányszor kiteszi az ember a lábát a házból, hamar unalmassá vált. Brooke lassan rájött, hogy jobban szereti a szolidabb társadalmi életet: egy vacsorát a barátaival egyik kedvenc vendéglőjében, a Sfogliában vagy a Raul's-nál, vagy egy régi filmet egy kis művészmoziban a város közepén. Azonban a társasági hölgyek klikkjében nem kedvelték az ilyen egyénieskedést, és Brooke azt tapasztalta, hogy a barátnői eltávolodnak tőle. Amikor Daviddel kezdett járni, őszintén megkönnyebbült, hogy maga mögött hagyhatja a véget nem érő versengést, de ennek meg az lett a hátulütője, hogy nem tudott koszorúslányt választani. A dolognak persze megvolt a maga iróniája; amint bejelentették az eljegyzésüket, az elit elárasztotta ebédekre és partikra szóló meghívásokkal. Most bármelyikük odaadta volna az egész Manolo-kollekcióját, hogy Brooke koszorúslánya lehessen. Tulajdonképpen elképzelhető, hogy ez volt az ideális megoldás: egy kedves kis unokahúg jelentheti a kiutat, hogy elkerülje a régi baráti kör kikosarazását.

– Végül is tetszik a csinos kis koszorúslány ötlete – mondta Brooke, miután átgondolta a dolgot. – Hány éves?

– Nem tudom biztosan. Huszonkilenc vagy harminc, azt hiszem.

– Harminc? Te tréfálsz! – kiáltott fel Brooke.

David vállat vont.

– Ugyan, bébi, hiszen senki mást nem kértél fel, igaz?

Brooke döbbenten nézett rá.

– Aligha ez a lényeg, drágám. Nekem eszembe sem jut, hogy egy tanút javasoljak neked.

– Robert lesz a tanúm, mindig is arról volt szó, hogy a bátyám lesz az, ez hagyomány a családunkban – sóhajtott fel David. – De hát, szívem, nem olyan nagy ügy ez…

– Nagyon is nagy ügy ez – mondta Brooke elvörösödő arccal. – Ahhoz képest, hogy a családod mennyire ragaszkodik a helyes hagyományok betartásához, te nagyon könnyen figyelmen kívül hagyod őket, amikor rólam van szó. Gondolom, legközelebb már a ruhámat is te fogod kiválasztani.

David a vállára tette a kezét, és a legelbűvölőbb mosolyával próbálta csitítani.

– Ne húzd így fel magad – mondta. – Nem kell igent mondanod, csak gyere, és ismerkedj meg vele.

Brooke mély lélegzetet vett. Eddig arról volt szó, hogy ez az egész jó móka lesz.

– Különben miért van annyira oda, hogy koszorúslány lehessen?

– Szép ruha, nagyszerű parti, becserkészhető tanú…

Brooke halványan elmosolyodott.

– Van egy nagyon cinikus oldalad is, David Billington.

A hús-vér Lily Salter távolabb már nem is állhatott volna Brooke „kedves kis unokahúg” elképzelésétől. Magas volt és csinos, hosszú, fekete röpködő hajjal és gyönyörű tartással, bár a szeme egy kicsit üvegesen csillogott a túl sok, későbe nyúló éjszakától. Lily azért ment Londonba, hogy Marc Jacobs ottani sajtóirodájában dolgozzon, de most már saját, elegáns PR-ügynöksége volt. A Notting Hillben élő amerikaiak partijai fő erősségének számított, és ez meg is látszott rajta.

– Brooke – mondta Lily, amikor David bemutatta. –Istenien nézel ki. Mint egy igazi trójai Heléna.

Brooke mosolygott, hálás volt a bókért. Mindig imádta a ruhákat; élvezettel válogatta össze a különböző darabokat, játszott a stílusokkal, de amióta a kapcsolata Daviddel nyilvánosságra került, ruhaügyben egy kicsit elvesztette az önbizalmát. Valahányszor elment otthonról, a sajtó lesett rá; minden ruháját és cipőjét megvizslatták, az öltözékét díjazták vagy cikizték a hetente megjelenő bulvárlapokban. David felbukkanása előtt egy ilyen este, mint a mai, nagy mulatság lett volna; ilyenkor játékosan vagy Lauren Huttonnak képzelte magát a Stúdió 54-ben, vagy a Mia Farrow játszotta Daisynek A nagy Gatsbyben, vagy Veronica Lake-nek valamelyik negyvenes évekbeli film noirban. Ám a végei nem érő össznépi kíváncsiskodás tönkretette ezt az örömét, és felemésztette a hitét saját ítélőképességében.

A mai este azonban más volt. Ma este Brooke gyönyörűnek érezte magát görög stílusú galambszürke estélyi ruhájában, amely lágy hullámokban omlott a padlóra; a laza szabás kényelmessé tette, ugyanakkor szexis volt, ahogy a finom selyem rásimult a bőrére. A rafinált dekoltázs kiemelte a rózsaszín-arany nyakéke – David eljegyzési ajándéka – szépségét, és a mély hátkivágás tökéletesen érvényre juttatta mézszőke haját.

– Köszönöm – mondta Brooke enyhén elpirulva. –David vette nekem a partira.

– Megesküdtek nekem, hogy csak két darab létezik belőle – vigyorgott David. – Úgy hírlik, hogy Kate Mossé a másik. De biztos vagyok benne, hogy Brooke-on jobban áll, mint rajta.

– Gyönyörű – mondta Lily elismerően. – Ki a stylistod?

– A vőlegényem – nevetett Brooke.

David megszorította Brooke karját.

– Magatokra hagylak benneteket, lányok – mosolygott.

– Előfordul, hogy felébredsz és megcsíped magad? –kérdezte Lily, miközben Davidét figyelte, aki a tömegben sétált, mindenkivel kezet rázott, és tréfás megjegyzéseket váltott.

– Megcsípem magam? Az eljegyzés miatt?

Lily bólintott.

– David miatt. Minden barátnőm szerelmes volt belé, már iskoláskorunk óta. Tudom, hogy az unokabátyám, meg minden, de igazán szexisnek tartom – ez talán helytelen? – kuncogott. – Különben annyira boldog vagyok miattatok. Mesélj a lánykérésről, fogadok, hogy romantikus volt.

– Egy Párizsra néző teraszon álltunk, és amikor felnéztünk, egy hullócsillagot láttunk, amint átfutott az égen. Hogy mondhattam volna nemet egy ilyen előjellel?

Lily szája egy „ó”-t formált.

– És hol lesz az esküvő?

– Ezt egyelőre még titokban tartjuk – vágott Brooke egy grimaszt.

– Áruld el, kérlek, abban a pillanatban, amikor szeretnéd, hogy segítsek valamiben. Tudom, hogy egy kicsit bajos, mivel Londonban vagyok, de kitalálhatjuk a megoldást. Óriási megtiszteltetés, hogy meghívtatok a koszorúslányodnak.

Brooke értetlenül nézett rá.

– Hogy mondtad?

Lily csak nevetett.

– Ó, tudom, hogy butaság, de biztosan hallottál róla, hogy mindenki azt mondja, David egy nap elnök lesz? Van egy kis fantáziajátékom, amelyben elképzelem, hogy valamikor a jövőben mindenki érdeklődni fog az esküvőtök legapróbb részletei iránt: a ruha, a helyszín, még a koszorúslányok iránt is – kuncogott. – Talán még egy kis túrát is szerveznek idegenvezetéssel, amikor az idegenvezető azt mondja majd: „…és ez az a hely, ahol Lily Salter elkapta a menyasszony csokrát.”

Brooke nem tudta, hogy dühös vagy hálás legyen azért, hogy legalább a koszorúslány-kérdés elintéződött – még ha tulajdonképpen nem is ő hozta a döntést. Azon tűnődött, nem értette-e Lily valahogy félre a helyzetet, vagy Rose, David anyja egyszerűen felajánlotta neki ezt a lehetőséget? Vagy ami még rosszabb, David fogta magát és felkérte anélkül, hogy neki szólt volna? Úgy tűnt, hogy a vőlegénye szégyenkezik, amikor a „családi hagyományt” említette. Bármi volt is a kavarodás forrása, Brooke aggasztónak érezte, hogy kicsúszik a kezéből a gyeplő. Ha még a koszorúslányait sem választhatja meg szabadon, akkor mire számíthat?

Lily nem vette észre a lány zavarát, belefűzte a karját Brooke-éba, és elvett egy újabb pohár pezsgőt egy pincértől.

– Rose-nak az a véleménye, hogy jó ötlet volna, ha megbeszélnénk egy ebédrandevút, mielőtt visszamegyek Londonba, mit gondolsz? – áradozott. – Annyi mindent kellene megtárgyalnunk, nem igaz? Például, hogy templomi ceremónia lesz-e? Ha az, azt hiszem, a csupasz váll felháboríthat néhány idősebb családtagot, de ha nem, akkor egy pánt nélküli, hátul mélyen kivágott ruhára gondoltam. A hát nagyon fontos. Végül is azt nézi majd a gyülekezet…

Tess és Dom azzal töltötte a parti első óráját, hogy leesett állal körbejárták Belcourtot. Távol a nagy bálteremtől, ahol ragyogó emberek százai nevetgéltek és táncoltak, a ház még lenyűgözőbb volt, egyik értékes műalkotásokkal és faliszőnyegekkel díszített folyosó következett a másik után.

– Olyan, mintha éjszaka látogatnánk el a Louvre-ba – suttogta Dom.

– Elképesztő. De egy kicsit hátborzongató is. Mintha az ember egy múzeumban lakna.

– Szóval azt mondod, hogy nem szeretnél itt lakni.

– Egyáltalán nem ezt mondtam – tiltakozott Tess egy kis csuklással.

Tess némileg aggódott, hogy túl sokat ivott. Belcourtot rendkívül félelmetesnek találta, szüksége volt egykét martinira, hogy el tudja engedni magát. Az sem segített a hangulatán, hogy Dom olyan negatívan viselkedett a hotelban, bár a barátja kedve jelentősen megjavult, amióta az autó rákanyarodott a fákkal szegélyezett kocsifelhajtóra, és megpillantották a házat. Pazar volt. A felhajtót lobogó fáklyák szegélyezték, és a reflektorok vakító fehérre varázsolták a ház mészkő homlokzatát. Tess a halványuló fényben látta, hogy a Belcourt körüli parkok éppolyan pompásak, mint a Richmond Park, az ő kedvenc helye Londonban. De legjobban a belső kialakítás kápráztatta el. Faltól falig márvány volt minden, hatalmas aranyozott tükrökkel és fényes tölgyfa burkolattal, de ők nem csak a berendezést nézték. Ha Tess nem tudja, milyen befolyásosak a ház gazdái, azt hihette volna, hogy a szeme káprázik. Végül is hány „intim összejövetel” tudja az elkötelezett demokrata George Clooneyt és republikánus George W. Busht ugyanarra a helyre, ugyanabban az időben odacsalni? Őszintén, még soha nem látott ennyi híres arcot egy helyen. Egy másodpercre átvillant Tess agyán, hogy odatelefonál a Globe irodájába, és leadja a sztorit, de aztán eszébe jutott, hogy a lojalitása hamarosan máshová kötheti.

Megpróbálta összeszedni magát, amihez talált egy csendes zugot a télikertben a ház egy félreeső oldalán, és elküldte Domot a bárba, hogy próbáljon meg kávét szerezni.

Odakint a sötétben egy szökőkút ezüstszalagokat spriccelt az égre. Tess bámulta, és közben azon tűnődött, hogy egyáltalán nem volt felkészülve erre az útra. Nem tudta biztosan, mit várt, de Belcourt sokkal pompásabbnak és lenyűgözőbbnek bizonyult, mint ahogyan elképzelte. Úgy gondolta, az lehet a baj, hogy nincs különösebb tapasztalata társasági összejövetelekben. Annak idején meghívták néhány elegáns sajtóebédre, még a Downing Street 10-ben is megfordult egy nőkérdésekről adott tájékoztatón, de az egyetlen ilyen kaliberű igazi parti, amelyen részt vett, akkor volt, amikor kiverte a Globe színházi osztályából, hogy szerezzenek neki egy meghívót Elton John Frakk és tiara báljára.

Szedd össze magad, Tess, morgolódott. Ezek is csak emberek. Igazán nem volt jellemző rá, hogy ilyen ideges legyen egy társasági eseménytől. Az újságírás nem tűri a finom lelkeket. Feldühödött politikusok közelébe férkőzöl, interjút készítesz elhunytak családjával, gyilkosságok és balesetek helyszínéről tudósítasz; ez mind megkeményít. De itt most másról volt szó. Ebben a házban láthatatlannak érezte magát.

– Ossie Clark kilencszázhatvanhárom – szólalt meg egy arisztokratikus angol hang a háta mögött. – Ami azt jelenti, hogy maga brit, és ez elgondolkoztat, vajon miért nem találkoztunk még soha. Azt hittem, az összes érdekes angolt ismerem New Yorkban.

Tess megfordult, és egy hetven év körüli karcsú férfit látott, aki mosolyogva figyelte. Hangja és külseje tökéletes harmóniát alkotott; úgy beszélt, mint egy indiai alkirály a brit gyarmatosítás korából, és a ruházata is ennek megfelelő volt: krémszínű háromrészes öltönyt és skarlátvörös, pöttyös nyaksálat viselt. Lábán két különböző színű bőrből készült cipő díszlett, és arany zsebóra kandikált ki a mellényéből. Külsejét tökéletessé teendő, elefántcsont fejű sétabot volt a karjára akasztva.

– Hűha, igen. Ez Ossie Clark – csodálkozott Tess, és lesimította a ruháját. – Honnan a csudából tudta?

– Hogy ki tervezte a ruháját, vagy hogy maga brit? –kérdezte az úr felhúzott szemöldökkel.

– Mindkettőt – mosolygott Tess.

– Az előbbit, mert meghitt ismeretségben voltam Ossie-val és Celiával. Az utóbbit, mert a New York-i lányok általában nem kedvelik a retrót. De ha mégis, egész biztos, hogy nem ilyen jó ízléssel alkalmazzák.

– Nos, nem mindnyájan engedhetünk meg magunknak divattervezők kreálta holmikat – mondta Tess enyhén elpirulva.

– Drágám, akinek olyan lába van, mint magának, nincs szüksége divattervezőre.

Bár csak most ismerte meg ezt a férfit, Tess azonnal tudta, hogy kedveli. Elbűvölő volt, nyílt és egy kicsit kópés, és a lány úgy érezte, hogy a tulajdonságoknak ez az elegye komoly hiánycikk New Yorkban. Sőt, mi több, újságírói ösztönével azonnal felmérte, hogy olyan ember áll előtte, akit érdemes ismerni.

– Elnézést, Charles Devine vagyok. – A férfi felé nyújtotta törékeny kezét. – Belsőépítész. Régi barátja a Billingionoknak, az Asgilleknek és mindenkinek, aki méltó az ismeretségre.

Tess melegen megrázta a kezét.

– Tess Garrett. Újságíró. Nem barátja senkinek ebben a leiemben.

– Te jó ég, egy újságíró? – kiáltott fel Charles tettetett rémülettel. – Csak nem egy hívatlan vendég? Azt hittem, olyan szigorú itt a biztonsági ellenőrzés, mint Fort Knoxban.

Tess nevetett, és a fejét rázta.

– Inkább egy utolsó pillanatban meghívott vendég. Csak ma reggel érkeztem New Yorkba.

– Milyen különös – jegyezte meg Charles elismerően. – Látom, jó barátok leszünk. Vannak, akik egy életen át kapaszkodnak felfelé a társadalmi létrán, mire meghívást kapnak Belcourtba, és akkor itt van maga, egyenesen a kivándorlóhajóról. Nos, egyszerűen muszáj megengednie, hogy körbevezessem.

Felajánlotta Tessnek a karját, és visszavitte a lányt a bálterembe, ahol már javában folyt a mulatság.

– Fantasztikus parti, ugye? – lelkesedett Tess, még mindig elkerekedett szemmel a látványtól.

– Valóban – bólintott Charles. – Az egyik legjobb, amelyen valaha részt vettem – és hadd áruljam el, drágám, hogy rengeteg partin vettem részt. Igazság szerint ez akár az emlékirataimba is bekerülhet.

Jelenleg persze még csak a vázlatoknál tartok; nem az a probléma, hogy mit tegyek be, hanem hogy mit hagyjak ki.

A lányt izgatták a hallottak. Charles Devine igazán nem hétköznapi figura, talán többet is elárulhat neki a családról. Tessnek olyan érzése volt, hogy ha Charles nem tud valamiről, arról nem is érdemes tudni. Leültek egymással szemben két XV. Lajos korabeli székre.

– Brooke és David gyönyörű pár, ugye? – próbálkozott Tess pletykára éhesen.

– Valóban – mosolygott a férfi. – Mindenki nagy reményeket fűz hozzájuk, bár én magam jobb szeretném, ha New York első számú párja kicsit érdekesebb volna.

– Ó, istenem. David milyen maga szerint?

Charles játékosan nevetett.

– Túl jóképű ahhoz, hogy unalmas legyen, túl nagyra törő ahhoz, hogy szórakoztató legyen.

– Na és a lány?

– Aranyos. Olyan aranyos, hogy nem tudom, képes-e kezelni ezt a rengeteg figyelmet – mondta Charles. –Megérteném, ha a pénzre vadászna, de az ember azt gyanítja, hogy Brooke azért megy Amerika legkívánatosabb agglegényéhez, mert szerelmes Amerika legkívánatosabb agglegényébe. Az ilyen lányok mindig gyanúsak egy kicsit.

– Nekem az a benyomásom, hogy Meredith a nagyravágyó.

Charles tartózkodóan mosolygott.

– Drágám, boldogan szolgálnék több információval, de először magának kéne engem egy kissé megolajoznia. Árulja el: hogyan sikerült egy újságírónak bejutnia ide az utolsó pillanatban? Kétlem, hogy ez egyszerűen a szűz kéz szerencséje volna.

– Igazság szerint szeretnének megnyerni, hogy Asgilléknek dolgozzam.

Charles újra ívbe húzta a szemöldökét.

– Mint…?

– Attól tartok, nem mondhatok többet – mosolygott Tess pajkosan, tudván, hogy a férfi számára elviselhetetlen lesz, hogy ne ismerje az igazságot.

– Drágám, nyugodtan elárulhatja nekem. Úgyis megtudom valahogy.

A lány vállat vont.

– Azt szeretnék, hogy a család sajtószóvivője legyek.

Charles nevetett, örömteli, csilingelő nevetéssel.

– Azt hiszem, manapság mindenkinek saját sajtószóvivője van Manhattanben – a jelenlévők természetesen kivételek. Igazából soha nem éreztem ennek a szükségét, tekintettel a csiripelő verebek megbízhatóságára… Csak azon vagyok meglepődve, hogy Asgillek ilyen sokára szánták rá magukat.

– Szerintem ez esetben pragmatizmusról van szó – mosolygott Tess. – Nem engedhetik meg, hogy Brooke bármilyen botrányba keveredjen, amely megakadályozhatja, hogy ebbe a zsírosbödönbe beházasodjanak.

– Igen, ezt értem… – mondta Charles elgondolkodva. – Megint csak a gazdagok képmutatása működik, magától értetődően.

Tess a homlokát ráncolta, sztorit szimatolt.

– Ezt hogy érti?

– Nos, természetesen magának igaza van. David előtt nagy politikai jövő áll, és így Brooke egyetlen rossz lépést sem tehet – ezért van szükségük olyasvalakire, mint maga. De egy kicsit vicces azt állítani, hogy mindez csupán Brooke viselkedéséről szól. Tudja, David öt–hat évvel ezelőtt járt valakivel. Színésznő volt, gyönyörű lány. Lefotózták, ahogy kokaint fogyasztott valamelyik éjszakai bárban Los Angelesben. Szörnyű ügy volt. Hat héttel később Franciaországba ment valami „művészfilm” felvételeire. – Charles idézőjelbe tette a kifejezést. – Soha többé nem hallottak róla ebben az országban. Aztán persze ott van Wendell – folytatta, és a sétabotja fejével egy idősebb, ónszürke hajú, a halántékán már őszülő férfi irányába intett.

Tess Wendell Billingtont, David apját ismerte fel benne, akit korábban már megmutattak neki.

– Csak egyenesen előre kell néznem, és legalább négy-olyan nőt látok, akikkel Wendell lefeküdt, egyikük éveken át volt a barátnője. Képtelen a királyi farkát a nadrágjában tartani, de természetesen ezzel nincsen semmi baj. Joe Kennedy rémes szoknyapecér volt, ám ez jottányit sem zavarta a fia elnöki ambícióit. Tudja, ez társadalmi osztály kérdése. A Billingtonok más osztályba tartoznak, mint az Asgillek. Ők sokkal… hogyan is fogalmazzak? Sokkal golyóállóbbak.

– Osztály? – csodálkozott Tess. – Nem hittem, hogy ilyen létezik Amerikában.

Charles kuncogott. Drámaian végigsöpört a termen a kezével, csak egy pillanatra állt meg, hogy elegáns mozdulattal elvegyen egy pohár pezsgőt egy arra haladó pincértől.

– Ez a város tele van pénzzel, de mindenki felsőbb társadalmi osztályra vágyik. Magától értetődik, hogy az ember sokkal gyorsabban elérheti e célját ideát; vegyük csak Lauderékat, hogy ezt megértsük. Az öreg Estéé Lauder magyar emigráns volt, de felépített egy kozmetikai dinasztiát, és most ők New York egyik legelegánsabb családja. De nem, Asgillek nem Lauderék: nem elég gazdagok, és a vállalatuk nem olyan tekintélyes. Igazság szerint az emberek még ma is úgy beszélnek Howardról, Meredith néhai férjéről, mint „a hentes fiáról”. És aztán ott volt az a rettenetes ügy az esküvőjén – tette hozzá Charles Tesshez hajolva, a hangját lehalkítva. – Az eltűnt színésznő – suttogta.

– Miféle eltűnt színésznő?

Charles pajkosan mosolygott.

– Ó, drágám, azt hittem, maga a sajtószóvivőjük. A titkok őrzőjének bizony tudnia kéne, miféle emberek ezek.

– Hé, ne felejtse el, hogy még nem vállaltam el a munkát – mosolygott a lány. – Talán maga rá tud beszélni.

Charles felállt, és intett Tessnek, hogy kövesse. Körbepillantott, mint egy cselszövő a színpadon, és egy csendes alkóvba vezette a lányt, ahol leültek egy ablakmélyedés bordó bársonnyal kárpitozott padjára.

– Meredith és Howard a lány szüleinek a házában esküdtek meg Louisianában – kezdte Charles élvezettel. – 1964-ben, azt hiszem. Meredith családjának pénze volt – megjegyzendő, új pénze. Apja megvett egy olyan polgárháború előtt épült ültetvényesházat egy régi cukornádtermelő családtól, akik mindenüket elvesztették, és a fiatalok ott házasodtak össze. Gondoljon az Elfújta a szél helyszínére, csak ez lent volt közvetlenül a folyó partján. Szóval, a menyegző éjszakáján eltűnt az egyik vendégük. Egy Olivia Martin nevű színésznő. Egy gyönyörű, csupa elevenség lány. Hollywood legszebb bokája – tette hozzá Charles a legkisebb irónia nélkül.

– Milyen borzasztó – szörnyülködött Tess.

– Hát bizony az volt szegény Meredith és a jóképű férje, Howard számára, különösen a keringő célzások fényében.

– Miféle célzások? – kérdezte Tess, és közben erősen reménykedett, hogy Dom még sokáig keresi a kávét. Nem akarta, hogy bármi félbeszakítsa ezt a történetet.

– Oliviát utoljára a ceremónia után látták a partin. A birtok egyik vendégházában lakott. Amikor rájöttek, hogy eltűnt, kihívták a rendőrséget, és a lány házát nyitva és üresen találták.

– Mi volt a feltételezés, mi történt a lánnyal?

Charles vállat vont.

– Talán öngyilkosság. Babafüggő volt, így hívtuk az altatókat akkoriban. Minden kis csillagocska babával élt; ez hozzátartozott a társasági élethez. És Oliviáról köztudott volt, hogy depressziós valami miatt. Azt feltételezték, hogy belesétált a Mississippibe – a folyó méterekre volt a vendégháztól.

– Ez borzasztó, de aligha botrány, nem? – jegyezte meg Tess. – Úgy értem, senki sem hibáztathatta Asgilléket?

Charles sokatmondóan mosolygott.

– Mindenfélét suttogtak, és miután az embereket lepénzelték, minden suttogás is maradt, hogy Oliviát meggyilkolták, és néhányan ujjal mutattak Howard Asgillre. Nyilván viszonyuk volt.

– Azok után, amit Wendellről mondott, ez nem lep meg – mondta Tess tele kíváncsisággal. – De ugye ez nem azt akarja jelenteni, hogy Howard ölte meg?

Charles a fejét rázta.

– Természetesen nem, és a sztori ezért el is halt. Nem volt holttest, nem volt bizonyíték. Igazság szerint semmiféle bűnjel nem volt. Történetek jelentek meg mindenhol Olivia alkohol-és kábítószerfüggőségéről, és arról, hogy mennyire depressziós volt. Az emberek véleménye szerint meg akart halni.

Tess hosszan kifújta a levegőt.

– Fogalmam sem volt erről.

– Nem, a legtöbb embernek nincs – mondta Charles.

– Végül is ez évtizedekkel ezelőtt történt. Elfelejtették. D e , hogy visszatérjünk a jelenbe és magához, drágám… egy halott csillagocska egy életre elég botrány az Asgilleknek, különösen amikor a lányuk Amerika fényes új politikai reménységéhez szándékozik férjhez menni. Nem csoda, hogy Meredith szeretne villámhárítót alkalmazni.

– Aminek semmi köze a képességeimhez, természetesen – mosolygott Tess.

– Ó, biztos vagyok benne, hogy csodálatos munkát fog végezni – jegyezte meg Charles elgondolkodva. – A baj az, hogy a kinevezés valószínűleg negyven évet késett.

– Drágám, jól érzed magad?

Brooke az anyjához fordult és megölelte. Mosolygott, mivel tudta, hogy Meredith élete legnagyszerűbb estéjét tölti, úgy vegyült el az emberek közt, mint egy diplomata. Lánya kénytelen volt elismerni, hogy meg is felel ennek a szerepnek. Haját szoros kontyba fésülte. Hosszú kék ruhát viselt, amelynek kámzsanyakáról Brooke felismerte, hogy a ruha Oscar de la Renta. Egy hatalmas zafír függött egy csodálatos gyöngysoron királyi eleganciával a nyakában.

– Nagyszerű este – jegyezte meg Brooke –, annak ellenére, hogy a terem tele van „közeli barátokkal”, akiket életemben nem láttam – tette hozzá kópésan. – Ki volt az, akivel az előbb beszélgettél? Az a csinos lány a csillogó ruhában? Egy jóképű férfi van vele.

Meredith a bálterem túlsó végébe pillantott, ahol Tess kávét kortyolgatott, barátja pedig pezsgőt nyakalt, igencsak tempósan.

– Az Tess Garrett. Lehet, hogy PR-munkát fog végezni a családnak az esküvőt megelőző időben. Be kell mutassalak neki.

– Ó, mama! Minek nekünk egy sajtószóvivő? Mondtam, hogy szeretném a lehető legnormálisabb keretek közt tartani a dolgokat. Az ép elmém kedvéért, kérlek.

– Csak nem a „ sajtószóvivő” szót hallottam? – szólalt meg egy mély hang a hátuk mögött. – Komolyan azt hiszik, hogy ennek a bűbájos ifjú hölgynek még több népszerűségre van szüksége? – nevetett Wendell Billington, és átkarolta a két nőt. David apja impozáns külsejű férfi volt, sötét, keskeny szemmel és erős állal. Nem volt magas, de a fellépése jelentősebbnek tüntette fel a termeténél. – Semmi ok az aggodalomra, drágám – folytatta csikorgó baritonján. – Az irodám gondoskodik az esküvő kommunikációjáról, mindent kézben tart majd. Biztos vagyok benne, hogy valamennyien elkezdtünk már gondolkozni a vendégek listájáról, és nyilván lesznek biztonsági problémák néhány résztvevővel kapcsolatban.

– Természetesen, Wendell – mosolygott Meredith, kezét a férfi karjára téve. – Csupán olyasvalakiről beszélgettünk, aki az Asgill-csoportnak fog dolgozni. Hello, csak nem Alessandro Franchetti az ott? – kérdezte hirtelen, átpillantva Wendell válla fölött. – Hol a csudában volt egész este? Gondoltam is, hogy kicsit észrevehetőbbé tehetné magát azok után, amennyit fizetünk neki.

Ahogy Alessandro közeledett, Brooke könnyedén megcsókolta, de a férfi arckifejezése komor maradt.

– Egész este nem láttam – suttogta Brooke a fülébe. –Merre kószált?

– Nem voltam itt egész este – sziszegte vissza Alessandro, miközben elkormányozta a lányt Meredith-től és Wendelltől. – Tűzoltással foglalkoztam.

– Mi baj van? – kérdezte Brooke, amint hallótávolságon kívül kerültek.

– Mindenféle baj van – bosszankodott Alessandro. –Ma délután felhívtam a Hudson-lak tulajdonosát Duchess megyében, hogy megerősítsem, mindenképpen szeretnénk kibérelni az épületet az esküvőre. Azt mondta, valaki mással kell kapcsolatba lépnem az ügyben – valakivel Dubaiban.

– Dubaiban? – rémült el Brooke, és érezte, hogy a gyomra görcsbe rándul.

– Múlt héten megegyezett, hogy eladja a házat valami sejknek.

– Akkor miért utaztunk tegnap száz kilométert, hogy megnézzük? – kérdezte Brooke égő arccal és a szemébe toluló könnyekkel.

Alessandro a padlót bámulta.

– Eddig a nővérével tárgyaltam – magyarázkodott. –Ő nyilván nem volt képben.

– Drágám, mi baj van? – aggódott Meredith, látva a lánya kétségbeesését.

– Probléma van a Hudson-lakkal – válaszolt Alessandro. –A jó hír, hogy az új tulajdonos luxusszínvonalon akarja renováltatni.

– És a rossz hír…? – kérdezte Meredith.

– A munka csak három hónap múlva kezdődik, és a felújítás több mint egy évig tart majd. Ez azt jelenti, hogy legkorábban jövő őszre számíthatunk.

Brooke mély lélegzetet vett az orrán keresztül, és arra gondolt, hogy nem szabad kiborulnia. Csupán egy helyszínről van szó, emlékeztette magát. Nincs jelentősége. Ám hirtelen eszébe jutott a hullócsillag Párizsban, csakhogy ez alkalommal súlyos szürke felhő takarta el a sziporkázó égitestet.

Wendell egy lépést tett előre, és kedvesen megdörzsölte Brooke karját.

– Talán újra meggondolhatnád a newporti házunkat? – javasolta.

Brooke hirtelen a pánik rezzenését érezte. Úgy látta, az esküvő egyre távolabb kerül az elképzeléstől, amelyet élete legszebb napjáról dédelgetett: attól a könnyed, boldog, tökéletes alkalomtól, amikor a mezítlábas menyasszony a parton locsogó hullámok mellett mondja ki esküjét. Igen, Cliffpoint, a Billingtonok nyári „lakja”, ahogy David előszeretettel nevezte, fenséges, de olyan, mint egy múzeum, annyira manikűrözött és óriási gonddal ápolt. Brooke vadságot, nyersességet, a természet romantikáját akarta. Nem akarta Cliffpointot, sem Lily Saltert koszorúslánynak. Nem arról volt szó, hogy az esküvő tervezése öröm és mulatság lesz?

– Cliffpoint tökéletes volna egy tavaszi menyegzőhöz, nem gondolod, Meredith? – folytatta Wendell. –Gondoskodnunk kell róla, hogy a helyes jelzéseket küldjük szét. A családi értékek nagyon fontosak számunkra.

Meredith elbizonytalanodott, bár jól leplezte.

– Köszönöm az ajánlatod, Wendell – mondta halkan –, de minden rendben lesz.

Abban a pillanatban Brooke két meleg kezet érzett a vállán, és amikor megfordult, egy jóképű idősebb férfit látott, aki lemosolygott rá. A nagybátyja, Leonard állt mögötte. Leonard néhány évvel fiatalabb volt Meredith-nél, és Brooke apjának halála óta ő vette át az apaszerepet. Brooke hálásan visszamosolygott rá. Pontosan a nagybátyja barátságos arcára volt szüksége most, amikor ilyen nyomás nehezedett a lelkére.

– Felajánlottam Brooke-nak és Davidnek Jewel Cayt – mondta Leonard kedvesen. – Az a véleményünk, hogy tökéletes lesz. Ráadásul a családban marad. Nem mondtad el nekik, Brooke? Épp most beszéltük meg Daviddel.

Brooke elkapta Leonard villámgyors kacsintását, aztán szándékos lassúsággal belekortyolt a pezsgőjébe, hogy elrejtse a vigyorát. David odasétált, és bátorítóan felé bólintott.

– Jewel Cay? Az meg mi? – értetlenkedett Alessandro, és látszott rajta, hogy az agya adatbázisában kutat, említették-e neki ezt a helyszínt.

– A házam Florida Keysben – válaszolta Leonard. –Nem akartam korábban felajánlani, nem szerettem volna ráerőltetni a menyasszony nagy napjára.

– De hiszen az egy isteni ház! – áradozott Brooke, és közben azon tűnődött, hogyhogy eddig nem jutott eszébe. – Egy gyönyörű nagy fehér kagylóház egy kis szigeten, néhány kilométerre Islamoradától. Régebben minden télen ellátogattunk oda. Ez ideális lenne, Leonard bácsi!

David bólintott.

– És az időjárás is tökéletes késő novembertől – tódította, Brooke örömén mosolyogva. – A hurrikánok évadja addigra már véget ér. Nem lesz túl meleg.

– Egy téli esküvő – mosolygott Brooke, és megragadta és megszorította David karját.

– Mit szólnál szilveszter estéhez? – kérdezte a vőlegénye.

Alessandro felhúzta a szemöldökét, és a parti felé intett.

– Lehetetlen. Ennek a társaságnak a fele St Bartson vagy Palm Beachen lesz.

– Hát, ha jobb dolguk is akad, akkor nem fogjuk meghívni őket – közölte Brooke boldogan.

– A biztonságra való tekintettel – kezdte Wendell az állát simogatva – nem volna rossz, ha a világ azt hinné, hogy az esküvő a Hudson-lakban lesz valamikor jövő nyáron. Beszélek majd az ismerőseimmel Dubaiban. Kapcsolatba lépek az új tulajdonossal. Megtudom, hajlandók-e belemenni ebbe a trükkbe.

– Jobban nem is alakulhatott volna – lelkendezett Brooke, a karját Leonard nyaka köré fonva. – Köszönöm, köszönöm, köszönöm!

Leonard felkapta az unokahúgát, és nevetett.

– Akkor, gondolom, ezt igennek tekinthetem?

Tess egész életében pénzt akart. Nem úgy, ahogyan Dom szerette a pénzt: hogy lépést tarthasson a kivételezett helyzetben lévő magániskolái barátai klikkjével vagy eldicsekedhessen nekik. Tess azért akart pénzt, mert gyerekkorában sohasem volt része benne. Apja vállalkozásának csődje nemcsak a családot tette tönkre, apja önértékelését is lerombolta, hiszen a bank – és az embertársaid – azon az alapon ítélnek meg, képes vagy-e kifizetni a számláidat. Apja boldogtalanul halt meg, mert úgy érezte, nem tudott a családjának eleget tenni, nem tudott helytállni férfiként. Tess irtózott attól, hogy bárki bármikor alacsonyabb rendűként kezelje, és ez az érzés úgy táplálta az ambícióit, mint benzin a tüzet. Louboutin cipőjének vörös talpa kinyilatkoztatás volt arról, hogy szép dolgokat is megengedhet az életben, de azt is bizonyította, hogy tud gondoskodni magáról. Imádta beikszelni a „hetvenötezer font feletti jövedelem” kockáját a képeslapok kérdőíveiben, és egyike volt azon keveseknek, akik kifejezetten élvezték, ha a jótékonysági zsebmetszők megszólították az utcán, és amikor aláírta számukra a csekket, úgy érezte, hogy ura a helyzetének. Ezért, ha őszinte akart lenni, amikor Meredith Asgill felajánlotta, hogy legyen a család sajtószóvivője, csupán egyetlen dolog tartotta vissza attól, hogy azonnal elfogadja az állást: a kínzó érzés, hogy az egész csak délibáb. Végül is ez egy okos, befolyásos család, akik minden skrupulus nélkül hatalmas összeggel próbálták lepénzelni, hogy egyszer s mindenkorra eltüntessenek egy sztorit. Nagyon valószínűnek tartotta, hogy a jól fizető munka New Yorkban – a városban, amelyben minden ambiciózus huszonvalahány éves dolgozni szeretne – csupán a megvesztegetés egy elfogadhatóbb formája.

Előző este a vacsora alatt a Connaught Hotelban Meredith csodálatos meséket szőtt a manhattani életről, azzal az egyértelmű céllal, hogy felkeltse egy fiatal lány étvágyát a New York-i élet ragyogó túlzásai iránt. Ám Tess még mindig aggódott, hogy az „állás” tulajdonképpen ugyanaz, mint a Globe „projektfejlesztés” irodája, amely a bajkeverő és rosszul teljesítő vezetők előléptetésére szolgált. Nem valós munkahely, csupán jól fizetett purgatórium, hogy az illetőket lefoglalják addig, amíg a vezérigazgató és az ügyvédek csapata kidolgoznak valami olcsó módszert a kirúgásukra.

Ám most, miután Charles Devine felfedett néhány rejtélyt, Tessnek úgy tűnt, mintha tévedett volna Meredith ajánlatával kapcsolatban. Valóban volt mit tenni az Asgillek védelme érdekében. Titkok voltak körülöttük. Rengeteg titok. És Tess a zsigereiben érezte – márpedig ez a megbízható ösztön a bulvárújságírás frontvonalaiban edződött –, hogy számtalan csontváz zörög még a szekrényben.

Tess végigpásztázta a tömeget, és felfedezte Meredith-et a bálterem túlsó oldalán. Az asszony elkapta a tekintetét, és elindult felé a táncparketten keresztül. Pávaként siklott, felszegett állal, egyenes háttal, ruhájának selyemszoknyája susogott, ahogy lépdelt. Olyan volt, mint egy cárnő, a legkifinomultabb hatvanvalahány éves, akit Tess életében látott.

– Tess. Jól érzi magát?

Meredith összeszedettnek tűnt. A martinis pohara szárával játszott, de a szemében egy lottónyertes diadalmas tekintete fénylett.

– Hihetetlen parti – bólintott Tess. – Hallottam, amikor valaki azt mondta, hogy David mamája két hét alatt rántotta össze az egészet?

– Nagyon tapasztalt az összejövetelekben – mondta Meredith könnyedén. – Bárcsak rá tudta volna beszélni Davidet, hogy mondjon néhány szót. Csodálatos szónok az a fiú. De a fiatal pár azt szerette volna, ha minden a lehető legfesztelenebbül zajlik.

Tess huncutul mosolygott.

– Ha fesztelenséget akartak, nem Belcourtban kellett volna megrendezniük az eljegyzést. Még a Buckingham-palota is visszafogottabb hely lett volna.

Meredith csak bólintott.

– Na és Sean itt van? – kérdezte Tess.

– Minnesotában van – válaszolt Meredith egyenletes hangon, nem eresztve el a lány tekintetét. – Rehabilitáción.

– Remek. Örömmel hallom, hogy javul.

Meredith Dom felé bólintott, aki egy csapat fiatal lánnyal nevetgélt. Éppen mesélt valamit, és egy pezsgősüveggel hadonászott a történet illusztrálására.

– A barátja jól érzi magát?

– Tetszik neki itt – mondta Tess, gondosan leplezve a gúny miatt érzett bosszúságát. – Azon morfondírozott, hogy – ha elfogadom az állást – neki is lehetne-e vízumot szerezni?

– Nem kizárt – válaszolt Meredith. – H a elfogadja az állást. H a a dolgok jól alakulnak. – Elrendezte a gyöngyöket a nyaka körül. – De az állásajánlatot nem tarthatom fenn a végtelenségig.

– Nos, ha már erről van szó, épp most kaptam érdekes betekintést a család életébe. Közelebbi elképzelést adott arról, milyen kihívások elé állíthat ez a szerep.

– Igazán? Kitől?

– Charles Devine-tól. Meredith vidáman nevetett.

– Drága, öreg Charles. Hogy a csudában kapott meghívást ide? Nem túl népszerű manapság, ellentétben azzal, amit hisz. Miféle ostobaságokkal tömte a fejét?

– Olivia Martinról mesélt – válaszolta Tess, egyenesen Meredith szemébe nézve.

Csend volt egy pillanatig, közben Meredith pislogott és nagyot nyelt.

– Mit mondott róla? – kérdezte aztán.

– A haláláról beszélt.

Meredith arcára felhő telepedett.

– Charles Devine csak egy ostoba minden lében kanál – nyögte ki nagy erőfeszítéssel. – Ő Manhattan legnagyobb pletykafészke. Fele annak, amit mond, csupán a képzelete szüleménye. Ő… – Meredith itt leállította magát, lehunyta a szemét, hogy erőt vegyen magán. –Bármit mondott is…

– Mindent tudnom kell, Meredith – szakította félbe Tess. – Nem segíthetek magának, ha nem mond el mindent. És ezt szó szerint értem: mindent.

Meredith belekortyolt a pezsgőjébe, és megérintette Tess karját, hogy egy csendes sarokba kísérje a lányt.

– Bocsásson meg, de nem akartam a családomat érintő magánügyekről beszélni, amikor még el sem vállalta az állást – magyarázkodott körülnézve, hogy megbizonyosodjék, senki sem hallhatja őket.

– Miért terjedtek el rémhírek Oliviáról és Howardról?

Meredith hidegen nevetett.

– Amikor egy gyönyörű színésznőcske és egy gazdag üzletember barátok, mindig lesznek rémhírek.

– És maga mit gondol, mi történt az esküvőjük éjszakáján?

Tess most, hogy ismerős talajon állt, erősebbnek érezte magát: szondázta az alanyát, megpróbált a sztori mélyére hatolni. Sőt, már élvezni is kezdte a helyzetet.

Meredith ránézett, és látta, hogy a lány nem fogja annyiban hagyni.

– Őszintén mondom, hogy nem tudom, mi történt. Azt hiszem, Olivia depressziós volt, de alig ismertem, csupán néhányszor találkoztam vele az esküvő előtt. Csak azért hívtuk meg, mert ő volt az Asgill rúzskollekció nagykövete. Ha halott – ami soha nem bizonyosodott be –, az természetesen tragédia. Az eset fekete felhőként telepedett az esküvőnkre, ezért nyilván megérti, hogy azt szeretném, ha Brooke nagy napja tökéletes lenne.

Tess elgondolkodva nézett rá.

– Azt hittem, ez az állás csak arra szolgál, hogy eltávolítson a Globe-tól és kitessékeljen Londonból – mondta becsületesen.

– Nem. Értem, hogy miért gondolhatja ezt, de az elvégzendő munka itt vár magára. A családomnak védelemre van szüksége, és azt hiszem, maga jól el tudná látni ezt a feladatot.

Végigtekintett a tömegen. Brooke és David a lépcsőn álltak, fényképeztették magukat és nevettek.

– Nézze, milyen boldog Brooke és David. A tökéletes elnök és first lady, nem gondolja? Ez forog itt kockán, Tess, nem csupán a család tekintélye. Ez fontosabb mindennél.

Tess ivott egy korty pezsgőt, és óvatosan letette a karcsú poharat a mellette álló asztalra. Dómnak híre-hamva sem volt. Nem mintha befolyásolta volna Tess elhatározását.

– Vállalom – mondta egyszerűen.

Meredith arcán meleg mosoly ömlött szét. Mindkét kezével megfogta a lány kezét.

– Tudtam, hogy helyes döntésre fog jutni – mondta. – Mondjon fel a Globe-nál hétfőn, és máris megkezdheti a munkát, amint ideér. Rengeteg a tennivaló. Isten hozta a családban.

5.

Az Asgill Cosmetics konferenciaterme impozáns hely volt. A selyemtapéta, az iparág kitüntetéseivel telezsúfolt polcok és a hosszú diófa asztal mellett sorakozó Chippendale székek bűzlöttek a vállalati sikertől. Ha valakinek kételye támadt volna, hol áll a cég a világban, csak a padlótól a plafonig érő ablakokra kellett pillantania, amelyek Manhattan nyüzsgésére, a hálás vevőkkel teli városra néztek. Ám ha bárki részt vett egy megbeszélésen ebben a teremben, a környezet nagyszerűsége ellenére rájöhetett, hogy nincs minden rendben. Csupán tíz évvel azelőtt az Asgill's még egyike volt Amerika tíz legjelentősebb kozmetikai cégének. Nem olyan nagy, mint az óriások, a L'Oréal vagy a Maybelline, de karnyújtásnyira a Max Factortól és a Cover Girltől. Ma azonban az Asgill Cosmetics bajban volt, olyan helyzetben, amely nem hirtelen, hanem egy hosszan elnyúló időszak eredményeként alakult ki; és ezt az állapotot az igazgatótanács legalább egy tagja teljességgel elfogadhatatlannak tartotta. Liz Asgill már az asztal távolabbi végén ült, amikor a végrehajtó testület többi tagja besorjázott a terembe, és figyelte, ahogy az egyes márkák igazgatói alig leplezett megvetéssel a helyükre csoszognak. Szürke képükből és savanyú arckifejezésükből ítélve Liz biztosra vette, hogy a beszámolóikban kizárólag rossz hírek lesznek.

– Talán elkezdhetnénk – szólalt meg buzgón, amikor már mindenki a teremben volt.

William, a cég névleges vezére figyelmetlennek tűnt, a laptopjával babrált az asztalfőn, a tekintélyes helyen, amelyet hat hónappal azelőttig Meredith – mint a cég elnöke – foglalt el az igazgatótanács ülései alatt. Ő most a fia jobbján ült, Liz vele szemben. Végül William felpillantott, és tisztelettel Liz felé bólintva a teremhez fordult.

– Tudom, hogy mindnyájan elkészítették a beszámolójukat a saját részlegükről – mondta bocsánatkérően. – De azt hiszem, ma csak az első negyedév eredményeire fogunk koncentrálni, ezeknek a fényében kell megnéznünk, merre tart a cég.

Bizonytalan morgolódás hullámzott végig a termen, amikor William bejelentette Quentint, a főkönyvelőjüket, és megkérte, hogy fusson végig a számokon. Liz már egy perc múlva megállapította, hogy ezek a legrosszabb eredmények a cég fennállása óta.

Erősen figyelte Williamet, várta, milyen magyarázatot próbál a bátyja adni a legutóbbi mélyrepülésre, amelyet a Natural Glow, a „Természetes Ragyogás” nemrégiben történt piacra dobása okozott. Ez a mérsékelt áru biotermék-ágazat – elméletben – friss szépségápolási cikkeket adagolt az üzletekben elhelyezett pumpákból.

– Amint látják, igencsak messze vagyunk attól, ahol jelenleg tartani szeretnénk – mondta William. – A Natural Glow bevezető költségei súlyosan megterhelők, akárcsak a hamarosan megjelenő Skin Plusé.

– Feltehetően át kell terveznünk az év végi eredményeket? – kérdezte Meredith.

William a fejét rázta.

– Várjuk meg ezzel a második negyedévet. Magától értetődően mind abban reménykedünk, hogy a Natural Glow nagy siker lesz.

Liz figyelte, hogyan kapaszkodik bele az igazgatótanács többi tagja William végszavába, hogyan kezd mosolyogni és bólogatni a megmenekülésnek erre a halvány esélyére. Látszott, hogy senki más nem vette észre az enyhe megbicsaklást a bátyja hangjában, ami pánikról árulkodott.

– Quentin, megvannak a Natural Glow részletes értékesítési adatai? – kérdezte Liz, megszakítva a bátyja szófolyamát.

Quentin bólintott, és kiosztotta az általa készített első negyedévi pénzügyi beszámoló példányait. Liz figyelmét nem kerülte el a kínos pillantás, amelyet Eleanor Cohenre, a Natural Glow termékágazat igazgatójára vetett, amikor átadta neki a papírt. Eleanor tapasztalt vezetőnek számított a kozmetikai iparban, akit nemrégiben vettek fel az áruházi marketingben jól ismert jártassága okán.

– Be kell vallanunk, hogy a novemberi bemutatót követő első néhány hét lassú volt – kezdte Eleanor a torkát köszörülve. – De a kiskereskedelem helyzete mindenkit nehézségek elé állított most karácsonykor.

– Nem mindenkit – szólt közbe Liz.

Eleanor megpróbálta elkerülni Liz átható pillantását, és inkább Williamnek és Meredith-nek címezte a megjegyzéseit.

– Azonban a sajtóvisszhang, amit kaptunk, kitűnő. Az Allure fél oldalt szentelt az avokádós tisztítóolajnak, amely minden jel szerint kultusz klasszikus lesz.

Liz majdnem felnevetett. Már pletykák keringtek arról, hogy a drogériák csökkenteni akarják a Natural Glow-nak fenntartott kereskedelmi felületet a kezdeti gyenge kereslet miatt. Ha ez megtörténne, az a márka biztos halálát jelentené.

– Eleanor, nézzünk szembe a tényekkel – szólalt meg Liz bosszúsan. – Végünk van, ha nem teszünk valami radikális lépést, méghozzá azonnal.

– Liz, ez nem a rémhírterjesztés ideje – pökhendiskedett Eleanor.

– Rémhírterjesztés? A Natural Glow zabálja a pénzt. Ha így megy tovább, őszig sem fog kitartani.

Liz átpillantott a bátyjára. William csak tizennyolc hónappal volt idősebb nála, de mintha legalább egy évtized lett volna köztük: öreg és fáradt volt, elnyűtte a felelősség. Hiányzott belőle Liz lendülete csakúgy, mint az apjuk veleszületett tekintélye; csupán egy dolgozó méh volt, egy here, akit vonakodása ellenére a királynő székébe kényszerítettek. Lizt ezzel szemben így jellemezte a Wall Street Journal: „Az a ritka vezető, aki egyesíti magában a kreatív éleselméjűséget a rámenős üzleti érzékkel.” Mindketten tudták, kinek kellene William székében ülnie.

William megköszörülte a torkát.

– Ne felejtsük el, hogy a termék, amelyről beszélünk, jó.

Liz nevetett.

– Hát persze hogy jó.

Mielőtt behozták Eleanor Cohent a céghez, hogy bevezesse a Natural Glow-t, a termék Liz dédelgetett bébije volt. A friss bioelképzelés az ő agyából pattant ki, és napi tizenöt órát töltött ipari tervezőkkel, hogy tökéletesítsék az adagolópumpákat, amelyek helyben, az üzletben keverték a friss alkotóelemeket.

– A probléma nem a termékkel van – mondta Liz, és egyenesen Eleanorra nézett –, a probléma a marketinggel van.

– Jó lett volna ezzel az éleslátással már a termék bevezetése előtt megismerkednünk – válaszolta Eleanor csípősen.

– Úgy tudtam, hogy a marketing a te szakterületed – vágott vissza Liz. – Nem ezért alkalmaztunk?

– Oké, mindenki, tartsuk a dolgokat konstruktív mederben – szólt közbe William. – Liz, nyilván vannak ötleteid.

Halvány mosoly játszott Liz ajkán. Számított rá, hogy egy újabb nehéz igazgatótanácsi ülés elé néz, és igencsak ínyére volt az alkalom, hogy magára irányíthatja a reflektorfényt.

– Oké – kezdte. – Először is, nem használjuk hatékonyan az alapmárkánkat. Senki sem tudja, hogy a Natural Glow az Asgill márkanév része.

– Kifejezetten boldog vagy, hogy a Skin Plus márka nem kapcsolódik a céghez – gúnyolódott Eleanor.

Liz vadul rázta a fejét.

– Az más. A Skin Plust drága luxustermékként kínáljuk, ezért távolságot kell tartanunk az Asgill's-tól. A Natural Glow-t viszont nagyon is tömegpiacra szántuk. Ha valakinek csak ötven dollár elkölthető jövedelme van egy héten, és annak egy részét arckrémre adja ki, biztos akar lenni, hogy amit vesz, az jó. Megnyugtatja a vevőket a megerősítés, hogy egy jelentős kozmetikai szereplő áll a termék mögött, ezért minden üzletben „Natural Glow az Asgilltől” márkanévvel kellett volna szerepelnie.

– Ezzel nem értek egyet – kezdte Eleanor, de Liz a mondat közepén a szavába vágott.

– Kettes pont. Megalkottuk ezeket a fantasztikus pumpákat, amelyek lehetővé teszik számunkra, hogy friss terméket szállítsunk, hogy a friss alkotóelemeket az emberek orra előtt keverjük össze és adagoljuk, de tényleg érti ezt a vevő? Elmondták neki ennek az egyedülálló terméknek az előnyeit? Nem hiszem.

– Az volt az elképzelésünk, hogy szikrázó csillagokat teszünk a kiskereskedelmi egységekre – mondta Caroline Peterson, a marketingigazgató.

– Jó ötlet, kár, hogy nem történt meg – jegyezte meg Liz lesújtóan.

Ekkor a háta mögé nyúlt, és kézbe vett egy Natural Glow plakátot.

– Három – folytatta, immár teljes lendülettel. – Hirdetés.

A képen, amelyet feltartott, egy felvágott avokádó látszott egy pohár víz mellett, a pohár peremén egy csepp víz csillogott. Liz már a kép látványától is bedühödött, úgy érezte, sértés mindazzal a kemény munkával szemben, amelyet a kutatásba és fejlesztésbe ölt, hogy életre hívja a terméket.

– Nézzék meg – mondta, a táblát ütögetve. – Hogy fogja egy avokádó piacvezetővé tenni a Natural Glow-t a bőrápolás tömegpiacán?

Caroline Peterson zavartnak látszott, amikor kinyitotta a száját, hogy megszólaljon.

– Tizenkét hónapig dolgoztunk az O&M-mel ezen a kampányon. Úgy éreztük, hogy az avokádó egyetlen képben összegez mindent, amit a márka sugallni akar. Egzotikus, mégis elérhető. Friss és természetes. A gyümölcs lágy sötétzöldje… azt súgja: egészséges és vágyat keltő.

Liz a szemét forgatta.

– Ez a termék a harmincöt év alattiakat célozza meg. Ők nem reagálnak egy kibaszott avokádóra.

Most egy újabb táblát húzott elő, amelyre egy magazinból kitépett kép volt felragasztva. Egy tengerparton futó gyönyörű nő fotója volt.

– Ez az, amire reagálnak. Érthető, vágyat keltő életstílusképek. Fittek és gyönyörűek szeretnének lenni, és ez a termék teljesíti az álmukat.

– Csak nem azt javasolod, hogy dobjunk ki egy hirdetési kampányt, amely még tíz hete sem tart? – kérdezte Eleanor rémülten.

Liz bólintott.

– De még mennyire. Azt is javasolom, hogy hívjuk vissza a kiskereskedelemből a terméket, és nevezzük át a „Natural Glow az Asgilltől” márkanévre. Azonkívül az a véleményem, hogy egy híresség arcára van szükségünk, életszerű helyzetben fotózva, nem pedig egy dögunalom stúdióban, amit mindenki más csinál. Igazság szerint arra gondoltam, hogy Brooke-ot használhatnánk.

Újabb mormolás futott végig az igazgatótanácson, ám ez alkalommal az egyetértés és érdeklődés váltotta ki. Liz tudta, hogy sikerült felkeltenie a figyelmüket.

– Brooke? – kérdezte Meredith óvatosan. – Biztos vagy te ebben?

– Emlékeznek Aerin Lauderra, aki a Lauder Priváté Collection illatait hirdette? Mindenki telitalálatnak tartotta. Azt hiszem, ez is telitalálat lesz. Ki képviseli jobban azt, amit a mai fiatal nő akar, mint Brooke Asgill?

Liz feltartotta a fotót a lányról a tengerparton.

– Képzeljék el, hogy ez a lány Brooke. És most képzeljék el a feliratot: „Mai, megkapó, mesés – Natural Glow az Asgilltől.” Igazság szerint, ha Brooke lenne a frontemberünk, meg is spórolhatnánk magunknak, hogy új márkanevet adjunk az üzletekbe kihelyezett pumpáknak. Végül is róla mindenki tudja ebben az országban, hogy kicsoda.

William kényelmetlenül fészkelődött a székén.

– Ezek remek ötletek, Liz, de annyira kínos hajtűkanyart jelentenének az iparágban.

Liz megpördült, hogy szembenézzen vele, arca haragtól égett.

– Vagy mentjük a bőrünket és abbahagyjuk ennek a terméknek a gyártását, vagy határozott akcióba fogunk, most – mondta vadul, mivel túlcsordult benne a William tutyimutyi vezetése miatt érzett csalódása.

Annyira megváltoztak a dolgok, amióta meghalt az apja. Howard és Liz parázs vitákat folytattak az igazgatósági üléseken, állandóan megkérdőjelezték egymást, ötletekkel bombázták a másikat, és végül jobb eredményeket produkáltak, mint amilyet bárki is remélt eredetileg. Ők ketten annyira hasonlítottak egymásra, annyira közel álltak egymáshoz. Liz tudta, hogy az apja azt szerette volna, ha a lánya lesz a cég vezérigazgatója, amikor ő visszavonul, de négy évvel ezelőtt Howard hirtelen meghalt agyvérzésben, és formális intézkedés sohasem történt Liz kinevezése érdekében. Meredith örökölte a férje részvényeit, és hagyta, hogy William vegye át a céget.

Azért Liznek voltak szövetségesei. Leonard Carter bólogatott busa fejével. Fiatalabb volt Meredith-nél, a hatvanas éveiben járt, de már ő sem dolgozott öt napot egy héten, viszont változatlanul megbecsült tagja maradt az igazgatótanácsnak. Végül is húsz évet töltött a cégnél, mint a nemzetközi fejlesztésért felelős alelnök.

– Biztosan tudnánk Liz elképzeléseit használni a Natural Glow európai bevezetésénél. Még csak most kezdjük felvenni a kapcsolatot a médiakampány tervezőivel. Úgy volt, hogy az egész világon az avokádó lesz a márka imázsa, de ezen változtathatunk.

– Hmm, nem vagyok biztos, hogy Billingtonék belemennek ebbe – mondta Meredith elgondolkozva.

William, félreérthetetlenül nem véve tudomást Liz átható pillantásáról, az órájára nézett.

– Tovább kell lépnünk. Napoljuk el ezt a kérdést a Natural Glow márkamegbeszélésére.

Meredith-nek pompás sarokirodája volt, amelyből az Empire State Buildinget látta. Kevert magának egy italt az ablaknál álló szekrénykéből, és közben az odalent cikázó sárga taxikat és gyalogosokat figyelte. Aztán az íróasztala mögé lépett, felvette Quentin pénzügyi jelentését, és olvasni kezdte. Nem nézett ki jól, egyáltalán nem. Úgy tűnt, hogy most nagyobb szükségük van erre az esküvőre, mint bármikor. Abban a pillanatban durranást hallott, és rémülten felpillantott. Liz masírozott be, és vágta be maga mögött az ajtót.

– Liz, mi a csuda ütött beléd?

– Beszélnünk kell, anya – mondta a lánya az íróasztalra támaszkodva.

– Valóban beszélnünk kell, Liz – válaszolta Meredith, és levette a szemüvegét. – A menedzsmenthez tartozol. A menedzsmenthez – hangsúlyozta. – Nem viselkedhetsz úgy, ahogy odabent tetted. Amilyen modorban Eleanorral beszéltél, meg volnék lepve, ha a felmondólevele nem lenne az íróasztalomon holnap reggel.

– Nos, ezt jó kezdetnek tekinthetnénk – válaszolta Liz némileg lehiggadva, majd leült a Meredith íróasztala el ott álló Eames székbe, és keresztbe tette hosszú lábát. – Anya, ez a cég a tönk szélén áll, és úgy látszik, készségesen hagyod, hogy tönkre is menjen.

Liz gondosan tanulmányozta Meredith reakcióját. Bármennyire ügyesen olvasott is az emberekben, abban soha nem volt teljesen biztos, hogy az anyja lojalitása merre húz. Meredith egyértelműen nem osztotta az ő üzlettel kapcsolatos vízióját, de Liz nem tudta eldönteni, vajon ez a fejem a homokba dugom visszautasítása annak, hogy belássa az Asgill's hanyatlását, vagy egyszerűen vak William hibáival kapcsolatban, és ezért hagyja, hogy a cég a fia gyenge irányítása alatt nyögjön.

– Ne légy nevetséges, Elizabeth – csattant fel Meredith. – Senki sem szeretné ezt a céget nehézségek közt látni, legkevésbé én.

– Tehát elégedett vagy azzal, amit épp most hallottál ott bent?

– Mindenki csalódott a számok miatt – mondta Meredith türelmesen. – De te is éppolyan jól tudod, mint én, hogy az iparág kemény kihívásokkal néz szembe. Talán szükséges, hogy emlékeztesselek: még mindig független, családi tulajdonban lévő cég vagyunk, nem kényszerültünk egy multi szárnyai alá. Nehéz időkben nehezebb a kicsinek.

Liz nem értett vele egyet, a fejét rázta.

– Te vagy nevetséges, anya. Miért olyan nagy szám, ha nem vagyunk bent a L'Oréal-istállóban? Kisebb cégek is virágozhatnak még ma is a szépségiparban, ha újítanak, és megfelelően adják el magukat, de tévedésnek nincs helye. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy újabb hibákat vétsünk.

Liz mély lélegzetet vett, tudta, hogy most az egyszer teljesen őszintének kell lennie. Soha nem győzte meg a bátyja vezetése, de eddig megállta, hogy ezt ki is mondja az anyjának, mivel Meredith kezében volt a hatalom, hogy William utódját kinevezze.

– William a gyenge láncszem – mondta most, tovább ütve a vasat. – Mi tudjuk, az iparág is tudja, de még helyreállíthatjuk a bizalmat, ha elmozdítjuk.

Meredith rezzenéstelenül nézett. Csendben ült, a lányát figyelte.

– Egy cég sikeres vezetésénél nem feltétlenül az a kulcsfontosságú jellemző, hogy ki képes a leghangosabban kiabálni, Liz – szólalt meg végül.

– Talán nem, de én mindig azt hittem, hogy a profit előállításának a képessége szintén megköveteltetik.

Meredith a fejét rázta.

– Róma sem egy nap alatt épült fel, Liz. Amikor William vezérigazgatóként átvette a céget, mindnyájan egyetértettünk, hogy számos újítást kell végrehajtanunk. William most ezt teszi.

– Hogy mit tesz? – gúnyolódott Liz. – Mikor tett William bármilyen újító lépést? A Natural Glow még a papa idejében kapott zöld utat. William a költségcsökkentésen kívül semmivel sem foglalkozik.

– Két nagy termékbemutatót felügyelt, Liz: a Glow-ét és a Skin Plusét. Hogy a The Balm sikeres újraindítását ne is említsem.

Liz megvonta a vállát. Ezt az egyet el kellett ismernie: egyszerűen újracsomagolták „A Balzsamot”, az arctisztító kencét, amellyel az apja nevet szerzett, amikor létrehozta a céget az 1950-es évek végén. Idejétmúlt fekete plasztiktégelyét elegáns opálüvegre cserélték, és így húsz százalékkal megnövelték az eladást.

– Ez három évvel ezelőtt volt – jegyezte meg Liz a fejét rázva.

– Nos, én hiszek a bátyádban – mondta Meredith. És ezekből a szavakból Liz tudta, hogy csak vesztegeti az energiáját; tudta, hogy az anyja soha nem fogja meghallani az ellenvetéseit. Liz nem először élte át a csalódás és elutasítás gyomorszorító érzését. Egyáltalán miért próbálkozom? – gondolta boldogtalanul. Igen, gazdagságba és kiváltságba született, de ezt soha nem tartotta magától értetődőnek, kétszer olyan keményen dolgozott, mint bárki más. De mi haszna volt annak a rengeteg erőfeszítésnek? Azoknak a nyaraknak, amelyeket diákként a kutató-és fejlesztőlaboratóriumban töltött, míg minden barátja az egyetemről Mexikóban, Ausztráliában vagy Dél-Franciaországban élvezte a szabadságot. Vagy a kiváló diplomájának, amelyet üzletvezetésből szerzett Whartonban, hogy jobban értse a dolgok üzleti oldalát? Az egész csak pazarlást jelentett, már ami az anyját illette. Meredith hozzáállását úgy lehetett jellemezni, hogy „maradj csendben, a fiúk jobban tudják”. A probléma az volt, hogy Liz lánynak született.

Liz felállt, és némán kisétált a szobából. Torkig volt a bátyjával, torkig az anyjával. Torkig volt azzal, hogy próbálja a céget megmenteni a kreativitásával és a kemény munkájával, amiért nem kap megbecsülést. Basszátok meg, gondolta magában, miközben halkan behúzta maga után az ajtót. Basszátok meg mind. Ideje, hogy magával törődjön.

6.

– Isten hozta az Asgill's-nél – sugárzott egy napbarnított szőkeség, amikor Tess idegesen besétált a cég előcsarnokába. Ha nem lett volna már amúgy is tele aggodalommal attól, hogy először tesz látogatást a város szívében álló felhőkarcoló harminckettedik emeletén az irodákban, a recepciós is elég lett volna, hogy kiborítsa. Úgy festett, mint egy bombázó a Cosmopolitan címlapfotóján: csupa repkedő, búzaszőke haj, makulátlan bőr és macskaszem. Tess azon tűnődött, hogyan tud bárki is ilyen tökéletesnek és élénknek látszani reggel hétkor. Egész New York szikrázott az energiától, amit Londonban soha nem tapasztalt, ilyen kora reggel meg aztán végképp nem. Szeretett volna az első munkanapján elsőnek beérkezni, de az volt az érzése, mintha egész Manhattannek ugyanez az ötlete támadt volna. Az alatta húzódó utcák már zsongtak az emberektől, autóktól és zajtól, és a Starbucks kávézó olyan zsúfolt volt, hogy megállás nélkül elhaladt mellette – ennyire senki nem lehet oda egy tejeskávéért.

– Sally vagyok – mondta a szőkeség, majd átnyújtott Tessnek egy biztonsági belépőt, és elindult vele egy hosszú, krémszínű folyosón. – Mikor érkeztél a városba?

– Tegnap este – válaszolta Tess.

Minden olyan gyorsan történt, könnyű volt elfeledkeznie arról, hogy egy tökéletesen új városban egy új földrészen van. Az Asgill irodái is más világnak tűntek, különösen a Globe-nál folyó élettel összehasonlítva, ahol egyetlen hatalmas, levegőtlen terembe volt bezsúfolva mindenki, csörgő telefonokkal, műanyag íróasztalokkal és állott tea szagával. Itt, a harminckettedik emeleten, minden ízlésesnek és visszafogottnak tűnt, a halvány elefántcsont falak, a krómkonzolos bútorok és a cég hirdetési kampányainak hatalmas fotói. Még az illat is remek volt, hála a mindenhol virító hatalmas, friss liliomkompozícióknak. Már nem Kansasban vagyunk, Toto, idézte magában Tess az Ózból, miközben megpróbált lépést tartani Sally fürge tempójával.

– A munkaidő nyolctól ötig tart, bár vannak, akik korábban, mások egy kicsit később érnek be – tájékoztatta Sally néhány kisebb, a központi, egyterű részből nyíló iroda felé bökve a fejével. – Mrs. Asgillé a sarokiroda, ő kilenckor szokott érkezni. Beugrik majd hozzád ma reggel. Addig Patty Shackleton, a jogtanácsosunk körbevezet, és megadja a kezdősebességet.

Sally megállt egy kicsi, napfényes iroda előtt, és intett Tessnek, hogy lépjen be.

– Hazaérkeztél – mondta vigyorogva.

Amikor Sally eltávozott, Tess levette a zakóját, és felakasztotta az ajtó mellett álló fogasra, aztán leült az üveg íróasztal mögé, és egy pillanatra behunyta a szemét; érezte, hogy a reggeli nap beomlik az ablakon, és a hátát melegíti. Az új életem, gondolta. Izgatottnak, idegesnek és egy cseppet szomorúnak érezte magát, amiért olyan könnyen hátat tudott fordítani Londonnak, a városnak, amelyet majdnem tíz évig az otthonának nevezett. A Brooke Asgill eljegyzési partiját követő napon visszarepült Londonba, és hétfő reggel első dolga volt, hogy beadja a felmondólevelét egy öntelt, napbarnított Andy Davidsonnak. Korántsem meglepő módon a főnöke több mint boldogan elfogadta a felmondását.

– Már a hét végén elmész? – kérdezte Andy. – Nincs értelme az időt húzni, igaz?

Tess hajlamos volt egyetérteni, és a repülőjegyét a JFK reptérre a következő napra váltotta meg. Búcsúpartiján sokan megjelentek a Globe irodái melletti kocsma emeletén, de az egész csak arról győzte meg Tesst, hogy helyesen lépett. Rengeteg új arcot látott a tömegben. Tudta, hogy ő már régi bútordarabnak számít a Globe-nál, és ez huszonkilenc évesen nem jó állapot. Amikor a barátnői felbukkantak, hogy elbúcsúzzanak tőle, belenyilallt, hogy milyen ritkán látta őket, és milyen távol kerültek egymástól. Félévenként egyszer vagy kétszer találkoztak: nem csoda, hogy nem akadt más beszédtémájuk, mint a celebpletykák és az évekkel azelőtt átmulatott éjszakák emlékei. Tess tudta, hogy taposómalomba került; ideje, hogy új történeteket ismerjen meg és új kalandokat éljen át. Ezt mondta neki Dom útban a Heathrow-ra, és ezt hajtogatta ő is, miközben átsétált az indulási csarnokon, és győzködte magát, hogy nem szabad kiborulnia. Végül is nem olyan ez, mintha emigrálni készülne, inkább egy nagyon hosszú tudósításra emlékeztet, amelyről gazdagabban, jobban informáltan és végtelenül több kapcsolattal fog visszatérni, mintha Londonban maradt volna.

Épp elindította az előtte álló számítógépet, amikor meghallotta, hogy valaki belép a szobába. Felnézett, és egy magas fekete nőt látott, aki drága nadrágkosztümöt viselt, és úgy hordta a haját, mint Sade, az énekesnő, szorosan hátrafésülve.

– Patty Shackleton – mondta a nő, és Tess felé nyújtotta egyik hosszú, manikűrözött kezét.

Azt a… Itt még az ügyvédek is úgy néznek ki, mint a manökenek, gondolta Tess, és felemelkedett a székéből, hogy bemutatkozzon.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Patty. Tess vagyok – mondta mosolyogva.

Patty nem mozdult, arcán feszes, aggodalmas kifejezés ült.

– Olvastad Danny Krantz cikkét? – kérdezte gyorsan, majd kihúzott egy újságot a hóna alól, és zizegve szétnyitotta.

Tess érezte a pánik rebbenését, amiért rögtön az első napján rosszul kezd, és alkalmatlannak és szakszerűtlennek érezte magát. Danny Krantz írta a New York-i Daily Oracle pletykarovatát. Akárcsak a társasági hírek a New York Postban és a Rush & Molloy a Daily News- ban, ez is a legszaftosabb, legszélesebb körben olvasott rovatok közé tartozott az országban.

A francba, átkozta magát némán, természetesen minden újságot el kellett volna olvasnia, de annyi más tennivalója akadt ma reggel.

– Még nem – válaszolta sietve. – Elintéztem, hogy az összes újság járjon a lakásomra, de ez csak holnaptól működik – magyarázkodott elpirulva.

– Hajnali ötkor jelent meg online. – Patty ezt nem utálatosan vagy vádlón mondta; egyszerű tényközlésnek hangzott. Megpaskolta az oldalt. – Olvasd ezt el.

Tess nagyot kortyolt a kávéjából, miközben a sztorit olvasta, és mind a kávé, mind a pletykacikk hatásától összerázkódott.

„Lehet, hogy Brooke Asgill, aki a legpartiképesebb New York-i férfi, David Billington, menyasszonya, tökéletes feleséganyagnak látszik, ám ma reggel hírek röppentek föl, hogy Brooke családromboló.”

Tess felpillantott Pattyre, aki komor arckifejezéssel állt ott.

,^Amikor Brooke a Brown Egyetem hallgatója volt, professzora, dr. Jeff Daniels elhagyta a feleségét, akivel tíz évvel korábban házasodtak össze, hogy Brooke Asgill-lel élhessen. Bár a kapcsolat Daniels és Asgill közt nem bizonyult tartósnak… „

Tess gyorsan végigfutott a történet többi részén, és az utolsó sort hangosan olvasta fel.

„A régi szerelem, Matthew Palmer, jelenleg a Columbia-Presbiteriánus Egészségügyi Központ orvosa, azt mondja: »Brooke mindig izgalmas nő volt. Meg lennék lepve, ha akadna olyan férfi, aki ellen tud állni neki.« „

Tess a fejét rázta, aztán Pattyre nézett.

– Gondolom, ez azt jelenti, hogy az idegenvezetéses túránk le van fújva?

– Gondolom – mosolygott Patty. – Helyette tűzkeresztségen kell átesned. De semmi olyan nem történt, amit ne tudnánk kezelni.

Tess ebben nem kételkedett. Elvégezte a házi feladatát azokról, akikkel kapcsolatban lesz az Asgill's-nél, és még jól emlékezett Patty impozáns életrajzára: Duke Egyetem, Harvard jogi kar, öt év egy Wall Street-i kereskedelmi cégnél, három év itt az Asgill s-nél. Pontosan az az ember, akit válság esetén szeretsz az oldaladon látni. Tess örült, hogy valaki tudja, mit kell tenni ilyen esetben.

Ismét az előtte heverő újságra nézett, és kezdte úgy érezni, hogy visszalopózik a régi újságírói kíváncsisága. Érdekes, gondolta. Tehát Brooke Asgillnek mégiscsak van egy sötét oldala. Majdnem elmosolyodott, de aztán eszébe jutott, jelenleg a barikád melyik oldalán áll. A Globe-nál minden arról szólt, hogy leleplezzék az emberek vétkeit; most azért fizetnek neki rengeteg pénzt, hogy elleplezze őket.

– Kapcsolatba léptél az újsággal? – kérdezte. Patty a fejét rázta.

– Amint elolvastam a cikket, felhívtam Brooke-ot. Természetesen tagadja az egészet, de személyesen tőle szerettem volna hallani a teljes történetet. Bármelyik pillanatban befuthat az irodába. Egyébként a sztori túl későn jelent meg ahhoz, hogy a többi lap felkaphassa holnap reggel előtt, bár azt hiszem, néhányan kijöhetnek vele az interneten.

– Szerezhetünk bírói végzést? Megakadályozandó, hogy bárhol máshol megjelenjen? – kérdezte Tess, azt remélve, hogy magabiztosabbnak hangzik, mint ahogyan érzi magát.

Amerikai jogismeretét jó esetben vázlatosnak lehetett nevezni. Munkája során ahhoz volt szokva, hogy állja a sarat, de itt, a hozzáértő Pattyvel ebben a tiszta, kellemesen illatozó irodában úgy érezte, hogy nincs a helyén, túl nagy fába vágta a fejszéjét és bizonytalan magában. Nem tetszett neki ez az érzés, egy cseppet sem tetszett.

Patty egy pillanatra elgondolkozott.

– Az biztos, hogy a hírességek itt nehezebben perelhetik a médiát, mint Londonban – válaszolta. – Ez az alkotmányunk első törvénymódosításának a szépsége – mosolygott, és jeges viselkedése olvadozni látszott.

Mindketten előbb hallották, mint látták Brooke-ot: cipősarok kopogott, amit szipogás és zokogás követett a folyosón, majd a lány megjelent az ajtóban. Bár hatalmas fekete napszemüveget viselt, puffadt arcáról a vak is láthatta, hogy sírt.

– Szia, Brooke – üdvözölte Patty, fejét együtt érzően félrehajtva. – Nem tudom, találkoztál-e már Tess Garrett-tel?

Brooke bólintott, és leült.

– Futólag, a partimon. Elnézést a napszemüvegért. Úgy nézek ki ma reggel, mint Gollam.

Na persze, gondolta Tess. Hosszú mézszőke hajával, reszkető ajkával és Tom Ford napszemüvegével Brooke olyan volt, mint a fiatal Jane Birkin nyaralás közben.

– Tehát. Igaz belőle valami? – kérdezte Patty komolyan.

Brooke kétségbeejtően boldogtalannak és törékenynek tűnt, ahogy a kezét bámulta.

– Igen is meg nem is. Jeff Daniels és én körülbelül hat hónapig jártunk, amikor huszonegy éves voltam. Igen, az egyik tanárom volt a Brownon, de csak néhány hónappal azután kezdődött a kapcsolatunk, hogy befejeztem az egyetemet, és addigra ő már külön élt.

– Vagy azt mondta neked, hogy külön él – szólt közbe Tess.

Brooke felnézett, zöld szeme villogott.

– Egyáltalán nem erről volt szó – mondta határozottan. – Már vagy egy éve külön élt a feleségétől, amikor az első randevúnk volt, és két hónappal később ki is mondták a válást. Nem volt semmi átfedés, egyáltalán nem volt. Nem vagyok családromboló.

Brooke megdörzsölte a szemét a keze élével.

– David családja meg fog őrülni – suttogta.

Patty és Tess gyors pillantást váltottak. Ezt nemigen tagadhatták.

– David mit szól az egészhez? – kérdezte Tess. – Ő a fontos személy ebben az ügyben.

– Képzelhetitek, hogy nem túl boldog – válaszolt Brooke az orrát törölgetve. – De azt mondja, hisz nekem.

– És Billingtonéktól jött valami hír? – kérdezte Patty. Brooke vállat vont.

– A telefonom valószínűleg eldugult az üzenetektől, de nem tudtam szembenézni a dologgal. – Tesshez fordult könyörgő szemmel. – Hogyan történhetett ez? Azt hittem, Billingtonék olyanok, mint a CIA. Hogy lehet, hogy nem akadályozták meg?

Tess a fejét rázta.

– Legelőször akkor hallhattak róla, amikor valaki elolvasta a lap első kiadását ma reggel. Feltételezem, te nyilván tudsz valamit, ami megakadályozhatja a botrányt.

Tess izgett-mozgott, remélte, hogy a megjegyzése nem tűnik tőrdöfésnek. Brooke szemmel láthatóan épp eléggé szenvedett anélkül is, hogy Tess lehordta volna, amiért nem tartotta meg a múltját magának.

Patty az órájára pillantott, majd felállt.

– Beszélni akarok Meredith-szel, aztán jobb lesz, ha megyek és elintézek néhány telefont.

Brooke arca elsápadt az anyja említésére. Tess együtt érzett vele; alig ismerte Meredith Asgillt, de el tudta képzelni, hogy ez az ügy nála sem lesz nyerő. Persze megvolt az esélye, hogy Meredith megpróbálja őt hibáztatni ezért, bár – Sally, a recepciós lány szerint – a munkaidő nyolctól ötig tart, úgyhogy a szó szoros értelmében Tess még el sem kezdett dolgozni, amikor az Oracle weboldalán már megjelent a sztori.

– És mi a terved? – kérdezte Tess. Patty összefonta a karját a mellén.

– Levetethetem a weboldalról, de az újságnál már egyértelműen elkéstünk. A jó hír, hogy az Oracle-nak európai kiadása is van, tehát fenyegetőzhetek azzal, hogy egy brit bíróságon fogom beperelni őket. Ezt elég erős nyomásgyakorlásnak érezhetik ahhoz, hogy lehozzanak egy helyreigazítást a lap holnapi számában.

Jelentőségteljes pillantást vetett Tessre.

– Aztán, attól tartok, a kárelhárítás rád marad.

Megperdült a magas sarkán, és kisétált a szobából.

Amikor Tess visszafordult, látta, hogy Brooke kézbe vette az újságot, és újra a cikket olvassa.

– Nem tudom elhinni, hogy Jeff ilyet tett – mondta csüggedten. – Gondolom, szüksége volt a pénzre.

– Miért hiszed azt, hogy Jeff ment el az újságokhoz? – kérdezte Tess.

Brooke élesen felkapta a fejét.

– Biztosan Jeff volt – erősködött elkerekedő szemmel. – Képeket közöltek a feleségéről és a gyerekeiről. Másképp hogyan jutott volna az újság ezekhez?

– Az újságoknak megvannak a maguk módszerei – mondta Tess.

Enyhe lelkiismeret-furdalást érzett, hiszen ő is elkövetett hasonló bűnöket a Globe-nál. Más a helyzet, amikor az ember a barikád túloldalán áll.

Tess gondosan vizsgálgatta Brooke-ot. Utolsó hetét a Globe-nál arra fordította, hogy, az összes hathatós eszközét bevetve, minden tőle telhetőt megpróbáljon előásni a lányról, akinek a védelmére felfogadták. Igazság szerint Brooke nagyon visszafogott életet élt ahhoz képest, hogy milyen gazdag családból jött, ami kétségtelenül fokozhatta a vonzerejét egy olyan politikailag nagyra törő família szemében, mint Billingtonék. Tess számára nagy meglepetést jelentett, hogy Brooke Asgillről valóban el lehetett mondani mindazt, amit állítottak róla: gyönyörű volt, tiszta, becsületes. Egyetlen újságcikk vagy fénykép sem tudta hűen visszaadni természetes szépségét és báját. Tess a médiában eltöltött éveiből tudta, hogy jó PR-ral és okos marketinggel átlagemberekből is lehet hírességet faragni, de Brooke-ot nyersanyaga – külseje, házassága és kedvessége – még Jackie O.–nál is jelentősebb halvánnyá tehetné. És ami még fontosabb, ha Tessnek sikerülne ehhez hozzásegítenie, igazán nyerő helyzetbe kerülne. Ha a David politikai jövőjéről keringő pletykák igazak, még a Fehér Házba is követhetné Brooke-ot.

Tess mosolygott magában. Mielőtt kezdené belevetni magát a fantaziálásba arról, hogy ragyogó, talpig Chanelba öltözött munkatársként felszáll az Air Force One, az elnöki gép fedélzetére, a jelenleg aktuális üggyel kell foglalkoznia. Egy botrány talán egy B-listás szappanopera-színésznőnek jelenthet valami jót, de tekintélyes családok számára veszélyes, akár végzetes is lehet. A társadalom bármit meg tud bocsátani, a kínos ügyeket kivéve.

– És ki ez a Matthew Palmer? – kérdezte Tess, miközben újra elolvasta Danny Krantz cikkét, ezúttal gondosabban.

– Egy régi barát – válaszolta Brooke, és most újra bosszúsnak látszott.

– Itt az áll, hogy régi szerelem.

– Újabb hazugság! – dühöngött a lány emelt és reszkető hangon.

Tess felhúzta a szemöldökét.

– Szavamra – erősködött Brooke. – Nem láttam Mattet és nem beszéltem vele, amióta elhagytam a Brownt. Fogalmam sincs, miért mondana ilyet.

Tess felhorkant.

– Említek neked két jó okot. Pénzért és hírnévért. Brooke, én egy országos bulvárlapnál dolgoztam, és hidd el nekem, mindig van valaki, akiről meg vagy győződve, hogy a te oldaladon áll, holott valójában történeteket ad el rólad. Londonban volt egy sztár, egy nagyon divatos londoni klikk tagja, aki sztorikat bocsátott áruba a híres barátairól, hogy fedezze a drogfüggőségét. De ugyanilyen könnyedén lehet egy fodrász, egy stylist, egy takarító, még egy rokon is a pletyka forrása. Mindig akad valaki, aki gyors pénzhez akar jutni. Ezért borzasztóan szeretném tudni, hogy ki szivárogtatta ki ezt a sztorit. Újra meg fog történni, ha nem derül ki, kiről van szó.

– És hogyan hozzuk az emberek tudomására, hogy nem vagyok családromboló?

– Nos, ha Patty bele tud tetetni egy bocsánatkérést a holnapi lapba, az kezdetnek jó, de mivel ez semmiképpen nem lesz nagy vagy jelentős cikk, készíttetnünk kell veled egy interjút, valami olyan helyen, mint a New York Times „Style”-melléklete… És elintézek neked egy médiatréninget is.

Brooke felnézett.

– Ami pontosan micsoda?

– A ködösítés és kétségbevonhatatlanság művészete – mosolygott Tess.

– És ha arra gondolok, hogy azt mondtam a mamámnak, nincs szükségem rád – vallotta be Brooke szégyenkezve.

Tess odanyúlt, és megérintette a karját.

– Az emberek kígyók, Brooke – mondta kedvesen. –Abban a másodpercben, amikor van valamid, amire mindenki másnak fáj a foga, az emberek nekiindulnak, hogy elkapjanak. Szurkálódások, suttogó kampányok és féltékeny és elégedetlen emberek célpontja leszel, akik egyszerűen mocskolódni akarnak rólad. Napi huszonnégy órában és heti hét napon kell résen lenned, és vastag bőrt kell növesztened. És ehhez még add hozzá, hogy mindent át kell gondolnod majd, amit teszel, és talán változtatnod kell a viselkedéseden.

– A viselkedésemen?

– Például nagyvonalúnak és kedvesnek kell lenned mindenkihez. Biztos vagyok benne, hogy természetednél fogva ilyen vagy, de most, ha netán fukarkodsz a borravalóval, vagy elmész egy koldus mellett, az hírértékű esemény lesz. Mostantól kezdve szentté kell válnod.

– Szentté? – kérdezte Brooke szkeptikusan.

– Szerintem remekül fogod csinálni – mosolygott Tess, miközben Brooke felállt.

– Köszönöm, Tess – mondta Brooke, és kinyújtotta karcsú kezét. – Örülök, hogy az én oldalamon állsz.

– Tekintsd úgy, mint vezeklést múltbéli bűnökért – válaszolta Tess. – Az elmúlt életemben én is szemétkedtem egy kicsit az olyan emberekkel, mint te, de most legalább egy szemét alakot tudhatsz a te sarkodban a ringben.

Amikor Brooke kiment az irodából és becsukta az ajtót, Tess mélyről kifújta a levegőt.

Ahhoz, hogy ezt a munkát jól végezzem, a legszemetebb alakká kell válnom, akit New York valaha látott.

7.

– Na és hogy sikerült a hétvégétek?

A La Revue étterem hetes asztalánál Paula Asgill széthajtotta kikeményített fehér szalvétáját, beledöfte villáját a harmincdolláros Caesar-salátájába, és szokatlanul széles mosolyt villantott a barátnőire. Paula, Gigi Miller és Samantha Donahue havonta kétszer összejöttek abban a vendéglőben, amely éppen csúcs felkapott volt az ebédelni járó Upper East Side-i hölgyek körében. Ebben a hónapban a La Revue volt a kiválasztott. A Keleti Hatvanegyedik utcán található étteremben középszerű volt a koszt és botrányos a kiszolgálás, de a divatos ott evő népség ellenállhatatlannak találta a titkos számú, lehetetlen megkapni asztalfoglalásra rendszeresített forródrótja miatt.

Paula különösen feldobottnak érezte magát, és ennek csak az egyik oka volt az, hogy itt evett. A városban nyüzsgő millió ismerőse közül Gigi és Sam álltak a legközelebb a kebelbarátnő kategóriájához, lévén, hogy mindegyikük gyereke a rangos koedukált iskola, az Eton Manor Schoolba és annak is ugyanabba az előkészítő osztályába járt. Sam kedves középosztálybeli lány volt Oregonból, művészeti egyetemi diplomával, aki jól ment férjhez, és szerette a csinos ruhákat. A férjét, Gregort, bukott tőzsdei nagykutyaként ismerték, aki kénytelen volt lejjebb adni egy jelentéktelenebb bankig, de még mindig hét számjegyű fizetést kapott, bár alsó hangon, és ez lehetővé tette Donahue-éknak, hogy kis létszámú személyzetet tartsanak otthon, és nyaranta házat béreljenek a Hamptonsban Quogue egyik kevésbé elegáns utcájában. Gigi, egy korábbi modernbalett-táncosnő, aki most benépesítette a W magazin és a Style.com partioldalait, Bruce, egy másik befektetési bankár neje volt. Bruce gyakori vendégnek számított a Beatrice Innben, kivétel nélkül mindig ő volt a legöregebb férfi a divatos belvárosi éjszakai mulatóban, és egyszer, miközben a Lincoln Center ruhatáránál álltak sorba, azt ajánlotta Paulának, hogy „basszanak valamikor”. Azóta Paula kínosan érezte magát, valahányszor hozzájuk mentek vacsorára.

Gigi figyelme pillanatnyilag elkalandozott, Wendi Murdochot és Nicole Kidmant bámulta, akik a nyolcas asztalnál, az étterem leginkább hőn óhajtott sarkában ültek. Paula némán átkozódott. Csupán egyetlenegyszer sikerült a nyolcas asztalt megcsípnie, és az is egy hétfői ebédnél volt múlt augusztusban, amikor fél Manhattan a tengerparton dagonyázott. Miután Brooke eljegyzéséről kiszivárogtak a hírek, azt remélte, hogy előléptetik a nyolcas asztalhoz, de nem. Talán Nicole érkezett előbb, gondolta.

A mellékcselekmény lezajlott, és Gigi intett az italos pincérnek, hogy hozzon még egy üveg San Pellegrinót, aztán ismét Paulára fordította a figyelmét.

– Ó, nem sok minden történt ezen a hétvégén – mondta, és hátralökte röpködő, beszárított haját. – Jenny Groves lányának a keresztelőjére mentünk.

– Jól sikerült? – kérdezte Sam, és közben a Chloe blúza selyem csokornyakkendőjét babrálta szórakozottan. – Greg Európában van, úgyhogy mi nem mentünk el.

– Ó, szívem, kimaradtál egy egész drámából.

Paula érdeklődéssel figyelt. Jenny Groves és a férje, Olivér nemigen mutatkoztak a társaság színpadán az elmúlt évben. A hivatalos változat szerint Olivér egy időre átköltözött Chicagóba az üzleti ügyei miatt, és Jenny vele ment, hogy együtt legyenek. De mindenki tudta az igazságot. Jenny béranyát használt Floridában, hogy megszülje a bébit, és eltűnt a társaság látóköréből, hátha úgy tehet, mintha ő maga hordta volna ki a babát.

– Az életben nem fogjátok elhinni – folytatta Gigi élvezettel. – Sienna Spencer volt a keresztanya, és túl közel ment a pulpituson álló egyik gyertyához. Tüzet fogott a haja.

– Ó, te szentséges ég! – kiáltott fel Paula és Sam uniszónóban.

Sienna jó nevű Upper East Side-i táskatervező volt, aki a társaságban fellelhető egyik leggazdagabb, betéti alapokkal foglalkozó bankárhoz ment feleségül.

– Tudom! – kotkodácsolt Gigi. – Tönkrement John Barrett kétezer dolláros haj hosszabbítása!

– Siennának nem történt baja? – kérdezte Sam.

– Neki nem. De Jenny dajkája, az ausztrál lány közel állt, megpróbálta eloltani a lángokat, és meggyulladt a műkörme. Gyorsan be kellett vinni a Cedar Sinaiba. –Gigi egy szem limababot lökdösött a tányérján. – Roppant kínos az egész – folytatta, suttogássá halkítva a hangját. – A megégett ujjú dajka hat hétre ki van vonva a forgalomból. Jenny és Oliver azon gondolkoznak, hogy be kéne perelniük a templomot, de olyan jó társasági élet zajlik ott lent, hogy Jenny nem akarja felfújni a dolgot.

A három nő egyetértően bólogatott.

– Na és milyen volt Belcourt? – kérdezte végül Sam.

Paula édesdeden mosolygott. Mennyire jellemző rájuk, hogy ilyen sokáig húzták az időt, mire előrukkoltak ezzel a kérdéssel. Olyan remek hangulatban volt, amikor megérkezett az ebédre, de most bosszúsnak érezte magát, amiért a barátnői úgy tettek, mintha nem érdekelné őket az év partija. Persze mindketten azt remélték, hogy Paula ki tud cuclizni nekik egy meghívást, de o azt állította, hogy a vendégek listáját szigorúan közeli barátokra és családtagokra korlátozták. Igazság szerint egyszerűen nem akarta, hogy felhígítsák neki az exkluzivitás pillanatát, amelyet a társaság krémjének köszönhetett.

– Ó, jó mulatság volt – mondta Paula mintegy mellékesen, miközben az ásványvizét kavargatta egy szalmaszállal. – Bár majdnem levágtam az ujjam az egyik ablaknál a vendégházban. De hát egy szót sem szólhattam. Végül is Billingtonék már a családhoz tartoznak.

Gigi mosolya gipszként merevedett az arcára.

– Azért én nem kiabálnám el. Olvastad az Oracle családromboló sztoriját a minap? David rokonai ezt nem fogadhatták tapsikolva. Különben hallottad? Katrina hercegnő épp most íratta be a lányát Eton Manorba.

Paula beleharapott a nyelvébe, majd szétrobbant a dühtől, hogy nem adtak neki alkalmat Belcourt nagyszerűségének a kifejtésére, de azért titokban elégedetten nyugtázta a sietséget, amellyel Gigi visszakormányozta a beszélgetést a számára biztonságos vizekre. Paula tudta, hogy a vendégházrészlettel tízest lőtt.

– Katrina hercegnő? – kérdezte Sam.

Paula esküdni mert volna, hogy Samnek gőze sincs, ki az a Katrina hercegnő, de félt a szavakat hangosan kimondani, nehogy társasági ballépést kövessen el.

– Egyszerűen mesés az a nő, ugye? – jelentette ki Gigi, a kezével intve. – Ő az olasz Marie-Chantal. A férje családja olasz királyi rokonság volna, ha nem űzik el őket.

– Legendás ruhatára van – bólintott Sam. – Az év minden napjára van egy Birkinje.

– És beíratta a lányát Etonba? – kérdezte Paula.

– Carlottát, egy ötévest, ugyanannyi idős, mint a mi babáink – jegyezte meg Gigi, és közben a villája segítségével mintákat rajzolt a tányérján lévő balzsamecetpermetből.

Most Paulán volt a sor, hogy úgy tegyen, mintha nem érdekelné a dolog.

– Tudjuk, melyik osztályba fog járni? Mindegyikük kislánya az előkészítő osztályban volt, de volt egy másik, huszonkét diákból álló párhuzamos csoport is a kortársaik számára, ezért csak ötven százalék eséllyel kecsegtetett, hogy Carlotta az övékébe kerül.

– Még nem. Egy lány Bruce irodájában ismeri a felvételt intéző titkárnő nővérét. Csak annyit tudunk, hogy Eton Manor elfogadta a kislányt, és a húsvéti szünet után kezd.

– Hát nem ártana némi friss vér a szülők kávézós reggelein.

Gigi Paulára nézett, mindegyikük tudta, mit gondol a másik – mit gondolnak mindahányan. Az Eton Manor-i diákok szülei Manhattan leggazdagabb, legsikeresebb emberei közé tartoztak, következésképpen az iskola zsúfolt eseménynaptára a legjobb kapcsolatépítési lehetőségeket kínálta a városban. Üzletek köttettek csendben az apa-fiú táborozáson, jövedelmező baráti kötelékek fonódtak a karácsonyi vásáron. Ez azonban már más szintet jelentett. Katrina hercegnő új a városban, és nyilván társadalmi kapcsolatokat fog keresni. Ez tömör arany lehetőséget kínál, hogy egy legmagasabb körökben mozgó új barátnőt szerezzenek.

Paula megtörölgette rúzsos ajkát a szalvétájával, és érezte, hogy elönti az eltökéltség hulláma. Részvétele Brooke és David eljegyzési partiján ellentétes érzelmeket kavart fel benne. Az elragadtatást, amelyet akkor érzett, amikor megérkezett Belcourtba, hamarosan felváltotta a saját életével kapcsolatos nyugtalanító elégedetlenség. Oké, engedélyt kapott, hogy beléphessen a manhattani társaság még exkluzívabb köreibe, ám ott kellemetlenül kicsinek és jelentéktelennek érezte magát. Belcourt bálterme csak úgy sercegett a sztárminőségtől aznap este; úgy tűnt, hogy minden egyes vendégből hatékony erő sugárzik, amitől ő szinte összefonnyadt. De Paula harcos szellem volt. Neki minden hátrány alkalmat kínált. Tudta, hogy javítania kell a helyzetén. Amikor találkozott Williammel, az Asgill's-ról ugyanúgy beszéltek, mint a Revlonról, és mindenki arra számított, hogy két kézzel kapnak majd a cég után egymilliárd dolláros vételben. De ez nem történt meg, és Paula tudta a hangulatból, amely egy irodában töltött nap után elfogta Williamet, hogy nem jól megy az üzlet. Rá tehát nem számíthatott, hogy javítani fog a sorsukon. De két dolog segítette. Az új társadalmi emelőkar, hála Brooke eljegyzésének, és az acélos gyakorlatiasság, amely az észak-karolinai Greenboróból Manhattan Upper East Side-jára vezérelte, egy erő, amelyről tudta, hogy még nagyobb magasságokba repítheti.

Szeme a nyolcas asztal felé villant, ahol Nicole és Wendi kuncogott a posírozott körtéje fölött. Gyorsfelvétel volt ez mindarról, amire valaha vágyott: gazdagságról, hírnévről és hatalomról. Ezt irigyelni és csodálni fogják. Amikor megkapja a ház legjobb asztalát, függetlenül attól, hogy ki van még a teremben. Aztán a tekintete visszavándorolt Gigire és Samre. Helyes lányok, természetesen. Szórakoztatók és ártalmatlanok. De Paula kezdte úgy érezni, mintha kinőtte volna őket. Ideje, hogy magasabb sebességbe váltson. És volt is már néhány ötlete, hogy hogyan fogja ezt megtenni.

8.

Patty Shackleton előadta jogászi bűvészmutatványát. Az Oracle beleegyezett, hogy visszavonja a cikket a weboldalán, és megjelentet egy bocsánatkérést az újságban a következő nap, de Tess semmiféle kockázatot nem akart vállalni. Tudta, hogy a lapok nem fogadják túl lelkesen, ha ügyvédek erőszakoskodnak velük, és semmit sem akart kevésbé, mint hogy a bulvársajtó vérbosszút esküdjön az Asgillek ellen. Bűbájoffenzívát indított, és elintézte, hogy két nap múlva együtt ebédeljen Rebecca Sharppal az Oracle-tól. A Da Silvano előtt ült a sárga vászontető alatt, figyelte, ahogy a forgalom végigdübörög a Seventh Avenue-n, és szélesen elmosolyodott, amikor meglátta, hogy régi barátnője kikászálódik egy taxiból és az asztala felé siet.

– Fantasztikusan nézel ki – lelkendezett Tess, egészen elképedve barátnője ragyogásától.

Becky és Tess egy évtizeddel azelőtt együtt dolgozott a Colchester Observernél, és körülbelül ugyanabban az időben költöztek Londonba. Tess a Daily Mirror női oldalaihoz, Becky a Sun show-biznisz rovatához, a Bizarre-hoz szegődött. Akkoriban Buggyant Becks néven ismerték, magas volt és darabos, isteni pofa, megőrült a zenéért. A Londonban töltött első évükben takaros rendet vágtak a városban, elmentek minden premierre, partira vagy pörgős eseményre, bármire, amire Becky tudott egy plusz jegyet szerezni.

Tess azóta nem látta Beckset, hogy a barátnője három évvel azelőtt átkerült a New York-i Oracle szórakoztatóipari és celeb hírszerkesztőségéhez. Becky hihetetlen átalakuláson ment keresztül. Hosszú haja, amely narancslekvárszínű volt annak idején, most mézszőkén, lágy hullámokban omlott napbarnított vállára. Legalább húsz kilót fogyott, és amazonalakja karcsúvá és kecsessé szelídült. Remekül mutatott vékony kasmírpulóverében és szűk farmerban.

– El sem hiszem, hogy végre itt vagy – visította Becky, amitől a szomszéd asztalnál ülő pár rémülten rájuk meredt. – És ráadásul sajtószóvivőként! Hogy mennek a dolgok a sötét oldalon?

Becky kiejtésén már a tengerentúli akcentus érződött. Mindig is hangos volt, de úgy tűnt, hogy a Nagy Almában eltöltött idő újabb tíz százalékkal megemelte a hangerejét.

Tess nevetett.

– Az első munkanapomon reggel hétkor értem az irodába, és majdnem én voltam az utolsó. Hogy sikerül az alvást beszuszakolnotok az életetekbe?

Becky lezseren elhessentette a kezével a kérdést.

– Az alvás nyámnyila alakoknak való, drágám. Abban a másodpercben, amikor az emberek meghallották, hogy Anna Wintour ötkor kel egy teniszparti és egy hajszárítás kedvéért, mindenki már hajnal előtt az irodában akart lenni. Hamarosan megtanulod, hogy Manhattanben minden a versenyről szól.

– És hol laksz?

– Brooklynban – mondta Becky, és vágott egy grimaszt. – Tudod, mostanság mindenki ott lakik, a szigeten még egy cipősdobozért is eszement bért kell fizetni. Na és te?

– Csupán néhány percre innen – mondta Tess közömbösen. – A Perry Streeten a Village-ben.

Becky majdnem megfulladt a Perrier-jétől.

– Te kurva! – visította. – Utállak! Valaki túl sok pénzt fizet neked. Basszus, folyton a West Village-ről álmodom, ezért imádok itt ebédelni, mert így eljátszhatom a „Tegyünk úgy” játékot.

– Tegyünk úgy? – értetlenkedett Tess.

– Tegyünk úgy, mintha valaki olyan volnék – suttogta, egy közeli asztalnál ülő szuperragyogó szőkeség felé bólintva.

A nő káprázatos volt, tökéletes, feltűzött frizurával és kétezer dolláros ruhában, amelyről Tess azonnal tudta, hogy Marni. Egy negyvenvalahány éves férfival szemben ült, aki vászonnadrágot és sötétkék szvettert viselt, és a nyaka köré sálat tekert. A pasas elhízott volt, és, őszintén szólva, rút.

– Olyan nő akarsz lenni?

Becky meglepetten nézett.

– Ki nem?

– De láttad, kivel van? A pasi pasminasálat hord!

– Drágám, ebben a városban minden nő gazdag férjet akar kifogni. Vannak nők, igazság szerint a legtöbb barátnőm közéjük tartozik, akik egész életüket annak szentelik, hogy találjanak egyet. És manapság az ember nem lehet túl válogatós. – Becky drámaian felsóhajtott. – Á, az élvezet, hogy nem kell dolgoznod.

Tess mosolygott.

– Te imádsz dolgozni.

– Ez teljesen lényegtelen – mondta Becky határozottan. – A választási lehetőség számít, hogy nem muszáj dolgoznod. – Előrehajolt, mint egy összeesküvő. – Ha már nagyon gazdag pasikkal élő nőkről beszélünk, hogy van az új barátnőd, Brooke Asgill? Ugye, elintézel nekem egy interjút vele?

Tess tréfásan felháborodott arcot vágott.

– Azok után, hogy a lapod azt a hülyeséget csinálta? –kiáltott fel. – De komolyan, remélem, tudjátok, hogy őrületesen felbosszantottatok a legbefolyásosabb New York-i családok közül kettőt – és miért? Egy kéthasábos, célzás nélkül leadott lövésért, amiért másnap bocsánatot kellett kérnetek?

– A szerkesztőm imádta a sztorit – mondta Becky. –Bármi, aminek köze van a Billingtonokhoz, nagy szenzáció, és David és Brooke a legszexisebb New York-i pár az ifjabb JFK és Carolyn Bessette óta. Egyébként nem valószínű, hogy bármelyik bulvárlap puszipajtásságba keveredne velük.

Megérkezett a pincér a raviolijukkal, és a lányok evéshez láttak.

– Szeretnék egy szívességet kérni – szólalt meg Tess. –Igazság szerint kettőt.

Becky felnézett. –Tüzelj.

– Be kéne mutatnod az összes médianagyágyúnak, akit ismersz. Újságszerkesztőknek, társasági rovatok íróinak, főszerkesztőknek és a nagy cikkek szerkesztőinek minden fontos lapnál. Ismerek itt néhány embert, de nagyon gyorsan meg kellene ismernem mindenkit, akit érdemes.

– Nem akarlak megsérteni, de meglepődtem, amikor meghallottam, hogy Asgillék téged szerződtettek. Az egész PR a kapcsolatokról szól, vagy nem?

Tess szarkasztikus arcot vágott.

– Kösz, hogy emlékeztetsz rá.

– És mit akartál még?

– Mondd el, ki adta nektek a sztorit Brooke-ról.

Becky hosszan, lassan nevetett, és megfenyegette Tesst az ujjával.

– Ugyan, Tess. Újságoknál dolgoztál, tudod, hogy soha nem adjuk ki a forrást. Vannak újságírók a lapunknál, akik inkább börtönbe mentek, mint hogy elárulják a kapcsolatuk nevét.

– Mióta lettél Miss Megközelíthetetlen? – nevetett Tess. – Világosan emlékszem, hogy végtelen rovatcentiket adtál lúzer bandáknak a S un zenei oldalán egy sajtóutazásért – sőt, még egy pohár Caváért is!

Becky elmosolyodott a régi szép idők emlékére, amikor együtt randalíroztak Londonban.

– És te mit tehetsz értem? – kérdezte.

Ennyit a barátságról, mosolygott Tess. Becky nem egyszerűen azzal jutott ilyen messzire, hogy olyan szenzációs pofa. A laza, partizós lány külső alatt kemény, mint az acél.

– Segíts nekem most, és meglátom, tudok-e egy exkluzív sztorit szervezni neked Brooke és David esküvőjéről.

– Fotók a nászútról?

Tess a fejét rázta.

– Azt nem tudom megígérni, de valami exkluzívat mindenképpen kapsz, valamit, ami hatalmas piros pontokat szerezhet neked.

Becky kivett egy nagy narancsszínű bőrnaptárt a drágának tűnő táskájából, és lapozni kezdett benne. Lefirkált egy címet egy foszforeszkáló rózsaszín jegyzetpapírra, és átnyújtotta Tessnek.

– Ma este egy csapat lemegy tőlünk a Soho House-ba. A Filmtársaság levetíti a Coen fivérek új filmjét. Nagyon kúl banda – mondta. – Glenda Baileytől Col Allenig mindenki ott lesz, és aztán ivászat következik. Ez megadhatja a kezdő lökést.

– Jól hangzik – mondta Tess, és összehajtogatta a papírt. – Na és mi a helyzet a forrással?

Becky nevetett.

– Tess, olyan vagy, mint a kutya a csonttal!

– Áruld el – kérte Tess, de Becky feltartotta a kezét.

– Nem tudom, becsszó. Nem az én sztorim volt.

– Ugyan, Becks, te mindent tudsz.

Becky egy hosszú pillanatig nézte Tesst, aztán előrehajolt.

– Azt hiszem, David egyik exbarátnője volt – súgta. –Tudod, mit mondanak a dobott nőkről… Nos, New Yorkban ez a fajta düh megsokszorozódik. Soha ne becsüld le a kárt, amit egy bosszúszomjas társadalmilétra-mászó okozni tud.

– Észben fogom tartani – vigyorgott Tess. Becky megfogta Tess kezét.

– Szivi, olyan jó, hogy ideát vagy. Őszintén.

– Téged is nagyon jó látni. Különösen, hogy olyan remekül mennek a dolgaid. Csak rád kell nézni. Hová lett Buggyant Becks?

Becky hangosan felnevetett, amitől újra forogni kezdtek a fejek.

– Tudod, azt hittem, hogy a New York-iaknak azért nincs idejük a szerelemre, mert belevetik magukat a karrierjükbe – mondta elgondolkozva. – Most már pont fordítva gondolom – azért lesznek munkamániások, mert olyan nehéz szerelemre lelni.

– Úgy értsem, hogy még nem találtad meg a pasminasálas szép szőke herceged? – mosolygott Tess.

Becky újra felnevetett, közben egy pillantást vetett a szomszéd asztalnál ülő párra.

– Nem. Az a probléma, hogy szerintem azok a bankártípusok faszok – suttogta.

Tess kuncogott.

– Persze, nem mintha feladtam volna. Valamelyik héten még arra a „Divat és pénz” gyorsrandi őrültségre is elmentem – folytatta Becky. – Nagyon népszerű mostanában, nyüzsögnek ott a csinos lányok és a gazdag fickók, akik mind a szerelmet keresik, de meg kell mondjam neked, én egyszerűen betegre untam magam. Végül egy nővel mentem haza.

Tess szeme csészealj nagyságúra kerekedett.

– Ditának hívják – mosolygott Becky. – Szabadúszó divat PR-os. Sokkal több közös volt bennünk, mint bármelyikkel azok közül az unalmas seggfejek közül a luxuscipőjükben.

– Hűha – tátotta a száját Tess. – És mi történt?

– Semmi – nevetett Becky. – A jó öreg anyatermészet közbelépett: nem tudtam megtenni. De ez New York, bébi. Ennyire reménytelen itt minden. Azt hiszem, isten így adta tudtomra, hogy egyedüllétre vagyok ítélve. Apropó, hogy van a nagyon szexis Dom? – kérdezte a vizét kortyolgatva. – Azt hiszem, ő mindig jobban szeretett volna New Yorkban dolgozni, mint bármelyikünk.

Tess mosolya lehervadt a barátja említésére.

– Dom még Londonban van.

– Ti, srácok, nem szakítottatok, ugye? – kérdezte Becky ellágyuló arckifejezéssel.

– Nem, nem, szó sincs ilyesmiről. Dom nem kapott vízumot, úgyhogy óceánon átívelő viszonyt folytatunk.

– Roppant elegáns – jegyezte meg Becky. – Hiányzik?

– Mivel napi tizennégy órát dolgozom, eddig még nem volt alkalmam, hogy hiányoljam.

– Hmm. Vagy talán csak nem hiányzik – vélte Becky, felhúzva a szemöldökét.

Tess elgondolkozónak tűnt.

– Nem, azt hiszem, inkább arról van szó, hogy azért kellett idejönnöm, mert ki kellett szakadnom a komfortzónámból.

Becky nevetett.

– Ti ketten aztán aligha hajtjátok a mókuskereket. Valahányszor hallok rólatok, mindig éppen valamilyen egzotikus tájra röpültök.

– Talán nem, de már majdnem kilenc éve vagyunk együtt. Néha a távolság közelebb hozza az embereket egymáshoz.

Becky habozott, a villájával játszott.

– Bízol benne, Tess? – kérdezte halkan. – Nem akarom megsérteni Dómot, de azt hiszem, én egy percre sem hagynék egyedül egy ilyen remek fickót a nagy, erkölcstelen Londonban. Vagy talán még lényegesebb, hogy bízol-e magadban, így, szabadon eresztve ebben a hatalmas városban?

– A válasz igen – mondta Tess határozottan. – Igen, és még egyszer igen.

Ennek ellenére nem tudta megállni, hogy ne gondoljon vissza arra az egy alkalomra, amikor hűtlen volt. Tizennyolc hónapja tartott a kapcsolatuk, és ő az elkötelezettség gondolatával kezdett viaskodni. Még csak a húszas évei közepén jár. Miért ne lehetne fiatal, szabad és szingli, miért ne élvezhetné mindazt, amit London kínál? Dom egy snowboardos túrán volt a barátaival, és Tesst az egyik szerkesztőtársa a Globe-nál meghívta egy partira. Barnesban, egy nagy viktoriánus villában tartották, amely dugig volt médiafigurákkal, akiket a tévéből vagy az újságcikkeik mellett megjelenő fotóikról ismert. Abban a pillanatban, hogy meglátta Charlie-t, tudta, hogy valami történni fog. A férfi harmincéves volt, hirdetési igazgató és a Globe csoport régi vezérének a fia. Ő is foglalt volt, de ez nem tartotta vissza attól, hogy Tess nyakát simogassa. Tessnek hízelgett, hogy egy nála öt évvel idősebb és összehasonlíthatatlanul sikeresebb férfi rá pazarolja a figyelmét, úgyhogy elmentek Tess claphami lakására, és a szex felért egy robbanás erejével. Charlie másnap reggel hétkor ment el, de előtte még megemlített egy fontos szerkesztői állást a Globe- nál, amelyről tudta, hogy megüresedik.

– Maradjon köztünk, ami az éjszaka történt – mondta a lánynak, és Tess megtartotta a szavát.

Három hónappal később ő volt a Globe legfiatalabb vezető újságírója.

Felnézett, és az a kényelmetlen érzése támadt, hogy Becky olvasott a gondolataiban.

– Ne rendezkedj be túl kényelmesen Dom nélkül, szivi – mondta Becky komolyan. – Engedd csak el, és a következő öt évre egyedül találhatod magad. Vannak, akik New Yorkot dzsungelnak nevezik. Hadd áruljam el neked, hogy amikor szerelemről van szó, ez egy kibaszott sivatag.

9.

David megragadta Brooke kezét, és a portás mellett elhaladva bevezette a lányt a Park Avenue 740. szám alá, Manhattan egyik legrangosabb lakóházának az előcsarnokába.

– Minden rendben lesz – suttogta.

Hangja majdnem elveszett a kopogásban, amelyet Brooke magas sarkú cipője csapott a fekete-fehér kockás márványon.

Brooke halványan mosolygott, érezte, hogy egyre nő benne a feszültség. A „rendben” volt a legutolsó szó, amit az érzéseivel kapcsolatban használt volna. Az elmúlt három napban megállás nélkül kínozta magát az Oracle cikke miatt, amelyben feltárták a Jeff Danielshez fűződő kapcsolatát, ide-oda csapongott az undor, a csalódottság és a harag közt. Első ösztönös gondolata az volt, hogy elmenekül és elrejtőzik, de a lelke mélyén tudta, hogy az egyetlen lépés, amit tehet, ha bátor arcot ölt, és „farkasszemet néz az oroszlánnal”. A munkahelyén, ahol a legtöbb kollégáját ismerte és bizalmába fogadta, képes volt nyugalmat erőltetni magára, viszont mekkora különbség, hogy most David kiterjedt társasági körének a tagjaival kell szembenéznie! Nem értette, David miért ragaszkodott annyira hozzá, hogy eljöjjenek ma este – Graydon és Estella Winston nem tartoztak a különösen jó barátai közé –, de nem érezte úgy, hogy a helyzete elég erős ahhoz, hogy vitába szálljon. David sziklaszilárd támasza volt, amióta a botrány kitört. Épp egy CTV-megbeszélésen vett részt Bostonban, de rohant vissza Brooke lakásába, hogy a menyasszonyával lehessen. Bár Brooke biztosra vette, hogy kénytelen volt komoly letolást elviselni az apjától, David nyugodt és gondtalan maradt, fürdővizet készített Brooke-nak, és mennyeien megmasszírozta a lábát, miközben bátorító szavakat mormolt arról, hogy mennyire nem számít semmi, és mennyire megbízik benne.

Brooke megnyomta a liftgombot, és a vőlegényéhez fordult.

– Ha az emberek sutyorognak rólam, húsz percig maradunk, és aztán hazamegyünk.

David kuncogott.

– Drágám, ezek az emberek nem tartoznak az Oracle vagy a társasági hírek olvasói közé – legtöbbjüknek az a véleménye, hogy a Wall Street Journal könnyű olvasmány. Egyébként azt képzelik magukról, hogy fontosabb témájuk is akad, mint a te egyetemi kalandjaid.

Abban a pillanatban megcsendült és kinyílt a liftajtó, és egy elegánsan öltözött pár lépett ki rajta. Elmentek mellettük, és Brooke hallotta, ahogy a nő halkan felnevet. Kacagása visszhangzott az előcsarnokban.

David olvasott a gondolataiban, és tréfás mosolyt küldött felé.

– Ne légy paranoiás, drágám – mondta.

Brooke tudta, hogy igaza van, de ez a válság csak még jobban megerősítette az Upper East Side iránt érzett szeretem-gyűlölőm viszonyát. Több mint húsz évig az otthonának nevezte Manhattannek ezt a leggazdagabb bugyrát, és sok vonatkozásban biztonságosnak és a szívéhez közelállónak tartotta, de jéghideg hellyé is tudott válni, amelynek lakói másokon gúnyolódtak és mások felett ítélkeztek. Igazság szerint David barátai, akár olvasták a társasági híreket, akár nem, éppúgy imádták a pletykát, mint bármelyik hírességekért megőrülő háziasszony. A pletyka jelentette az előkelő társaság éltető elemét.

Kinyílt a lift, és halk dzsessz és élénk társalgás hangja köszöntötte őket Graydon és Estella Winston hatodik emeleti lakásának nyitott ajtajából. Egy pincér elvette a kabátjukat. Már vagy ötven ember tolongott a szobában; legtöbben úgy harminc-negyven év körül lehettek, bár konzervatív ruhájuk és merev viselkedésük legalább tíz évet öregített rajtuk. A nők nadrágkosztümöt vagy kis fekete ruhát viseltek, és rövidre vágott, komoly frizurákkal és – a magabiztosság auráját leszámítva – csupán néhány kiegészítővel hívták fel magukra a figyelmet. Graydon egy népszerű politikai magazin főszerkesztője volt, felesége pedig New York egyik legnagyobb republikánus támogatójának a lánya. David szerint a vendégkoszorú egyébként médiafejesek, tudósok és politikai újságírók keverékéből állt.

– Ne hagyj egyedül – suttogta Brooke, miközben mosolyogva elfogadott a vőlegényétől egy pohár pezsgőt.

Mielőtt Davidnek ideje lett volna válaszolni, odalépett hozzájuk egy vékony férfi, fekete magas nyakú pulóverben és szürke sportzakóban, és megrázta David kezét. Niall Donald volt, jobboldali újságíró, tévékommentátor a Hatalom és tekintély: Amerika politikai jövője a világszínpadon szerzője.

– David, Brooke. Hogy vannak? Nagyon csinos, Brooke – mosolygott, de a lány észrevette, hogy az egész udvariassági kört Davidnek címezi, rá még csak nem is pillant. – Élveztük a Kínáról készült riportodat a múlt héten – mondta Niall, és elgondolkozva belekortyolt a pezsgőjébe: Brooke-ot levegőnek nézte.

Niall Donald az a fajta társasági nagyágyú volt, akiket Brooke a legjobban utált. Dagályos, önelégült, arrogáns. A lánynak eszébe jutott egy másik véget nem érő vacsoraparti, amikor kénytelen volt végighallgatni Niall öntömjénezését, miszerint nem elég, hogy a Harvardra járt, de Rhodes-ösztöndíjas volt Oxfordban; aztán később hallotta, amint csípős megjegyzést tesz, hogy David épphogy „besunnyogott” a Yale-re.

Brooke most legszívesebben pofon vágta volna. Ehelyett megérintette David karját, és azt suttogta: – Elnézést kérek.

Ellépett tőlük, hogy menedéket keressen. Több tucat partin vett már részt Daviddel, és míg a legtöbbjük jó mulatságnak bizonyult, a New York-i intelligenciának ezeket az összejöveteleit önteltnek és unalmasnak találta.

Bár nem élvezte az ilyen partikat, azt sikerült megtanulnia, hogyan élje túl őket. A házigazdával veszélytelen, egyértelmű témákról csevegett, hagyta, hogy mások hosszan fecsegjenek saját magukról (a New York-iak semmit sem szeretnek jobban, mint önmagukról beszélni), vagy hosszú időket töltött a mosdóban, hogy „felfrissítse a sminkjét”. Nagy szakértelemre tett szert a láthatatlanná válásban.

Ám egy dolgot mindig imádott: diszkréten körbeszaglászni mások otthonában, és Graydon és Estella kétszintes lakása látványos hely volt. Magas mennyezetek, krémszínű szőnyeg, eredeti műalkotások – köztük, ahogy látta, Dufy és Chagall –, elegáns, drága, rendelésre készült bútorok. Az a fajta hely volt, amely megköveteli, hogy az ember valami gyönyörűségeset viseljen, nehogy kiríjon a kifinomultságból, de Brooke örült, hogy egyszerűbben öltözött: egy fekete ujjatlan Alice Roi ruhát vett fel, amelyet sima aranylánc egészített ki. Még a kedvenc fekete Louboutin tűsarkúját is mellőzte, félt, hogy túl pikánsnak tartanák. Tudta, milyen gyanakodva fogják szemlélni ma este. A New York-i társaság hölgyei még a legártatlanabb körülmények közt is hírhedten hűvösen tudnak viselkedni, ám ha olyan valakivel hozza össze őket a sors, akire épp most sütötték rá a családromboló bélyeget, talán még jéggé is dermesztik azon a szent helyen.

– Mi a véleményed a kereskedelmi hiányról? – kérdezte egy lágy női hang a háta mögött.

Brooke torka összeszorult az aggodalomtól. Úgy érezte, mintha vizsgáznia kéne.

Megfordult, és egy elegáns barna nőt látott a japán juharlevél vörös-arany színében pompázó darázsderekú ruhában. Felháborítóan csinos arca volt, és nem lehetett idősebb Brooke-nál.

– Igen, öö, a kereskedelmi hiány… – dadogta, mire a nő széles szája mosolyra húzódott.

Brooke elnevette magát.

– Elnézést – suttogta a nő. – Kissé unalmassá tud válni a dolog ezeken a partikon, úgyhogy szeretem egy kis tréfával feldobni a hangulatot.

Brooke mosolygott, hálás volt, hogy legalább egy rokonlelket talált.

Mindig azt hittem, a partik egyetlen értelme, hogy az ember jól érezze magát – helyeselt. – Bár ma este senki sem tűnik úgy, mintha kitűnően szórakozna.

– Az ehhez hasonló összejövetelek mind a helyezkedésről szólnak. David mindig azt mondta: „Nem élhetünk állandóan azokkal társadalmi életet, akikkel szeretnénk.” Természetesen igaza van. Az emberek abban a szobában öt év múlva a kormány tanácsadói lesznek. Néhányuk már most is az.

Ivott egy korty pezsgőt, és Brooke felé nyújtotta egyik halvány kezét.

– Alicia Wintrop – mondta. – Sajnálom, hogy nem tudtam eljönni az eljegyzési partira. Hallom, fantasztikus volt.

Eltartott egy pillanatig, mire Brooke rájött az összefüggésre, aztán elfacsarodott a szíve. David járt valamikor egy Ally Wintrop nevű lánnyal.

– Te vagy Ally Wintrop?

Alicia nevetett.

– Ó, tudom, a régi neveket nehezen veti le az ember, igaz? David és én gyerekkorunkban jártunk. A családunknak közvetlenül egymás mellett volt a nyaralója Newportban. Akkoriban mindenki Allyként ismert.

– Ó, azt hittem, ennél sokkal később jártatok – jegyezte meg Brooke a tőle telhető legnagyobb közömbösséggel.

Alicia bólintott.

– Rómában dolgoztam az egyetem után… Azt hiszem, két vagy három évvel előtted jártam a Brownra.

– A Brownra jártál? – kérdezte Brooke kíváncsian.

Alicia bólintott.

– Egyébként újra feléledt a kapcsolatunk Daviddel, amikor visszajöttem New Yorkba, de aztán David megkapta azt a munkát a CTV külpolitikai hírszerkesztőségén, és én nem tudtam azt a rengeteg utazást elviselni. Úgy éreztem, mintha egy nomáddal járnék. Azt hiszem, mindketten egyszerűen túl elfoglaltak voltunk ahhoz, hogy együtt legyünk.

– Ó, valóban. Túl elfoglaltak? – jegyezte meg Brooke annyi udvariassággal, amennyit csak össze tudott kaparni.

– Uh-hmm – hümmögött Alicia. – Egy galéria kurátora vagyok a belvárosban. A Halcyoné a Spring Streeten. Mesés kiállításunk van jelenleg: maszáj harcos festők. Lándzsával festenek, annyira konceptuális. Be kell jönnöd. Művészeti tanácsadással is foglalkozom, Európában. Rengeteg orosz pénzt költök el.

Brooke kezdte kidolgozni a menekülési stratégiáját. Természetesen tudta, hogy David múltja hemzseg az exbarátnőktől, de nem különösebben vágyott rá, hogy ott álljon és csevegjen az egyikkel. Észrevette, hogy egy kicsit túl erősen szorongatja a pezsgőspoharát.

– Sajnálom azt az ügyet az Oracle-al – mondta Alicia. Együttérzés szólt a hangjából, de Brooke nem volt meggyőződve az őszinteségéről. Megvonta a vállát.

– Gondolom, az ilyesmi benne van a pakliban.

– Szerencsére nekem nem sok részem volt benne – jegyezte meg Alicia könnyedén. – Talán más lett volna a helyzet, ha eljegyezzük egymást. Vagy talán túl nyilvánvalóan összetartoztunk ahhoz, hogy érdekesek legyünk.

Brooke halványan mosolygott. Mielőtt fejfájást mímelhetett volna, hogy elszabaduljon, odajött David, és átnyújtott neki egy pohár pezsgőt. Feldobottnak és boldognak tűnt.

– Szóval végül találkoztatok ti ketten? – állapította meg.

– Ne aggódj, nem árulom el neki egyetlen titkunkat sem – mondta Alicia, és játékosan oldalba bökte Davidét. Feltartotta az arcát, hogy a férfira mosolyogjon.

– Nem is akarom tudni – préselt ki Brooke egy mosolyt.

– Nos, itt hagylak benneteket, szerelmesek – mondta Alicia. – Muszáj mennem, hogy gratuláljak Graydon-nak és Estellának az új Lucian Freudjukhoz.

A következő félórában csoporttól csoportig sodródtak. Brooke a szélen maradt, és közben árgus szemekkel figyelte mind Davidet, mind Aliciát. David exe most visszatért a férfihoz, akivel jött, egy komor külsejű fickóhoz, aki sötét öltönyt és vastag keretes szemüveget viselt – építész, állította David. A felületes szemlélő csak azt látta, hogy Brooke az ablaknál áll, élvezi a látványt, magába szívja a kifinomult atmoszférát, holott az áruló jeleket vizslatta, hogy David érdeklődik-e még Alicia iránt – feltűnik-e egy leplezett pillantás vagy talán egy közömbösnek tűnő érintés. De semmi nem történt; alig beszéltek egymással. Brooke bosszúsága, amiért David exe rárontott, hamarosan csodálatba váltott át, ahogy figyelte, milyen hozzáértéssel dolgozzák meg mindketten a szobát. Davidnek mágneses hatása volt, és nem csupán a jóképűsége miatt, amelybe Brooke beleszeretett; természetes nyugalom és jó szándékú magabiztosság áradt belőle. Meggyőződéssel és tekintéllyel beszélt, és a jelenléte valami meghatározhatatlan erőt sugárzott, amely megtöltötte körülötte a teret.

Aliciának teljesen más volt a taktikája. Amikor Brooke közel került hozzá, hallgatózott, hogyan társalog, és hamarosan világossá vált számára, hogy az exbarátnőnek nincs semmi különösen okos vagy érdekes mondanivalója, van benne viszont valami, ami az intelligenciánál és szellemességnél is hatásosabb. Alicia világbajnok flörtölő volt. Nem szexuális kacérkodással flörtölt, hanem oly módon, hogy a beszélgetőpartnere azt érezte: ő a legfontosabb személy a szobában. Következésképpen úgy reagáltak rá, mintha Descartes szólt volna belőle.

Brooke az órájára pillantott. Már majdnem tizenegy óra volt.

– Ismerem ezt a pillantást – suttogta David a fülébe. – Menni szeretnél, ugye?

Brooke hálásan rámosolygott.

– Ennyire nyilvánvaló?

Csak két órát töltöttek a partin, de Brooke egy örökkévalóságnak érezte. Nem kerülték el a figyelmét a felé lövellt alattomos pillantások, vagy az odasúgott megjegyzések, amikor hallótávolságon kívül került. Szája fájt a rávésődött állandó mosolytól. Úgy érezte magát, mint a falu bolondja.

Lementek a felvonón, és ahogy kiléptek a Fifth Avenue-ra, Brooke válla rögtön ellazult. Holdsugár ragyogott le rájuk, és David odafordult hozzá, hogy megcsókolja, nyelve Brooke szájában kalandozott. A csók finom volt és teljesen váratlan – az ilyen spontán összeölelkezések, különösen nyilvános helyeken, egyre ritkultak, mivel állandóan figyelték őket. David sofőrje a túloldalon parkolt egy távol eső sarkon. David átkarolta Brooke vállát, úgy sétáltak oda a kocsihoz.

– Sajnálom, hogy ilyen sokáig maradtunk – mondta, és kinyitotta a lánynak a Lexus ajtaját. – De nem volt rossz, igaz?

– Ó, szívem, dehogynem – nevetett Brooke.

– Nem hallottam, hogy akár egyetlen ember megemlítette volna Jeff Danielst.

– Aligha veled fogják megbeszélni egy sértő bulvársztori mikéntjeit – mondta Brooke. – De hidd el nekem, mind ismerték a részleteket.

David hallgatott egy pillanatig, amikor felhördült a motor.

– Úgy tűnt, hogy jól kijössz Allyvel.

– Kedves nő… – jegyezte meg Brooke tétován.

– Csak nem vagy féltékeny? – nevetett David halkan.

– Nem bízom benne – bukott ki a lányból.

– Nem bízol benne? Ezt hogy érted?

– Tarts bolondnak – mondta Brooke –, de egyszerűen ezt érzem.

– Ezt érzed mivel kapcsolatban? – kérdezte David.

Szavai kimértek, elharapottak voltak. Brooke megállapíthatta, hogy bosszantja a „bizalom” téma. Belátta, hogy van is némi jogalapja rá, hiszen mennyire megértő volt a Jeff Daniels-vádakkal kapcsolatban.

– Csak felmerült bennem, nem Alicia szivárogtatta-e ki az Oracle-pletykáit – vallotta be.

– Micsoda?!

– Nézd, beszéltem ma Tess Garrett-tel, és ő azt mondta, a sztori valamelyik exbarátnődtől származik.

– Ez úgy hangzik nekem, mintha Tess Garrett igazolni akarná a létezését.

– Meglehetősen biztosnak tűnt a dologban.

– Milyen alapon?

– Egy Oracle-forrás alapján.

David összeszorította az ajkát.

Brooke elhallgatott, nem akart többet mondani. Mindig ódzkodott az exbarátnők témájától. Tapasztalata szerint ez csak azt a látszatot kelti, hogy féltékeny vagy elégedetlen, vagy mindkettő.

– Nem mondasz semmit? – kérdezte végül.

– Miért, hogyan kéne reagálnom? – csattant fel David, méreggel a hangjában.

– Nem gondolod, hogy Alicia volt? Valahonnan jönnie kellett a pletykának.

– Miért pont ő?

– Hát, a Brownra járt…

– Brooke, nevetséges vagy.

– Valóban? – kérdezte a lány kihívóan.

David sorozatmonogámista volt: a húszas évei alatt legalább öt barátnőt elfogyasztott, mindegyikükkel hat hónap és két év között tartott a kapcsolat, és a Jeff Daniels-kiszivárogtatás bármelyiküktől származhatott. Mindnek ugyanaz lehetett a motivációja: savanyú szőlő, kisszerűség, talán az elorozott jogcím utáni vágyakozás.

De Alicia csillogó szemű barátságossága és az a szélesen jókedvű öröm, amikor megemlítette az Oracle- sztorit: mindez őt tette gyanússá Brooke szemében. Nevezheti női ösztönnek, de biztos volt benne, hogy Alicia áll a dolog hátterében.

– Igenis nevetséges vagy! Végül is a te barátodat, azt a Matt Palmert idézték.

Brooke a homlokát ráncolta.

– Nem ő volt. Elmeséltem neked, hogy mit mondott. Egy újságíró becserkészte, és nem a szavainak megfelelően idézte.

– És ezt te elhiszed? – kérdezte David.

– Igen, el. Kevesebb indítéka van, hogy ilyet tegyen, mint Aliciának.

David megfordult az ülésen, hogy szembenézzen vele.

– Alicia szülei és az én szüleim ezer éve ismerik egymást – mondta feszes hangon. – Sok mindent el lehet mondani Aliciáról, de azt, hogy szándékosan gonosz volna, aligha.

– Ez úgy hangzik, mintha védenéd.

Davidét ritkán fogta el a harag. Mindig az ő hűvös, higgadt módján kezelte a problémákat, de most felemelte a hangját.

– Nem védem. Csak arra próbálok rájönni, mi ösztönözhetné arra, hogy ilyet tegyen.

– Ó, nőj már fel, David – kiabált Brooke. – Tegyük fel, csak tegyük fel, hogy még mindig szeret, gondoltál erre valaha? Tegyük fel, hogy hajlandó volna bármit elkövetni, nehogy mással boldog lehess.

David ismét felé fordult, hogy ránézhessen. Az arca olyan volt, mint a kő.

– Brooke, a kapcsolatunknak ő vetett véget.

Ez úgy érte Brooke-ot, mint egy arculcsapás. Mindig az a romantikus elképzelés élt benne David Billingtonról, Amerika legkívánatosabb agglegényéről, hogy azért utasította el az összes korábbi barátnőjét, mert még mindig kereste, mint a királyfi hófehér paripán, azt az egyetlen lányt, aki minden szempontból tökéletes. Gyerekes módon elhitette magával, hogy ő az a lány, hogy ő David egyetlen igaz szerelme. Soha egy pillanatig sem gondolt arra, hogy csak második legjobb lehet, hogy a vőlegénye egész idő alatt azért az egyért epekedett, akit nem kaphat meg. Most azon tűnődött, vajon David és Alicia együtt lennének-e még, ha Alicia nem vet véget a dolognak, és beugrott az agyába a kép, ahogy David és Alicia természetes szimmetriában parolázik a parti vendégeivel. De tudta, hogy Aliciával kapcsolatban igaza van, egyszerűen tudta.

– A tény, hogy ő szakított veled, még nem jelenti azt, hogy hajlandó volna bárki másnak átengedni téged, David – mondta. – Naiv dolog azt képzelni, hogy Alicia képtelen rosszindulatra és alattomosságra pusztán azért, mert valaha szerelmes voltál belé.

– Köszönöm a bizalmi szavazást.

Brooke figyelmét nem kerülte el, hogy David egy szóval sem tagadta, hogy szerelmes volt Aliciába, de a sértettsége és dühe ellenére is megrezdült benne a vágy, hogy védelmezze a vőlegényét. Nem támadni akart, az igazat mondta. David oly sok értelemben erős volt, de volt egy Achilles-sarka. Mindig a legjobbat tételezte fel az emberekről. Nem volt a lelkében semmi természettől fogva gyanakvó vagy cinikus, és Brooke tudta, hogy ha egyszer jelöltetné magát az elnökségre, ez fatális hátrányt jelentene. Ellágyult a hangja, és David karjára tette a kezét.

– Ó, drágám, ne veszekedjünk ezen – mondta kedvesen. – Tudod, hogy csak a te érdekedben mondom.

– Nem, azért mondod, mert dühös vagy – válaszolta David határozottan. – Pocsék volt az estéd, és most sajnálod magad. Ha a helyedben volnék, Brooke, én ejteném a témát. Oké, egyszer rosszul ítélted meg azt a Jeff Daniels nevű pofát, de ez még nem jelenti azt, hogy mindenki más jellemét is meg kell rágalmaznod. Ez nem túl vonzó.

Szavai leforrázták Brooke-ot.

– Rosszul ítéltem meg? Vagyis mindaz, amit mondtál, hogy hiszel a történetemben és bízol bennem, csupán egy rakás hazugság volt? Egyáltalán érdekel, hogyan éreztem magam ott ma este?

Brooke érezte, hogy forró könnyek csípik a szemét. David felfújta az arcát.

– Természetes, hogy érdekel – mondta fojtott hangon. – Csak az a helyzet, hogy ha hozzám jössz feleségül, meg kell szoknod ezeket a partikat, ezeket az embereket. Ez az életem, Brooke.

Kétpercnyire voltak a lány lakásától, és Brooke-nak csak egyetlen vágya volt: hogy otthon lehessen. Megkocogtatta a sofőr vállát.

– Miguel, kérem, letenne otthon?

David hangosan cicegett.

– Ne reagáld túl, drágám.

– Nem reagálom túl, egyszerűen haza szeretnék menni – mondta Brooke csendesen.

David bólintott Miguelnek.

– Vigye haza.

10.

– Komoly problémánk van – jelentette be Mimi Hall, a Yellow Door gyermekszerkesztőségének vezetője.

Mindössze két perce tartott a heti főszerkesztői értekezlet, de Brooke idegei már táncot jártak. Mimi Hall iszonyú rémisztő némber tudott lenni, főleg, ha problémák adódtak, amikor is mindig nagyon ügyesen másokra hárította a felelősséget. Brooke kiváltsága és ismertsége itt nem nyújtott védelmet; igazság szerint úgy tűnt, hogy kifejezetten bosszantja Mimi Hallt. Mindenki tudta a teremben, hogy Mimi nem illik a gyermekkönyvkiadás gyengéd, jóindulatú világába. Öt évvel azelőtt nagyágyúnak számított a Doubleday felnőttregény szerkesztőségében, de aztán egy sorozat jelentős bukás és a nyomukban bekövetkezett pénzügyi veszteségek miatt kirúgták. Nem azért vállalta el a főszerkesztői állást a Yellow Doornál, mintha úgy gondolta volna, hogy izgalmas dolog átnyergelni a gyermekkönyvkiadásra – ettől messze állt; Mimi Hall nem is szerette a gyerekeket. De ez legalább egy állás volt, és miközben várta, hogy leteljen a büntetése a purgatóriumban, és valahol megcsípjen egy zsíros vezérigazgatói helyet, Mimi Hall keményen eltökélte, hogy szakmai csalódottságát másokon fogja kiélni. Főleg Brooke-on.

– Ma reggel hosszú beszélgetést folytattam Jennifer Kellyvel, és pillanatnyilag úgy látszik, nem valószínű, hogy időben leadja az anyagot az októberi könyvbemutatóra.

Mimi közömbösen közölte a hírt, de a mellette ülő Edward Walker, a szerkesztőség jólelkű angol származású vezérigazgatója elsápadt. Jennifer volt ez idő szerint a Yellow Door legsikeresebb szerzője. Pletykák keringtek arról,.hogy ő hozza a cég éves jövedelmének 15 százalékát a vidéki Írországban játszódó bizarr szerelmi történeteivel. Első három könyvének óriási sikere volt a középnyugati kamaszok körében, és a regények hetekig vezették a New York Times bestsellerlistáját. Jennifer egyike volt Mimi felfedezettjeinek; Mimi ötvenezer dollárért vette meg egy ötkötetes sorozat egész világra kiterjedő jogait, és kizárólag emiatt tolerálták jelenlegi rémuralmát.

– De Mimi, két héttel ezelőtt még azt mondta, hogy Jennifer már leadta az anyagot – dühöngött Edward. –Április van, Mimi. Április! A könyvnek itt kéne lennie.

Brooke még az asztal túlsó végéről is látta, hogy pánik ül a szemében. Mimi megfordult, és megvető pillantást vetett Edwardra. Nem volt titok, hogy arra vár, Edward vonuljon már végre nyugdíjba, menjen máshová, vagy menesszék máshová dolgozni.

– Nyilván félreértett, Edward. Én azt mondtam, hogy Jennifer készül leadni az anyagot, de sajnos terhes, és ezért képtelen tartani a határidőt.

– Terhes? – kérdezte Edward, aki nem akart hinni a fülének. – Amikor utoljára volt szerencsém terhes nőhöz, ha jól emlékszem, tudott a laptopja előtt ülni. –Edward természeténél fogva udvarias és nyugodt ember volt, és ez volt az első alkalom, hogy Brooke idegesnek látta. – És ha már készült leadni az anyagot, akkor nem lehet olyan messze attól, hogy befejezze a kéziratot.

– Gondolom, fölösleges emlékeztetnem magát, hogy meg kell őt tartanunk a cégnél – jegyezte meg Mimi még mindig közömbösen. – Ha Jennifer leadja ezt a könyvet, a továbbiakban nem köti szerződés. Mindketten tudjuk, hogy a város összes kiadója készenlétben tartja a csekkfüzetét, hogy megszerezze magának. Bár az egész karrierjét nekem köszönheti, a lojalitás szart sem ér ebben a városban. Más szóval, továbbra is kesztyűs kézzel kell bánnunk vele, akár tetszik nekünk, akár nem.

Az asztal körül ülők közül mindenki tudta, mi valójában a helyzet Jennifer Kellyvel. Legutolsó könyve, a Csokoládécsókok csupán százötven oldalnyi volt – és azt is elnyújtotta, mint a rétestésztát, és slendriánul írta meg. Ennek ellenére a hűséges rajongók szétkapkodták, de világosan látszott, hogy sztárírójuk már nem adta bele a szívét-lelkét. Jennifer csupán a könyvek jogdíjából sok millió dollárt keresett, és múlt karácsonykor a második könyvéből, a Pillangószívből készült Disney-adaptáció minden bevételi rekordot megdöntött. Még csak harmincéves volt, de már volt egy villája Provence-ban, egy lakása Manhattanben és egy kis kastélya Írországban. Igazság szerint Jennifer fütyült az egészre.

– Nem tudnánk egy négert szerezni, hogy kipréseljünk valamit? – kérdezte az egyik szerkesztő, Debs Asquith, Brooke legjobb barátnője a Yellow Doornál, és egyike azon keveseknek, akiknek elég vér volt a pucájában, hogy nyíltan beszéljenek Mimi előtt.

– Az én listámon lévő egyetlen könyvet sem préseljük ki – közölte Mimi lesújtóan. – Egyébként igen, finoman megemlítettem a lehetőséget, hogy a könyv befejezése érdekében Jennifer egy négerrel dolgozzon, de – érthetően – kissé nehezményezte a dolgot. És különben is, a szaksajtó örömünnepet ülne, ha rájönnének. Jennifer nagy sztár. Azt akarjuk, hogy az is maradjon, és nem kockáztathatjuk a karrierjét és a tekintélyét.

Edward felemelte a kezét.

– Mimi. Ezt a kérdést külön kezelhetjük. Közben azonban, gondolom, nem kell mondanom senkinek, hogy a lehetőség, hogy Jennifer nem adja le a kéziratot, tátongó lyukat hagy az októberi terveinkben, olyat, amely anyagilag is megroppanthatja a céget – tette hozzá, és egyenesen Mimire nézett. – Tehát. Van bárkinek bármilyen ötlete, hogyan tömhetnénk be azt a lyukat? Joel, nem lehetne rávenni Pete Colest, hogy írjon valamit?

Joel Hamilton, a tekintélyes kiadói igazgató szerkesztette Pete Coles könyveit. Coles korábban tengerészgyalogos volt az amerikai hadseregben, és A Bourne-rejtély stílusában krimiket írt tizenéves fiúknak.

Joel vágott egy grimaszt.

– Sajnálom, de nem. Egy északi-sarki expedícióra készül, és eszébe sem jut, hogy karácsonyig bármit le kéne adnia. Egyébként is, április van, tehát mindent nyugodtan elfelejthetünk, ami még nincs teljesen kész. Pillanatnyilag még az is necces volna, ha újrakiadásban gondolkodnánk. Egy októberi megjelenéshez már a kereskedőkkel kéne tárgyalnunk.

– Debs? – kérdezte Edward reménykedve. – Múlt héten együtt ebédeltél William Morrisszal és Tridenttel. Egyiküknek sincs semmi érdekes anyaga?

Debs szomorúan rázta a fejét, hosszú fürtjei repkedtek a háta mögött.

– Semmi, ami garantálná, hogy betöm egy kétmillió dolláros lyukat a Profit & Veszteség soron, főnök.

– Brooke – szólalt meg Mimi halvány mosollyal. –Biztos van egy híres fiatal barátnőd, akivel dolgozhatnánk. Miley Cyrus? Mi van azzal a Bush ikerrel, aki óvodában tanít?

– Valójában nem ismerem Mileyt – mondta Brooke, és érezte, hogy az arcát elönti a pír.

Tudta, hogy a szobában lévők közül neki van a legérdektelenebb szerzői névsora, anyagi megtérülés tekintetében egészen biztosan. Az ő specialitása az volt, hogy gyönyörűen illusztrált könyveket és édesded történeteket rendelt a 7-11 éves korosztály számára. Még saját magát is meglepte, hogy az egyik könyve épp nemrégiben elnyerte a Carnegie-érmet a bolognai könyvvásáron, de az eladások nyelvére lefordítva, és ebben az öldöklő légkörben csak ez számított, minden munkája szigorúan a középszer listáján szerepelt. A gyermekkönyvkiadás igazi bombasikerei – J. K. Rowling, Stephanie Meyer – azok voltak, amelyek a felnőttpiacon is nagy keresletnek örvendtek. És akkor Brooke-nak hirtelen eszébe jutott egy nőnemű varázsló. Hát persze! Az elragadó kézirat, amelyet a szeméthalomból mentett ki. Elvitte magával Belcourtba, ami készen volt belőle, és elolvasta a parti délutánján, hogy elvonja a figyelmét a körülötte zajló cirkuszról. Még a reményeinél is jobbnak bizonyult.

– Igazság szerint – szólalt meg, ceruzájával az ajkát kocogtatva – láttam egy kéziratot, amely szerintem rendkívül ígéretes.

– Valóban? – jegyezte meg Mimi szarkasztikusan. Nem volt titok, hogy Mimi szerint Brooke-nak semmi keresnivalója nem lett volna ezeken az értekezleteken. –Hát akkor halljuk a lényeget.

Brooke, valahányszor Mimivel beszélt, úgy érezte, mintha állásinterjún volna.

– Egy tizenéves varázslólányról szól.

– Huh – nyögte Mimi a szemét forgatva. – Nehogy már egy újabb Harry Potter-utánzatért lelkesedj.

– Egyáltalán nem erről van szó – válaszolta Brooke. –Ez a regény inkább krimi. A varázslólány változatos bűntények egész sorát oldja meg egy trilógia során.

– Ki a szerző? – kérdezte Edward kedvesebben.

– Eileen Dunne.

– Életemben nem hallottam róla – csattant fel Mimi.

– Nem, első könyves szerző – bökte ki Brooke tétovázva.

– Ki képviseli?

– Még senki. Igazság szerint ez egy szeméthalomból való kézirat.

– Ebből elég – közölte Mimi, égnek emelve egyik manikűrözött kezét. – Halljuk, tud-e valaki bármi másról, ami valóban érdekes lehet?

Micsoda vén boszorka vagy, gondolta Brooke, és hirtelen úgy érezte, hogy védelmébe kell vennie a varázslókönyvet.

– Az a helyzet, hogy a könyv tényleg nagyon jó – szakította félbe Mimit. – Sejtelmes és mulatságos, fiatal felnőtteknek íródott, de felnőttek is vásárolni fogják. – Megfordult, és állta Mimi szúrós tekintetét. – Szerintem adnunk kell neki egy esélyt. A kézirat kész, és ami még jobb, ez egy trilógia, és a szerző már a második kötetet is majdnem befejezte.

– Kedveljük a trilógiákat – mosolygott Edward. A balján ülő Mimihez fordult. – Mimi, azt hiszem, meg kellene néznie.

Mimi sóhaját az egész szobában hallani lehetett.

– Rendben. Gondolom, ha elviselhető, fillérekért megkaphatjuk. A szerző azt fogja hinni, hogy egy csapásra elérkezett élete összes karácsonya.

Reméljük, az enyém is elérkezett, gondolta Brooke.

11.

Az Eton Manor School a Keleti Kilencvenharmadik utca sarkán gyönyörű kis palota volt ódon udvarral és működő harangtoronnyal, ami valaha görög ortodox templomként szolgált. Bár az iskola még csak huszonöt éves múltra tekinthetett vissza, szép csendben Manhattan egyik legexkluzívabb oktatási intézményévé nőtte ki magát, erőpróba elé állítva az olyan régi tekintélyeket, mint a Brearly, a Chapin és a Collegiate. Eton Manor nem tett úgy, mintha a nagy brit bentlakásos iskolarendszer egyenes folytatása volna, de szigorú angol igazgatónője miatt a gazdagok és divatosak ezt az iskolát választották: olyan koedukált alma matert akartak, ahol kiélhetik legbensőbb angol mivoltukat.

Amikor Paula odagördült a Porschéjában, pontosan reggel nyolc óra tizenöt perc volt, az iskolába jövő gyerekek leadására fenntartott harmincperces időtartam kellős közepe. Egy pillanatig nem figyelt a hátsó ülésen civakodó két lányára, Caseyre és Ameliára, megállt, hogy felderítse a terepet, ellenőrizte, van-e még valaki az iskola környékén. Az út túloldalán felfedezte a fekete Escalade-ot, amely Nicole Nixoné, New York egyik legsikeresebb lemezkiadójának a feleségéé volt.

Kipufogógáz-pamacs jelezte, hogy a motor még jár, és három viháncoló gyerek tódult ki belőle a járdára. Amikor Paula észrevette, hogy nem maga Nicole Nixon, hanem Nixonék dadája vezeti a kocsit, tekintete továbbvándorolt. Egy kicsit oldalra tőle éppen Robyn Steel parkolta le a sport Mercedesét. Fia, aki Casey és Amelia osztályába járt, hátul szorongott, míg az anyja miniatűr schnauzerja az első ülésen terpeszkedett. Egyébként az ismerősvadászat meglehetősen eseménytelennek tűnt. Úgy látszott, ma jobban, mint bármikor, dadák hozták iskolába a csemetéket, és a járdán zaklatottnak tűnő ausztrál, angol és fülöp-szigeteki lányok tolták a legdivatosabb gyerekkocsikat. Paula kitette a gyerekeket a kocsiból, és szorosan markolva a lányok kezét, bemasírozott az iskola udvarára.

– Olyan szuper, hogy te hozol ma minket iskolába, mami – mondta Casey, az idősebbik iker, és közben mosolyogva felnézett az anyjára.

– Tudod, mennyi dolga van a mamának reggel – mondta Paula, és megszorította a lánya ujjait.

– Miért akarsz Miss Beaumont-nal beszélni? – kérdezte Amelia, a mindig gyanakvóbb, megfontoltabb kislány. – Biztos vagy benne, hogy nem csináltunk semmi rosszat?

– Egészen biztos – mosolygott az anyja.

Paula megállt az udvaron, épp az igazgatónő irodájának ablaka alatt, és úgy helyezkedett, hogy láthassák bentről. Aztán leguggolt, szemben a lányaival, és szorosan megölelte őket. Figyelte, ahogy bemennek, szőke lófarkuk egyik oldalról a másikra röpködött a filc micisapka alatt, aztán megigazította Chanel kosztümkabátját. Készen állt, hogy harcba induljon.

– Mrs. Asgill, annyira örülök, hogy újra látom.

Miss Fenella Beaumont, Eton Manor igazgatónője Paula felé nyújtotta egyik pufók kezét az irodáját uraló hatalmas diófa íróasztalon keresztül, aztán hátradőlt a székében, és lesimította a súlyos fekete köpenyt, amelyet a blúza és szoknyája fölött viselt. Félelmetes külsejű nő volt: nagydarab, hamuszőke haja sisakként ült a fején, és erőteljes beszédhangját Oxfordban pallérozta, mivel Miss Beaumont a görög-római klasszikusokat tanulmányozta az egyetemen az 1970-es évek elején. Paula nagyon is tudatában volt, hogy az iskola diákjai és a szüleik közül is sokan összezsugorodnak vad pillantása alatt, de nem hagyta, hogy egy nagyképű angol vénkisasszony az útjába álljon.

– Köszönöm, hogy időt szakított a fogadásomra – mondta Paula, legédesebb mosolyában fürösztve az igazgatónőt.

Ezen a helyen gondosan leplezte valódi érzéseit, de különben majd szétrobbant, amiért egy hetébe került, hogy Miss Beaumont a színe elé engedje. Tízezer dollárt fizettek harmadévenként mind Caseyért, mind Ameliáért, hogy a lányok Eton Manorba járhassanak. Ez hatvanezer dollárt jelentett egy évben, és ebben még nem voltak benne a borsos árú ebédek, a balettórák, a franciakorrepetálás, a zeneoktatás és az ilyen-olyan „adományok”, amelyeket a tandíjon felül szurkoltak le. Paula elvárta volna, hogy ezért a pénzért azonnal találkozhasson Miss Beaumont-nal.

Az igazgatónő kegyesen bólintott.

– Mit tehetek ma önért? – kérdezte.

– A lányokról van szó – mondta Paula egyszerűen, és egy kézmozdulattal visszautasította a felkínált teát.

Miss Beaumont lepillantott az előttük heverő papírlapra.

– Úgy tudom, Casey és Amelia mindketten jól teljesítenek.

Paula mindent elkövetett, hogy aggodalmasnak tűnjön.

– Igen, ez igaz, de… nem könnyű ikernek lenni.

Miss Beaumont homlokára enyhe ráncok ültek, talán úgy érezte, hogy valami sértés készül az intézménye ellen.

– Általános értelemben a férjem és én természetesen nagyon elégedettek vagyunk az iskolával – folytatta Paula óvatosan. – De az utóbbi időben kezdünk egy kicsit aggódni, hogy az ön tanárai, úgy tűnik – hogyan is fogalmazzak? –, egyként kezelik a lányokat.

Miss Beaumont tejet öntött a teájába egy apró porcelánkannából, és elgondolkozva bólintott.

– Kérem. Fejtse ki.

– Nos, a lányok azt mondják, a tanáraik számos alkalommal összekeverik a nevüket. Caseyt Ameliának, Ameliát Caseynek szólítják. Amelia különösen kiborult emiatt, mivel ő a lányok közül az érzékenyebb – mint ahogy, ebben biztos vagyok, ezt ön is tudja. Talán még meg is érteném, ha egypetéjű ikrek volnának, de hát nem ez az eset.

Miss Beaumont nem olyan nő volt, akit aggodalmaskodó szülők csak úgy kihoznak a sodrából. Fenyegető pillantással meredt Paulára.

– Természetesen sajnálom, ha bármilyen bánatot okoztunk – mondta. – Minden érintett tanárral beszélni fogok.

Paula csalódottan felsóhajtott. Két napig próbálgatta a sóhajt.

– Nos, kezdetnek ez természetesen megfelelne – lehelte. – De őszintén attól tartok, hogy ez visszahathat a lányok személyiségfejlődésére. Sokkal nyugodtabbak lennénk a férjemmel, ha ki tudnánk dolgozni valami megoldást, ennek véget vetendő.

– Mire gondoltak?

Paula mély lélegzetet vett.

– Caseyt és Ameliát szét kellene választani, külön osztályba kellene tenni őket – mondta. – Amilyen hamar csak lehet.

Miss Beaumont szemöldöke ráncba szaladt.

– Valóban? Eddig úgy tudtam, azt akarták, hogy együtt, egy osztályban legyenek?

Paula rezzenéstelenül állta a tekintetét. Ez tulajdonképpen igaz volt. William nagy ügyet csinált belőle, amikor felvették a gyerekeket az óvodai csoportba tizennyolc hónappal azelőtt.

– Másrészt általában ellenzem, hogy egy tanulót áttegyünk egy másik osztályba, elszakítva ezzel az elmúlt évben szerzett barátaitól. Különösen a tanév közepén.

Paula Miss Beaumont arcát tanulmányozta, hátha felfedezi rajta a gyanú bármilyen jelét. Vajon más szülők is hallottak már arról, hogy Katrina hercegnő lánya megérkezett az iskolába, és megpróbálták a gyereküket beügyeskedni ugyanabba az osztályba? De nem, ez lehetetlen. A hír Carlotta beíratásáról kiszivároghatott a pletykavonalon, de azt még a felvételeket intéző titkárnő nővére sem tudta, hogy a királyi gyermek a két előkészítő osztályból melyikbe kerül. Az ikrek szépsége, gondolta Paula alig észrevehető mosollyal. Ha mindkét osztályban ott lesz az egyik gyönyörű lánya, teljes biztonságban érezheti magát. A játszódélutánok a hercegnő kastélyszerű Hetvenkettedik utcai házában biztosan már csak hetekre lehetnek.

– Azt mondja, Miss Beaumont, hogy nem tud segíteni nekünk? – kérdezte Paula némi kihívást keverve a hangjába.

Az igazgatónő a fejét rázta.

– Egyáltalán nem, csupán azt mondom, hogy beszélek az érintett tanárokkal, és felmérem a helyzetet néhány hét alatt.

Makacs, mint egy szamár, gondolta Paula komoran. Fenella Beaumont az olyan ember kifürkészhetetlen komolyságával nézett, akit nem lehet megvásárolni. Nagy ostobaság a részéről, tekintetve, hogy milyen hatalmi helyzetben van, vélte Paula. De azért tartogatott még egy ászt a kabátujjában.

– Néhány hét alatt? – kiáltott fel, kevés hisztérikus reszketést csempészve a hangjába a nagyobb hatás kedvéért. – Ki tudja, addigra milyen pszichológiai problémák léphetnek fel? Ezek érzékeny lányok a fejlődésük kritikus válaszútján.

Paula természetesen számított Miss Beaumont ellenvetéseire, és hosszú órákat töltött azzal, hogy végiggondolja, hogyan veheti fel a harcot ellenük. Először azt fontolgatta, jelenti, hogy Ameliát, a fiatalabb és csendesebb ikret gyötrik az osztálytársai, de ez vádaskodást, neveket jelentett volna, és Paulának nem állt szándékában, hogy befolyásos szülőket szükségtelenül az ellenségévé tegyen.

– Miss Beaumont – kezdte egy politikai csevegő show háziasszonyának hanghordozásával –, tudnia kell, hogy már felkerestünk egy gyermek-pszichoterapeutát ezeknek a személyiségzavaros kérdéseknek az ügyében. – Olyan sokszor gyakorolta a kimondott szavakat, hogy már maga is szinte elhitte, hogy Casey és Amelia tényleg jártak pszichológusnál. – Dr. Hill aggódik, nagyon aggódik.

Szakmai véleménye szerint az, hogy a lányok egy osztályban vannak, hogy a nevüket összekeverik, kárt okoz.

A „kár” szót erősen hangsúlyozta, és a célzás nem is maradt hatástalan az igazgatónőre. Bár angol volt, ismerte Amerika pereskedő hajlamú kultúráját.

Fenella Beaumont alig hallhatóan kilehelte a levegőt, pufók arca felfújódott, mint egy aranyhalé. Felcsapott egy osztálykönyvet, és egy pillanatra elgondolkozott.

– Van egy új tanulónk, aki az előkészítő B osztályba kerül a következő harmadban, de ezt ellensúlyozza Lucy Kwong távozása az iskolából. – Sietve felnézett. –Az édesapját Dubaiba helyezték.

– Nos, ha most kezd egy új diák, talán mindkettejük dolgát megkönnyítheti, ha egy másik új tanuló is csatlakozik az osztályhoz – ütötte a vasat Paula.

Miss Beaumont bólintott.

– Azt hiszem, ebben van valami.

Becsapta az osztálykönyvet és felállt, köpenye hullámzott mögötte, ahogy felemelkedett.

– Meglátom, mit tehetek. A lányok érdekében, tudja – tette hozzá erős nyomatékkal.

– Köszönöm, Miss Beaumont. Úgy gondoljuk, hogy Caseyt kellene áttenni az előkészítő B-be – jegyezte meg Paula közömbösen. – Sokkal élénkebb, sokkal magabiztosabb. Azt hiszem, hamarabb hozzászokik az új osztálytársakhoz, mint ahogy Amelia tenné.

– Igen, persze – helyeselt Miss Beaumont. – Ezzel egyetértek.

Paula mosolygott. A gyönyörű, közkedvelt Casey. Az ő arany kislánya. Az a fajta gyermek, akivel mindenki barátkozni akar majd. Igen, gondolta a győzelem egyre erősödő érzésével. Casey lesz a belépője a legelőkelőbb társaságba.

12.

Brooke Asgill felkapta a telefont, és gyorstárcsázással Kim Yi-Noon mellékét hívta.

– Kim, be tudnál jönni? Vészhelyzet van.

Reggel fél kilenc volt. Brooke még le sem vette a kabátját, amikor meglátta, hogy varázslatos, szeméthalomból kihalászott felfedezése, a Portico kézirata az íróasztala közepén hever. A borítóján egy kávéscsésze nyoma éktelenkedett, és egy élénksárga ragasztós cetlin ez állt: „Vedd meg. Olcsón.

Mimi.”

Kim futva érkezett Brooke irodájába. A főszerkesztői értekezlet óta Brooke megállás nélkül próbálta elérni Eileen Dunne-t, a Portico szerzőjét, sikertelenül. Mintha felszívódott volna egy zöld füstpamacsban.

– Szia, Kim, hol tartunk Eileen Dunne kinyomozásában? – Brooke meglengette a sárga cédulát az asszisztense orra előtt. – Épp most kaptam ezt Mimitől – úgy látszik, hirtelen kezd komolyra fordulni a dolog.

Kim bólintott.

– Igen, tegnap egész este és ma reggel is egyfolytában üldöztem, de végül néhány perccel ezelőtt sikerült beszélnem vele. Nem volt a városban. Nagyon kedvesnek tűnik.

– Különösen, hogy valószínűleg az ágyból rángattuk ki – mosolygott Brooke, a rózsákat igazgatva a vázában, amelyeket David küldött neki előző nap, hogy végre pontot tegyenek a szombat esti szóváltásukra. Azóta sem Alicia, sem Matthew nem került terítékre, és Brooke úgy vélte, legjobb, ha ez így is marad.

– Hát ez jó hír, fel tudnád hívni nekem… – kezdte, de Kim arckifejezése megállította.

– Óh – nyögte Kim, kissé zavart tekintettel. – Eileen azt mondta, hogy Vanessa Friedmann képviseli, úgyhogy talán legjobb volna, ha először vele beszélnél.

A hír úgy érte Brooke-ot, mintha gyomorszájon vágták volna. A mosoly lehervadt az arcáról, és a székébe roskadt.

– Vanessa Friedmann – kapkodott levegő után. –Hogyan? Ez mikor történt?

Szeme visszavándorolt Mimi üzenetére, és érezte, hogy pánik keríti hatalmába.

Kim felcsapta a naptárát, amelyet a hóna alatt szorongatott.

– Tizenötödikén, pénteken megkértél, hogy hívjam fel Eileent, és javasoljam, hogy kerítsen egy ügynököt. Vanessát, Jane Grubmant az IAA-től és Larryt az Authors Inc.–től ajánlottam neki.

Brooke Kimre meredt, azt remélve, hogy csupán rossz viccről lehet szó.

– Ó, te jó ég. New York három legkeményebb tárgyalópartnerét ajánlottad?

Kim komolyan bólintott.

– Azt mondtad, hogy Eileennek ügynökre van szüksége, ezért úgy gondoltam, neked is jobb, ha a szerzőidet tekintélyes szakemberek képviselik.

Brooke mély lélegzetet vett. Kim ügyes és szuperlelkes, de még iszonyú sok tanulnivalója van a könyvkiadásról. Legszívesebben rákiabált volna, de tudta, hogy a lánynak fogalma sincs, mit tett.

– Majd később beszélünk – motyogta.

Kitessékelte Kimet az irodából, és a tenyerébe hajtotta a fejét. Vanessa Friedmann ádáz nőszemély volt, az alkudozás mestere. Nagyon kevés ügyfelet vállalt, és arról volt híres, hogy mindegyiknek hat számjegyű szerződést harcolt ki. Lélegezz, lélegezz, parancsolt magára Brooke. Átpörgette a Rolodexét, és a rettenet érzésével feltárcsázta Vanessa számát. Gyűlölte a munkájának ezt a részét.

– Vanessa, üdv. Brooke Asgill beszél. Hogy vagy?

– Brooke Asgill – mondta Vanessa. – Milyen kedves meglepetés. Nem gondoltam, hogy még dolgozol.

– Tényleg? Miért?

– Brooke, te vagy Amerika leghíresebb jövendő felesége. Ez önmagában is teljes munkaidejű állásnak tűnik.

– Kérlek, emlékeztess, hogy hosszú szabadságra menjek, amikor már minden lezajlott.

Vanessa egy kicsit túl lelkesen nevetett.

– Nos, gratulálok az esküvődhöz. Remélem, a kedvenc ügynököd meghívást kap, és ha egyszer úgy döntesz, hogy kiadod az emlékirataidat, boldog lennék, ha beszélhetnénk.

– Igazság szerint ezért hívlak.

– Fantasztikus! – kiáltott fel Vanessa, ezúttal őszinte lelkesedéssel.

– Nem, nem rólam van szó. Egy a szeméthalomból való kéziratról, amely néhány héttel ezelőtt került a kezembe. Azt hiszem, te képviseled a szerzőt. Szünet következett, majd papírzörgés.

– Á, igen, Eileen Dunne. Fel akartalak hívni a héten. Hihetetlen könyv, égnek állt a szőr a hátamon, mialatt olvastam. Ez nem sokszor esett meg velem a harmincéves pályafutásom alatt, de a Portico – hűha! Ez egy igazi nagy szenzáció.

Brooke elég tapasztalt volt ahhoz, hogy tudja, Vanessa most éppen a szerződést tupírozza. Csupán ügynöki túlzásról volt szó – Brooke valójában erősen kételkedett, hogy Vanessa az első néhány oldalon kívül egyebet is elolvasott volna. Eileen Dunne iránt már komolyan érdeklődik egy kiadó – egy ügynöknek ez könnyű falatot jelent. Kit izgat, milyen a könyv?

– Amikor egy könyv ilyen jó, magától értetődik, hogy egyenesen árverésre akarok menni vele – folytatta Vanessa élénken. – De a szerző ragaszkodott hozzá, hogy neked elsőbbséget adjak.

– Örülök – mondta Brooke. Megpróbált vidámnak tűnni, bár a szíve hevesen vert. – Végül is én mentettem ki a Yellow Door szeméthalmából. És azt hiszem, az egyik asszisztensünk ajánlott téged Eileennek.

Hosszú szünet következett, ami jelezte, hogy az épp most mondottakkal korántsem sikerült meghatnia Vanessát.

– Tehát érdekel a dolog? – kérdezte végül az ügynök.

– Ami azt illeti, csak az első néhány fejezetet láttam. Mimi Halinak is odaadtam, neki is tetszett – válaszolta Brooke, és próbált közömbös hangon beszélni. .

Így folyt a szokásos játék: ügynök felfújja a kéziratot, mintha irodalmi aranyrög volna, szerkesztő lehűti az izgalmat. Olyan volt, mint egy szerelmi tánc.

– Mit szólnál hozzá, ha adnék neked huszonnégy órát, hogy megtehesd az elővételi ajánlatod? – javasolta Vanessa bűbájosán.

– Van már valami elképzelésed az összegről? – kérdezte Brooke.

A szavak összecsomósodtak a torkában. Nem volt kemény tárgyalópartner, mint Mimi, aki még a legvadabb ügynököt is élve le tudta nyelni. Mivel rendkívül gazdag családban nőtt fel, kényelmetlenül érezte magát, ha pénzről esett szó, és attól, hogy ügynökökkel jogdíjakról alkudozzon, fizikai rosszullét környékezte. Az egyszer biztos, hogy nem ezért állt be a Yellow Door-hoz, amikor segédszerkesztőként dolgozni kezdett azzal az álomszép elképzeléssel, hogy az élet egy kiadóban könyvek ráérős olvasgatásával telik.

Vanessa halkan belenevetett a telefonba.

– Egy trilógiáról van szó, amely a legkülönbözőbb korosztályokat varázsolhatja el. Ha aukcióra menne, a három könyvre szóló szerződésben akár hétjegyű szám is szerepelhetne.

Hétjegyű szám. Minimum egymillió dollár. Brooke olyan halkan nyelt, ahogyan csak tudott.

– Beszélnem kell Mimivel erről.

– Rendben. Megfelel, ha megállapodunk egy telefonhívásban, mondjuk, délután ötre? Más szerkesztőknek is át akarom adni a kéziratot még holnap dél előtt.

Brooke óvatosan helyére tette a telefonkagylót. Hányinger környékezte. Természeténél fogva nem szerette a konfliktushelyzeteket, és azon tűnődött, mi történne, ha felajánlaná Vanessának a maximum összeget, amelyre felhatalmazása van. Mint megbízásra jogosult szerkesztőnél hetvenötezer dollár volt a plafon. Vanessának talán eltörne a bordája a hahotázástól. Brooke megacélozta a lelkét, felkapta a kéziratot, és végigsietett a folyosón Mimi irodájához. A sarokszoba messze a legjobb iroda volt az emeleten. Szikrázó reggeli napsütés ömlött be a padlótól a mennyezetig érő ablakokon, egy átlagos New York-i reggel félreismerhetetlen hangjainak: aszfaltfúrók dübörgésének, taxidudák tülkölésének kíséretében. A város tülekedése és energiája kellemesen hatott a Yellow Door munkahelyeinek csendje mellett.

– Gyere be – mondta Mimi, amikor Brooke félénken bekopogott a nyitott ajtón.

Egy pillanatig még csak föl sem nézett a jegyzetfüzetéből. Aztán a füle mögé gyűrte festett fekete, bubira vágott haját, és mindkét tenyerével az asztalra támaszkodott, mielőtt Brooke-ot a szemkontaktus kegyében részesítette.

– Brooke. Nagyszerű. Beszéltél már azzal a Dunne nőszeméllyel?

Brooke pajzsként tartotta maga előtt a kéziratot.

– Épp most beszéltem az ügynökével.

– Az ügynökével? – nézett fel Mimi rémülten. – Azt hittem, azt mondtad, hogy ez a szeméthalomból való.

– Onnan is való, de úgy látszik, az író időközben szerzett egy ügynököt.

– Hát ez szerencsétlen fordulat – csattant fel Mimi vádló hangon. – És ki az?

– Vanessa Friedmann.

– A kurva életbe – tört ki Mimi aggódó arckifejezéssel. – Na és mennyit akar az a némber kipréselni belőlünk?

– Holnap árverésre ajánlja fel a kéziratot, de nekünk elsőbbségi jogunk van.

– Mit mondtál neki? Ugye tudod, hogy nem mehetünk negyvenezer dollár fölé?

– Egyenként? – kérdezte Brooke reménykedve. Mimi a plafonra emelte a szemét.

– Az egész trilógiáért! – csattant fel.

– Hát, úgy látszik, Vanessa jelentősen magasabb összegben gondolkozik. Hét számjegyet említett.

– Micsoda?

Mimi felugrott, és fel-alá kezdett járkálni az íróasztala mögött. A ragyogó fény előtt csak a sziluettje látszott.

– Ha azonnal léptél volna, amikor azt mondtam, hogy érdekel az a kibaszott kézirat, most nem lennénk ebben a helyzetben – mormolta.

Brooke olvasott Mimi dühödt csalódottságában – már korábban is szembesült vele. Mimi hitt a könyvben, látta a benne rejlő lehetőséget, de egy fillérrel sem akart többet fizetni érte, mint amennyi végképp elkerülhetetlen.

– Visszahívtad Vanessát?

– Nem.

– Helyes. Hívd fel a szerzőt, kérdezd meg, aláírt-e szerződést a Friedmann Ügynökséggel. Ha nem, tégy egyenesen neki ajánlatot.

Brooke a fejét rázta. Ez finoman szólva is végtelenül etikátlan volna, talán még perelhető is, ha Vanessa azt állítaná – nem alaptalanul –, hogy már elkezdett tárgyalni a szerződésről.

– Ezt nem tehetjük – tiltakozott.

– Ó, dehogynem teheted – vágta rá Mimi durván. –Tedd meg most rögtön, és még a nap végéig hozzuk tető alá ezt a dolgot.

Brooke szíve hangosan dörömbölt, amikor kilépett az irodából. Ha kijátszana Vanessát, azzal befeketítené a nevét New York egyik legtekintélyesebb ügynöke előtt. Lehet, hogy Mimiben megvan a kellő arrogancia, hogy ezt megtegye, de ő megteheti-e? És különben is, nem Miminek kell viselnie a következményeket. Amikor visszaült az íróasztala mögé, néhány percig légzőgyakorlatokat végzett, amelyeket a jógatanfolyamon tanult. Ez azonban egy cseppet sem nyugtatta meg. Csapdába esett. Ha dacol Mimivel, kockáztatja, hogy kiközösítik a munkahelyén, ha pedig egyenesen a szerzőhöz megy, Vanessa Friedmann használhatja fel a befolyását, hogy elgáncsolja a karrierjét a könyvkiadásban. Annyira szerette volna felhívni Davidet, hogy kikérje a tanácsát, de a vőlegénye éppen úton volt Darfurba, hogy dokumentumfilmet készítsen a tévécsatornájának. Brooke érezte, hogy migrénje kezdődik, úgyhogy gyorsan lekopogott egy e-mailt Edward Walkernak.

Üdv, Edward!

Miminek is, nekem is nagyon tetszik a szeméthalomkézirat. Emlékszik, beszéltünk róla – új Harry Potter? A szerző most Vanessa Friedmann-nál van, így az összeg magasra rúghat. Felhatalmaz, hogy elmehessek négyszázezer dollárig?

Rákattintott a küldés gombra, és nagyot kortyolt az asztalán álló üveg vízből. Remegett a keze, amikor lecsavarta a kupakot. Régóta – talán még soha – nem érezte így magát.

Megrezzent, amikor felcsendült a bejövő üzenetet jelző pittyenés.

Ha annyira jónak tartják, igen.

Edward

Brooke felkapta a telefont.

– Vanessa, Brooke vagyok.

– Örülök, hogy nem húzod az időt. Mi az ajánlatod?

– Kétszázötvenezer dollár.

Brooke az asztalnak feszítette a kezét, amikor kimondta az összeget. Ahogy felemelte, benyomódás látszott az ujjain.

Vanessa felhorkant.

– Ugyan, Brooke, ne sérts meg. Tudod, mit mondtam az előbb.

– Kétszázötvenezer a mai viszonyok közt remek ajánlat, Vanessa. Hiszen tisztában vagy vele, milyen nehéz a fiatal felnőtteknek szóló könyvek helyzete. Minden egyes J. K. Rowlingra vagy Stephanie Meyerre ezer másik jut a remittendaládában.

– Ügyfelem meg fogja gondolni az ajánlatod.

Mit tenne Tess Garrett?– tűnődött Brooke, maga elé képzelve acélkemény, kissé rémisztő publicistáját. Aztán megköszörülte a torkát.

– A kliensed a Yellow Doornak küldte el a kéziratát, és mi már kapcsolatba léptünk vele, igazság szerint egyenesen Eileennek akartunk ma ajánlatot tenni. Hacsak nem írtad már alá a szerződést Eileennel, azt hiszem, az ügyvédeink vitathatják, hogy miénk az elsőbbség. Gondolom, nem szeretnéd elveszíteni a jutalékod? Kétszázötvenezer dollár tizenöt százaléka rengeteg pénz, Vanessa.

Hosszú szünet következett, olyan hosszú, hogy Brooke már kezdte azt hinni: Vanessa letette a kagylót.

– Négyszázezer dollárnál kevesebb szóba sem jöhet – szólalt meg végül Vanessa.

Brooke el tudta képzelni, ahogy ül a belvárosi irodájában Armani nadrágkosztümjében, és a láthatatlanságig összeszorítja az ajkát.

– Háromszázezer – mondta Brooke. – Hat számjegyű marketingköltséget biztosítunk, hogy a könyv nagyot szóljon, amikor kikerül a kiskereskedelembe.

– És a háromszázezer csak az amerikai jogokra vonatkozik?

Brooke azon törte a fejét, hogy meddig erőltetheti a dolgot.

– Háromszázezer. Háromkönyves szerződés. Csak amerikai jogok – közölte határozottan.

– Beszélnem kell az ügyfelemmel.

– A jogi osztályunk egy óra múlva hív. A főnökeim azt akarják, hogy egyenesen Eileennel tárgyaljak.

– Nem szeretném elrontani a kapcsolatunkat, Brooke – mondta Vanessa hűvös hangon.

– Én sem.

Brooke letette a telefont, és mélyen kifújta a levegőt. Úgy érezte, minden idegvégződés bizsereg a testében. Mit tettem? Mit tettem? – tépelődött magában. Ez messze, messze több volt annál, mint amit valaha is merészelt. De kezdett a lelkébe belopakodni a gyanú, hogy talán, éppen csak talán, sikerült a hatalmas Vanessa Friedmann fölé kerekednie.

– Ki gondolta volna? – mormolta, és egy kicsit kótyagosnak érezte magát.

Csak ült ott, a telefont bűvölte, félt levenni róla a szemét. Amikor öt hosszú, idegtépő perc után megcsörrent, Brooke magasra ugrott a székéről.

– Vanessa vagyok. Megállapodtunk.

Brooke visszasüppedt a székébe, körbeperdült vele, és hirtelen felkiáltott: – Hurrá!!!

Ezzel csatlakozott a nagyfiúkhoz. És ez fantasztikus érzés volt.

13.

Tess rácsúsztatta a vaskos, fából készült gyűrűt a középső ujjára, és feltartotta a kezét, hogy megcsodálja. A fényezett diófa gömb pingponglabda nagyságú volt, és csillogott a napsütésben, mérete és formája kecsessé és elegánssá tette az ujjait. A Broadway utcai árus ezüst fülbevalókat rakosgatott apró műanyag zacskókba nagy buzgalommal. Tess megérintette a vállát.

– Mennyi? – kérdezte, és keze már a pénztárcája után kutatott.

– Negyven dollár – mondta a férfi, hátradobva hosszú barna lófarkát a válla fölött.

Tess tudta, hogy harminc dollárral is megelégedne, de hát ördög vigye. Hirtelen az a romantikus elképzelése támadt, hogy az árus nappal egy megélhetésért küzdő kézműves ékszerész, éjjel azonban tehetséges modern művész, és szinte emberbaráti gesztusnak érezte, amikor átnyújtotta neki a négy ropogós tízdolláros bankjegyét. Támogassuk a művészeteket, gondolta mosolyogva. Igaz volt az elképzelése, vagy sem, a gyűrű remekül illett a Seven farmerjához. Roppant belvárosiasan hatott. Amikor átment a Broadwayen a Spring Streetre, meglátott egy kedves régi, sárga fagylaltoskocsit, amely a Soho egyik macskaköves mellékutcájában parkolt. Vett egy tölcsér ribizlifagylaltot, és mohón és elégedetten belenyalt. Éjszaka megváltozott az idő, és reggelre beköszöntött az első meleg tavaszi nap Manhattanben. Hogyan lehetne az ember elkenődve egy ilyen napon?

Ma még a Dom miatt érzett csalódottsága sem tudta tönkretenni a hangulatát.

Ezen a hétvégén lett volna Dom első látogatása New Yorkban, az óceánon átívelő paktumuk részeként, miszerint mindegyikük havonta egy weekendet tölt a másik városában, de a megállapodás már az első akadálynál csődöt mondott: Dom felhívta, hogy közölje, egész hétfőn bent kell lennie az irodában – a főszerkesztő konferenciát hívott össze, hogy áttervezzék az utazási oldalak arculatát. Tess először kiborult, és úgy érezte, Dom cserbenhagyta, sőt dobta. Az első két New York-i hétvégéjét azzal töltötte, hogy összevissza futkosott, próbált mindent megszervezni a barátja látogatására. Végül az új lakása a West Village-ben ragyogott és rendben volt, a ruhái mind kikerültek a bőröndökből, a holmijai pedig a FedEx papundeklidobozaiból. A lakást még nem egészen érezte az otthonának, de legalább szilárd, ismerős bázist jelentett, amelyből kedvére felderíthette a várost.

De talán, gondolta a bűntudat rezzenésével, talán így a legjobb. Dom mint az utazás témájában érdekelt szerkesztő, a legtöbb nagyobb várost kívül-belül ismerte, ráadásul hajlamos volt rá, hogy felvágjon a tájékozottságával. Talán nagyobb élvezet lehet, tűnődött Tess, ha maga fedezi fel New Yorkot, lel rá a saját rejtett kis zugaira, rántja le a leplet a saját titkairól, amelyeket később aztán megoszthat Dómmal. És kénytelen volt elismerni: imádta, hogy eddig igazán önző módon élvezhette a napját, hogy saját magán kívül senkinek sem kellett a kedvére tennie. Későn ébredt, és elfogyasztott egy magányos brunchot a Pastisban a Meatpacking Districtben, rövid sétányira a lakásától. Sokáig időzött ott, a tejeskávéját dédelgetve, elragadtatással figyelte a szűk farmerba és Chanelba öltözött ragyogó nőket, akik csapatostul üldögéltek, nevetgéltek, kávét ittak és finomságokat csipegettek.

Aztán visszabandukolt a Village-be, fel-le kanyargott, mintha a Kígyók és létrák játék tábláján lépegetne: felment a forgalmas Seventh Avenue-n, majd lefelé a lakónegyedeket átszelő, barna tornácos és fényes ajtós elegáns sorházakkal szegélyezett csendes utcákat választotta. Hosszú, ráérős kirakatnézést tartott a Bleeker Streeten, közben elhaladt a Magnólia pékség előtti végeláthatatlan sorok mellett – az emberek mignonra és az isteni vörösbársony-tortára várakoztak, és a meleg, szirupos illat kilebegett az utcára. Aztán régiséget vagy gitárt, használt könyvet, dizájnerruhát vagy ötven különböző kenyeret áruló bolt mellett sétált el, majd felballagott a Sohóba, amelynek teljesen más volt a hangulata keskeny, macskaköves hátsó utcáival, sok millió dolláros tetőtéri lakásaival és az ujjra húzható báb figurákat – hármat öt dollárért – áruló utcai bódéival, közvetlenül az afrikai műtárgyakat árcédula nélkül kínáló galériák előtt.

Ez a New York merőben más volt, mint amelyikbe először kóstolt bele majdnem egy évtizeddel azelőtt, amikor ő és Dom, az első közös nyaralásukon, két olcsó repülőjegyet vettek Newarkba, New Jerseybe, és onnan az Amtrakkal bekattogtak a Penn pályaudvarra, hogy közvetlenül a Madison Square Garden mellett szálljanak ki. Július volt, amiről Tess ma már tudta, hogy ennél rosszabb időpontot New York meglátogatására el sem lehet képzelni, de akkor a fullasztó hőség még csak egzotikusabbá varázsolta az élményt. Egy ifjúsági szálláson laktak a Száznegyedik utcán, hot dogot vettek a Central Parkban és pizzaszeletet a Sbarrónál.

– Egyszer majd Manhattanben fogunk dolgozni – határozták el, amikor a kilátást bámulták a Világkereskedelmi Központ tetejéről.

Kilenc évvel később Tessnek sikerült: végre élhette az álmot.

Amikor rápillantott az órájára, döbbenten látta, hogy délután négy óra van. Túl gyorsan elszaladt a nap: mindig ez történik, amikor egyedül van, állapította meg. Élvezte, hogy a szabad levegőn lehet, érezte a nap és a lusta tavaszi fuvallat cirógatását az arcán, de amikor elhaladt az Angelika Filmközpont mellett a West Houston Streeten, kísértést érzett, hogy bekukkantson. Miután hosszú órákat sétált, fájt a lába – és különben is, mióta nem volt moziban? Elolvasta a pénztárak mögött kifüggesztett vetítési programot. Adtak egy Woody Allen-filmet, amelyről már olvasott – rémes kritikákat –, aztán volt néhány alkotás a Macedón Filmfesztivál keretében, és egy brazil idegen nyelvű film, amelyről biztosra vette, hogy kitűnő… de nem ma. Hirtelen megakadt a szeme A szerződés című, alacsony költségvetésű horroron, amely nagy port vert fel a Sundance Filmfesztiválon. Ez érdekesnek tűnik, gondolta vigyorogva.

Beállt a lépcsőkön felfelé kígyózó hosszú sorba – nagyrészt intelligens külsejű huszonvalahány évesek alkották –, és hogy agyonüsse az időt, végigzongorázott a BlackBerryjén abban a reményben, hátha üzenetet kapott Dómtól. A pénztárnál szórakozottan letett egy húszdollárost, de közben a szeme még mindig a ketyeréjét vizslatta.

– Elnézést, hölgyem, maga ennek a fiúnak szülője vagy gyámja?

Tess először nem is figyelt a hangra, azt hitte, valaki másnak szól.

– Hölgyem? – szólt rá most a pénztáros erőteljesebben.

Tess fölnézett, és egy magas fiút látott farmerban és csíkos pólóban maga mellett.

– Gyere, Liz néni – mondta a srác, és egyenesen Tessre meredt. – Vehetünk pattogatott kukoricát?

Tess zavartan visszanézett a pénztárban ülő nőre.

– Magával van? – kérdezte a pénztáros újra Tesst, az érdektelenség és türelmetlenség tökéletes egyensúlyt alkotó keverékével.

– Liz néni! – mondta a fiú. – Gyere már.

Tizenkét-tizenhárom éves lehetett, és Tess még életében nem látta, de volt valami a könyörgő arckifejezésében, amitől a szavak gondolkozás nélkül kibuktak Tess szájából.

– Hmm. Igen. Igen, velem van – mondta, és újabb bankjegyet dugott a nyílásba.

– Rendben – sóhajtott a pénztárosnő, két jegyet kicsúsztatva, és máris elnézett Tess mellett. – A következő a sorban?

Tess és a fiú továbbsétáltak az előcsarnokba.

– Örülök, hogy megismerhetlek – mondta Tess pajkosan, és átnyújtotta a srácnak a jegyét. – Gondolom, te vagy az én régen elveszett unokaöcsém? Ami remek trükk, tekintve, hogy egyetlen testvérem sincs.

– Nézze, sajnálom – mentegetőzött a fiú. – Ezek itt igazi korhatárnácik, de tutira látnom kell A szerződést. Néhány srác az iskolámból eljött tegnap este, és a Woody Allen-filmre fizettek be, aztán belógtak a horrorra. Én is megpróbáltam a fél kettes vetítésen, de elkaptak.

– Á, szóval úgy gondoltad, hogy bepalizol valami szegény balekot? – kérdezte Tess, és közben igyekezett szigorú hangot megütni.

– Ugyan, nyilván emlékszik még, milyen az iskola? –mondta a fiú. – Van egy banda bent a tojásban, és egy, amelyik kívül rekedt. Én elég új vagyok az iskolámban, minden segítségre szükségem van, amit csak megkaphatok.

Tess nem tudott ellenállni egy mosolynak. Pontosan tudta, milyen érzés a társadalmi elfogadás iránti vágy. Tizenhat éves korában Suffolkból Edgeware-be költöztek, és az első hónapját a gimnázium hatodik osztályában elviselhetetlennek érezte. Addigra már mindenki valamelyik, az előző iskoláikból verbuválódott szoros kis baráti csoporthoz tartozott. Tesst az anyja kedvesen „későn fejlődő”-nek nevezte: félszeg, befelé forduló és egy kicsit jellegtelen volt. Még az egzotikus háttere – a kifinomult „Londonvárosból” jött – sem hatotta meg túlságosan a vidéki népséget. Kétségbeesésében jelentkezett az iskola újságjához, és, meglepetésére, ez jelentette számára a mentőkötelet. Rájött, hogy a jegyzetfüzete és a diktafonja pajzsa mögül képes emberekkel, még fiúkkal is, sőt, még jóképű fiúkkal is beszélni. Igazság szerint felfedezte, hogy ezt kifejezetten jól csinálja, amitől gyorsan megnőtt az önbizalma. És mintegy jutalomként a bátorságáért a kegyes anyatermészet régen esedékes átalakítással örvendeztette meg: fényes hollófekete hajjal, szép bőrrel, nagy zöld szemmel jutalmazta meg – és csodáló pillantásokkal minden irányból. És ha arra gondolt, hogy mindezt az újságírásnak köszönhette!

– Pattogatott kukorica? – kérdezte a fiú, felvéve Tess lépteinek ütemét. – Ez a legkevesebb, amit tehetek – mondta, és átnyújtott a lánynak egy hatalmas zacskót.

Tess legszívesebben azt mondta volna neki, hogy tűnjön a francba.

– Különben Jacknek hívnak – tette hozzá a fiú. – Itt maradna mellettem, amíg bemegyünk a moziba? Az a nő a pénztárban állandóan minket bámul. Csináljon már valamit, talán beleborzolhatna a hajamba?

– Hogy mit csináljak?

– Vagy adjon egy dollárt, hogy rágógumit vehessek rajta. Tudja, valami nagynéniszerűt.

Tess a szemét forgatta, miközben Jack megállás nélkül fecsegett. Végül besorjáztak a sötét nézőtérre. Tess azon tűnődött, vajon a srác idegességében viselkedik-e így, vagy pedig mindig ilyen. Egy biztos, jóval több mondanivalója akadt, mint neki az ő korában.

Hamar elkezdődött a film, és pontosan olyan volt, amilyenre Tess vágyott – igazi, a valóságtól menekülő szórakozás, a merő luxus, amikor az ember hagyja, hogy két óra elröpüljön anélkül, hogy bármi lényegesre gondolna. Ennek ellenére a leghátborzongatóbb részeknél azon kapta magát, hogy aggódva Jackre pillant. Gyerekekkel szinte nulla tapasztalata volt, és nem tudta eldönteni, hogy a film helyrehozhatatlan károkat okoz a srác fiatal lelkében, vagy tulajdonképpen egészen szelíd egy modern tizenhárom éveshez képest, aki a playstation és az internet bűvöletében él. Mire a stáblista kezdett legördülni, Tess gyötrő bűntudatot érzett.

– Nem hiszem el, hogy hagytam, hogy ezt megnézd! – suttogta, miközben együtt sétáltak kifelé. – Ezt a rengeteg erőszakot és káromkodást. Remélem, becsuktad a szemed, amikor, tudod, a férfi és a hölgy csókolózott.

Tess meglepődött, hogy micsoda védelmező ösztönök ébredtek fel benne.

– Csókolóztak? Azt hiszem, ennél egy kicsit messzebbre mentek – vigyorgott Jack önelégülten. – Különben köszönöm, hogy elhozott, Liz néni – tette hozzá. – Szerintem csúcs volt.

– Igen, tulajdonképpen egészen jó volt – ismerte el Tess. – Igazság szerint szinte még azt is megérte, hogy börtönbe csukjanak érte bennünket.

Kibandukoltak az utcára, mindketten hunyorogva a vakító napsütésben. Néhány másodperc múlva Tess rájött, hogy a fiú követi.

– És hol van a mamád ma délután? – kérdezte, a napszemüvege után kutatva a táskájában.

– Greenwichben.

– Londonban? – lepődött meg Tess.

– Connecticutban – helyesbített Jack közömbösen. –Most ott él az új barátjával. Maga onnan jött?

Londonból?

– Londonból? Igen, három hete költöztem ide.

– És a férje ott lakik?

Tess összerezzent a feltételezésre, hogy férjnél van. Azt hitte, igazi menő az új gyűrűjével és a Marc Jacobsnál vásárolt holmikkal teli zacskóival, de Jack szemében valószínűleg ősöregnek tűnt. Megrázta a fejét.

– Nem, nem vagyok férjnél.

– Ó – mondta Jack, és közben el nem maradt volna Tesstől, aki a West Houston Streeten szaporázta a lépteit. – És a barátai nem hiányoznak?

Tessen hirtelen újabb bűntudatroham vett erőt. Igazság szerint tulajdonképpen semmi sem hiányzott neki Londonból. Amikor a költözködéshez csomagolt, aggodalom és nosztalgia gyötörte. Arra számított, hogy rémes honvágy vesz majd erőt rajta, amikor több ezer kilométerre az otthonától partra vetődik, de, mint ahogy kiderült, valójában semmi sem hagyott űrt benne: sem a hírszerkesztői szoba nyüzsgése, sem a régi lakása a Battersea Parkkal szemben.

– Egy kicsit, azt hiszem – vonta meg a vállát.

– Anglia milyen?

– Esős.

– Buffalo is az volt – mondta Jack lelkesen. – Régen ott laktam a mamámmal és a papámmal. A papám a hadseregben szolgált, és Irakban állomásozott. Amikor visszajött, a mamám elhagyta valaki másért.

– Sajnálom, hogy ezt kell hallanom.

Jack vállat vont.

– Szeretem New Yorkot, és egyébként is, szerintem a mamám boldogabb ott, ahol van. Minden második héten felmegyek Greenwichbe, ő meg lejön ide, de ma lemondta a találkozónkat.

– Sok hasonlóság van köztünk – jegyezte meg Tess ironikus mosollyal.

Egy park mellett haladtak el, és a lány leült egy padra, arcát odatartva a napsütésnek. Jack mellé huppant, és oldalról bámult rá.

– Akkor a maga mamája és papája is szétmentek? Ezt akarta mondani?

– Nem, az én papám halott, igazság szerint a barátomról beszéltem. Itt kellett volna lennie ezen a hétvégén.

– És a mamája? Fogadok, hogy szomorú, amiért itt kint él most, ilyen messze.

– Nem tudja.

– Miért nem? – képedt el Jack.

Tess felfújta az arcát, kimerítette a gyerek fáradhatatlan kérdezősködése.

– Nem kellene valahol máshol lenned? – érdeklődött.

Jack csak pislogott rá.

– Dehogy kéne.

– Nekem viszont kéne, úgyhogy haza kell indulnom, és örülök, hogy megismertelek, de…

– Meg kell engednie, hogy hazakísérjem – szakította félbe Jack sietve. – Ez egy kemény város, ha egyedül van, mindenféle bűnözőkkel találkozhat mindenfelé. Hol lakik?

Ezt a kölyköt egyszerűen nem lehetett lerázni.

– A Perry Streeten a Village-ben.

– Hé, hiszen az ott van pont mellettünk – közölte Jack boldogan. – Én a Charles Streeten lakom, szomszédok vagyunk. Perry Street, huh? Fogadok, hogy valamelyik király piros ház.

Tess elmosolyodott, ahogy a legfelső emeleten lévő lakására gondolt. Jack beletrafált, ez volt a környék egyik legelegánsabb háza. Bár a lakás kicsi volt, képeslapba illően tökéletes.

– Szép lehet – mondta Jack elismerően. – A mi otthonuk olyan patkánylyukszerű. A papámnak három állása van, de nem vagyunk gazdagok. Szereti a pizzát? – tette hozzá, hirtelen témát váltva. – Menjünk el a Joe's pizzériába a Carmine Streetre. Ott van a legjobb pizza New Yorkban… Ó, ne.

Tess felnézett, a gyerek pillantását követve. A Bleeker Street túloldalán meglátott egy magas, farmeros zömök férfit, aki egyenesen feléjük tartott.

– Mi baj van? – ráncolta Tess a homlokát.

– A papám.

Olyan, mint egy katona, gondolta a lány. Homokszínű haj, szorosan a fejére nyírva. Ropogósra vasalt khakiing és egy orr, amelyet mintha néhányszor már eltörtek volna. Nem volt különösebben jóképű, de valami erő és keménység és abban a pillanatban valami kissé ijesztő áradt belőle.

– Hol a pokolban voltál? – követelte a választ a férfi.

– Moziban – motyogta Jack, aki most hirtelen nagyon elcsendesedett.

– És mit láttál, ami nem várhatott holnapig? Tudod jól, arról volt szó, hogy holnap elmegyünk együtt.

Jack arca elvörösödött, és a fiú a lábát vizsgálgatta.

– A szerződést – válaszolt helyette Tess, de elhalt a hangja, mintha ő is büntetésre számítana.

– Elnézést, maga kicsoda?

– Tess Garrett – hangzott a válasz, és Tess roppant csintalannak érezte magát. – Csak ma találkoztunk.

Jack papája felhúzta az egyik szemöldökét.

– És mit csinált a fiam, beállt maga mögé a sorba?

A lány kissé megrántotta a vállát, nem akarta a kölyköt túl nagy bajba keverni.

– Ahhoz képest, hogy tizenegy éves, nagy franc – mondta Jack apja keményen.

Tess Jackre bámult.

– Tizenegy! Azt mondtad, tizenhárom éves vagy!

– Bocsánat – mondta Jack félénken.

– Tizenegy éves, és nem volna szabad semmilyen korhatáros filmet megnéznie – jelentette ki a férfi határozottan.

Tess összerezzent.

– Nem tudtam. Nagyon sajnálom. Nyilván rájött már, hogy nem vagyok gyerekekhez szokva.

A nagydarab férfi sóhajtott, és a fejét rázta.

– Figyeljen, Miss Garrett, ezt mondta? Kevin Donovan vagyok, Jack apja, és elnézést kérek, ha gorombának tűntem. Nem csak a moziról van szó. Úgy volt, hogy Jack a mamájával lesz, de ő lemondta, és az utolsó percben sikerült egy bébiszittert szereznem.

– Nincs szükségem bébiszitterre – morogta Jack durcásan.

– Mint a mellékelt ábra mutatja, a fiatalember csőbe húzta a bébicsőszt – mondta Kevin, ügyet sem vetve a fiára. – A lány egy órán keresztül még csak észre sem vette, hogy ez itt lelépett. Mire felhívott a munkahelyemen, Jacknek közel három órája hűlt helye volt. Már éppen a zsarukat akartam hívni.

Tess szemrehányóan nézett a srácra.

– A papád aggódik miattad. – Jack bólintott, lógatta a fejét.

– Nem csíptem azt a bébicsőszt.

– Nem volt sok választásom – mondta az apja fáradtan.

Tesst hirtelen szomorúság fogta el a kis csonka család miatt. Egy szegény egyedülálló apa, akit kikészít a három állása, és okos, könnyen unalomba süllyedő fia, aki szórakozást keres. Egyetlen gyerekként pontosan tudta, milyen az, ha az ember magányos, és vágyik rá, hogy elfoglalhassa magát.

– Figyeljen, én itt lakom a sarkon túl, ha újra megszorulna – bökte ki, magán is meglepődve.

Jack széles vigyorral az arcán felkapta a fejét.

– Ez szuper! – kiáltotta vidáman.

Te jó ég, mit mondtam? – gondolta Tess. Enyhe pánik fogta el, és azonnal visszakozott.

– Persze, nem sokat vagyok otthon, és őrületesen összevissza dolgozom…

– Köszönöm – mondta Kevin, akit szemmel láthatóan nem izgatott fel túlságosan az ötlet.

Aligha lehet a fickót hibáztatni, gondolta Tess. Nem tűnhettem a szemében Manhattan legfelelősségteljesebb felnőttjének. Kevin a fia tarkójára tette a kezét, és gyöngéden lökdösni kezdte az utcán lefelé.

– Gyere, kölyök. Ideje mennünk.

– Viszlát, Tess.

A lány figyelte, ahogy elsétálnak, Jack hajlott, Kevin egyenes háttal. Semmi kétség, az apa most éppen jól lehordja a fiát. Mielőtt befordultak a sarkon, Jack visszapillantott, és intett a kezével. Tess újra feltette a napszemüvegét, és elmosolyodott. A ragyogó élet, a ragyogó élet. Az első új barátja New Yorkban egy gyerek.

14.

A Yellow Door könyvkiadó alkalmazottai már hozzászoktak, hogy állandóan lesifotósok lebzselnek az irodájuk előtt a Keleti Negyvenkettedik utcán. Sokan morogtak az orruk alatt, vagy panaszkodtak a kényelmetlenség miatt, amit ez a tény a nyugodt, finomkodó világukba hozott, de épp annyian titokban élvezték is a ragyogás rájuk vetülő visszfényét, az izgalmat, hogy minden nap néhány másodpercre a vörös szőnyegre képzelhették magukat. Aznap este azonban üres volt a járda az iroda előtt. Brooke megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor meglökte a forgóajtót, és kilépett a sötét utcára. Amióta a „családromboló” sztori napvilágot látott majdnem két héttel azelőtt, egyetlen nap sem telt el, hogy le ne kapták volna munkába menet vagy munkából jövet. Talán a sajtó elvesztette az érdeklődését iránta, gondolta Brooke reménykedve. Reálisabbnak azonban az tűnt, hogy a túl késői órának köszönhette az érdektelenséget – már majdnem este kilencre járt, és az őt folyamatosan gyötrő fotósok és riporterek nyilván arra számítottak, hogy egy ilyen ragyogó nő, mint ő, vagy egy partin, vagy egy megnyitón vesz részt, és nem a Yellow Door irodáiban múlatja az időt. Legalább egy tizenkét órás munkanapnak is van valami haszna, gondolta Brooke, és érezte, hogy elborítja a fáradtság köde.

Körülnézett, a sofőrjét kereste – vicces, hogy az ember milyen gyorsan hozzá tud szokni a luxushoz. Mindig ellenállt, hogy füttyentésre a rendelkezésére álljon egy autó. Valahogy túl hivalkodónak és arrogánsnak érezte, mintha egy könyvkiadó kezdő szerkesztőjeként azzal ágált volna, hogy „fontos személy vagyok”, holott semmivel sem tartotta magát különbnek másoknál. Ám amikor a paparazzók vadászni kezdtek rá, Meredith és David ráerőltették, hogy tegye meg, amit ők „ésszerű intézkedések” néven neveztek, és amelyekhez Tess Garrett még néhány „szabályt” is mellékelt.

Brooke-nak most minden második héten meg kellett változtatnia a mobilszámát. A barátokat és családtagokat eltanácsolták attól, hogy üzenetet hagyjanak a rögzítőjén – Tess elmondta neki, milyen könnyen feltörhetik a riporterek a telefonja kódját, és szerezhetnek meg érzékeny információkat. Egy testőr gondolatát is egyre nagyobb rendszerességgel emlegették, de Brooke-ot kirázta a hideg az ötlettől. Az egész túl dívásnak tűnt a szemében. Ugyanezen oknál fogva kérte meg mindig a sofőrjét, hogy az épülettől kicsit távolabb parkoljon, és ezért állt most a hideg utcán, a kocsit keresgélve. Ekkor vette észre, hogy egy férfi bámulja az utca túloldaláról. A fenébe, gondolta, és megfordult, hogy elsétáljon a sarok felé, gyorsan feltéve a napszemüvegét, végül mégiscsak itt vannak a paparazzók. A férfi lépést tartott vele a szemben lévő járdán, egyik kezét felemelte, mintha hívná. A megszokott rutin, megpróbálnak valami reakciót kiváltani, hogy érdekesebb fotót készíthessenek. A szégyentelenek.

– Brooke! Hé, Brooke! – kiáltotta túl a férfi a forgalom zaját.

Brooke újra odapillantott. A férfi elindult felé az utcán át, a zakója csapkodott mögötte, ahogy kerülgette a száguldó sárga taxikat.

– Brooke. Várj. Én vagyok!

Jobb képű, mint a szokásos zugújságírók, állapította meg a lány, és valami halványan ismerőst is felfedezni vélt benne.

– Brooke, Matt vagyok!

Brooke a névtől lecövekelt. Először nem volt biztos benne, hogy tényleg ő az, vagy valami jól informált lesifotós próbálja lépre csalni, de ahogy a férfi elugrott egy bömbölő teherautó elől, látta, hogy valóban Matt igyekszik felé.

– Matthew Palmer – mondta lassan, a fejét ingatva, aztán továbbment.

Sok szempontból jobban örült volna, ha egy bulvárlap fotósával áll szemben. Ők legalább komolyan veszik a fenyegetéseket.

– Miért nem hívtál vissza?

– Mert nem akarok veled beszélni – válaszolta a lány csípősen.

Brooke mindig megpróbált aggályosan udvarias lenni, de amikor Matt felhívta az irodában, három nap alatt kétszer is Danny Krantz cikke után, utasította Kimet, hogy ne vegyen tudomást a jelentkezéseiről. Túlságosan dühös volt, túlságosan úgy érezte, hogy elárulták.

– Kérlek, Brooke, csak egy percet adj.

Matt követte a járdán, és megragadta a könyökét. A lány elfordította a tekintetét, bárhol szívesebben lett volna, mint ott.

– Figyelj, Brooke. Olvastam az írást az Oracle-ban. Tudom, minek tűnhet.

Brooke dühösen rátámadt.

– Minek tűnhet? Matt, van fogalmad arról, mennyi bajt okozott az a cikk? Mennyit fizettek neked érte? Remélem, megérte.

– Fizettek nekem? Miért?

– Hogy kiszivárogtattad a Jack Daniels-sztorit az Oracle-nak. Feltételezem, te mondtad el nekik.

Ránézett a férfira. Matt régi egyetemista frizurája most rövidre volt nyírva.

– Mi az ördögért tennék ilyesmit?

Brooke a homlokát ráncolta értetlenül. Matt az út másik oldalán álló Helmsley Hotel felé biccentett.

– Azt hiszem, legjobb volna, ha leülnénk, és ezt megbeszélnénk. Mit szólnál egy italhoz?

Brooke a fejét rázta. Hirtelen nagyon szerette volna hallani, mit tud felhozni Matt a mentségére, ám arról szó sem lehetett, hogy bemenjen vele egy nyilvános bárba, főleg az után, hogy a sajtó „régi szerelemként” aposztrofálta őt. Paparazzókról nem is beszélve, manapság mindenkinek fényképezős telefonja van New Yorkban. Egy pillanatig a férfira meredt, aztán hosszan felsóhajtott.

– Rendben, kapsz egy percet. Erre gyere.

Brooke ismert egy kis olasz vendéglőt a következő háztömbben. A törzsvendégük volt, és mindig számíthatott a diszkréciójukra. Luigi, a tulajdonos melegen üdvözölte, és egy csendes bokszba vezette őket, hátra, ahol kikerültek a többi vacsoravendég látóköréből.

Luigi álldogált, míg Matt rendelt egy sört. Brooke buborékmentes vizet kért, de félreérthetetlen jelzésként ki sem gombolta a kabátját.

Egy pillanatra azt képzelte, hogy újra az egyetemen vannak, lepukkant kocsmákban és diákbulikon szórakoznak. Az egyik ilyen partin történt, egy nagy házban a Prospect Streeten Providence-ben, hogy ő és Matt először találkoztak. Brooke túl sokat ivott egy erős koktélból, amelyet valaki a „Szerelempuncs” márkanévvel illetett, és Matt úgy talált rá, hogy egy halom kabáton szundított, ahol valaki rózsaszirmokkal hintette be.

– Kelj fel, és ragyogj, Ofélia! – mondta, és bevonszolta Brooke-ot a konyhába, hogy a „szabadalmazott macskajaj kúrájában” részesítse: erőszakkal beletömött egy banánt a kálium kedvéért, hozzáadott két szem fejfájáscsillapítót, és rávette a lányt, hogy igyon meg egy nagy pohár vizet. Aztán lassan hazabandukolt vele, azt bizonygatva, hogy a hideg ellenére tízszer jobban fogja érezni magát a hosszú séta után. Természetesen igaza volt. Orvos volt, vagyis annak készült, orvostudományt hallgatott a Brown Alpert egyetem harmadik évfolyamán. Miközben segített Brooke-nak visszatalálni a kollégiumba, eleredt a hó, és Brooke most felidézte, hogyan párolgott el a fáradtsága és részegsége, miközben baktattak, és mindenről és semmiről beszélgettek, és a lába csúszkált a latyakban.

Attól a naptól kezdve hihetetlen barátság alakult ki köztük, amely mindvégig megmaradt, amíg Brooke a Brownra járt. Matt teljesen más volt, mint a többi egyetemi barátja – népszerű, gazdag New York-iak és bostoniak, frissen kikerülve olyan iskolákból, mint a Chapin, a Nightingale-Bamford vagy a Dana Hall –, és részben ez jelentette a srác különleges vonzerejét. Matt egy illinoisi kisvárosból származott. Szerette a Guns N' Rosest, a jéghokit és a motorbicikliket, a Black Russian koktélt és John Fante regényeit. Váltott műszakban dolgozott egy kávézóban, hogy segítsen a szüleinek kifizetni az egyetemi tanulmányait, és mindig fáradtnak tűnt. Megjavította Brooke kocsiját. Elvitte kocsmázni, megismertette az élő zene varázslatával koszos lebujokban, és mindig készen állt valamilyen megnyugtató diagnózissal Brooke számos képzelt betegségére (retikülkönyök, stresszes fejfájás, megtört szív). Egy lánynak, aki az Upper East Side-ról jött, ez az egész azt jelentette, hogy veszélytelenül sétálhatott az élet vadabb oldalán a gondtalan egyetemi évek alatt. De most, New Yorkban, azok a kellemes emlékek mind semmivé foszlottak. Ez a férfi elárulta – és miért? Valami szánalmas, villanásnyi hírnévért egy bulvárlapban?

Brooke összefonta a karját, és Mattre nézett.

– Nos, akkor most szolgálsz valami magyarázattal?

A férfi lassú félmosollyal pillantott rá.

– Talán, ha leveszed a napszemüveged. Nem hiszem, hogy bárki figyelne minket.

Brooke lehúzta a szemüvegét, és letette kettőjük közé az asztalra.

Matt elvette a sörét a pincérnőtől, és hosszan beleivott.

– Nem tudom, miből gondolod, hogy én adtam a tippet a lapoknak. Nem én voltam. Esküszöm neked. Kezdjük azzal, hogy szinte semmit sem tudtam rólad és Jeff Danielsről. Nem azután történt az egész, hogy elkerültél a Brownról?

Brooke szomorúan bólintott.

– Szóval megesküszöl, hogy nem te adtad a tippet a lapoknak?

Matt dühösnek tűnt a feltételezéstől.

– Nem én tettem, Brooke. A barátom voltál. Azonkívül nem állnék egy hideg utcán, két óra hosszat rád várva, ha bűnös lennék.

– Ez mit sem bizonyít, mondhatom neked.

– Cinikus vagy.

– Realista. Akkor hogyan került a neved Danny Krantz cikkébe?

– Néhány héttel ezelőtt felhívott egy újságíró – kezdte Matt, a száját törölgetve. – Azt mondta, hogy cikket írnak rólad. Tulajdonképpen úgy beszélt, mintha dicshimnuszt akarnának zengeni. – Brooke felhúzta a szemöldökét. – Nem tudom, hogyan jutottak a nevemhez, de az egész kósernak tűnt. Csupán teljesen ártalmatlan dolgokat mondtam.

– Mint például?

– Azt kérdezték, hogyan írnálak le. Azt mondtam, kedves vagy, gyönyörű és okos. Hogy mindenki szeretett. És egy szóval sem állítottam, hogy valaha is a barátod voltam. Majd szétrobbantam, amikor azt a „régi szerelem” ügyet megláttam.

Brooke lehajtotta a fejét, hogy elrejtse növekvő zavarát.

– Szóval nem mondtad, hogy „Brooke mindig izgató volt. Meg lennék lepve, ha akadna olyan férfi, aki ellen tud állni neki”, vagy mi állt az újságban?

Matthew letette a sörét.

– Voltam én ilyen mocskos valaha?

Brooke végre megengedett egy mosolyt.

– Sajnálom, Brooke. Annyira sajnálom.

A lány vállat vont. Nagyon jól tudta, hogyan torzítja el a média az igazságot, sőt, hogyan fabrikál hazugságokat, hogy a semmiből valami érzékit, szaftosat kanyarítson. És bár dühöt és csalódottságot érzett a cikkel kapcsolatos események miatt, hitt Mattnek. Összes ismerőse közül Mattét érdekelte a legkevésbé a hírnév és a pénz. Brooke egyszerűen nem látta, milyen indíték késztethette volna rá, hogy ilyet tegyen.

– Nem, én sajnálom – mondta lassan. – Örülök, hogy újra látlak, Matt.

– Magának dr. Palmer, Asgill.

Nevettek. Mindig ilyen volt a kapcsolatuk. Matt soha nem esett hasra Brooke gazdag, divatos barátaitól, és soha nem hagyta, hogy a lány nagyképűen, fellengzősen viselkedjen.

– Sajnálom, doki.

Brooke belekortyolt a vizébe, és most már bánta, hogy nem sört rendelt.

– Na és milyen? – kérdezte a férfi.

– Mi milyen?

– Egy való világbeli amerikai hercegnő élete?

– Hé, ne viccelj… – szabadkozott Brooke elvörösödve.

– Oké, egy jövendőbeli first ladyé.

– David televíziós riporter, nem politikus.

– Csak idő kérdése – mondta Matthew. – Hány éves? Harminchárom-harmincnégy? Olvasom az újságokat, Brooke. Az emberek már szenátorként vagy kormányzóként emlegetik. Mindketten tudjuk, hogy David Billington elnöknek született.

Brooke mosolygott.

– Talán jelölteti magát a Kongresszusba a következő néhány év során, de hogy elnöknek? Íme egy exkluzív a New York-i Oracle-beli barátaidnak: szavamra, még soha nem említette.

– Nos, tudom, hogy Wendell Billington az egyik legkíméletlenebb, leghatalmasabb ember a városban. Olyan, mint Joe Kennedy, csak több eleganciával és még több pénzzel, és, hogy megadjam nekik, ami jár, Billingtonék briliánsán terelgetik Davidét. Felismerték a média hatalmát, és a vőlegényed már ma is igazi sztár. Az emberek bíznak benne. Távolról sem vagyok republikánus, de még engem is elfogna a kísértés, hogy rá szavazzak. Bár fogadnék, hogy pillanatnyilag nem számítok a kedvencének.

Miközben beszélt, Brooke távolságtartó kíváncsisággal tanulmányozta régi barátját. Kívülről Matthew gyakorlatilag ugyanolyan maradt. Egy kicsit nyersebb, egy kicsit idősebb lett, de ugyanaz az arc, ugyanaz a mosoly tekintett rá. Érdekes, hogy hét-nyolc év menynyire meg tud változtatni egy embert belülről. Brooke rockos egyetemistája mostanra komollyá, felnőtté érett.

– Mióta érdekel ennyire a politika? – ugratta a lány. – Az egyetemen még azért is küzdöttél volna, hogy eszedbe jusson az elnök neve.

– A politika az új rock and roll, bébi – mosolygott Matt, miközben legurította a sörét, és intett a pincérnőnek, hogy hozzon egy másikat.

– Tehát te tudod, engem merre kalauzolt az élet. És mi van veled? Gondolom, soha nem lett belőled rocksztár?

Brooke elmosolyodott, ahogy eszébe jutott Matt diákzenekara, a Doktor Tintahal.

A férfi játékosan megrántotta a vállát.

– Kávézóbeli felszolgáló, orvostanhallgató… valamit fel kellett áldoznom. Nem vagyok hajlandó azt hinni, hogy hiányzott belőlem a tehetség.

– És hol dolgozol? A Columbia-Presbiteriánus Kórházban, ha jól emlékszem?

– Igen, a sürgősségi osztályon – bólintott Matt. –Gondolom, inkább plasztikai sebészetre kellett volna mennem, akkor a te elegáns társadalmi köreidben forgolódnék.

– Elárulok neked egy titkot. Ehhez soha nem fűlne a fogad.

Brooke azon kapta magát, hogy a férfi bal kezére pillant. Csupasz volt a gyűrűs ujja.

– És van valami bájos hölgy…?

– Nős voltam.

– Voltál? – kérdezte Brooke gondolkozás nélkül.

– Katie. Táplálkozási szakértő.

– Elváltál? – lepődött meg a lány.

– Meghalt. Egy kicsit több mint egy éve.

– Ó, annyira sajnálom. Sejtelmem sem volt róla. Én és a lefetyelő szám. Mi történt? – kérdezte csendesen.

– Hirtelen felnőtt halál a betegség neve. Veleszületett szívelégtelenség. Esélye sincs az embernek.

– Borzasztó.

Matt bólintott, a sörét bámulta.

– Nyaralni voltunk Franciaországban – szólalt meg végül. – Annak idején nem utaztunk el nászútra, mindketten túl elfoglaltak voltunk, úgyhogy gondoltuk, két évvel később bepótoljuk. Egyik este lefeküdtünk a szállodánkban, és amikor felébredtem, Katié halott volt.

Brooke megfogta Matt kezét, nem is gondolt arra, hogy bárki megláthatja őket.

A férfi elhallgatott, és mély lélegzetet vett.

– Tudod, mi vonzott a sürgősségi ellátáshoz? – kérdezte. – Egyszerűen az orvoslás legtisztább formájának éreztem. Percek, másodpercek alatt megmenthetsz egy életet. Mindennap emberek tucatjainak segíthetsz, hogy megmeneküljenek valami rémisztő vagy életveszélyes dologtól: lőtt sebtől, szívrohamtól, bármi legyen is az. És én mindennap meg is tettem ezt, már több száz életet mentettem meg, de semmit sem tehettem, hogy megmentsem a nőt, akit szerettem. – Kiitta a poharát, és halványan Brooke-ra mosolygott. – Mennünk kéne. Mielőtt valaki meglát, és Billingtonék elintézik, hogy nyomom vesszen – vigyorgott.

– Nem annyira rosszak – mosolygott a lány, aztán elővette a pénztárcáját, és letett húsz dollárt az asztalra.

Matt felállt, hogy kövesse.

– Jobb lesz, ha egyedül megyek ki – mondta Brooke gyorsan. – Tudom, őrület.

Matthew belenyúlt a zsebébe, és átadott neki egy névjegyet. Kicsi volt és szürke, és csupán a Dr. Matthew Palmer szavak és egy mobiltelefonszám állt rajta apró fekete betűkkel.

– Ha bármikor felém járnál…

Brooke egy másodpercig arra gondolt, hogy ő is odaadja a névjegyét, de valójában mi értelme volna? Megkönnyebbülést érzett, hogy sikerült a Danny Krantz-féle pletykacikk ügyét tisztázniuk, és élvezte, hogy megtudta, mi történt Mattel, amióta utoljára találkoztak, de ez volt minden. Okkal sodródtak el egymástól, miután elhagyta a Brownt. Az életük teljesen más irányt vett. És pillanatnyilag semmire sem volt kevésbé szüksége, mint újabb komplikációkra.

– Nos, viszlát, Matt – búcsúzott egy ügyefogyott kézlegyintéssel.

Ezzel megfordult, és kisétált az étteremből, vissza az utcára.

15.

Rendkívüli éjszaka tombolt a Somerset Towerban, a Columbus Circle ikonszerű új felhőkarcolójában. Kívülről katonai fényszórók pásztázták az épületet elől-hátul, amitől a parti a város minden pontjáról láthatóvá vált. Az utcán paparazzók ordítoztak és tülekedtek vakuik puskalövésszerű pukkanásai közepette, míg New York legszebb emberei végigsétáltak a vörös szőnyegen, majd áthaladtak az előcsarnokon a gyorslift ajtajához. Már kezdett egy sor kialakulni zajongó emberekből, akik azt lestek, mikor repítik fel őket a Skin Plus beharangozó partijára a hatvanadik emeletre, bár látszólag senki sem bánta a várakozást, mivel szívdöglesztően jóképű pincérek Riedel pohárban felszolgált Cristal pezsgővel és ízletes apró szendvicsfalatkákkal halmozták el őket. Liz Asgill átvonult alkotása közepén a felső vezetés számára fenntartott lifthez, és elhaladtában felcsipegetett egy-egy csevegésfoszlányt.

– Szenzációs.

– Láttad a fényterápiás fülkéket?

– Úgy tűnik, a következő három hónapra már nem tudnak több bejelentkezést elfogadni.

A szavak a büszkeség és izgalom mámorával szédítették, bár nem volt szüksége a háromszáz vendég gratulációjára, hogy tudja: csodát művelt. Amikor a liftajtó kinyílt és elé tárult a legfelső emelet, látta, hogy az izgalom elektromosságként vibrál a teremben. A Skin Plus telitalálat volt. A luxus wellness szalonoktól szinte átitatott városban a Skin Plus Nappali Szalon a leginkább élvonalbelinek, a leginkább kívánatosnak, a leginkább a mát képviselőnek számított. A 2500 négyzetméteres terület minden sarkában technológiai újítások ragyogtak, mellettük még a NASA is elpirult volna: bőrállapotfelmérő padok a bőrproblémák diagnosztizálásának elősegítésére, fényterápiás fülkék az öregedés jeleinek visszafordítására, és a szabadalmazásra váró nervodermisgép, amely fényimpulzust használt a bőr rugalmasságának stimulálására és ezzel a vonalak és ráncok eltüntetésére. Az űrkorszak ketyeréi mellett termékek sorai ajánlották magukat büszke és eredeti dobozokban a csillogó üvegpultokon. A „táplálkozási központ”, a szalon konyhaművészetének otthona ezen az estén kóstolót is kínált a keserves vágyakat keltő diétás táplálékkiegészítőkből, amelyek azt ígérték, hogy megőrzik az arcbőr fényét, és a „bőrsimítókból”, azaz olyan tulajdonságokkal felruházott gyümölcsitalokból, amelyek belülről biztosítják, hogy megmarad a bőr szépsége. A New York-iak olyan népség, akik szeretnek fiatalnak látszani, és szeretik annak is érezni magukat, és most minden, ami számukra ehhez szükségeltetett, a rendelkezésükre is állt.

Csupán egyetlen dolog hiányzott a színpadról, az az egy valami, ami tökéletessé tette volna Liz számára az estét: az apja. Nyolc évvel ezelőtt, mindössze néhány héttel a harmincadik születésnapja után Liz meglebegtette egy luxus-gyógykozmetikai ágazat ötletét Howard Asgillnek a Rainbow Roomban elköltött ebédjük alatt. A Rockefeller Center hatvannegyedik emeletén található étterem Liz kedvenc helye volt a városban – itt úgy érezte, hogy kézben tartja a dolgokat, sikeres, és szinte szó szerint a világ tetején ül. Aznap csak fokozta a hangulatát, hogy nem sokkal azelőtt nevezték ki újtermék-fejlesztési alelnökké. Akkoriban a gyógykozmetikai szerek – a kifejezés a kozmetikumok és a gyógyszerészeti szakértelem ötvözését takarta – nem voltak mások, mint doktorok és bőrgyógyászok adagolta steril szérumok, vagy az iparág legelőkelőbb márkái által kreált drága krémek. És ezek a márkák megengedhették maguknak, hogy hatalmas összegeket áldozzanak a tudományos előrelépések kutatására és fejlesztésére.

Liz elképzelése, hogy belép a gyógykozmetikumok világába, merész eltávolodást jelentett az Asgill Cosmetics profiljától, amely addig a pontig közepes és alacsony árfekvésű termékekre koncentrált. A gyógykozmetikumok profitrátája – a befektetett kutatások hatalmas mennyiségének köszönhetően – alacsonyabb volt, mint a szépségipar más ágazataié, de Howard Asgill felismerte, hogy ezek jelentik majd a bőrápoláspiac egyik leggyorsabban fejlődő és legfontosabb ágazatát, és az Asgill Cosmetics nem engedheti meg magának, hogy ebből kimaradjon. Úgyhogy zöld utat adott Liznek, és egyetértett a gondolatával, hogy egy luxus wellness szalon segítségével dobja piacra az új Skin Plus márkát. Liz tudta, hogy ez a vállalkozás kizárólag az imázson áll vagy bukik – a fogyasztóknak el kell hinniük, hogy a Skin Plus abszolút értelemben is a legjobb a kapható termékek közül, és el kell hinniük, hogy hatékony. És van-e jobb módja a meggyőzésüknek, mint ha akció közben mutatják be nekik a termékeket? No persze egy hatalmas dózis exkluzivitás sem ártott még soha, különösen Manhattanben.

Márpedig a Skin Plus márka rendelkezik ezzel, gondolta Liz, ahogy a partira érkezők arcát figyelte: ragyogtak a meggyőződéstől, hogy aznap este a történések kellős közepében érezhetik magukat. Bárcsak apa itt lehetne, hogy lássa ezt, hogy lásson engem, kívánta a lánya.

Meredith, mint egy császárnő, a lánya oldalára vitorlázott, boldogságtól kipirulva – Liz Brooke eljegyzési partija óta nem látta ilyennek.

– Ez egyszerűen mesés, drágám. Mindenki itt van, aki számít.

Liz halványan elmosolyodott az anyja lelkesedésén. Heteken át vitatkozott a parti költségvetésén Meredith-szel és Williammel, akik úgy vélték, hogy egymillió dollárba kerülő beharangozó esemény túlzott és szükségtelen. Főleg William hangoztatta abbéli véleményét, hogy jobb volna újságírók egy válogatott csapatát elvinni a Turks-és Caicos-szigetekre, majd kedvesen rábeszélni őket, hogy hízelgő és terjedelmes beszámolókban adjanak hírt a Skin Plus márkáról a lapjaikban. Ám ez olcsó fecsegés, gondolta Liz – szöges ellentéte a Skin Plus ethoszának. A szépségiparban érdekelt szerkesztőknek elege van az utazásokból, és különben is beszámolnának a Skin Plus termékekről, tekintve a hirdetések mennyiségét, amelyekkel az Asgill Cosmetics bízza meg a magazinjaikat.

– Nem egészen mindenki – mondta Liz, elegáns nyakát nyújtogatva. – Sehol sem látom Brooke-ot és Davidet. Itt van viszont Patrick McMullen, és alig várja, hogy fotót készíthessen róluk.

McMullen volt a híres partifotográfus, aki az összes tekintélyes médiaügynökségnek eladta a munkáját. Ha az álompár nem jelenik meg, semmi sem biztosítja, hogy minden újság és magazin foglalkozik majd az eseménnyel.

– Minden rendben, Brooke épp most érkezett meg – jelentette Tess Garrett, melléjük lépve. – Húsz percig tartott, mire átverekedtük magunkat az előcsarnokon odalent. Azt hiszem, életemben nem láttam még ennyi lesifotóst.

Liz éles pillantást vetett Tessre. Csak most hatolt el a tudatáig, mit jelentenek a szavai.

– Mit értesz azon, hogy Brooke épp most érkezett meg? Hol van David?

Tess meglepődött.

– Azt hittem, tudod. Nincs a városban.

– Nincs a városban? – csattant fel Liz.

Alig tudta elhinni, hogy a húga ennyire önző lehet. Heteken át sulykolta belé, mennyire fontos ez az alkalom, hogy lefotózzák.

Észrevette, hogy Tess az anyjára pillant. Mióta játszanak ezek ketten így össze? – tűnődött. Az angol nő azonban látszólag nem jött ki a sodrából.

– Ne aggódj, Liz, az újságok isteni nők fotóját akarják az első oldalukra tenni, nem pedig jóképű férfiakét, függetlenül attól, hogy mennyire fontosak. És ha az odalenti őrületet veszem alapul, igazából nincs szükségünk Davidre. Brooke nélküle is a Post és a Daily News első oldalán lesz holnap.

Hogy merészeli? – gondolta Liz összehúzott szemmel.

A rámenős kis zugújságíró összesen két perce van itt, még csak köze sem volt eddig az Asgill Cosmeticshez, és akkor tessék, kioktatja őt PR-ból és piaci stratégiából!

– Azt hiszem, csak én és a vállalat kommunikációs igazgatója dönthetjük el, hogy mire van vagy mire nincs szükségünk – jegyezte meg fagyosan.

Meredith finoman megérintette a lánya karját.

– Tess csak azért van itt, hogy segítsen, Elizabeth. Mindnyájan ugyanazon az oldalon állunk.

Liz mély lélegzetet vett. Csupán egy órával azelőtt beszélgetett dr. Derkowitzcal, a Skin Plus egyik bőrgyógyászával. Mit is mondott? A stressz a bőr egyik legnagyobb ellensége.

Kipréselt egy mosolyt az anyja felé.

– Ragyogóan néznél ki ma este, ha nem néznél olyan mérgesen – mosolygott rá vissza Meredith.

Lizt lefegyverezte a bók. Ritka esetnek számított, hogy az anyja egyáltalán észrevette, hogy a külsejét dicsérő megjegyzésről már ne is beszéljen. A ruganyos testére tapadó palaszürke selyem Balenciaga koktélruha és a tizenkét centis szatén magas sarkú cipő azt eredményezte, hogy Liz majdnem annyi bókot kapott, mint a wellness szalonja. Enrique szárította be a haját, a kollagénkezeléstől, amelyet sorozatban teszteltek a terápiás szobákban, feszes lett a bőre – mindez és a személyesen neki készített parfüm biztosították számára a szenzációs külsőt, illatot és közérzetet. Amennyire vissza tudott emlékezni, Meredith szülői öröme és büszkesége kizárólag Williamre, Seanra és Brooke-ra összpontosult. De már sok évvel azelőtt feladta, hogy emiatt feldúlja magát – abban a pillanatban, amikor rájött, hogy a dühe és szomorúsága tökéletesen hiábavaló. Inkább eltemette magában a nem kívánt érzelmeket, hogy elutasítják, hogy úgy érzi, átnéznek rajta és alulértékelik. De talán ma este, végre, annyi év után, jól csinált valamit.

– Nem vagyok mérges – mondta egy kicsit megnyugodva. – Csupán aggódom.

– Amikor ilyen csodáló tömeg vesz körül?

Mindketten körülnéztek, és elmosolyodtak. Hihetetlen volt, hány ember jött el. Madonna. Demi Moore, Lindsay Lohan. Liz örült, hogy a fiatalabb korosztály is képviseltette magát. És természetesen teljes létszámban ott voltak a szerkesztők és a szépségiparral foglalkozó igazgatók minden kiadványtól, amely valamit is számított. Liz tudta, hogy egy luxus-szépségágazatot olyan cégtől, mint az Asgill's, esetleg nem vennének komolyan, ezért a fontos újságíróknak a Skin Plus beköszöntő partijára szóló meghívót egy Globe-Trotter piperetáskában küldte el, amely tömve volt márkatermékekkel, azonkívül találhattak benne egy havi egyszeri ingyenes kezelésre jogosító VIP fekete kártyát is. Na és megjelent az összes nehézsúlyú menedzsment is, a Condé Nast, a Time Inc. és a Hearst kiadóktól. Helyes, gondolta Liz. Ez a legkevesebb, amit megtehetnek, ha figyelembe veszi a dollár százezreket, amelyeket hirdetés címen tömött beléjük: tíz duplaoldalas Skin Plus hirdetés csupán a Vogue-ban, a Harper's-ben és a Town and Countryban. Liz marketingigazgatója kételkedett ebben a hirdetési villámháborúban, különösen, hogy az önálló Skin Plus butik megnyitását csak szeptemberre tervezték. Ez azt jelentette, hogy a Skin Plus termékeket egyelőre kizárólag a szalonon keresztül lehetett megvásárolni, így viszont csupán néhány tucat vevőt tudtak kiszolgálni naponta. Liz azonban ismerte az exkluzivitás értékét és hatalmát. Az emberek semmit sem akarnak annyira, mint amit nem kaphatnak meg.

Ellépett az anyjától, és elindult a terem végében álló pódium felé. Ivott egy korty citromos vizet, hogy megnyugtassa az idegeit. Természeténél fogva nem volt társaságkedvelő, de mivel tudta, mekkora jelentősége van az értékesítés tudományának, órákat vett színjátszásból a Lee Strasberg Intézetben, hogy nyíltabban tudjon viselkedni társasági helyzetekben, és jobb nyilvános szónokká váljon.

A terem zaja elcsitult, amikor megkocogtatott egy poharat egy kanállal, és beleszólt a mikrofonba.

– Engedjék meg, hogy mindenkit üdvözöljek a Skin Plus Szalonban – kezdte egyenletes hangon. – Szépségápoló szakemberek fantasztikus csapata dolgozik velünk, és ma este külön is szeretném köszönteni a Skin Plus gárda egyik fontos tagját. Hölgyeim és uraim, kérem, fogadják szeretettel Enrique Gelatit.

Az elismerés sóhaja és moraja futott végig a termen, amikor a fodrász kecsesen előrelépett és meghajolt.

– Sok évbe telt, mire eljutottunk idáig – folytatta Liz –, mire megalkottunk egy átfogó bőregészségügyi rendszert, amely biztosítja, hogy önök szebbek legyenek, és ez az állapot tartós maradjon. Személyre szabott kezeléseket, bőrdiagnózisokat és sebészkést nem igénylő eljárásokat ajánlunk. Amikor az üzletünk megnyílik majd később, az év során, szalonminőségű termékeket fogunk árulni önöknek, amelyeket hazavihetnek…

Rövidre fogta a beszédét. Tisztában volt vele, milyenek a partik New Yorkban – emberek jönnek, és emberek mennek, hogy átugorhassanak a következő összejövetelre, és mit sem számít, mennyire remekeltél. Senki sem azért jön, hogy végighallgasson egy cégvezetőt, aki sajtóközleményt olvas fel. Ennek ellenére amikor Liz befejezte a beszédét, háromszáz pár kéz tört ki hangos tapsviharban. Vadul vert a szíve. Ha palackozni tudná ezt az érzést, hogy a szalonon keresztül árusítsa, ripsz-ropsz milliárdossá válna.

Ahogy lelépett a pódiumról, elárasztották gratulációkkal. Fontos és befolyásos emberek tülekedtek, hogy megmondják neki: gyönyörű a bébije. Szinte elsöpörték. Szüksége volt egy kis levegőre, úgyhogy felsétált a lépcsőkön a félemeletre, ahol a szalon kezelőszobáit helyezték el. Hivatalosan ez lezárt terület volt, bár néhányan elbóklásztak a bársonykötelek mellett. Liz leült egy elegáns székre, ivott egy kortyot a koktéljából, és megpróbálta elengedni magát. Az elmúlt néhány éjszakán az idegfeszültség energiája működtette, és alig aludt valamit. Mégis, amikor lepillantott a szalonra, nyolcévi kemény munka végeredményére, tudta, hogy minden perc megérte. A házassága összeomlása, a stressz, még a cégen belüli pozíciójának megrendülése is – tudta, hogy monomániás ragaszkodása ehhez a kockázatos projekthez kevés támogatót szerzett a már amúgy is ideges igazgatótanácsban –, de ezek mind olyan áldozatok voltak, amelyeket készséggel vállalt, és, tekintve a ma esti beharangozás hatalmas sikerét, olyan áldozatok, amelyeket érdemes volt vállalnia. A Skin Plus telitalálatnak bizonyult, és Liz agya már a terjeszkedés tevéi körül forgott. Azt akarta, hogy a világ minden jelentősebb fővárosában legyen egy Skin Plus Szalon, azon kívül minden nagyvárosban, Pittsburghtől Prágáig, legyen elosztóhálózat. De ami még fontosabb, a helyzete a cégnél megkérdőjelezhetetlen lesz. Most, hogy a Natural Glow gyengélkedik, a Skin Plusról viszont az egész város beszél, anyja végre kénytelen lesz elismerni William gyengeségeit, és őt fogja kinevezni vezérigazgatónak. És akkor igazán munkához láthat. Reszkess, Estéé Lauder, mosolygott magában.

Irigyelte a nagy szeletet, amelyet a riválisa kihasít a piacból: a legkülönlegesebb termékektől, mint a Creme de la Mer, az alsó kategóriás, tévének készült szépségápolási márkákig, a Lauder család neve az egész kozmetikai ipar szinonimájává vált. Erre az útra akarta terelni az Asgill Cosmetics céget is. Annyira elmerült a gondolataiban és terveiben, hogy eltelt egy kis idő, mire észrevette, hogy valaki áll mellette.

– Hello, Lisa.

A másodperc törtrészéig nem ismerte fel a férfit, de ahogy túlpillantott az elegáns egysoros öltönyön és a tisztára borotvált arcon, rátört a pánik: eszébe jutott, hogy ez az a fickó a Vörös lábak bárból. Nem emlékezett a nevére – talán egy színész? A sötét fürdőszobára azonban igencsak jól emlékezett. Sürgető kezek, szaggató ujjak, forró csókok. A férfi vastag farka benne.

– Lisa? – kérdezett vissza közömbösen, miközben előhívott mindent, amit a Lee Strasberg Intézetben tanult. – Az én nevem Liz.

A férfi Liz arcához emelte a kezét.

– Ez a gödröcske az álladon. Egy Mendel-féle örökletes vonás.

Liz szíve úgy kalapált, hogy biztosra vette, a férfi is hallja.

– Sajnálom, de ez magánterület – mondta olyan egyenletesen, ahogyan csak tudta. – Szerintem jobb volna, ha visszamenne oda le.

– Nem tudsz elkergetni – suttogta a férfi. – Azok után, hogy mekkora erőfeszítésembe került ide bejutni ma este. Nagy szívességgel tartozom az ügynökömnek.

Liz elindult, el tőle, de a férfi elkapta a karját, és körbeperdítette. Olyan közel húzta magához, hogy a szája Liz fülét súrolta.

– Mit szólnál egy újabb baszáshoz? – suttogta.

Liz dühösen elrántotta magát, és látta, hogy a férfi mosolyog, csakhogy ez alkalommal az ajka szexis hajlata és a szeme veszélyes csillogása fenyegető volt, nem csábító.

– Tudod, szinte el sem hittem, amikor rájöttem, hogy az én szépséges Lisám tulajdonképpen Liz Asgill, az Asgill Cosmetics sokszoros milliomos igazgatója. Valami lapban láttalak, az üzleti oldalon – meglehetősen kellemes meglepetés volt, mondhatom.

– Hívom a biztonságiakat – fenyegetőzött Liz, de a férfi csak kuncogott.

– Azt hiszem, éppen ott vannak lent. – Lefelé mutatott a lépcsőkön. – A társasági hírek újságírója mellett, aki szerintem szívesen beszélgetne velem. Adhatok neki egy kis csavarintást a beszámolójához, megfűszerezhetek egy újabb unalmas termékbemutatót. Biztosan imádnák a firkászok, ha meghallanák, mennyire szeret ennek az elegáns, divatos új kozmetikai cégnek az igazgatója idegen férfiakkal baszni alagsorokban.

Liz éles tekintetet vetett rá. Látta, hogy a fickó nem blöfföl. Végül is mi vesztenivalója van? Russ, így hívják, jutott eszébe véletlenül. Russ Ford. Nem mintha most bármit segítene, hogy tud róla valamit. Minden kártya ennek az alaknak a kezében van, és ő ezt tudja is.

– Oké, hát szeretkeztünk – mondta Liz óvatosan. – Egyszer. Nem nagy ügy.

A hangja halk és visszafogott volt, bár a gyomra görcsbe rándult. Természetesen már többször végiggondolta, milyen következményekkel járhatna, ha rajtakapnák azon, amit csinál, de mint egy megrögzött szerencsejátékos, nem tudott ellenállni a kísértésnek. És mennél gyakrabban előfordult, hogy a szex kedvéért férfiakat csípett fel bárokban, aztán soha többé nem látta őket és nem hallott felőlük, annál inkább úgy érezte, hogy ezek a cselekedetei távol esnek a való élettől.

– Azt mondod, egyszer? – kérdezte Russ, és diadal csendült a hangjában. – Ez vicces, mert miután láttalak az újságban, megláttalak a sportkocsmában a Tenth Avenue-n. Olyan volt, mintha a végzet hajtana bennünket egymáshoz.

Liz kezdte fizikailag rosszul érezni magát.

– Egy szőke fickóval voltál, egy olyan markáns, vörös nyakú fazonnal. Elmentél vele körülbelül tíz perc múlva.

– Sajnálom, ha most egy összetört szívről akarsz regélni – sziszegte Liz.

Russ a fejét rázta, és közben kimérten nevetett.

– Komolyan, drágám, szó sincs ilyesmiről.

Kivette a martinis poharat Liz kezéből, és lassan belekortyolt a lány koktéljába. Liznek elállt a lélegzete. Gyűlölte ezt az embert, félt tőle és attól, amit vele tehet. Legszívesebben megölte volna, kiradírozta volna a létezését. Ugyanakkor meglepetten vette tudomásul, milyen hatással van rá az az egyetlen arcátlan, arrogáns mozdulat, amellyel a férfi elragadta az italát. Begerjedt tőle.

– Másnap visszamentem a sportkocsmába, beszéltem a szőke sráccal – folytatta Russ, és fenékig ürítette Liz poharát. – Kicseréltük az élményeinket arról, hogy milyen szenzációsan tudsz baszni. Kivéve, hogy ő Julie néven ismert. És ekkor már biztosan tudtam.

Liz rátámadt.

– Mit tudtál? – köpte a szavakat.

– Azt, hogy hogyan felejted el a ragyogó Upper East Side-i életed, és játszod a kurvát arctalan baszókkal, akiket soha többé nem kell látnod. – Vigyorgott, és mindkét kezét feltartotta. – Nos, szívem, ebben otthon vagyok.

– Rendben van. Eleget kárörvendtél – mondta Liz vadul. – Ki vele, mit akarsz?

Russ végighúzta a kezét a lány napbarnított, feszes karján, és Liz megérezte az ujjai ismerős reszelősségét.

– Ne aggódj, megengedheted magadnak. Csupán egy kis ösztönzést szeretnék, hogy megtartsam a mi kis titkunkat. Mert valahogy kételkedem, hogy a Billington család odavolna érte.

– Törvények tiltják a zsarolást – vicsorgott Liz. – Itt az ügyvédem ma este, és mire a zsaruk végeznek veled, azt kívánod majd, hogy bárcsak még a színemet se láttad volna soha.

A férfi felhorkant, és úgy söpörte félre a fenyegetést, mint valami apró bosszúságot.

– Zsarolás? – kérdezte meglepetéssel a hangjában. –Én inkább a művészetek pártolásaként gondoltam rá. Én, a küszködő színész. Te, a nagymenő üzletasszony.

– Ne baszakodj velem – morogta Liz.

– Azt hiszem, ezen a ponton már túl vagyunk.

Russ letette a martinis poharat egy székre, és begombolta a zakóját.

– Talán adhatnék neked néhány napot, hogy átgondold a dolgot? De ne húzd az időt sokáig… Csak hogy legyen miből kiindulnod, valahol a kétszázezer dollár magasságában gondolkodtam.

Mosolygott, miközben elsétált.

– Most már tudom, hol vagy – mondta, a kezelőszobák ajtaján virító Skin Plus lógók felé intve. – Talán bejelentkezem valamikorra. Van egy olyan érzésem, hogy hamarosan megengedhetem magamnak.

Liz kinyitotta a száját, hogy megszólaljon, aztán újra becsukta. Hosszú idő óta először fordult elő vele, hogy nem tudta, mit mondjon.

Tessnek fogalma sem volt, mennyi ideje aludt, amikor megcsörrent a mobilja. Tapogatózni kezdett az éjjeliszekrényén, megragadta a telefont, és a világító kijelzőre kancsalított, hogy lássa, hány óra. Hajnali fél három. Mi a franc? Az ilyen időpontban érkező hívások soha nem jelentenek jó hírt, hacsak ez nem Londonból jött, mely esetben valami önző szarházi nem kalkulálta be az időeltolódást. Felsóhajtott. Ami talán azt jelenti, hogy Dom hívja.

– Van fogalmad, hány óra…? – kezdett kárálni, de gyorsan belefojtották a szót.

– Át tudnál jönni? – vágott közbe egy női hang.

– Ki beszél? – kérdezte Tess gyanakodva.

– Liz – jött a zsémbes válasz, mintha Liz Asgill részéről a világ legtermészetesebb dolga volna, hogy az éjszaka közepén hívja.

– Ó. Öö, szervusz – nyögte Tess.

Köd ült az agyán, és enyhén kavargott a gyomra. Talán eggyel több Manhattan koktél a kelleténél, gondolta. Küszködött, hogy fel tudjon ülni az ágyban.

– Minden rendben?

Tess csak néhány órával korábban hagyta ott Lizt a partin. Nem búcsúzott el tőle, mielőtt elment – nem azért volt ott, hogy a bemutató PR-ját kezelje; az ő feladata az volt, hogy Brooke-on tartsa a szemét, és gondoskodjon róla, hogy a lány fényképe minden megfelelő magazinba és újságba bekerüljön. Amikor Brooke nem sokkal tizenegy után elment, ő is gyorsan követte. Óriási szüksége volt alvásra; a két hét, amióta földet ért New Yorkban, ködös homályba veszett.

– Találkoznom kell veled – mondta Liz sürgetően. –Most rögtön.

– Hétkor bent leszek az irodában – makogta Tess csipásan. – Igyunk meg együtt egy kávét, amikor mindketten beérünk.

– Nem, most kell veled találkoznom.

Liz hangjának dúlt, kétségbeesett éle volt, ami arra késztette Tesst, hogy átnyúljon és felkattintsa a lámpát az ágya mellett.

– Liz, fél három van – nyögte, de abban a másodpercben, ahogy a szavak elhagyták az ajkát, már meg is bánta őket.

– Ez nem egy kilenctől ötig tartó állás, Tess – csattant fel Liz. – Nem telefonálnék, ha a dolog nem volna sürgős.

Eddig Tessnek nagyon kevés dolga akadt Lizzel, és kifejezett megkönnyebbülést jelentett számára, hogy az útjaik nem keresztezték egymást. Tess már sok félelmetes nővel találkozott az életében, de Liz valami más volt. Olyan hűvösség áradt belőle, hogy valahányszor találkoztak, úgy érezte, mintha tojáshéjakon lépkedne. Az biztos, hogy nem olyan nő volt, akit az ember csak úgy felbosszant, mielőtt a nap egyáltalán elkezdődne.

– Okéééé – sóhajtott Tess. – Add meg a címed.

Nem talált tollat, úgyhogy a rúzsával írta le egy magazin elejére.

– Harminc perc múlva ott leszek.

Liz egy két hálószobás apartmanban lakott a város egyik legpazarabb társasházában. A Central Park West 15. szám alatti, parkra néző hatalmas, esküvőitorta-szerű épület New York néhány legbefolyásosabb emberének adott otthont: hírességeknek, topmenedzsereknek és pénzembereknek; olyanoknak, akik megengedhették maguknak, hogy akár százmillió dollárt is adjanak a kiváltságért, hogy ott élhetnek. Hajnali háromkor az épület tölgyfa burkolatú és márványoszlopos előcsarnoka csendes és méltóságteljes volt, az egyetlen zajt a kandallóban égő hatalmas hasábok ropogása okozta.

Tess felment a lifttel a huszonötödik emeletre, ahol Liz lakásának az ajtaját résnyire nyitva találta. Két tétova kopogtatás után besétált. Első gondolata az volt, hogy Liz otthona nem olyan lecsupaszított és minimalista, mint ahogy várta. Hogy kifinomult és ízléses lesz, arra számított, de úgy képzelte, hogy egy ilyen jégkirálynő, mint Liz, a krómra és a pőre téglára esküszik. Ezzel szemben a nappali szoba igazán barátságos és megnyugtató érzést keltett a homályos fényben, bár Tess meg volt győződve, hogy a nagy fehér kanapék és a krémszínű padlószőnyeg makulátlansága és a rendetlenség tökéletes hiánya nyilván a tulajdonos perfekcionizmusát tükrözi.

– Köszönöm, hogy eljöttél – mondta egy hang, és Tess nagyot ugrott ijedtében.

Liz a parkra néző ablaknál állt, félig elrejtette az árnyék. Még mindig a palaszürke koktélruhát viselte a partiról, karját erősen a melléhez szorította, egy pohárban borostyánszínű folyadékot dajkált, és kibámult a város sötétben csillogó fényeire. Micsoda kilátás, gondolta Tess. New York fenséges és békés látványt nyújtott; most megértette, miért hajlandók az emberek olyan sokat áldozni azért, hogy itt élhessenek. Liz azonban mindennek látszott, csak békésnek nem. Ahogy belépett a fénybe, arca olyan halovány és kifejezéstelen volt, mint egy hulláé.

– Ez nagyon kínos nekem – kezdte –, ezért csak egyszer akarom elmondani.

Tess bólintott.

– Hallgatom – mondta csendesen.

Liz mély lélegzetet vett, és kibökte.

– Zsarolnak.

Tess csak állt, és figyelt. Miután éveket töltött azzal, hogy emberek legszélesebb skálájával készített interjúkat, felbosszantott szomszédoktól politikai tiltakozókon át hírességekig, megtanulta, hogy ne szakítsa félbe a riportalanyait; egyszerűen hagyja őket beszélni, amíg ki nem fogynak a mondanivalóból.

– Néhány héttel ezelőtt lefeküdtem valakivel, egy Russ Ford nevű színésszel – folytatta Liz. – Nem az igazi nevemet használtam, és azóta nem találkoztam vele, de ma este felbukkant a partin, és most pénzt akar.

Tess a szemöldökét ráncolta. Sokkal nagyobb szenzációra számított, látva Liz hamuszürke arcát. Ez persze nem volt jó hír, de katasztrófát sem jelentett. Az, hogy Liz egyéjszakás kalandba bonyolódott, aligha fogja az Asgill család társadalmi helyzetét kisiklatni.

– Oké – mondta, és próbált egyszerre együtt érzőnek és üzletszerűnek mutatkozni. – Pontosan mivel fenyeget Russ Ford? Nem akarok udvariatlan lenni, de az újságokat nem különösebben fogja érdekelni egy egyedülálló nő egyéjszakás szexkalandja.

Liz ismét szünetet tartott.

– Néhány éjszakával később újra látott egy másik bárban egy másik férfival.

– És féltékeny lett? – kérdezte Tess, még mindig értetlenül.

Liz hallgatott.

– Liz, nem tudok segíteni neked, ha nem mondasz el mindent – szólt rá Tess enyhe bosszúsággal. – Igazán nem látom, hogyan okozhat egy egyéjszakás kaland…

– Szeretem az alkalmi szexet, oké? – szakította félbe Liz. – A nagyon alkalmi szexet. Ez a Russ nevű fickó azt mondja, hogy kitálalja az újságoknak a részleteket. „Szexmániás Liz Asgill lepusztult klubok mosdóiban baszik férfiakkal”: gondolod, hogy egy ilyen cím esetleg érdekelné a bulvárlapokat?

Tess bólintott. Jobban értette a helyzetet, mint Liz sejtette – végül is eredetileg azért kezdett az Asgilleknek dolgozni, hogy eltussolja a sztorit Liz öccséről, Seanról, aki majdnem feldobta a bakancsát kábítószer-túladagolásban egy orgián. Fura egy család, gondolta, és majdnem elmosolyodott az enyhe kifejezésen. Tíz évvel azelőtt Tess aligha hitte volna el, hogy egy olyan sikeres, elegáns nő, mint Liz Asgill, ennyire mocskos szexuális életet éljen, de a Fleet Streeten eltöltött évek felnyitották a szemét arra, hogy mi folyik zárt ajtók mögött. És természetesen a leghajmeresztőbb sztorik egy része – a reggeli tévéprogram műsorvezetőnője, aki a meztelen testéről nyalatta le a kutyaeledelt a farkaskutyájával, a kedves szappanopera-színésznő, aki csak akkor tudott kefélni, ha a barátja előzőleg kokaint fújt fel a seggébe, a szupermodell, aki harmincezer fontot kapott a menetért – soha nem látott napvilágot, köszönhetően az ügyvédek és publicisták haladéktalan színfalak mögötti beavatkozásának, akik alkukkal és fenyegetésekkel operáltak, hogy az ügy körül néma csend maradjon.

– Figyelj ide, Liz, attól, hogy volt néhány egyéjszakás kalandod, még nem leszel szexmániás – mondta Tess megnyugtatóan.

Liz a fejét rázta.

– Több, mint néhány – bökte ki némi vonakodással a hangjában.

– Hány?

Liz vállat vont.

– Egy-kettő egy héten.

– Egy héten?

Tess nem akarta, hogy ennyire érződjön rajta a meglepetés, de hát ez kész őrület volt – és döbbenetes, hogy ezt a nőt eddig még nem kapták rajta. Mit játszik? Orosz rulettet férfiakkal, akiket alig ismer? Tessnek hirtelen összerándult a gyomra.

– Fizetsz nekik? – kérdezte.

– Nem!

Liz egy pillanatig Tessre meredt, aztán lehunyta a szemét, megpróbálta visszanyerni az önuralmát. Leült a fehér kanapé sarkára, rágyújtott egy cigarettára, és keresztbe tette a hosszú lábát.

– Nem akarom, hogy Patty Shackletonnak szerepe legyen ebben – mondta hosszú füstfelhőt fújva. – Azt meg végképp nem akarom, hogy az anyám tudomást szerezzen róla. Bízhatom benned?

– Igen, természetesen.

Liz lenézett a kanapéra, képzeletbeli morzsákat söprögetett az anyagról.

– Jó. Nincs időm rá, hogy előadást tartsak neked az Asgill család politikájáról. Mondjunk csak annyit, hogy az anyámnak nem tetszene. Szenvedést okozna nekem érte.

Tessnek volt egy olyan sanda gyanúja, hogy ő volna az, akinek Meredith szenvedést okozna, ha valaha is rájönne, hogy összejátszott Lizzel a titoktartás érdekében, de tudta, hogy nincs valós választási lehetősége. Már eddig is épp elég problémája akadt az Asgill családdal, még csak az kéne, hogy Lizt az ellenségévé tegye.

– Mondd el, mit tudsz erről a fickóról – kérte, és leült a szemben lévő kanapéra.

– Szinte semmit – hangzott a válasz. – Ahogy mondtam, nem éppen beszélgetésről szólt az első találkozásunk.

– És tudjuk, mit akar?

– Azt mondja, kétszázezer dollárt kaphat a sztoriért.

Miközben Liz beszélt, Tess feltárcsázta az internetet a BlackBerryjén. Bepötyögte a „Russ Ford” nevet az imdb.com-ra. Nyúlfarknyi listát talált a férfi szerepeiről néhány kisebb tévére írott produkcióban. Aligha Tom Cruise a pasas. Ez megfelelt Tess várakozásainak.

– Tudod, hogy beszélte már valakivel? – kérdezte.

– Attól, amit tudok, bárkivel beszélhetett – csattant fel Liz. – Bocsáss meg, hogy nem mentem bele túl sok részletbe a cégem beharangozó partiján. Most mit fogunk csinálni?

– Ne aggódj – mondta Tess magabiztosan –, elintézem a dolgot.

Ahogy kimondta a szavakat, érezte, hogy igazi adrenalinhullám csap fel benne. Az elmúlt két hetet vagy a telefonon lógva töltötte, vagy találkozókat bonyolított a város olyan pazar kocsmáiban, mint a Per Se, a Michael's és a Tao, és hol hízelgett az embereknek, hol keménykedett velük. Természetesen ez kifizetődőnek bizonyult – sikerült Brooke-ot a címlapra tetetnie a Vanity Fairben anélkül, hogy megengedett volna vele egy interjút, ami nem lebecsülendő teljesítménynek számított. Ám az ilyen PR-munka nem igényelt nagy észt, különösen, hogy Brooke társadalmi helyzete amúgy is fehérizzásban volt. Ezt viszont igazi drámának, igazi kihívásnak érezte.

– Az ösztöneim azt súgják, hogy ne fizessünk Russ-nak – mondta, és közben szinte hallatszott, ahogy kattognak az agyában a fogaskerekek. – De ha mégis rákényszerít bennünket, elő tudod teremteni az összeget?

– Ez alkalommal igen. De nem szeretném, ha megállás nélkül fizetnem kellene.

Tess, miközben gondolkozott, odasétált az ablakhoz, és kibámult a parkra. Aztán kézbe vette a BlackBerryjét, és az óráját ellenőrizve felhívott valakit. Londonban még tizenegy óra sincs. Látta, hogy Liz figyeli, és visszasétált a lakás bejáratához.

– Szia, Jem. Én vagyok – suttogta. – Csak egy gyors kérdés. Mit mondtál, ki volt az a nagymenő filmproducer azon a szexpartin?

16.

Amióta Brooke az eszét tudta, mindig imádta a divatot. Kislánykorában volt egy nagy öltözködős doboza, tele az anyja feltűnő hetvenes évekbeli ruháival, és a kamaszévei nagy részét azzal töltötte, hogy az egyik menő stílustól a másikig szökdécselt. Tizenöt éves korától, amikor már elég magasra nőtt, hogy ezen túljusson, eljátszott a nyugati parti beatnik, a Gatsby egyetemista és a preraffaelita bohém divattal; mindegyik változást a művészet és irodalom ihlette, amellyel az iskolában találkozott. Még a góttal is volt egy rövid, ámde intenzív flörtje, amikor a nővére Comme des Garcons és Yohji Yamamoto levetett cuccait vastag fekete legginggel párosította. De felnőtt nőként Brooke megtalálta a maga stílusát, amelyet leginkább az „elegáns, némi csavarintással” kifejezéssel lehetett jellemezni, különösen, mivel szívesen támogatta az olyan feltörekvő divattervezőket, mint Phillip Lim és Proenza Schouler, nem mintha a Chanel és az American Apparel összekeverése ellenére lett volna.

A divat iránti érzéke már azelőtt is ismertté tette a New York-i társaság köreiben, hogy a kapcsolatát Daviddel nyilvánosságra hozták; a város egyik legszebb és legelegánsabb lányaként tartották számon. Ám minden divattal kapcsolatos tudása és tapasztalata ellenére, amikor az esküvői ruhájára került sor, teljesen padlót fogott. Az sem segített, hogy hosszú évek óta az ő esküvőjére irányult a legtöbb figyelem, ezért a divatvilág legnagyobb nevei környékezték meg. A választék szinte határtalan lévén, Brooke a bőség zavarával küzdött. És bár mindent elkövetett, hogy ne vegyen tudomást anyja melodrámai kijelentéséről, miszerint „erre a ruhára az eljövendő nemzedékek is emlékezni fognak”, tudta, hogy a ruhának különlegesnek kell lennie, a legkülönlegesebbnek, amelyet valaha viselni fog.

– Drágám, azt hiszem, itt van.

Meredith kisietett a nyolcadik emeleti lakosztályuk teraszára. A Plaza Athénée-ben, a fényűző bal parti hotelban szálltak meg, ahonnan az egyik legcsodálatosabb kilátás nyílt Párizs sziluettjére; Brooke alig tudott elszakadni a látványtól. Alkony ereszkedett a városra, faszénfeketével és arannyal csíkozta be az eget az Eiffel-torony körvonalai mögött, míg az épületek fényei csillaggalaxisként ragyogtak odalent.

– Máris jövök – sóhajtott Brooke, egyszerre félénknek és mámorosnak érezte magát.

Guillaume Riche a világ egyik leghivalkodóbb divattervezője volt, egy mesteri showman. Az elmúlt három évtizedben földünk néhány leghíresebb nője számára kreált ruhákat, és káprázatos estélyi ruhái, amelyek számtalanszor feltűntek az Oscar-díj-kiosztó gálák vörös szőnyegén, igazi színházat jelentettek. Mivel Guillaume jobban szeretett élénk színekkel dolgozni, általában nem készített esküvői ruhát, még hagyományként sem, hogy a divatbemutatói végén felvonultassa őket, de most a rá jellemző szerénységgel kijelentette:

– Ennek a gyönyörű virágszálnak valami zseniálisat fogok alkotni.

Brooke először nem volt meggyőződve róla, hogy vele szeretne dolgoztatni, mivel számára minden idők kedvenc esküvői ruháját Carolyn Bessette lélegzetelállítóan egyszerű spagettipántos ruhája jelentette; ez biztosan túl igénytelen lenne Guillaume ízlésének, gondolta. Ám végül beadta a derekát a rábeszélésnek, mivel egyszerűen mindenki azt mondta, hogy Guillaume a legjobb, és mivel az esküvői ruha lesz az első haute couture darabja, logikus tehát, hogy találkozzék a divattervezés királyával. Az is logikus volt, hogy a szállodai lakosztályában találkozzanak, annak ellenére, hogy Brooke rettenetesen szerette volna felkeresni Guillaume szalonját. Egyik kedvenc gyerekkori emléke volt, amikor anyjával meglátogatták Yves Saint Laurent atelierjét az Avenue Marceau-n. Még mindig élénken emlékezett a csodálatos anyagokra és a hosszú faasztalokra, ahol a szövetmintákkal, tűkkel, ollókkal és – Brooke fiatal szemében – varázslattal körülvett varrónők dolgoztak. Ám, bár a paparazzók Párizsban nem jelentettek olyan komoly problémát, fontos volt, hogy Brooke diszkréten viselkedjen, amíg a városban tartózkodik. Nem tudta volna elviselni, ha a közvélemény előbb értesül az esküvői ruhája tervezőjéről, mint a jövendőbelije.

– Remélem, nem bánja, hogy ilyen későn el kellett jönnie a hotelba – mosolygott Brooke, és izgalom érződött a hangján. – Végül is hivatalosan még nem bíztuk meg, vagy mit is csinál az ember, amikor couture-t rendel.

– Természetes, hogy nem bánja – szólalt meg egy bosszús hang a balján. Brooke odapillantott Lizre, aki egyenes háttal ült egy karosszékben, és a francia Vogue egyik számát lapozgatta. – Ez rendkívül fontos megbízás lesz a számára; kezét-lábát össze fogja törni, hogy megkaphassa.

Brooke gyűlölte, amikor a nővére szája ilyen keskeny, helytelenítő vonallá szűkült; túlságosan is az anyjára emlékeztette. Liz különösen harapós hangulatban volt, amióta felszálltak a gépre a JFK-n.

Meredith jó ötletnek tartotta, hogy a két nővér egy összehozós hétvégét töltsön Párizsban, és a találkozást Guillaume-mal megfűszerezzék egy kis vásárlással a Rue du Faubourg Saint-Honorén és egy wellness nappal a Caritában, de Brooke már nem hitt annyira az ötlet kiválóságában. Amikor Liz ilyen hangulatban volt, mindenki számára kellemetlenné tudta tenni az életet. Igazán kellemetlenné. Berregni kezdett a csengő, és Liz indult, hogy kinyissa az ajtót. Hideg, merev viselkedése azonnal melegségbe és szívélyességbe váltott, ahogy Guillaume-ot üdvözölte.

A divattervező megcsókolta Lizt, bevonult a lakosztályba, és aztán Brooke-ot és Meredith-t is megcsókolta mindkét oldalról. Lekanyarította fekete kasmírköpenyét, és letelepedett egy hupikék karosszékbe.

Brooke, ahogy leült vele szemben, azonnal érezte, hogy a férfi szeme rajta pihen, mozgás közben felértékeli és felméri.

– Ma chérie, áldás van rajtam – szólalt meg végül. –Olyan az alakja, mint egy modellnek, és az arcbőre a fehér minden árnyalatához illeni fog.

– Ezek szerint a fehér nem is fehér? – mosolygott Brooke.

– Mais, non! – nevetett a divattervező, és egy kézmozdulattal elutasította a felkínált pezsgőt. – Van tiszta fehér – amelyet a művészek kínai fehérnek neveznek, van elefántcsont, jégkék, osztriga, rózsaszínes fehér, és közben vagy egy tucat árnyalat.

Meredith felvett egy irattartót, és a tartalmát kiterítette közéjük az asztalra.

– Ahogy megbeszéltük, hoztam néhány képet az esküvő helyszínéről – mondta száraz, udvarias hangon. –A kézfogó Florida Keys egyik kis homokszigetén lesz. Sajnos nincs a közvetlen közelben elég nagy templom, hogy az összes vendégünket befogadja, úgyhogy a ceremóniát a helyszínen tartjuk, amelyet másnap egy kis áldás követ majd közeli barátoknak és a családnak.

Guillaume tanulmányozni kezdte a Leonard Carter fehér, koloniális stílusú udvarházáról készült fotókat. Időnként hosszú dőlt betűkkel felvésett valamit bőrkötéses jegyzetfüzetébe.

– Meleg lesz a Keysben decemberben, non?

– Igen, forróság – válaszolta Brooke. – Bár a ceremóniát este hatkor tartjuk, amikor a levegő már lehűlt egy kicsit.

– Nem tengerparti esküvő lesz? – kérdezte Guillaume ellenszenvvel.

– Nem.

– Ez jó – nyugodott meg a férfi, a jegyzeteit tanulmányozva.

Miután úgy tűnt, hogy összeszedte a gondolatait, vázlatokat kezdett rajzolni.

– Az esti esküvők drámai hatásúak lehetnek – mondta halkan, mintegy magában beszélve. – Ezért pompás anyagokat használhatunk. Csodás tüllt vagy selyemanyagot, azt hiszem.

– Arra gondoltam, talán választhatnék egy hosszú selyemruhát – szólalt meg Brooke idegesen. – Valami elegánst és időtlent.

Guillaume jóindulatúan kuncogott.

– Hányszor viselt már életében ízléses kis estélyi ruhát? – kérdezte. – Valami hosszút és selymet, testhezállót? Gyanítom, hogy sokszor.

Brooke azon kapta magát, hogy egyetértően bólint. Egyre gyakrabban kellett mindenféle vacsorákra és jótékonysági partikra járnia Daviddel, és mindig azokhoz a ruhákhoz vonzódott, amelyeket a dizájner leírt, akár görög stílusú, akár ferdén szabott hosszú selyemruháról volt szó. Kézenfekvőnek tűnt ez a választás, mivel jól illettek magas karcsú alakjához; nem követeltek túl hangosan figyelmet, és mindig fantasztikusan festettek. Guillaume most a legkülönbözőbb kérdésekkel kezdte Brooke-ot bombázni a nap látszólag banális részleteiről: a ceremóniára javasolt zenéről, Leonard házának fekvéséről, még David bőrének tónusáról is.

– A maga esküvőjéről van szó, és maga mesés – magyarázta. – Ezért mesés kreációt kell viselnie, olyan ruhát, amilyet még soha nem viselt, és amilyet soha nem is fog viselni.

Vázlatos rajzának vastag fekete ceruzavonalai kezdtek alakot ölteni. Bő, húzott szoknya és karcsú, testhezálló fűző csöppnyi ujjal – ez kerekedett ki belőlük. Egy Hamupipőke estélyi ruha, egy igazán romantikus különlegesség. De Brooke mégis csalódottságot érzett. Csupán egy ötlet, torkolta le határozottan magát. Egyáltalán nem szükséges, hogy ez legyen a végleges választásom.

– Ugye, emlékszik, hogy azt szeretném, ha Brooke felejthetetlenül szép lenne – szólalt meg Meredith, miközben pezsgőt kortyolt egy karcsú pohárból, és fel-alá járkált az art deco lakosztályban.

– Azt szeretné, ha megalkotnám a ruháját, úgyhogy most elmegyek, és rajzolni fogok. Az évszázad ruháját fogjuk elkészíteni.

– Hány próbára lesz szükségem?

– A couture időigényes – tűnődött Guillaume. – Egy ilyen ruha elkészítéséhez talán hat-hétszáz órára is szüksége lesz a szalonnak. A hímzéshez pedig még sok száz órával többre.

Brooke levegő után kapkodott. Guillaume folytatta.

– Először elkészítjük a szabásmintát, egy toile-t, aztán talán még kétszer találkozunk. Végül eljövök az esküvőre, az utolsó igazításokat aznap is elvégezhetjük.

– Hűha. Négy próba? – kérdezte Brooke lassan.

– Talán még több is egy ennyire különleges darabnál – vont vállat a férfi.

– Ez azt jelenti, hogy minden próbára Párizsba kell ' jönnöm?

– Oui, out. Azt szeretném, ha eljönne a szalonba – bólintott Guillaume. – Más divattervezők másképpen dolgoznak, a ruháikat kiküldik Kínába, még Szaúdi-Arábiába is; de számomra a couture Párizst jelenti.

– Pontosan erre számítottunk – mosolygott Liz, és könnyedén megérintette Guillaume kezét. – Tudjuk, hogy a művészethez idő kell, de mindannyian nagyon-nagyon izgatottak vagyunk.

Guillaume ragyogott, aztán mind a három nőt mindkét oldalon megcsókolta, és a vállára kanyarította a köpenyét, mint a cselszövő egy némafilmben.

– Most lemegyek vacsorázni – jelentette be. – A séf, Alain Ducasse a barátom, nincs szükségünk asztalfoglalásra. Volna kedvük csatlakozni?

– Hogy tönkretegyük mindazt a munkát, amelyet azért végeztünk, hogy a kapcsolatunkat mélyen titokban tartsuk? – vigyorgott Brooke.

– Á, hát persze – nevetett a férfi. – Felküldetek maguknak egy kis forró csokoládét. – Feltartotta az egyik ujját. – De csak egy kicsit. Meg kell őriznünk ezt a csodálatos alakot, nem igaz?

A három nő néhány másodpercre némaságba süllyedt, miután Guillaume elhagyta a szobát.

– Nos? – kérdezte aztán Meredith a lányaira nézve. –Mi a véleményetek?

– Szerintem mesés volt – mondta Liz. Odaballagott az ablakhoz, és kipillantott a sötétbe. – Mire várunk? Guillaume a legjobb ebben a műfajban.

Brooke idegesen felnevetett.

– De hát ezerötszáz munkaóra, hogy elkészítsék a ruhámat!? El kell tolnom az esküvő dátumát.

– Drágám, hiszen megéri – vigasztalta Meredith. Brooke felemelte az egyik kezét.

– Álljon meg a menet, anya, azt hittem, csak beszélgetünk Guillaume-mal. Másokkal is beszélhetünk, nem igaz? – Lizre nézett támogatásért, ám ő összefont karral kibámult az ablakon. – David anyja szerint amerikai divattervezőt kellene megbíznunk, Vera Wanget vagy Oscar de la Rentát.

Meredith csípősen nevetett.

– Mondja ő, aki tetőtől talpig Chanelba van öltözve.

– De egy amerikai divattervezővel sokkal könnyebb dolgom volna az időbeosztás szempontjából.

Brooke már gyors fejszámolást végzett, az első couture ruhája izgalmát az unalmas gyakorlati kérdések váltották fel. Négy próba, mindegyik két-három nap, hogy az oda-vissza utat már ne is említse: mégis, mit gondolnak, hogyan tudja ezt összeegyeztetni a munkájával a Yellow Doornál? Két hét szabadságuk van egy évben, és ezt már amúgy is úgy kinyújtotta, mint a rétestésztát. Lelki szemei előtt megjelent Mimi Hall, amint éppen őrjöngő hisztirohamot kap, és összerezzent.

– Válaszd Guillaume-ot, az isten szerelmére – szólt rá Liz, miközben egyik keze a rövid szőke haját tekergette szórakozottan az ablak visszatükröződésében.

Brooke bosszúsan nézett a nővérére. Soha nem álltak egymáshoz különösebben közel. Liz, ahogy nőtt, állandóan azt éreztette Brooke-kal, hogy legjobb esetben nyűgnek, legrosszabb esetben tökéletesen jelentéktelen tényezőnek tartja. Brooke szerette volna leszögezni, hogy az ő esküvői ruhájáról van szó, de Liz arcán az a „ne szórakozz velem, mert leharapom a fejed” kifejezés ült.

– És miért vagy ebben olyan biztos? – kérdezte inkább tapintatosan.

Liz odament az italos szekrényhez, és kitöltött magának egy adag vodkát. Felpillantott, és Brooke észrevette, hogy összenéz az anyjával.

– Mert Guillaume megbízása nem feltétlenül csak a te esküvői ruhádról szólna.

– Nahát, Elizabeth – szólt rá Meredith óvatosan –, ez nem a megfelelő idő és hely.

– Mégis, miről szólhat még? – kérdezte Brooke meglepetten.

Liz belekortyolt az italába, és átpillantott a húgára.

– Ne légy már ilyen naiv, Brooke – mondta. – Ha Guillaume készíti a ruhádat, az jó hír a cégnek. Az Asgill's hónapok óta tárgyal Pierre Follet-val, Guillaume üzleti menedzserével, hogy engedélyt adjanak egy nekik készülő parfüm gyártására. Riche pour Femme, Riche pour Homme. Őszintén szólva meglepő, hogy Guillaume még egyetlen parfümmel sem rukkolt ki. Akár egy üveg macskapisire is rá lehetne tenni a nevét, akkor is szétkapkodnák, mint az aranyat, főleg Európában, így hát Guillaume megbízása, hogy ő tervezze a ruhádat, egyúttal az Asgill's sanszát is jelenti, hogy megkapja a licencet. Talán feltételként is szabhatod.

– Ezt jelenti számodra az esküvőm? – hitetlenkedett Brooke. – Egy üzleti megállapodást?

Liznek a szeme se rebbent, és a hűvössége csak még jobban kiborította Brooke-ot.

– Nem mindig kizárólag rólad van szó, Brooke – gonoszkodott. – A családra is gondolnod kell. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy üzleti lehetőségeket szalasszunk el, főleg a mai viszonyok közt. Guillaume Riche nagy szenzáció Európában, de a ruhád tervezése az államokban is óriási névvé varázsolhatja. Ó persze tudja ezt, és ezért akarok visszamenni Pierre Follethoz, hogy megpróbáljak kiharcolni valamilyen kezdeti megállapodást, mielőtt hivatalosan is megbízzuk Guillaume-ot a ruhád elkészítésével.

Brooke az anyjára nézett.

– Anya, segíts nekem ebben…

– Brooke – csitította Meredith. – Csak egy ruháról van szó.

Brooke bőre lángolt.

– Csak egy ruháról! Ez az esküvői ruhám!

– Tudod, hogy nem így gondoltam – mondta az anyja, és odalépett hozzá, hogy megfogja a vállát. – Azt akarom mondani, hogy Guillaume az egyik legjobb dizájner a világon: miért ne vele terveztessük a ruhádat? Láttam, milyen izgatott voltál, amikor szóba került, hogy idejövünk és találkozunk vele, és ha tetszik neked, amit csinál, akkor Liz ötlete csak hab a tortán. De változatlanul a ruha a legfontosabb.

Brooke az anyjára nézett, úgy érezte, hogy elárulták. Nem volt ostoba. Meredith arcáról alig hervadt le a mosoly, amióta ő és David eljegyezték egymást. Brooke tisztában volt vele, hogy a két család közti szövetség fantasztikus társadalmi és anyagi lehetőséget jelent az anyjának és az Asgill Cosmetics márkának egyaránt, de azt remélte, hogy Meredithnek mindennél előbbre való, hogy a gyermeke boldog legyen. Az esküvője napjáról volt szó: Brooke hercegnőként, nem mások játékszereként akarta megélni.

A délutánra gondolt, amelyet elképzelt a Carita wellness szalonjában, és ostobának érezte magát.

– Ezek szerint ez a lányos hétvége csupán csel volt, hogy Liz találkozhasson Guillaume-mal, és helyzetbe hozhassa magát? – kérdezte, és a szeme megtelt könnyel.

– Ne butáskodj, Brooke – mondta Meredith, a lánya karját cirógatva. – Ez az életed különleges eseménye, de nem hibáztathatod Lizt, hogy szeretne előnyt kovácsolni a helyzetből. Végül is mindez a családért történik.

– Gondolj így rá: most rajtad a sor, hogy valamit te is tégy a családi üzletért – mondta Liz halvány, diadalmas mosollyal.

Brooke odalépett az asztalhoz, felkapott egy pohár pezsgőt, és egy hajtásra megitta. Rápillantott az anyjára és a nővérére, akik még mindig őt bámulták a bosszúság és a sajnálat keverékével. Lehet, hogy önző módon viselkedem? Talán, de Brooke még mindig dühöngött azon, ahogy a két nő ezt az egészet eltervezte anélkül, hogy lett volna bennük megértés, tisztelet az ő intelligenciája iránt, hogy megbeszéljék vele, hogy elmagyarázzák az üzleti szempontokat. Ez sértette. Még mindig úgy tekintettek rá, mint léha, hígeszű társasági libára, akire nem lehet ilyen érzékeny információt bízni.

– Brooke, drágám, legalább gondold meg – kérte Meredith. – Ez mindenkinek kecske-káposzta szituációt jelentene.

Nem egészen mindenkinek, gondolta Brooke, majd odalépdelt a hálószobájához, és becsukta maga mögött az ajtót.

Larry Goldmant, a Variety legutóbbi listája szerinti tizenegyedik legbefolyásosabb embert Hollywoodban, nehéz volt levadászni. Amikor Tess már a negyedik alkalommal telefonált a producer New York-i irodájába anélkül, hogy visszahívták volna, azt mondta a titkárnőnek, hogy egy Wycombe Square című film ügyében hívja a főnökét – ez volt a Vénusz-parti helyszínének neve. Azt is hozzátette, hogy meggyőződése szerint Goldman biztosan beszélni akar vele. Tess és Larry egy órán belül megállapodtak egy találkozóban a Four Seasons Hotel grilléttermének bárpultjánál. A producer már ott ült, mire Tess megérkezett. A lány azonnal felismerte: alacsony volt, pocakos, mákos hajjal, sötét, lógó szemhéjú szemmel és egy visszavonult bokszoló kerek, elnyűtt arcával. Az biztos, hogy nem úgy festett, mint Los Angeles egyik legnagyobb játékosa, de igazság szerint úgy sem, mint az a fajta férfi, aki orgiákon vesz részt rutinszerűen. Az étterem néhány órával korábban bezárt, és bár italt még mindig felszolgáltak, a helyiség szinte teljesen üres volt, leszámítva két, poharakat fényesítő koktélpincért és néhány üzletembert, akik a bárpultot támasztották. Figyelembe véve a körülményeket, bölcs dolognak tűnt, ha diszkrétek maradnak.

– Miért gyanítom, hogy ez a beszélgetés nem jelent jó hírt? – kérdezte Larry, és felnézett az italáról, a buborékmentes vízről. Tess hallotta, hogy léböjtkúrán volt az elmúlt hónapban, abbéli kísérletében, hogy elhízottból legalább túlsúlyossá fogyjon vissza, hiszen az esküvőjére készült – a negyedikre – egy ragyogó venezuelai díszlettervezőnővel, akit a legutolsó filmje forgatásán ismert meg.

Tess megigazította Dolce & Gabbana kosztümjét, és leült.

– Igazság szerint talán nem is lesz olyan rossz, mint gondolja.

Larry gyanakodva pillantott rá.

– Szóval maga Billingtonéknak dolgozik? Nagyon jól ismerem Wendellt – jegyezte meg elkalandozó tekintettel.

A szokás hatalma, gondolta Tess halvány mosollyal. Hollywoodban mindig a szobát pásztázod, meglátsz-e valaki náladnál fontosabbat – még akkor is, ha a szoba üres.

– Tulajdonképpen inkább Daviddel és a menyasszonyával, Brooke-kal foglalkozom.

– Szóvivő?

– Olyasféle.

Tess fehérbort rendelt; úgy érezte, szüksége van rá. Annak ellenére, hogy kívülről nyugodtnak tűnt, a szíve vadul kalapált. Larry Goldman szegény srác volt Nevadából, aki Los Angeles egyik legnagyobb játékosává nőtte ki magát, a filmjei nagy költségvetéssel készültek, és óriási bevételeket hoztak – csupán a legutolsó öt filmjéért több mint egymilliárd dollárt szurkoltak le a pénztáraknál. Évenkénti partija, amelyet Bel Air-i otthonában rendezett, a társasági naptár egyik legizgalmasabb eseményének számított Los Angelesben. Tess tudta, hogy senkiből sem válik ilyen fickó anélkül, hogy hihetetlenül kemény és végtelenül könyörtelen ne lenne. Egy másodpercig eltűnődött, hogyan alkudozhat vele úgy, hogy végül ő kerekedjen felül. Mély lélegzetet vett: majd most kiderül.

– Na és honnan tud a Wycombe Square-ről? – kérdezte Goldman, mielőtt a lány megszólalhatott volna.

Hangját néhány fokkal halkabbra vette, és fekete szeme most teljes figyelemmel Tessre tapadt. A lány meglepődött, mennyire idegesen reagál. Egy pillanatig azon tűnődött, nem kerülte-e el valami a figyelmét, nem rejteget-e Larry valami nagyobb disznóságot. Végül is azon senki nem lepődne meg, hogy egy sikeres, szupergazdag hollywoodi producer szexpartikon éli ki magát. A filmfőváros nagykutyáinak, például a néhai Don Simpsonnak a kokózó és kurválkodó murijaival összehasonlítva Larry éjszakai ténykedései kamaszügyetlenkedésnek tűntek. Tess lerázta az érzést, és továbblépett. Arra kell koncentrálnia, amit tud.

– Mielőtt az Asgill családnak kezdtem dolgozni – vágott bele –, egy brit bulvárlap munkatársa voltam. Egyik fotósunk sztorit készített a Vénusz-partikról. Sikerült beszivárognia a Wycombe Square-i éjszakára.

Larry kifejezéstelenül nézett rá, tekintete nem árult el semmit.

– Feltételezem, hogy a sztori soha nem került az újságokba – mondta. – Hallottam volna róla.

– Igaza van. Soha nem jelent meg. Átjöttem New Yorkba, hogy Asgilléknek dolgozzam, és a sztori velem jött. Annak az éjszakának a részletei, és hogy ki volt ott, nem jutnak a nyilvánosság tudomására. Legalábbis egyelőre nem.

Tess belekortyolt a fröccsébe. Az ujjai párás foltot hagytak a pohár szárán, de Larry szeme egy pillanatra sem engedte el a tekintetét.

– Mit akar tőlem, Miss Garrett? Pénzt? – kérdezte jéghideg hangon.

Tess érezte, hogy óvatosan kell lépkednie.

– Nem, nem a pénzét akarom, Mr. Goldman. A segítségére van szükségem. – Észrevette, hogy a férfi szájának feszes vonala egy cseppet megenyhül. – Eddig védtem a magánéletét; remélem, most számíthatok a titoktartására. Amit elmondok magának, meglehetősen kényes ügy.

Larry ránézett, kezdte érdekelni a dolog. Aztán bólintott.

– Azért fogadtak fel, hogy Brooke Asgill és David Billington érdekeit védjem – folytatta Tess lassan. – Az Asgill család egyik tagját zsarolja egy Russ Ford nevű színész, és a birtokában lévő információ ártalmas lehet.

– Russ Ford? Életemben nem hallottam róla.

Larry a vizét lötyögtette a pohara alján, a jégkockák csilingeltek az üvegfalon.

– Nem is hallhatott. Kispályás.

– Na és mit csinált? Mármint az Asgill családnak ez a tagja. Megölt valakit?

Tess tétovázott, mielőtt válaszolt volna.

– Egyéjszakás szexbe bonyolódott. Russ Forddal.

Larry bölcsen bólintott.

– Értem. Szóval ez az Asgill homokos. Sean Asgillről van szó?

Tess nem akarta, hogy Goldman elhamarkodott következtetéseket vonjon le. Megrázta a fejét, de gondosan vigyázott, hogy semmivel se mondjon többet, mint amennyit nagyon muszáj.

Észrevette, hogy Larry az órájára pillant, és az italával is végzett már.

– Na és mi köze van ennek hozzám?

Tess összekulcsolta a karját, és előrehajolt az asztalon.

– Ez a Russ Ford szemét alak – mondta. – Természetesen kifizethetnénk, de az ilyen Russ-féle alakokkal az a probléma, hogy aztán állandóan fizetni kell nekik. Amikor eljön az idő, hogy pénzre van szüksége, újra meg fog jelenni. Szükségem van valamire, ami meggyőzőbb.

Elmondta a tervét. Piszkosabb volt, mint bármi, amit Fleet Street-i újságíró korában megkísérelt, és igazság szerint egészen büszke volt rá.

– Jó volna, ha nem derülne ki, hogy ez a fickó az új kibaszott Brad Pitt.

Tess a fejét rázta.

– Kétlem, hogy az volna.

Larry rámeredt, összehúzott szemmel. Tess egy pillanatig meg volt győződve, hogy azt fogja mondani neki, menjen a jó édesanyjába, talán megfenyegeti, hogy letartóztattatja, talán valami még rosszabb történik. Aztán, lassan, a ráncok a férfi szeme körül kezdtek elmélyülni, és a találkozásuk óta először Larry elmosolyodott.

– Bassza meg, maga aztán angol létére igazán kemény csaj – mondta csodálattal, és odanyújtotta a kezét. – És én még azt hittem, hogy csak a New York-i pipik tökösek.

Az Öreg csap a Lower East Side egyik mellékutcájában pontosan úgy festett, mint az összes többi lebuj, amelyeket Tess a CSI- és az Esküdt ellenségek-sorozatokból ismert. Az a fajta hely volt, ahol üzletek köttettek, titkok és információk cseréltek gazdát. A jobb oldalán hosszú és keskeny bárpult futott végig, a falat szeszes üvegek és sört hirdető világító reklámok borították. Az Öreg csapban már zsongott az élet, a kipárnázott bárpultot fáradt külsejű férfiak támasztották, azt kívánva, bárcsak bagózhatnának. Tess körbepillantott, és leült egy szabad bokszban, amelynek az asztala még mindig zsúfolva volt üres sörösüvegekkel. Russ azt mondta, hogy bőrdzsekit fog viselni, de hát ezen a helyen gyakorlatilag minden férfi azt viselt. Egy csinos pincérnő, a fenekén feszülő farmerban, odajött hozzá.

– Mit kér?

– Tartanak teát?

– Nem. Hozhatok egy kávét?

Tess bólintott. Nem szerette azt a löttyöt, de arra gondolt, úgysem lesz itt elég sokáig, hogy végigélvezze. Meglátta a jóképű huszonvalahány éves férfit, ahogy benyomult az utcáról, másodpercekkel azelőtt, hogy az észrevette volna.

– Tess?

A lány bólintott.

Russ lehúzta a dzsekije cipzárját, és a kabátot egy James Deanes hanyag mozdulattal a Tesszel szembeni ülésre dobta. Basszus, tényleg jóképű, gondolta a lány, és egy másodpercig szinte irigyelte Liz vad kalandját a Vörös lábakban. Talán inkább egy McDonald's-ben kellett volna találkoznunk, gondolta. A bárok mindig fülledtebbek és szexisebbek – veszélyesebbek is. A pincérnő egy csésze feketekávét tett Tess elé, és Russ a fejét rázta, jelezvén, hogy nem kér semmit.

– Remélem, nem azért ül itt, hogy elítéljen – mondta Russ mosolyogva.

Szabályos foga és kiugró arccsontja ellenére Tess valami komisz vonást vélt észrevenni benne. Talán ezért nem jutott soha sehová. Senki nem szeret egy szar alakkal dolgozni, egy nímand szar alakkal meg különösképp nem.

– Nem, Russ, nem azért vagyok itt, hogy elítéljem – mondta Tess.

– Mert egy olyan nőnek, mint Liz Asgill, nem volna szabad olyasmit művelnie, amit művel – jegyezte meg a férfi kioktatón.

– És maga profitálni akar Liz hibáiból?

– Megmondtam neki, hogy a művészetek pártolásának tekintjük a dolgot.

Tess látta, hogy a fickó szeme a táskája felé kalandozik.

– Ezt nekem hozta?

Fejével a vastag barna boríték felé biccentett, amely kikandikált a lány táskájából.

– Igen, magának.

Tess kitette a borítékot az asztalra, és Russ felé lökte.

– Egy csekk? – mosolygott a férfi, ujjaival a barna papír felé centizve.

Tess a fejét rázta.

– Egy levél Larry Goldmantől. Biztosan hallott már róla.

Russ arckifejezése félúton megtorpant a zavar és a mohóság közt. Tess kénytelen volt elnyomni egy mosolyt; meglepődött, hogy mennyire élvezi ezt az egészet.

Látta, hogy Russ igyekszik megnyugodni és közömbösebbnek tűnni. Á, hát ezért nem indult be soha a karrierje. Csapnivaló színész.

– Mit akar Goldman? – kérdezte a férfi. – Ez valami más módja lenne a fizetésnek? Erről nem volt szó, de nyitott lehetek rá.

Tess arca kifejezéstelen maradt.

– Azt hiszem, jobb lenne, ha elolvasná.

Figyelte, ahogy Russ kinyitja a levelet, és hagyta, hogy néhány sort elolvasson, mielőtt újra megszólalt.

– Látja, Larry a barátom. És az egyik leghatalmasabb ember Hollywoodban. Egy szempillantás alatt tud karriereket sínre tenni, és persze ketté is törni – mondta lassan, és csettintett az ujjával.

Russ felnézett, és a tekintetük egymásba kapcsolódott. Az önelégültségnek még a szikrája is kihunyt a férfiból másodpercek alatt, és Tess az asztalon keresztül is szinte érezte a félelmét.

– Larry kigolyóztatja magát az egész szórakoztatóiparból, ha egy szót is ejt Liz Asgillről. Azt hiszi, hogy most nehéz idők járnak magára? Azt hiszi, hogy mostanában ritkán adódik színészi munka? Higgyen nekem, hogy még szart sem lapátolhat a Kínai Színház járdájáról, ha egyetlen szót szól Liz vagy bármelyik Asgill ellen.

Tess visszagondolt a Larryvel elfogyasztott italra. A producer nem volt túlságosan elragadtatva a „megállapodásuktól”. Az a fajta ember volt, aki hozzászokott, hogy az alkuban mindig ő diktálja a feltételeket, és nem fogadta túl lelkesen, hogy egy huszonvalahány éves angol csaj manipulálja. De csodálta Tess vakmerőségét, ráadásul megkönnyebbült, hogy a lány zsarolásában nem esett szó pénzről. Mennél gazdagabbak, annál zsugoribbak; Tess ezt rengeteg piszok gazdag embernél tapasztalta. Kételkedett, hogy Russ Ford valaha is megismerné ezt a jelenséget.

– De hiszen volt egy egyezségem Liz Asgill-lel – állította a férfi nagy hangon.

Tess a fejét rázta. A legkeményebb játékot játszotta, és nagyon jól tudta, hogy ebben a stratégiában nagyfokú kockázat rejlik. Arra játszott, hogy Russ borzasztóan szeretne filmkarriert csinálni. De elvégezte a házi feladatát: tudta, hogy Russnak tisztességes ügynöke van, aki szerzett neki néhány epizódszerepet szappanoperákban és tévékomédiákban. A fickó még főszerepet is kapott egy olyan sorozat próbaműsorában, amely aztán sohasem készült el. Tehát Russ Ford megízlelte a sikert a nyelve hegyével. Tess azzal hazardírozott, hogy nyilván rá is kapott az ízére, és azt remélte, hogy a férfi elszántan életben akarja tartani a színészetről szőtt álmát.

– Nem, Russ, maga beszélgetett Liz Asgill-lel. Ő szólt nekem, és én szóltam Larrynek. Ha engem kérdez, maga könnyen megúszta ezt a veszélyes vállalkozást. A zsarolás bűntett. Asgillék ebben a pillanatban véget vethetnének a karrierjének.

Russ arckifejezése – pánik, csalódás, undor – elárulta a lánynak, hogy helyes húrokat penget. A férfi hosszan felsóhajtott.

– Akkor most mi fog történni?

– Az fog történni, hogy ha csukva tartja a száját, úgy tehetünk, mintha semmi sem történt volna.

Russ csupán bólintott.

– Ó, és Russ?

Tess letett tíz dollárt az asztalra, hogy fedezze a számlát, aztán felállt, indulásra készen.

– Találkozunk Hollywoodban.

17.

Brooke meghívta Eileen Dunne-t ebédre. Mivel az írónő egyenesen a szülővárosából, Baltimore-ból érkezett, Brooke Gordon Ramsaynél a The Londonban foglalt asztalt, hogy eseménnyé tegye a találkozásukat. Még nem tudta, hogyan fogja ezt a pazarlást megmagyarázni Miminek, amikor benyújtja a számláit, igazság szerint talán biztosabb, ha a saját zsebéből fizeti ki az ebédet, de ami őt illette, úgy gondolta, hogy megéri a dolog. Eileen varázslókönyve, a Portico zsongásba hozta a Yellow Door irodáit, és nem csak a gyermekszerkesztőségben. Az egyik magas rangú igazgató a felnőttregényeknél már arról lármázott, hogy átkötteti a könyvet egy felnőttkiadáshoz, és polchelyet szerez a Wal-Martban, ami egy gyerekkönyv számára – az ördögbe is, bármilyen könyv számára! – a szent Grállal ért fel.

Meglepetésére Brooke azt tapasztalta, hogy szokatlanul ideges a találkozó miatt. Jobban szeretett a szerzőkkel még a művük megvétele előtt megismerkedni, hogy felmérhesse a piacképességüket és azt, élvezi-e majd velük a munkát, de az Eileen szerződése körüli zűrzavarban ez egyszerűen lehetetlennek bizonyult. Természetesen telefonon beszélt már vele, ám ez soha nem ad az embernek valós képet arról, hogy kivel is áll szemben, így hát annak alapján, amit Brooke tudott róla, Eileen Dunne lehetett akár Ku-Klux-Klan-szimpatizáns is holttestek tucatjaival a mélyhűtőjében. Most csak idétlenkedsz, szidta magát, de ennek ellenére ideges volt. Eileen könyve fantasztikus, de a mai piacon ez nem elég – sztorira van szükségük az íróról, lehetőleg minél könnyfakasztóbbra. Brooke nagyon is tisztában volt azzal, hogy a háttér-információk J. K. Rowlingról, az egyedülálló anyáról, aki egy edinburghi kávézóban írta a történeteit, tökéletesen alkalmasak voltak az élet nehézségein felülkerekedő ember imázsának kialakítására. Hasonlóképpen Stephanie Meyer képe, mint prűd mormon anya, akinek álmában jutott eszébe a vámpír szerelmi történet, a Twilight cselekménye, csodákat művelt az interjúknál. Eileennel is szükségük volna valami hasonlóan PR-barát információra, vagy fennáll a lehetőség, hogy briliáns könyve nyom nélkül eltűnik a süllyesztőben.

Brooke megpróbált lehiggadni a kerek sarokasztalánál, és aggodalommal figyelte a tejüveg ajtót. Ez lenne ő? Nem, a nő, aki belépett – a legutolsó divat szerinti –, lapruhát és Jimmy Choo cipőt viselt. Aztán Brooke szíve újra nagyot dobbant – nem, csupán a főpincér. Nyugodj meg, korholta magát, és beleivott a friss narancsléjébe. És akkor megjelent ő – Brooke biztos volt benne. Egy vörös hajú nő, körülbelül az ő korosztálya, fekete nadrágban, csillogó topban és egy furcsa nejlon szélkabátban. Úgy festett, mintha nem tudta volna eldönteni, hogy sétára induljon az esőben, vagy belevesse magát a nagyváros éjszakájába.

Brooke egy kicsit leeresztett, de felállt, és mosolygott, miközben Eileen félénken az asztal felé közeledett.

– Szép hely – jegyezte meg az írónő elhaló hangon, ahogy körpillantott.

Úgy nézett, mintha azt várná, hogy valaki bármelyik percben kidobhatja.

– Imádok idejárni. Isteni a bonbonkínálatuk – mosolygott Brooke.

Eileen leült, és óvatosan kibújt a kabátjából.

– Szólunk valakinek, hogy vigye ezt el – ajánlotta Brooke, és intett a pincérnek.

Eileen rémülten kapta fel a fejét.

– Inkább magamnál tartom; az anyámé. Ralph Lauren.

Elpirult, és Brooke egy pillanatig azon tűnődött, nem kellett volna-e egy másik éttermet választania. Eileen furán festett, ahogy szálegyenesen ült, becses nejlonkabátja a széke karfájára hajtogatva. Lehet, hogy túl megfélemlítő számára ez az egész? Brooke leállította magát. Anyáskodik. Mégis, amikor a pincér közeledett, gondoskodott róla, hogy Eileennek legyen egy kis ideje megnyugodnia, miközben az étlapot tanulmányozzák.

– Én a sárgabarackos disznósültet rendelem – szólalt meg Brooke.

– Én meg ugyanazt – vágta rá Eileen gyorsan. Brooke vizet töltött mindkettőjüknek, és rápillantott az új szerzőjére. Nem volt csúnya, igazság szerint egész csinosnak tűnt, de valami rémes kék szemfesték és túl vörös rúzs éktelenkedett rajta. Nagy szüksége volna némi átalakításra, hogy a legjobbat hozzák ki belőle. Igen – Brooke biztos volt benne, hogy tudna segíteni ezen a téren. Csupán arra a rengeteg dizájner ruhára, táskára és kozmetikumra kellett gondolnia, amelyeket naponta küldtek neki.

Eileen elkapta Brooke bíráló tekintetét, és idegesen az arcához rebbent a keze.

– Mi baj van? – kérdezte.

– Ó, semmi, csak azt hittem, hogy idősebb vagy – mosolygott Brooke.

– A nevem miatt? – rezzent össze Eileen. – Tudod, ez nálunk családi hagyomány. A legidősebb lány mindig a nagymama nevét kapja. Különben én meg azt hittem, hogy te ijesztőbb vagy.

Brooke kuncogott, ahogy eszébe jutottak a bulvárlapokban megjelenő fotók. Gyorsfényképek, amikor tüsszent, vagy kidörzsöl valamit a szeméből, vagy egyszerűen csak megváltoztatja az arckifejezését, és amelyeken mindig úgy tűnik, mintha fájdalmai volnának, vagy el lenne keseredve.

– Rengetegszer megkapom ezt. – Ivott egy korty narancslét. – Meg kell mondjam neked, hogy mindannyian nagyon izgatottak vagyunk a Portico miatt – folytatta –, bár nagyon-nagyon hamar elő kell készítenünk az anyagot. De már közel állunk a befejezéshez. A kéziratnak korrektúrába kell mennie a jövő héten.

– Pontosan mi az a korrektúra?

– Kész könyvként bekötött javítatlan kézirat. Kimegy a kiskereskedőkhöz, akik eldöntik, hogy meg akarják-e rendelni. Aztán kimegy a sajtóhoz, hogy eldönthessék, akarnak-e kritikát írni róla.

– Hűha, ez aztán rengeteg akadály – mondta Eileen elkerekedett szemmel.

– Ne aggódj, az egész cég ott áll mögötte – nyugtatta meg Brooke.

Eileen bólintott, és lepillantott az ölébe, a mandzsettát babrálta az anyja kabátján. Brooke eltátotta a száját, amikor azt látta, hogy Eileen szeme megtelik könnyel.

– Hé, hé, mi baj van? – aggodalmaskodott.

Eileen csak a fejét rázta, még mindig lefelé bámult.

– Elnézést, csak annyira hálás vagyok.

Brooke érezte, hogy dagadozni kezd a szíve. Milyen aranyos ez a nő.

– Te vagy hálás? – nevetett. – Eileen, nekem kell hálásnak lennem. Erre a könyvre vártam egész pályafutásom alatt.

– De neked, Brooke, a könyvek kiadása csupán munka, nem igaz? – válaszolta Eileen egyáltalán nem barátságtalanul. Meglátta Brooke arckifejezését, és hozzátette: – Olvasom a US Weeklyt. Gazdag vagy. Egy még gazdagabb családba készülsz beházasodni. – Kifújta az orrát a papír zsebkendőbe, amelyet Brooke kínált oda neki. – Az a különbség köztünk, hogy te megváltoztattad az életemet – folytatta. – Hat héttel ezelőtt három állásban dolgoztam. Ez nem olyan egyszerű, ha még három gyereked is van mellette.

– Neked három gyereked van? – döbbent meg Brooke, és arra gondolt, hogy Eileen remekül néz ki a korához képest.

– A legidősebb nyolcéves. A legfiatalabb három – vigyorgott az írónő. – És mielőtt megkérdezed, igen, én huszonhat éves vagyok.

– Ez hihetetlen – mondta Brooke, és lassan belekortyolt a narancslébe. – Természetesen nem az, hogy három srácod van, hanem hogy emellett sikerül mindent ellátnod. Nagyon segítőkész férjed lehet.

Eileen ismét leszegte a tekintetét.

– Tavaly elhagyott.

– Ó, sajnálom. Hajlamos vagyok rá, hogy elefánt a porcelánboltban módra viselkedjem.

Eileen a fejét rázta.

– Nincs mit sajnálnod. Danny – ő a férjem – a helyi autójavítóban dolgozott. Egyik este lementem hozzá, és ott találtam az irodában a főnök személyi asszisztensével, nadrágja a bokájánál. A barátnőim azt mondták, „bocsáss meg neki”, azt mondták, „szükséged van rá” – és igazuk volt, ha azt vesszük, hogy csupán húszezet dollárt tudok összekaparni egy évben.

– Azért csak kirúgtad? – kérdezte Brooke, égve a vágytól, hogy még többet halljon.

– De még mennyire! Az ember nem tart ki egy olyan férfi mellett, aki nem tiszteli. – Eileen vállat vont. – Azt hittem, rémisztő lesz egyedül maradni három kölyökkel, de úgy érzem, jobb így, mint együtt élni valakivel, aki nem igazán szeret. Igazság szerint soha nem volt jó a házasságom. Tizennyolc éves koromban mentem hozzá Dannyhez, mert teherbe estem, és sokszor ránéztem, és arra gondoltam: „Szeretnék veled megöregedni?” „Szeretném az élet kalandjait megosztani veled?” „Boldoggá teszel pusztán azzal, hogy itt vagy?” És a válasz mindig az volt, hogy nem, úgyhogy a dolgok a legjobban alakultak.

– Akkor is bátor lépés volt – mondta Brooke, aki csodálta Eileen történetét.

– Nem igazán, de azt hiszem, most meghozta a gyümölcsét. Tudod, egy héttel azután, hogy a bőröndjeit kihajítottam az utcára, elkezdtem a könyvet írni. Annak idején imádtam történeteket fabrikálni az iskolában, de amikor befejeztem a gimnáziumot és férjhez mentem, egyszerűen már nem maradt rá időm. De most szakítottam rá időt. Részben az késztetett rá, hogy elfoglaljam magam, hogy ne azon járjon az eszem, Danny mekkora… mekkora csalódást okozott. Másrészt meg akartam próbálni egy kis pénzt csinálni. Ennyiben igaza volt a barátnőimnek. Még három állás mellett sem nyújtózkodhatsz túl messzire, ha van három srácod.

Brooke érezte, hogy hirtelen belemar a szégyen. Amióta az eszét tudta, mindent megkapott, amit csak akart: pónilovat, autót, mesés ruhákat. Csodával határos módon még egy előkelő egyetemre is bejutott, annak ellenére, hogy a családban ő volt „a csinos”, Liz meg „az okos”. Eileennek igaza volt, élvezte a munkáját a Yellow Doornál, de ez akkor is csak egy munka volt, valami, amit azért csinált, mert akarta, nem azért, mert rákényszerült. És szörnyű döbbenettel tudatosult benne, hogy csupán az esküvői ruhája tízszer annyiba fog kerülni, mint amennyit Eileen egy egész évben keres. Ahogy a szerzőjére pillantott, érezte, hogy elönti az eltökéltség hulláma.

– Eileen – szólalt meg –, sztárt csinálok belőled.

– Úgy beszélsz, mint Simon Cowell – mondta Eileen immár vidámabban.

– Komolyan gondolom!

– Igazán? Hát akkor köszönöm – pirult el a szerző. –De miért?

Brooke mosolygott. Maga sem tudta kristálytisztán, egyszerűen csak késztetést érzett, hogy minden tőle telhetőt elkövessen Eileen Dunne-ért.

– Mondjunk csak annyit, hogy úgy érzem, meg kell tennem.

18.

– Korán megjöttél.

Paula puszit nyomott William arcára, úgy üdvözölte férjét a Park Avenue-i apartmanjuk hosszú folyosóján, a hangja azonban cseppet sem volt barátságos. William megpróbálta leplezni a bosszúságát. A háta mögötti díszes órára pillantott. Negyed hat volt. Külön erőfeszítésébe került, hogy hat előtt hazaérjen, és most sértve érezte magát, hogy a felesége nem értékelte a gesztust.

– Nem jöhetek néhanapján korábban haza, hogy egy kis időt töltsek a lányaimmal? – kezdte, de azonnal félbeszakították.

– Papa!

Casey és Amelia odarohantak az apjukhoz, fehér Dior zoknijuk csúszkált a tükörfényes diófa padlón. Átkarolták a lábát, ő pedig megcsókolta a fejük búbját; aztán mindkettőt a karjába kapta.

– Rajta, mesélj el mindent az új osztályodról – nevetett Caseyre.

– Jó – mondta a kislány, és kiszabadítva magát, visszaszökdécselt a folyosón.

– Jó?

Paula a szemét forgatta. Naponta elolvastatott a lányokkal két cikket a New York Times-ból, aztán megtárgyalta velük. Amelia mindig elveszettnek tűnt, sokkal jobban érdekelték a divatriportok csinos képei, de Caseytől többet várt volna, mint hogy úgy írja le az új osztályát, hogy jó.

– Ma nincs játszódélután? – kérdezte William. Letette Ameliát, és besétált a nappaliba. Gyönyörű szoba volt, nemrégiben rendezték át egy elegáns angol vidéki szálloda stílusában. A falon agancsok függtek Diane Arbus képei mellett a Colefax és Fowler tapétán. David Linley tervezte a mészkő kandalló két oldalát szegélyező könyvszekrényeket. Az egész tér lágy fényben úszott és Diptyque fügegyertyáktól illatozott, amelyeket Paula nagy tételben hozatott át Párizsból, a cég bal parti raktárából.

– Nemsokára itt lesz Mrs. Wong, hogy mandarinórát adjon – mondta Paula, integetve a kezével, hogy odahívja Louise-t, az ausztrál dadájukat.

– Louise, kezelésbe venné a lányokat? Még mindig az egyenruhájukban vannak.

– Hogy érezte magát Casey? Csendesebb, mint általában – kérdezte William, miközben leült a bársony George Smith kanapéra, lerúgta a cipőjét, és fáradt lábát dörzsölgette az ujjaival.

– Kimerült, szegénykém – válaszolta Paula a szék legszélén feszengve a férjével szemben.

– Gondolom, megterhelő lehet, ha az embernek hatéves korában teljesen új baráti kört kell kialakítania.

– Van egy másik új kislány is, aki most kezd – mondta Paula. – Úgyhogy, remélem, összebarátkoznak. Tudod, Casey mennyire társaságkedvelő.

William összehúzta a szemöldökét.

– Egyszerűen nem értem, mi baj volt azzal, hogy a lányok ugyanabba az osztályba jártak?

Paula felállt, és szöszöket kezdett leszedegetni a széke támlájáról.

– Drágám, Mrs. Wong bármelyik pillanatban itt lehet – jegyezte meg, és helytelenítő pillantást vetett William csupasz lábára. – Miért nem mész be a dolgozószobába, ha lustálkodni akarsz?

– Tehát csináljuk ezt a mandarinügyet – morgott William, ügyet sem vetve a feleségére. – Mandarin!

Paula lehalkította a hangját.

– Nem vagyok biztos, hogy Amelia elég érett hozzá, de Caseynek olyan érzéke van a nyelvekhez, hogy arra gondoltam, minél előbb kezdjük, annál jobb.

– Én azt kérdem, kell-e egyáltalán ezzel foglalkozniuk – bosszankodott William. – Már az Etonból kapott házi feladat mennyisége is épp elég megterhelő.

Paula felháborodottan tágra nyitotta a szemét.

– Azt mondod, hogy nem akarod kipróbálni, mit bírnak a gyerekeid?

– Paula, én azt mondom, hogy a lányok hatévesek. Az asszony elfordította a tekintetét, dühösen, amiért a férje megkérdőjelezi a nevelését. Már az is kompromisszum volt, hogy a lányok Eton Manorba jártak. William valamilyen oknál fogva a fejébe vette, hogy a lányok boldogabbak lennének egy Waldorf-iskolában. Na de a z hogyan juttatná be őket egy előkelő egyetemre, ha fával játszadoznának és takarókat kötögetnének tizenöt éves korukig? Néha képtelen volt megérteni a férjét. Mi köze van a boldogságnak az oktatáshoz? Oké, imádta Ameliát, minden hibája ellenére, és érezte, hogy a lánya egy nap majd modell lesz, és jól megy férjhez. De Casey, benne megvolt a lehetőség, hogy briliáns eredményt érjen el. Csupán Ivánka Trumpra kell nézni. Modell, társasági nő, és indításképpen Wharton Business School diplomás. Csak észreveszi William a párhuzamokat a maga családjában? Brooke, természetesen, gyönyörű. Az emberek hízelegnek neki a lélegzetelállító őzsutaszemű külseje miatt, de mégis Liznek sikerült csendesebb, őszintébb tekintélyt kivívnia a komoly médiapiacon. Elég, ha néhány másodpercig beszélsz Lizzel, máris észreveszed borotvaéles intelligenciáját, a könyvek, az irodalom, a borok területén szerzett jártasságát. Természetesen az ideális, ha egyszerre vagy okos és szép, és Caseyben ott rejtőzik az ígéret. Egy nap talán még az Asgill Cosmetics céget is átveheti, kihozhat belőle valamit, aztán beházasodhat a legmagasabb – esetleg királyi – körökbe. Miért is ne, amikor Paula a lehetetlent is megteszi, hogy megadja neki az ehhez szükséges eszközöket? Egy másodpercre elfogta a bosszúság, hogy nem értékelik az erőfeszítéseit. Eltérően a társasági köreikben forgó legtöbb anyától, Paula időt szánt a gyerekeire. Csak egy dadája volt a két kislányra. Úszóleckékre, balettra és művészeti oktatásra a Kilencvenkettedik utcai Y kultúrközpontba maga hordta őket. Mrs. Fortescue, a Juilliard Intézetben végzett zongoratanárnő házhoz jött, ahol Paula felügyelte az órákat, és amikor nem volt Pilates-foglalkozása a személyi edzőjével, ő vitte a gyerekeket iskolába. Egyszer, amikor Louise-t, a gyereklányukat zokogva találta a konyhában valami fiú miatt, leült vele, és Louise azt mondta neki, hogy ő a leggondosabb anya az egész Upper East Side-on.

William, mintha olvasna a gondolataiban, felállt, odament a feleségéhez, és átölelte hatalmas karjával.

– Tudom, milyen sokat teszel a családért, a lányokért – engesztelte. – Csak nem hiszem, hogy ekkora erőbedobással kellene próbálkoznunk. Mit számít, ha Amelia nem beszéli folyékonyan a mandarint tízéves korára? Mit számít, ha nem lesz belőle tudós?

– Csak a legjobbat akarom nekik.

Paula lepillantott a dohányzóasztalra, az ikrek fényképére. Gyönyörű volt. Karácsonykor készítette egy fotós, aki a Vogue Bambinmek dolgozott. Tényleg a legjobbat akarta, mindig csak rájuk gondolt. William érezte benne a feszültséget, és még jobban magához szorította. Paula abban a pillanatban felfogta, hogy a férje megérti, és ettől szinte reszketni kezdett. Soha nem mondta el Williamnek a teljes igazságot a múltjáról. William soha nem fogja megtudni, hogyan fogta be a fülét a tízéves Paula éjjel az ágyában, hogy ne hallja, ahogy az anyja a bárban fölszedett férfiakkal szeretkezik, és később… nos, megpróbálta ezt teljesen kitörölni az életéből. William azért eleget tudott. Tudta, hogy a felesége a gyerekkorát egy lakókocsiban töltötte egy parkolóban. Tudta, hogyan halt meg az anyja sclerosis multiplexben, amikor Paula alig volt tizenkilenc éves, és hogyan lett a lány modell, hogy megtalálja a szegénységből kivezető utat. Mindezzel tisztában volt, és ennek ellenére szerette a feleségét, nem kevésbé, talán még jobban. Ez volt az egyik oka annak, hogy Paula soha nem hagyta el, nem próbált érdekházasságokkal följebb kapaszkodni a társadalmi ranglétrán. Mély lélegzetet vett, és befészkelte magát a férje karjába, beszívta az inge ropogós illatát, és arra gondolt, hogy a maga módján ő is szereti Williamet.

– Figyelj. El kell mondjak neked valamit – szólalt meg végül William.

Paula kibontakozott az ölelésből, és idegesen felnézett rá. –Mit?

– Bejelentkeztem dr. Flascóhoz. E pillanatban ő a legjobb meddőségspecialista Amerikában.

– Ó, William, nincs szükségünk meddőségspecialistára – tiltakozott az asszony határozottan.

– Szívem, majdnem tizennyolc hónapja próbálkozunk, és semmi eredmény.

Paula elfordította a tekintetét.

– Nem próbálkoztunk olyan komolyan.

– Hát ez nem azért volt, mintha én nem próbálkoztam volna – mondta William nevetve.

Az asszony újra rápillantott, azon tűnődve, vajon célzás rejlik-e a szavaiban, vajon közölni akarja-e vele, hogy tudja, mi a helyzet. De nem, ez nem volna William stílusa, bár ha a férje úgy döntene, hogy joga van panaszra, Paula igazán nem hibáztathatná; a szexuális életük szinte semmivé zsugorodott, és amikor mégis szeretkeztek, Paula, mondhatni, nem volt túl lelkes. Nem akarta bátorítani a férjét. Természetesen a hormoninjekciói miatt nem sok esélye volt, hogy teherbe esik, de a doktor figyelmeztette, hogy tizennyolc hónapnál tovább nem kaphatja őket – és ez az időszak a végéhez közeledett. Mit fog csinálni azután? Mély lélegzetet vett, hogy összeszedje magát.

– Időről időre lefolytatjuk ezt a beszélgetést, drágám.

Szerettem volna, ha távolság van az ikrek és a következő gyerek közt.

– Az ikrek hatévesek, Paula. Azt akarod, hogy elkezdjék az egyetemet, mielőtt újra próbálkozunk?

Az asszony rávillantotta a szemét.

– Ne erőltesd, William.

A mosoly lehervadt a férfi arcáról, és Paulába belemart a lelkiismeret. Szegény flótás nem ismeri a teljes igazságot, hogyan is ismerhetné?

– Neked könnyű – folytatta az asszony csendesen. –Neked nem kell átesned a terhességen, a kilenc hónap aggodalmán, rémülten, hogy valami baj történik, aggódva, amikor rúgnak, aggódva, amikor nem. És ez még csak rosszabbá válik, amikor megszületnek.

– De szívem – kezdte William, de Paula közbevágott, felkapta a fényképet az asztalról, és a férje orra alá dugta.

– Nézd meg őket! Az ikrek gyönyörűek, drágák; két csodálatos lányunk van. Az ember annyi rémtörténetet hall. Születési rendellenességekről. Mi van, ha valami szörnyűség történik…

Még a gondolattól is rosszul lett. Tudta, hogy a kelleténél jobban reszket a lányokért, és az aggodalmai az idegbajjal határosak. Hányszor osont be a gyerekszobába, amikor kicsik voltak, hogy megnézze, lélegeznek-e, tette az ujjait a nózijuk alá, hogy érezze a megnyugtató meleg lélegzetüket?

Nem akart újra keresztülmenni ezen. Képtelen volt.

– Drágám, tudom, hogy csak a jó anya beszél belőled, de egy kicsit túldrámázod a dolgot.

William benyúlt a zakója zsebébe, kihúzott egy borítékot, és kettőjük közé dobta az asztalra.

– Mi az? – kérdezte Paula.

– Egy hétvége a The Pointban. Ez a hétvége.

Az asszony halványan elmosolyodott. A gyönyörű nyaralóhely az Adirondack-hegységben, Amerika egyik legexkluzívabb hotelja, ahová William az első közös víkendjükön vitte. Elmosolyodott, hogyan csavarta a férfit az ujjai köré: tökéletesen játszotta a szerepét, bevetette a nők arzenáljában fellelhető összes trükköt. Nem válaszolt a telefonhívásaira, illékonnyá vált, amikor randevút kellett volna megbeszélniük, nem feküdt le vele az első három hónapban. William nem volt bonyolult férfi, de férfi volt, és Paula tudta, hogy imádja a vadászatot.

– Elintéztem, hogy a lányok az anyámnál lehessenek – mondta William lágy mosollyal. – Persze, Louise is velük megy.

Paula közelebb bújt a férjéhez, és könnyedén arcon csókolta.

– Köszönöm, drágám, csodálatos lesz – suttogta, és közben arra gondolt – nem, megesküdött –, hogy nincs az a kincs, amiért ő még egyszer terhes lesz, bármennyi minikiruccanást szervez is William. Ha a javasolt időn túl is kapnia kell a fogamzásgátló injekciókat, hát úgy legyen. Kerüljön bármibe, soha nem történik meg vele újra. Soha.

19.

Reggel fél kilenckor Tess útban volt egy megbeszélésre Meredith-szel az asszony Keleti Kilencvenharmadik utcai otthonába. A nagy szürke épület nem sokban különbözött a Tess álmaiban elképzelt kensingtoni háztól. Egyenruhás szobalány nyitott ajtót, és vezette be egy hatalmas, magas mennyezetű nappaliba. Bár Tess nem ismerte fel a biedermeier bútorokat, meisseni porcelánt vagy Aubusson-szőnyegeket, ahhoz eleget tudott, hogy megállapíthassa: ez az egyik legdrágábban és legízlésesebben berendezett otthon, amelyben valaha megfordult. Meredith frissen és ragyogóan lépett be, szőke haja halványarany vattacukorként keretezte az arcát. Elegáns púderrózsaszín ruhát, szürke gyíkbőr magas sarkú cipőt és hosszú zafír nyakláncot viselt. Talán enyhe túlzás ilyen kora reggel, gondolta Tess, de hát az elegancia kötelez.

– Reggelizett már? – kérdezte Meredith. – Megkérhetem Marlene-t, hogy süssön néhány palacsintát.

Tess feltartotta a kezét.

– Nem, köszönöm, nem kérek.

Két kilót hízott, amióta New Yorkba jött, és most kétségbeesetten próbált megszabadulni tőlük. Hogyan várható el bárkitől, hogy New Yorkban karcsú maradjon, amikor minden sarkon bagelt és perecet árulnak, és minden delicatesse-üzletben hosszú pultok roskadoznak a tésztáktól, pizzáktól és krémes krumplisalátától? És mégis, bárki, akivel találkozik, olyan vékony és jól ápolt. A titok, vélte, a tökéletes önuralom, valami, amiben soha nem jeleskedett, amikor ételről volt szó. Az Asgill-irodában még egyszer sem látta, hogy a lányok néhány postabélyeg nagyságú szusin kívül bármit ettek volna. Az evés New Yorkban nyilván a gyengeség jele.

– Legalább igyon egy kis gyümölcslevet – ajánlotta Meredith, és intett Tessnek, hogy üljön le egy törékenynek látszó krémszínű gobelinszékre. – Marlene épp most préselt ki grapefruitot, citromot és almát. Kifejezetten finom, és kitűnő méregtelenítő.

Tess óvatosan leült, és a szobalány odavitte neki az italát.

– Sean egy bájos ifjú nővel randevúzik Londonban – mondta Meredith, miközben helyet foglalt Tesszel szemben.

– Igazán? És ki az illető?

– Annabelle Calthorpe, valaki, akivel a klinikán ismerkedett meg – válaszolta Meredith, a fia legutóbbi kilengése fölött érzett zavar legkisebb jele nélkül. – Azt hiszem, színésznő, de nagyon jó angol családból származik. Ismeri Williamet és Harryt, a hercegeket.

– Sean mikor ment vissza Londonba?

– Múlt héten.

– Ez remek – mondta Tess. – Semmi pletykát nem hallottam Londonból arról, hogy rehabilitáción lett volna. Úgy látszik, senki nem tud róla.

Meredith bólintott.

– Azt mondtuk a londoni irodának, hogy visszarendeltük New Yorkba néhány hétre. Ha gyanakodtak is az emberek, hozzám nem ért el a híre.

Tess egy pillanatra elgondolkozott.

– Ennek ellenére, azt hiszem, el kéne juttatnunk néhány képet az amerikai és brit sajtónak róla – javasolta. – Talán amikor valami fontos jótékonysági eseményen vesz részt. Tudom, hogy hamarosan lesz egy nagy rendezvény. Átnéztem a fotóügynökségek dossziéit, és Seanról kizárólag éjszakai mulatókban vagy lovaspólón készült képeik vannak. Azt hiszem, most jó alkalom volna, hogy elkezdjünk megszabadulni a playboy-imázstól.

Az idősebb nő mosolygott, és Tess eltűnődött, hogy lehet az arca ennyire ránctalan; vajon hány arcfelvarrást végeztetett, milyen gyakran kapott botoxkezelést, milyen drága krémeket használ? Ez utóbbiak nem Asgill-termékek, Tess ezt biztosra vette.

– Na és hogy tetszik a munka? – kérdezte Meredith némi szünet után.

– Hát elég rumlis – mosolygott Tess.

Beszámolt Meredith-nek az utóbbi idők összes ebédjéről, amelyeket a manhattani médiavilág legnagyobb játékosaival költött el. Rebecca barátnője segítségével, aki az Oracle-nál dolgozott, sikerült mindenkivel találkoznia, a New York Times társasági szerkesztőjétől a Daily News kiadójáig. Meredith főbólintással jelezte az elismerését.

– Ami azt illeti, meglettünk volna a Jeff Daniels-ügy nélkül – tette hozzá. – De azt hiszem, maga jól kezelte.

– Patty is szenzációs volt – szerénykedett Tess.

– Egyébként minden rendben? – kérdezte Meredith. – Úgy tűnik, nyugaton a helyzet változatlan.

Tess megpróbálta elrejteni a csalódottságát. Ezt érezte a munkájában a legnagyobb problémának: mennél jobban végezte, annál kevésbé látszott, hogy egyáltalán csinál valamit. Olyan volt, mint a bűvész, akinek el kell tüntetnie a nyulakat, mielőtt bárkinek eszébe jutna, hogy belekukkantson a kalapba.

– Azért adódott egy kisebb helyzet Lizzel – fogott bele Tess tétován.

Tudta, hogy Meredith-nek nem tetszene a tény, hogy kihagyták az eseményekből, ugyanakkor ott visítozott egy hang a lelkében: Mondd el neki, milyen szuper vagy!

– Egy helyzet? – kapta fel a fejét Meredith.

– Csak egy egyéjszakás kaland. Az érintett férfi fenyegetőzött, hogy kitálal a sajtónak.

Meredith csilingelő kacajt hallatott.

– Aligha Watergate-ügy, drágám.

Tess beleharapott a nyelvébe. Bármennyire szeretett volna beszámolni Meredith-nek a Larryt, Lizt és Russt érintő briliáns húzásáról, tudta, hogy bölcsebb, ha takarékoskodik az igazsággal. Nehéz helyzetbe került; Meredith volt a főnöke, Liznek viszont teljes titoktartást fogadott a Russ Ford-epizóddal kapcsolatban. Biztosra vette, hogy fordított helyzetben Liz egy szempillantás alatt megszegne egy ilyen úri megállapodást, de tudta, hogy egyelőre a legjobb, ha Liz Asgillt a maga oldalán tartja.

– Minden megoldódott? – kérdezte Meredith a méregtelenítő gyümölcslevét szopogatva.

Tess bólintott.

– És mennyibe került ez nekünk?

– Épp ez a jó hír. Megmozgattam néhány követ; nem került semmibe.

– Remek. Bár azt hittem, Elizabeth okosabb ennél.

Meredith várakozásteljesen nézett Tessre. Végül is ő kérte a találkozót.

– Nos, mit tehetek még magáért?

Tess megacélozta a lelkét. Az elmúlt néhány héten rettenetesen egyedül érezte magát. Az Asgill-ivadékok életének és szerelmének navigálása nehezebbnek bizonyult, mint képzelte. Az elmúlt hónapban csupán William Asgillnek sikerült megmenekülnie a kellemetlenségektől – és ki tudja, milyen problémák leskelődnek az alatt a bizonyos szikla alatt? Tess találkozott William-mel és a feleségével, Paulával, és az ösztöne azt súgta, hogy baj érlelődik arrafelé. Bármennyire élvezte is az új állását, teljességgel hiányzott belőle a Globe irodáinak akolmelege, és Tess úgy érezte, óriási szüksége van valakire, aki segít a kutatásaiban, és teszteli a gondolatait, amikor belefut valamilyen problémába – ami mára már napi jelenségnek számított. Pattyt túlságosan lefoglalta a jogi munkája ahhoz, hogy sokat beszélgethessenek, és Lucy Cummins, az Asgill Cosmetics kommunikációs igazgatója annyira fenyegetve érezte magát Tesstől, hogy csak e-mailben érintkezett vele.

– Szükségem van tartalék erőre, Meredith. A munka mennyisége sokkal nagyobb, mint vártam, úgyhogy szeretném, ha egy régi kollégám átjönne, hogy segítsen nekünk.

Tess visszatartotta a lélegzetét. Szakmai élete során soha nem tartozott azokhoz, akik segítséget kértek, inkább kitartóan dolgozott, és mindent maga csinált, többnyire azért, mert jobban el tudta végezni a munkát bárki másnál. Ezzel a taktikával azonban volt egy probléma: ha azt mondtad az embereknek, hogy minden rendben, akkor arra a következtetésre jutottak, hogy kézben tartod a dolgokat, és ezért senki nem vette észre a herkulesi erőfeszítéseidet, hogy mindent egymagad intézz. Tess eddig még nem találkozott olyan helyzettel, ahol a dolgok annyira felhalmozódtak és kezelhetetlenné váltak volna, hogy nem tudott egyedül megbirkózni velük, de most nem akart hazardírozni. Meredith arcán alig látszott meglepetés a kérés hallatán. Vagy igaza volt Tessnek, hogy a főnöke diszkrét kozmetikai eljárások szenvedélyes rabja, vagy Meredith-t nem hatotta meg a publicistája nehéz helyzete.

– Ki ez a kolléga? – kérdezte közömbösen.

– Jemma Davies a neve. Az egyik lesifotós barátnőm, nagyon jó, nagyon tapintatos.

Meredith játszani kezdett a nyakában lógó zafírral.

– A tapintatos nem az a szó, amelyet az ilyen emberekkel kapcsolatban használnék – mondta elítélően. –Tess. Tudja, hogy a családom védelme mindennél fontosabb számomra, és azért fizetek magának, hogy védje őket.

Világos volt az üzenet: hat számjegyű fizetést adok magának, hogy krízismenedzselje az Asgilleket. Nem akarok tejelni senki másnak, legkevésbé olyan valakinek, aki gyakorlatilag az ellenségünk. Tess szinte be is látta ezt az érvelést.

– Megértem, ha az a véleménye, hogy mindent tudnom kellene kezelni – kezdte a győzködést. – De ez a munka óriási mennyiségű futkosással jár. Az elmúlt néhány hétben az ön négy gyereke közül három esetében kellett tüzet oltanom. Ideális helyzetben velük kellene lennem, hogy mindegyiküket elláthassam tanáccsal, és segíthessek nekik, de akkor ki menedzseli a sajtót, végez kutatásokat az esetleg bekövetkező problémákról, és kezeli a váratlan vészhelyzeteket? Erre nem marad időm. Nem tudok mindenütt egyszerre ott lenni, Meredith.

Tess nagyot nyelt. Ha így folytatja, kibeszéli magát az állásából.

– De Tess, teljesen szabadon használhatja a családi ügyvédünket és a vállalati kommunikációs igazgatónkat. Azt akár meg is tudnám érteni, ha egy egyszerű asszisztenst kérne, de változatlanul nem látom be, mi szükségünk van egy paparazzóra. Nem éppen tőlük akarjuk megvédeni magunkat?

– Hírességek állandóan használnak paparazzókat a saját céljaikra – érvelt Tess. – A teleobjektívvel felvett képek jó része, amelyeket a pletykamagazinokban lát, valójában celebek által megrendelt hamisítvány. Ahelyett, hogy egy gazember paparazzó előnytelen képeket készítene róluk, egy barátságos lesifotóssal dolgoztatnak, hogy olyan felvételeket kapjanak, amelyek a legelőnyösebb színben tüntetik fel őket, és további lökést adnak a karrierjüknek – és a lapok boldogok, mert a fotók tiszták és jól szerkesztettek.

– De nem állapodhatnánk meg egyszerűen egy fényképésszel, hogy ilyen beállításokat készítsen?

Tess a fejét rázta.

– Az embereknek el kell hinniük, hogy ezek a fotók igaziak, és nem engedhetjük meg magunknak, hogy bárki kiszivárogtassa a történetet. Ez a fotós, akit javasolok, rendkívül megbízható. És a munka másik oldalában is kiváló – nyitva tartja a fülét az újságok és magazinok felé, és figyel a többi paparazzóra; kideríti, ki mit tud, és visszajuttatja hozzánk az információt, mielőtt az ártalmassá válna a családra nézve.

Meredith átgondolta a dolgot.

– Brooke-nak nem fog tetszeni – jutott végül a következtetésre.

Tess mosolygott.

– Brooke-nak egyelőre nem kell tudnia róla.

Jemma egyszer elmesélte neki, hogy gyakran lépett kapcsolatba valamilyen híresség menedzserével vagy PR-jával; néha a sztár nem is sejtette, hogy követik, holott a menedzsere folyamatosan információval látta el Jemmát a sztár tartózkodási helyéről.

Ránc jelent meg Meredith két szemöldöke közt.

– Ennek semmi köze nem lesz Billingtonékhoz?

– Először is, védjük Davidet és Brooke-ot. Másodszor, David minden porcikájában pontosan olyan médiatudatos, mint mi vagyunk. Minden egyes pozitív sajtómegjelenés egy lépéssel közelebb viszi a Kongresszushoz. Mindössze arról beszélek, hogy olyankor kapják le őket, amikor ingyenkonyhákat vagy könyvtárakat látogatnak meg, vagy kéz a kézben andalognak a Central Parkban. Úgy kell láttatni őket, mint két szerelmes fiatalt, és nem úgy, mint két arrogáns gazdag kölyköt, akinek semmi kapcsolata a választókkal. Lehet, hogy David népszerű, de akkor is republikánus. Egy ilyen liberális városban, mint New York, minden segítségre szüksége lehet, amit csak megkaphat.

Meredith elgondolkozva mosolygott.

– Tudja, sokan vannak, akik azt gondolják, hogy Brooke-ból jelkép válhat.

– Pontosan – értett egyet Tess. – De ez nem jön magától, Meredith. Brooke természeténél fogva rendkívül tartózkodó. Olyan képekre van szükségünk róla, amikor a megfelelő emberekkel a megfelelő partikra megy.

Tess visszagondolt előző napi találkozására Brooke-kal. Végigfutottak a lány heti programjain, és az egyetlen dolog, amely Brooke tervei közt szerepelt, a Jelmeztervező Intézet gálája volt. Olyan nő létére, akiből esetleg amerikai jelkép válhat, túlságosan is a háttérbe húzódik.

– Tudja, jó megérzésem volt magával kapcsolatban, Tess – mosolygott Meredith. – Tulajdonképpen attól a pillanattól kezdve, hogy találkoztunk. Céltudatosan lépkedett; sok mindent elárul valakiről az, ahogyan jár. – Az órájára pillantott. – A lánynak a West Village-i lakásban kell laknia.

– Milyen lánynak? – kérdezte Tess gyorsan, mert a gondolatai még mindig a járása körül forogtak.

– Ennek a paparazzónak. Jemma?

– Tehát jöhet?

– Igen, természetesen. Beszéljen Leonarddal a honoráriumról és Pattyvel a szerződésekről. Azt akarom, hogy bombabiztosak legyenek: ragaszkodom hozzá, hogy a miénk legyen minden fotó joga, amelyet Brooke-ról és Davidről készít.

Tess felállt, és összeszedte a táskáját.

– Köszönöm, Meredith – mondta hivatalos hangon.

– Nincs mit – hárította el az asszony, és kecses léptekkel az ajtó felé kísérte a lányt. – És Tess? Örülök ennek a beszélgetésnek.

Hát még én, gondolta Tess, és megpróbált izgalmában nem belebokszolni a levegőbe. Hát még én.

20.

Reggel negyed nyolckor Brooke már félig túl volt a futáspenzumán. A szokásosnál kicsit korábban indult el, miután David, akinek ki kellett érnie a repülőtérre, hajnali ötkor felkeltette. Keresztezte az East Meadow-t, körbefutott a víztározó melletti pályán, és most a Strawberry Fields félé tartott, erős, de egyenletes lihegéssel. Jól érezte magát. Már az esküvője bejelentése előtt is igyekezett tartani a formáját, és próbált a kétnaponkénti futás rendszeréhez ragaszkodni. Ez jelentette számára az időt, amikor magával törődhetett, az időt, amikor kizárhatta a világot, és az időt, amikor mélyen behúzott baseballsapkájában, régi joggingnadrágjában és színezett sárga, az egész arcát eltakaró biciklis szemüvegében névtelen maradhatott. Ez a külső senki mércéjével nem illett a legjobban öltözöttek listájára, de elég volt ahhoz, hogy az emberek ne ismerjék fel, és, ennél az egyetlen oknál fogva, Brooke-nak ez volt az egyik kedvenc öltözéke a ruhásszekrényében.

Lepillantott az órájára, de közben nem törte meg a léptei ütemét, és arra gondolt, hogy még húsz perc, mire visszafut a parkon keresztül és hazaér, időben ahhoz, hogy lezuhanyozzon, átöltözzön, és találkozzon Vanessa Friedmann-nal egy reggelivel összekötött megbeszélésre a Ritz-Carltonban kilenc órakor. Kopp, kopp, kopp. Viharvert futócipője szinte hipnotikusan dübögött az úton. Letért a főösvényről, leszaladt egy lejtőn, és átfutott egy alagúton. Ahogy kiért a túloldalon, hallotta, hogy súlyos léptek vernek visszhangot az alagút tégláin. A francba? – gondolta –, rám találtak.

– Hé, Brooke! Brooke! Ide!

Továbbrohant, de közben hátranézett a válla fölött, és egy férfit látott, nem kamerával, ahogy várta, hanem DVD-felvevővel. Íme, az új állatfaj egyik képviselője, a lesivideós. Néhány héttel azelőtt Tess Garrett adott neki egy „sajtóelhárító” szabálygyűjteményt, hogy magolja be. Emlékezett, hogy elolvasta a „paparazzók” című pontot, amely valami ilyesmit tanácsolt: „Ha szembekerülsz egy fotóssal, állj meg, és hagyd, hogy egy gyors felvételt készítsen.”

Brooke elképedt.

– Miért könnyíteném meg a dolgukat? – kérdezte utálattal. – Pokollá teszik az életemet!

– Mindenképpen le fognak kapni – válaszolta Tess. – Jobb, ha mosolyogsz.

Na de most ezzel hogyan kellene bánnom? – tépelődött Brooke. Mit kellene tennem, amikor valaki lefilmez?

Nem lévén biztos a protokollban, megszaporázta a lépteit. Úgy okoskodott, hogy csak le tud hagyni egy nehéz kamerát cipelő férfit. Hajtott, amíg elérte a lejtő tetejét, aztán rátért az egyenes útra, a park egyik aszfaltos artériájára, de ahogy átugrott az ösvényen, a lába beleakadt egy ott heverő laza szikladarabba. Oldalra bukdácsolt, kitartotta a karját, hogy felfogja az esést. A csuklója fájdalmasan kitekeredett, és a térde csípett, ahogy végighúzta a kavicson. Úgy érezte, mintha a bokája lángot vetne.

A lesivideós utolérte, megállt, és minden teketória nélkül lefilmezte, ahogy ott feküdt a földön, és levegő után kapkodott.

– Kérem. Hagyjon békén – könyörgött Brooke a lihegések közt. – Megsérültem.

Kétségbeesetten körülnézett, és látta, hogy egy sárga taxi bukkan fel a kanyarban, és felé közeledik. Egyetlen hatalmas erőfeszítéssel felemelkedett a földről, és integetni kezdett. A taxi csikorogva megállt. Brooke alig tudta tartani magát, de odabicegett az autóhoz, mint egy sebzett csikó. A videográfus követte, guggolva ment utána, hogy a kamerát a lány felhorzsolt térdéből csorgó vérre tudja irányítani. Brooke a menekülés kétségbeesett reményében felrántotta a taxi ajtaját, és egy tizedmásodperccel később zuhanást és szilánkokra törő műanyag recsegését hallotta. Megfordult, és azt látta, hogy a férfi a földre roskad és a fejét fogja.

– Ó, a francba! – kiáltott fel a lány. – Ó, istenem, annyira sajnálom.

A férfi, egyik kezével a fejét dörzsölve, sietve felkapta a kameráját, és ismét Brooke-ra irányította a lencséjét.

– Kibaszott kurva! – ordította. – Te kibaszott ringyó!

Brooke csak állt ott mozdulatlanul, a szája tehetetlenül nyílt és csukódott.

– Hé, szálljon már be! – kiabált rá a taxisofőr. Brooke gondolkodás nélkül úgy tett, ahogy mondták neki, és egész testében reszketve belesüppedt a kocsi műbőr ülésébe. Hátrapillantott, és látta, hogy a lesivideós még mindig őt célozza a kamerájával, miközben a kocsi elsüvít.

– Megérdemelte ez az alak, Miss Asgill – mondta a taxisofőr. – Ezek az emberek, felfordul tőlük a gyomrom.

Brooke felnézett. Még mindig meglepődött, hogy vadidegenek felismerik.

– Hová szeretne menni? A kórházba? Szerintem jó volna, ha ezt megnézetné.

Most már Brooke egész lába lüktetett.

– Kórházba? Igen, azt hiszem… nem, várjon csak.

Leállította magát, hirtelen elképzelte, mivel járna, ha felbukkanna a sürgősségi ellátáson. Gyorsan lehúzta a dereka körül viselt pénzes öv cipzárját, és kivett belőle egy vékony mobiltelefont. Mindig vitt magával telefont, amikor futni ment, a kulcsaival, húsz dollárral és egy önvédelmi sprayjel együtt. Végül is ez New York. Legörgette a neveket, és megállt dr. Powellnál, az Asgillek Upper East Side-i családi orvosánál. Már éppen fel akarta hívni, amikor a pillantása a mellette lévő névre esett: „Matthew Palmer”. Egy pillanatig csak ült, és a számra meredt a folyékony kristály kijelzőn. Nem tudta biztosan, miért írta át a számot Matt névjegyéről a telefonjába, de talán minden okkal történik. Ebben a percben egy baleseti sebészre volt szüksége a kórházzal járó balhé nélkül. A számra kattintott, és megnyomta a „hívás” gombot.

Matt lakása egy modern blokkban volt a Nyugati Nyolcvankilencedik utcán, rövid sétára a Riverside Parktól. Az előcsarnok kopárnak és kissé leharcoltnak látszott, a legfeltűnőbb jellegzetessége levélládák hosszú sora volt. Egy régi külvárosi könyvtárra emlékeztette Brooke-ot, ahol Daviddel járt egy Országos Irodalmi Naphoz kapcsolódó esemény részeként. Legalábbis addig emlékeztette, amíg meg nem csúszott egy kicsit a padlócsempén, és meg nem rántotta a lábát, a fájdalomtól levegő után kapkodva. Aztán már nem sok mindenre tudott gondolni.

– Gyere – mondta Matt egyszerűen, és felajánlotta a karját, hogy a lány arra támaszkodjon.

Farmerban és kopott pólóban volt, zordnak és fáradtnak tűnt, de Brooke erősnek érezte a karját az ujjai szorításában.

Némaságba burkolóztak a liftben. Bosszankodik, hogy megzavarták, vagy egyszerűen nincs mit mondania? Bármi volt is a helyzet, Brooke csak a lábfejét szaggató fájdalomra tudott koncentrálni, amely felkúszott már a lábszárán is. A legkisebb nyomástól úgy érezte, mintha az egész lábfejét satu szorítaná.

Matt bevezette a lakásba, ahol a lágy sötétzöldre festett nyílt térben két kanapé, az ablak mellett egy asztal és a fal mentén hosszú könyvespolc állt, teletömve könyvekkel és magazinokkal és mindenféle vicik-vacakkal – volt ott baseball, tolltartó és bumeráng is. Döbbenetes, milyen részleteket képes az ember agya megfigyelni, amikor próbál nem másra koncentrálni, morfondírozott Brooke, miközben Matt odavitte az egyik kanapéhoz, félig-meddig a karjában, és óvatosan levette a futócipőjét. Brooke keményen igyekezett, nehogy felkiáltson.

– Ne lacafacázz, vágd le – mondta erőltetett nevetéssel.

– Csak egy ficam – vigasztalta Matt, miközben komoly arccal lehámozta róla a zoknit, és megvizsgálta a bokáját.

– Csak! – háborgott a lány. – Halálosan fáj.

– Brooke, egy kificamított boka nem halálos fájdalom – szólt rá Matt, de nem utálatosan. – Főleg, ha az ember azt látta, amit én láttam ma a sürgősségi osztályon.

– Hát persze hogy nem – mondta Brooke halkan, kicsit bűnösnek érezve magát.

Nyilván ezért látszik Matt olyan elgyötörtnek. Brooke csak elképzelni tudta, mi mindennel kellett megbirkóznia az elmúlt néhány órában.

Matt felkelt, és átsétált egy másik szobába, aztán visszajött néhány tablettával és egy pohár vízzel.

– Vedd be ezt. Erős, de meglesz a hatása.

– Szakmai tudás. Csodálatos – mosolygott a lány. –Ez a szépsége, ha az embernek van egy orvos barátja.

– Szóval már barátok vagyunk? – kérdezte a férfi mosolyogva.

– A legkevesebb, amit tehetek, hogy megbocsátok neked, különösen, hogy megzavartam a reggelidet.

Fejével az asztal felé intett, ahol egy nagy pizza kínálta magát, még mindig a kartondobozában.

– Még meleg – mondta Matt. – Kérsz belőle?

– Pizzát reggelire?

– Reggelire vagy nagyon késői vacsorára – bólintott a férfi, és fáradtan megdörzsölte az arcát. – Nem tudom biztosan, melyikre. Az időnek már nincs jelentősége egy tizenöt órás ügyelet után.

Lehajolt, finoman felemelte Brooke lábát, aztán egy párnát dugott a sérült bokája alá.

– Hogy jutott eszedbe, hogy engem hívj? – kérdezte fel sem nézve, mialatt kötést tett a lány lehorzsolt térdére.

– Azt mondtad, hogy ha egyszer erre járok… – tréfált Brooke. – De komolyan, a parkban futottam, amikor egy lesifotós üldözőbe vett. Elestem, és puff, kiment a bokám. Azt hittem, eltört.

Matt felemelte a fejét, és elmosolyodott.

– Csak meg vagyok lepve, hogy hozzám jöttél. Nem a személyed mellé rendelt orvosnak kellene ellátnia?

Brooke összehúzta a szemöldökét.

– Matt, nem Anglia királynője vagyok.

– De fogadok, hogy személyzet szolgál ki – mondta a férfi somolyogva.

– Nem… De igen… Olyasféle.

– Sofőröd van?

– Néha. Igazság szerint Davidé, és megkapom, ha éppen nincs dolga.

– Na és szobalányod?

– Igen… – vallotta be Brooke, és kezdte zavarban érezni magát. – Van valaki, aki takarít nálam, de ez nem olyan szokatlan dolog, azt hiszem.

– Személyi edződ?

– Ugyan már, ez New York – vigyorgott a lány összerezzenve.

Matt nevetett, és átnyúlt egy szelet pizzáért. Háromba hajtotta, mielőtt betömte a szájába. Abban a percben belenyilallt Brooke-ba egy gondolat.

– Ó, a fenébe is, fel kell hívnom a szóvivőmet – mormolta elgondolkozva.

Matt hahotában tört ki, sajtdarabok hullottak az állára. Kissé bosszantotta a lányt, hogy ennyire szórakoztatónak tartja az életstílusát, ennek ellenére tetszett neki, amikor a férfi mosolygott. Matt legtöbbször annyira feszült volt, szinte komor, de amikor mosoly ömlött el az arcán, felderültek a vonásai. Brooke most elfordult tőle, és Tess számát hívta. Tess azonnal válaszolt.

– Baleset történt – mondta Brooke.

– Folytasd.

Gyorsan beszámolt Tessnek a futásról, a videós paparazzóról és az eséséről.

– Amikor beugrottam a taxiba, a fickó még mindig a lábamat próbálta filmezni. Azt hiszem, elcsaptam az ajtóval.

Brooke hallotta, hogy Tess élesen beszívja a levegőt.

– Mennyire sérült meg? – kérdezte.

– Nem annyira, hogy ne folytatta volna a filmezést. És ne kiabált volna trágárságokat rám.

– Ó, Brooke – sóhajtott Tess. Csalódott, nyugtalan csönd következett. – Ez mikor történt?

– Talán negyvenöt perccel ezelőtt? Nézd, megvan a taxisofőr mobilszáma. Ő látta, hogy teljesen véletlenül történt a dolog. Megígérte, hogy elmondja a rendőrségnek, hogy a paparazzó molesztált.

– Ez jó – lágyult meg egy kicsit Tess. – Megsérültél? Hol vagy?

– Egy barátom lakásán. Orvos.

– Melyik barátod? – kérdezte Tess gyanakodva.

Brooke-nak hirtelen a leghatározottabban az az érzése támadt, hogy nem volt túl bölcs dolog idejönnie.

– Matt Palmer – bökte ki gyorsan, abban a reményben, hogy a név nem csenget Tessnél.

– Matthew Palmer? – kiáltott fel Tess olyan hangosan, hogy Brooke kénytelen volt eltartani a telefont a fülétől. – Matthew Palmer, a régi szerelem? Matthew Palmer a Danny Krantz-koholmányból? – Tess már kis híján üvöltött.

Brooke Mattre pillantott, aki elértette a tekintetét, és kiment a szobából.

– Tess, mondtam neked – sziszegte a lány a telefonba. – Matt csak egy barát. De ami fontosabb, baleseti sebész, és tízsaroknyira voltam a lakásától.

Brooke hallotta, hogy Tess mély lélegzetet vesz.

– Ezt majd később megbeszéljük – sóhajtotta. –Addig azonban, azt hiszem, ki kell adnunk egy megelőző közleményt a lesifotós-incidensről.

– Kinek?

– Valamelyik hírügynökségnek. Nem akarom, hogy ez a videós pasas megelőzzön, és elterjesszen egy sztorit, hogy tettlegesen bántalmaztad. Azt hiszem, meglehetősen biztosak lehetünk benne, hogy meg fogja próbálni.

Brooke érezte, hogy pánik fogja el. Addig a pillanatig csak egyetlen dolog érdekelte, a fájós lába.

– De én senkit sem bántalmaztam!

Tess hangja megnyugtatóan kiegyensúlyozott és szakszerű volt.

– Tudom, Brooke, de a lesifotósok pénzt akarnak keresni, és mennél szenzációsabb a sztori, annál jobb. Fogadhatsz, hogy gonosz, indokolatlan támadásként fogja beállítani egy ártatlan bámészkodó ellen, aki véletlenül arra járt, hogy a mókusokat filmezze. Ezért meg kell előznünk a mi sztorinkkal: hogyan követett és zaklatott egy profi bűnöző, és hogyan szenvedtél sérülést az üldözés alatt. Semmi kétségem, hogy Patty is megfenyegetheti jogi lépésekkel, és remélhetőleg ez így elég lesz, hogy elriasszuk. Ha ez nem jön be, esetleg megvehetjük azokat a fotókat.

– Videós volt.

– Akármi. Nem örülnék, ha leadnák az Extrában! Vagy a Hollywood TV-ben.

Brooke mélyet sóhajtott.

– Köszönöm, Tess.

– Add meg nekem Palmer címét, és odaküldök egy sofőrt, hogy elhozzon. Aztán megbeszélek egy randevút a doktoroddal. Lehet, hogy kell majd valaki, aki elmondja, milyen súlyosan megsérültél.

– Erre biztosan nem lesz szükség – vélte Brooke idegesen.

– Meglátjuk.

Amikor Brooke letette a telefont, észrevette, hogy Matt az ajtóban áll, és őt figyeli.

– Kívülről mindig szebben festenek a dolgok – jegyezte meg csendesen.

Brooke értetlenül nézett rá.

– Az életed – mondta Matt olyan nyíltsággal, hogy a lány kényelmetlenül érezte magát. Meglegyintette a kezét.

– Nehogy már sajnálj.

– Velem beszélsz, Brooke – intette le a férfi. – Biztosan lehangol ez az egész szarság.

A lány ránézett, aztán vállat vont.

– Tudod, az a furcsa a dologban, hogy először élveztem. Oké, nem azt a részt, hogy paparazzók követnek, hanem hogy híres divattervezők táskákat és ruhákat küldözgetnek, hogy minden izgalmas partira meghívást kapok a városban, hogy bármelyik étteremben rendelkezésemre áll egy asztal. Valakinek éreztem magam. Van ennek értelme?

– Azt hiszem. Gyere, hadd kösselek át.

Matt elővett egy guriga gézt, és kihúzott egy ollót a tolltartójából. Gyengéden az ölébe vette Brooke lábát, és elkezdte betekerni az anyaggal.

– Juuuujjj – kiáltott fel újra a lány.

– A ficam csak a bokát körülvevő inakat roncsolja – magyarázta Matt munka közben. – Egy hét múlva már ismét talpra állhatsz, és talán három hét múlva teljesen rendbe is jössz.

Brooke rémülten meredt rá.

– De két hét múlva lesz a Jelmeztervező Intézet gálája. Oda muszáj elmennem.

– Muszáj? – mosolygott a férfi, befejezve a kötözést.

– Hát, talán el akarok menni – vonta meg a vállát Brooke mosolyogva. – Ez az egyetlen dolog, ami mostanában izgalomba hozott.

– Nos, pillanatnyilag nem megy sehová, ifjú hölgy. Az orvos utasítása.

Matt felállt, és odadobta a lánynak a tévé távirányítóját.

– Megyek, szundítok egyet. Nem bánod?

– Nem, nem, természetesen nem, menj csak.

Abban a percben megszólalt Brooke mobilja, és a lány rápillantott a kijelzőre.

– A lovasság? – kérdezte Matt.

– Valami olyasmi.

A férfi segített neki felállni a kanapéról.

– Lejövök veled – mondta fáradtan.

– Nem, jobb, ha egyedül megyek.

– Ebben az esetben várj itt.

Brooke odasántikált Matt hálószobaajtajához, ahol a férfi a szekrényében kotorászott nagy robajjal.

– Fogadok, hogy ez sok akciót látott – nevetett a lány, amikor Matt átnyújtotta neki, amit keresett.

– A hokibot vagy a hálószobám? – kérdezte a férfi. Brooke elpirult, a hóna alá dugta a hokibotot, és feltette a biciklis szemüvegét.

– Hát ez meg mi az ördög?! – kiáltott fel Matt.

– Az álruhám – mondta a lány, és bár fájt a lába, megpróbálta minél játékosabban felhúzni a szemöldökét. – Nem akarom, hogy felismerjenek, amikor reggel nyolckor elhagyom egy férfi lakását, még ha csak rólad van is szó.

– Csak rólam – vakkantott Matt. – Jól tennéd, ha nem felejtenéd el, kié az a hokibot, Asgill.

– Figyelj, Matt, nagyszerű voltál. Nem tudom, hogyan köszönjem meg.

– Talán egy sörrel, amikor újra talpra állsz, bicebóca.

– Kapsz egy óriáspezsgőt, ha a hétvégére ismét felhúzhatom a Manolómat.

– Netán ez azt is jelenti, hogy engedélyezed az asszisztensednek a hívásaim bekapcsolását?

– Oké, nyújts ide egy tollat meg papírt. – Brooke lefirkantotta a számát. – Nem adhatod oda az Oracle-beli barátaidnak, oké?

– Pfuj. Milyen cinikus.

– Talán… – mosolygott a lány, és meglengette a hokibotot. – Továbbra is rajtad a szemem, Palmer.

Miközben kibicegett a lifthez, rádöbbent, hogy várja azt a pezsgős találkozást.

21.

Liz nem tudta elhinni, hogy újra a pszichológusnál ül. És ami még lényegesebb, nem tudta elhinni, hogy az a felkapaszkodott szóvivő, Tess kényszerítette rá, hogy elmenjen. A lány azzal fenyegette, hogy ha nem kér időpontot, elmondja Meredith-nek a Russ Ford-fiaskó részleteit. Fészkelődött a székében a pszichológus várószobájában, és igyekezett lecsillapodni. Mély légzés, nem ezt mondta neki a legutóbbi fejzsugorító? Lehunyta a szemét, és megpróbált hűvös, nedves fűre vagy egy magányos tengerpartra vagy ilyesmire gondolni. Nem mintha korábban nem járt volna még terapeutánál. Volt egy hat hónapos időszak az apja halála után, és egy másik kezelés az iskola utolsó évében, amikor akkora erőbedobással hajtott a tökéletes vizsgajegyekre, hogy hét kilót fogyott. Liz felhorkant. Máig nem érti, mi volt abban rossz.

Na de mindegy, most már itt volt, és megbékélt a gondolattól, hogy ez az orvos tulajdonképpen hasznos lehet a számára, még akkor is, ha nem sikerül megszabadítania minden pszichikai problémájától vagy lelki ideges rángásától. Dr. Dana Shapirót tartották pillanatnyilag a pszichológusnak. Liz éveken át hallotta, hogy a társasága fontosabb tagjai ezt a nevet suttogják. A doktort az emberi kapcsolatok problémáinak szakértőjeként ismerték, és azt rebesgették róla, hogy számos előkelő sztárt kezelt szexmániával. Sosem árt, ha az ember hasznos kapcsolatokra tesz szert, gondolta Liz.

– Elizabeth? Dana Shapiro vagyok. Kérem, jöjjön be.

A doktor aprócska nő volt, aranykeretes szemüveget viselt, acélszürke haja sisakként simult a fejére. Bevezette páciensét egy faburkolatos irodába, amely az egyik princetoni professzor dolgozószobájára emlékeztette Lizt. Liz egy szilvakék bőrkanapéra, Dana pedig egy piros, gombokkal tűzött székre ült le vele szemben.

– Lazuljon csak el – biztatta Dana. – Meséljen magáról.

Liz némán átkozta Tess Garrettet, amiért ilyen helyzetbe hozta. Ám ha már itt volt, eltökélte, hogy ugyanúgy fogja kezelni Dana Shapirót, ahogyan mindent kezelt: érdeklődő szakértelemmel.

– Nos, doktor…

– Dana, kérem.

– Oké, Dana. Az ok, amiért itt vagyok: szeretem a szexet – kezdte Liz Shapiro szemébe nézve. – Személy szerint én nem hiszem, hogy ez probléma, de egy barátnőm azt akarta, hogy beszéljek valakivel róla.

– Természetesen igaza van – értett egyet Dana. – A szex élvezete nem probléma; sok vonatkozásban kifejezetten fontos. De valami a maga viselkedésében nyilván aggodalomra késztette a barátnőjét.

Liz vállat vont.

– Az egyéjszakás kalandokat élvezem. Hetente egykét alkalommal élek szexuális életet.

Dana háztetőt formált az ujjaiból az arca előtt.

– És kik ezek a férfiak? Feltételezem, hogy férfiakról van szó.

Liz bólintott.

– Általában bárokban ismerkedem meg velük. Alkalomszerűen az interneten.

– Tehát a névtelen szexet élvezi?

– Jobban szeretem a „bonyodalommentes szex” kifejezést használni – mondta Liz tömören. – Nagyon elfoglalt dolgozó nő vagyok. Én vezetem a legjobb wellness szalont a városban, és nincs időm kapcsolatokra. Egészséges szexuális vágy fűt, és megtaláltam, hogyan vezethetem le. Ha férfi volnék, vállon veregetnének, de mivel nő vagyok, nimfomániásnak tartanak.

Liz világéletében élvezte a szexet. Mindig élvezte azokat a dolgokat, amelyekben jeleskedett: a teniszt, az iskolai tanulmányokat, az üzletet. Azóta volt szexuálisan aktív, amióta a parklandi úszómedencét tisztító szépfiú elvette a szüzességét, tizenhét éves korában. Három évvel ezelőtt ment hozzá Walterhoz, és addig körülbelül harminc szeretőt tudott összeszámolni, ami, tizenhat évre kivetítve, alig adott ki évente két pasast. Ez talán túlzás? Abnormális? Liz őszintén nem tudta a választ; ez olyan téma volt, amelyről senki sem beszélt.

– Nos, egyelőre ne vonjunk le semmilyen következtetést – mondta dr. Shapiro. – De abból, amit leírt nekem, viselkedése a szexfüggőség mellett kockázatfüggőséget is mutat.

Liz nevetett.

– Egyik értelemben sem vagyok függő.

Az orvos egy pillanatig hallgatott.

– Az ilyen természetű szex komoly függőséget okozhat, Elizabeth. Iszik?

– Egy keveset – vont vállat Liz. – Miért kérdi?

– Gyakran több mint egyfajta függőséggel jönnek hozzám az emberek: ital, kábítószer, szerencsejáték.

– Mondtam már, hogy nem vagyok függő – jegyezte meg Liz kissé bosszúsan.

– Oké – mosolygott Dana. – Nos, azt kell kiderítenünk, hogy miért választja ezt a viselkedést. Vissza tud emlékezni, mikor kezdődött?

Liz tekintete a Dana mögött nyíló ablak felé kalandozott. Igazság szerint pontosan meg tudta jelölni azt a bizonyos éjszakát. Három hónappal követte az apja halálát, és az érzései… nem volt éppen depressziós, csak melankolikus. Arra a napra összehívták az Asgill's igazgatótanácsi értekezletét, és azon a napon az anyja Williamet nevezte ki vezérigazgatónak. Este Meredith magánvacsorát adott a 21 Club emeletén, az Orchidea Szalonban. Liz annyira dühös volt, hogy alig nyitotta ki a száját az egész étkezés alatt, és a desszert után azonnal távozott. Walter elutazott a városból üzleti ügyben, úgyhogy nem volt oka, hogy hazamenjen. Egyszerűen csak sétált és sétált, le egyenesen az Ötvenkettedik utcán, míg végül a Hell's Kitchen városrészben találta magát. Jól tudta, mennyire nem tanácsos azokon az utcákon bóklászni késő éjszaka, de fütyült rá. Szüksége volt egy pohár italra. Kinézett magának egy bárt, és szinte azonnal rászállt egy jóképű zenész. Az este, amely szörnyűségesen, gyűlöletesen kezdődött, egy pillanat alatt a kaland és a lehetőség lélegzetelállító, feltérképezetlen éjszakájává vált. A férfi egy lift nélküli házban lakott egysaroknyira onnan, és Liz minden dühét és csalódottságát élete legfantasztikusabb szexében vezette le.

– Tehát az első alkalmi közösülés bosszúállás volt? – kérdezte dr. Shapiro. – Úgy gondolja, hogy magának és nem a bátyjának kellett volna megkapnia azt az állást.

Liz a szemöldökét ráncolta, és hallgatott.

– Mennyi idő telt el a második ilyen természetű szexuális találkozásig?

– Két hónapos házas voltam. A kapcsolatom a férjemmel gyengélkedett; mindketten túl keményen dolgoztunk. Elhanyagoltuk a szexet.

Hát ez enyhe kifejezés, gondolta Liz, befelé mosolyogva. Soha nem vonzódott igazán Walterhoz, és, ma már bevallhatja, soha nem is szerette igazán; de látott benne valamit, olyan éles üzleti elmét, mint a magáé, olyan munkamorált, amely versenyre kelt az övével. Sok tekintetben illettek egymáshoz, ám a hálószobában biztosan nem.

– Nevezheti a viselkedésemet kockázatosnak vagy függőnek, doktor – jelentette ki Liz. – De számomra ez nagyon megfontolt módja egy szükséglet kielégítésének.

– És az érzelmi szükségleteit is kielégíti?

Liznek egy pillanatra eszébe jutott a nap, amikor végül elvált Waltertól. Egyik éjszaka a férje egyszerűen nem jött haza. Az emlék, ahogy hajnalban felébredt, és a fény, átküzdve magát a függöny résén, megvilágította az üres helyet mellette az ágyban – nos, ez az emlék máig gyötrelmet okozott. Addigra már annyira eltávolodtak Walterral egymástól, hogy a dolog nem jelentett meglepetést, de a fájdalom, amit érzett… az igazi meglepetésként érte. És ez csak rosszabb lett, amikor a férje közölte, hogy összeköltözik a szálloda egyik alacsony beosztású vezetőjével. Igaz, hogy Liz megbántottsága gyorsan dühvé változott, amikor Walter rögtön a sebtében lebonyolított válásukat követően bejelentette, hogy feleségül veszi azt a ribancot. A nő egy Dartmouthban végzett szőkeség volt, aki azonnal feladta a karrierjét, és teljesen annak szentelte magát, hogy minél kényelmesebbé tegye Walter életét, és minél több bébit préseljen ki magából. Liz dühe döbbenetté és borzadássá változott. Hogy lehet egy ilyen nőt tisztelni? Ő egyáltalán nem vágyott rá, hogy az életét valaki másnak áldozza, hogy gyerekei legyenek. Egyedül jössz a világra, és egyedül hagyod is el. Érzelmi szükségletek? Hová juttatnak téged? Látta, hogy dr. Shapiro erősen figyeli.

– Bocsásson meg, Dana, de az én főszakom a gazdaság volt, nem a pszichológia. Úgy kell értenem, hogy maga szerint engem elutasított a halott apám, elutasított az anyám, aztán ejtett a férjem, így hát neki kell indulnom, hogy szexre leljek, amivel betölthetem az űrt? Ezt gondolja? Hogy én a szexet a szeretettel azonosítom? Hogy a szex a módszerem az életemből hiányzó érzelmi támasz pótlására?

Dr. Shapiro felszegte a fejét.

– Maga mit gondol, Elizabeth?

– Én azt gondolom, hogy ez egy nagy rakás lószar, Dana.

– Nos, azt hiszem, sok mindent elértünk ma – mondta dr. Shapiro, majd felállt, és lesimította a szoknyáját. – Gondoljuk át mindketten, amit megbeszéltünk, és találkozzunk itt egy hét múlva?

Liz becsukta maga mögött az ajtót. „Sok mindent elértünk ma”, gúnyolódott. Pontosan mit ért el ez az egész? Csak a drága idejét és a pénzét pocsékolta. De legalább teljesítette a Tess Garrett iránti kötelességét. Most már szabad – és ez azt jelenti, hogy esze ágában sincs újra visszamenni Dana Shapiróhoz. Más tervei vannak.

A telefonvonal Damaszkuszból halk volt és recsegett.

– Szia, hogy vagy?

Brooke leállította a Szex és New York DVD-jét, amelyet az ágyból nézett, boldogan, hogy David hangját hallja, bár az annyira távolinak és bádogszerűnek tűnt, hogy akár egy idegennel is beszélhetett volna.

– Szia. Hát megérkeztél.

David majdnem huszonnégy órával azelőtt repült el Szíriába, hogy riportot készítsen az ország Közel-Keleten betöltött fontos politikai szerepéről.

– Épp hogy. Pokoli utazás volt.

– Aludj egy kicsit. Jobban fogod érezni magad.

– Aludni, hát az jó volna. Majdnem hajnali hat óra van itt. Egész nap megbeszélések és filmezés várnak rám. És te hogy vagy? Hogy megy a munka? Nem találkoztál azzal az ügynökkel?

– Mindent lemondtam. Még a munkahelyemre sem jutottam el.

– Tényleg? Miért nem?

– Csak egy kis baleset.

– Baleset? Brooke, mi történt?

– Elmentem futni. Egy lesifotós követett, és elestem, és kificamítottam a bokámat.

Brooke megpróbálta a lehető legközömbösebb hangon előadni a történetet, de hallatszott, hogy David aggódik.

– A francba, bébi. Jól vagy?

Brooke lenézett feldagadt, lilában játszó lábára, amelyet egy párnán egyensúlyozott.

– Semmilyen igazán hatásos fájdalomcsillapító nem segít.

Halk, határozott horkantást hallott a telefonban.

– Biztonsági őröket kell állítanunk melléd.

Brooke fészkelődni kezdett a gondolatra, hogy ruhásszekrény nagyságú férfiak vegyék közre, Paris Hilton stílusában, és felnyögött.

– Ugyan, David, semmi szükség erre.

– Szívem, szerintem nagyon is szükség van rá.

A televízió képe kimerevedett a fedetlen mellű Samanthán. Brooke megragadta a távirányítót, és kikapcsolta a készüléket.

– Nem akarok testőrt. Ez számomra egyszerűen nevetséges.

– Bébi, szükséged van rá. Ma egy paparazzó és egy feldagadt boka, holnap lehet… nos, bármi.

Brooke hallotta a rosszallást a vőlegénye hangjában, de eltökélte, hogy állja a sarat. Nem a testőrt mint olyat ellenezte – az utóbbi néhány hónapban többel is találkozott, és nagy részük olyan volt, mint egy sofőr, plusz kung-fu képzettség. Azt utasította el, amit egy testőr képviselt.

– David, abban a másodpercben, amikor testőrt kapok – jelentette ki határozottan –, elismerem, hogy börtönben élek. Nem akarom így élni az életemet.

– Robert nemrégen mesélt nekem egy igazán nagyszerű fickóról, aki eddig már egy sor híres nő mellett dolgozott. Exizraeli hadsereg. Nagyon jó. Nagyon diszkrét.

Egyáltalán odafigyel rá ez a pasas?

– David…

– Tehát a bokád. Rendesen be van kötözve?

Tess Garrett reakciója ellenére Brooke el akarta mondani neki az igazat.

– Igen. Matt Palmer nézte meg. Nem akartam a Cedar Sinaiba menni.

– Matt Palmer kötözte be a bokád – szűrte a szavakat David.

Aztán hosszú szünet következett. Brooke biztosra vette, hogy nem a rossz telefon-összeköttetés hibájából.

– Mit kerestél a Columbia-Presbiteriánus Kórházban?

A lány tétovázott.

– Nem ott voltam. A lakására mentem. Nincs messze attól a helytől, ahol elestem.

– Gondolom, ez így kényelmes volt.

– Ó, David, ne légy ilyen. Matt csupán egy barát. Még az is csak épp hogy.

– Meglehetsz ilyen barátok nélkül.

Brooke érezte, hogy a hátán égnek áll a szőr.

– Meg akarod szabni nekem, hogy kivel barátkozhatom és kivel nem?

– Nem úgy értettem – kapta fel David a hangját.

– Hát hogy értetted?

Hosszú, recsegős szünet következett.

– Mennem kell – szólalt meg a férfi végül. – Egy óra múlva megbeszélésem van a Baath Párt főhadiszállásán.

– Rendben – mondta Brooke halkan. – Menj csak játszadozni.

Aztán haragtól reszkető kézzel letette a telefont.

Néhány másodpercig az előtte álló televízió képernyőjére meredt; a szemét nem tudta élesre állítani, csak formákat és színeket látott. Aztán megmozdult, mintha robotpilótán lenne, lecsúszott az ágyról, és kibicegett a konyhába. A hűtőben semmi izgalmas nem lapult – sárgarépalé, egy üveg Skin Plus bélflóra-stimuláló ital („Belülről kifelé törődj a bőröddel!” – hirdette az üveg), egy articsóka és egy karton tojásfehérje, hogy elkészítse reggelire az omlettet, amelyet a személyi edzője ajánlott, ám ő soha nem sütötte meg. Ahogy odalépett a konyhaszekrényhez, megrebbent a szíve az örömtől, amikor meglátott egy nagy doboz csokoládét a kávédarálója mögé rejtve, amelyet egy marketinges küldött neki néhány héttel azelőtt.

Feltépte az ízléses barna papírt és a narancsvörös szalagokat, kivett egy rózsaszín desszertet a dobozból, a szájába hajította, és csukott szemmel élvezte, ahogy elolvad a nyelvén.

Finom érzés volt. Brooke nem tartotta magát fogyókúrabolondnak, mint a divatőrültek és társasági lányok fele a városban. De az összes ruha, amelyet neki küldtek, bemutatóméret volt, szűk és kíméletlen, és a paparazzók kamerái cseppet sem hízelegtek, még akkor sem, ha csupán egy-két kiló felesleg volt sudár, karcsú alakján. A csokoládéról való lemondás nem tűnt nagy árnak.

Visszament az ágyába, hátradőlt a puha párnákon, és beletúrt a dobozba, hogy egy újabb rózsaszín bonbont találjon. Csintalannak és dacosnak érezte magát, mintha iskolakerülőt játszana, bár nem emlékezett, hogy valaha is ellógott volna az órákról.

Amikor újra megszólalt a telefonja, kísértést érzett, hogy ne vegye fel. Gyűlölte, ha fáséban volt Daviddel, de annyira dühösnek érezte magát a vőlegénye erőszakos viselkedése miatt, hogy egyáltalán nem akart vele beszélni.

Aztán vonakodva mégis beleszólt a készülékbe.

– Hogy van a beteg?

Brooke azonnal felismerte Matt hangját.

– Egy doboz desszert enyhíti a fájdalmát – válaszolta, ahogy hirtelen újra eszébe jutott a lába. – Különösen a gránátalmapezsgős csokit ajánlom.

– Íme, a csokoládé gyógyító ereje. Azt hittem, hogy ti, társasági lányok hozzá sem nyúltok az ilyesmihez.

– Most éppen lázadok – jelentette ki Brooke.

– Ez nem rád vall, kis Miss Tökéletes.

A lány felült, ismét borzolódva.

– Közlöm veled, hogy van bennem egy kifejezetten lázadó vonás.

Matt belekuncogott a telefonba.

– Brooke. Nehogy már Che Guevarának képzeld magad.

– Ez mit akar jelenteni?

– Téged. Mint lázadót. Téged, aki azt hiszi, hogy a második sorban parkolás bűntett.

A lány kihúzta magát.

– Nem hiszem azt.

– Emlékszel az első alkalomra, amikor találkoztunk azon a partin a Prospect Avenue-n? Azt mondtad, hogy másnap visszamentél, és vittél nekik egy zacskó banánt azok helyett, amiket lenyúltam a macskajajod kúrálására.

– Az valaki másnak az étele volt!

– Diákok voltunk!

Mindketten elnevették magukat az emléktől.

– Nos, csupán bejelentkeztem – mondta Matt egy kis szünet után. – Hogy tudjam, jól van-e a bokád. Mennem kell.

– Nekem is – vágta rá Brooke gyorsan. – Van egy szabad éjszakám… Egy szabad hetem, igazság szerint. David nincs itthon, és úgy gondoltam, hogy kihasználom, és belevetem magam a Szex és New York- sorozatba.

– Hová ment?

– Szíriába.

– Nyaralni?

A lány nevetett.

– Nem. Elvállalta, hogy készít egy hat speciális riportból álló sorozatot a Jelentések-adáshoz a CTV-nek. Épp az elnökkel próbál interjút készíteni, mialatt mi itt beszélgetünk.

– Elfoglalt fickó.

– David vagy az elnök?

– Mindkettő, mondhatom.

– Még egyszer köszönöm a ma reggelt. Mámorosan éreztem magam azoktól a fájdalomcsillapítóktól. –Brooke ismét elhallgatott. – Figyelj, mit csinálsz a hétvégén? – kérdezte hirtelen.

– Nem sokat. Nem vagyok bent a kórházban.

– Akkor találjunk ki valamit. Mindig pompás ötleteid voltak a kimenős napokra, amennyire visszaemlékszem.

– Ez nagy kihívás, Asgill. Te alig tudsz járni. És én nem vagyok hajlandó mutatkozni veled, ha viselned kell azt a förtelmes biciklis szemüveget.

Brooke nevetett.

– Rád bízom a lábam – mondta. – És megígérem, nincs több biciklis szemüveg.

22.

– Ez a hely kibaszott csúcs – visított Jemma az örömtől, és közben fel-le ugrált a kis dupla ágyon Tess lakásának vendégszobájában. – Lemehetnénk a Magnólia pékségbe, hogy mignonokat vegyünk? Nem. Century 21! Meghalok néhány új ruháért. Nem, abba a tóra néző étterembe menjünk a Central Parkba.

– A Csónakházba? – kottyantott közbe Tess.

– Ez az. Édes istenem, egyszerűen imádom New Yorkot, te nem?

Tess elmosolyodott, látva, milyen őszinte elragadtatás sugárzik a barátnője arcáról, ahogy körülnéz a West Village-i lakásban. El kellett ismernie, hogy valóban impozáns volt. A keskeny teakonyha az elegáns fehér szerelvényekkel és gránitfelületekkel. Az ékszerdoboz Philippe Starck fürdőszoba, a finom krémszínűre festett nappali az árnyas Perry Streetre néző fehér zsalugátereivel.

– Egyszerűen nem hiszem el, hogy ezt tetted értem – lelkesedett Jemma, és odarohant az ablakhoz, hogy kinézzen.

– Hé, ezt magamért tettem – vigyorgott Tess. –Szükségem van rád.

– És mondd, mennyi ennek a lakásnak a bére?

– Bérmentes.

Jemma csak nevetett.

– Van egy barátnőm, aki kábé egy évvel ezelőtt költözött ide – háromezer dollárt fizet havonta valami odúért Brooklynban. És mi még azt hittük, hogy London kész megkopasztási New York, egész lelkemmel téged várlak! – nevetett, és összecsapta a kezét.

Tess odahozott két bögre teát, és leültek a kanapéra.

– Na és hogy van a Globe?

Jemma vágott egy grimaszt.

– Egyetlen képet sem adtam el nekik, amióta elmentél, még egy ötvenfontos vörös szőnyeges felvételt sem. Gondolom, tudod, hogy harminc embert elbocsátottak?

Tess hallott róla. Az ilyen napokon, mint ez, érezte igazán, hogy helyesen döntött.

– Hát, ami azt illeti, itt sem lesz nászmenet – figyelmeztette a barátnőjét. – Mit szoktak mondani a gazdagokról? Hogy nem olyanok, mint te meg én? Nos, ez igaz is. Tízszer annyi bajt kevernek.

– Sebaj, kezelni tudjuk – biggyesztette a száját Jemma.

Akkora eltökéltség látszott az arcán, hogy Tess elmosolyodott – olyan volt, mintha ütközetbe készülne. Elképesztő, mennyit változott az elmúlt két év alatt, gondolta Tess. Jemma akkor került ki a Wimbledoni Művészeti Akadémiáról, és a divatfotózásban készült karriert csinálni. Először nem voltak közeli viszonyban; igazság szerint Jemma nővére, Cat volt Tess jó barátnője – Jemmát csak akkor látta, amikor beugrott, hogy egy sugárzó hellóval üdvözölje őket koktélpartikon vagy vacsorákon. Akkoriban úgy érezte, hogy Jemma túl sokat fontoskodik és túl nagy feneket kerít a munkájának. Épp nemrégiben kapott állást Párizsban a francia divatfotós, Francois Mitaud másodasszisztenseként, és el volt telve a saját kreativitásától és nagyszerűségétől. Tizenkét hónappal később Jemma felhívta Tesst. Bajban volt, és szüksége volt a segítségére. Egyszer későig dolgozott Mitaud stúdiójában, és a fotográfus megpróbálta elcsábítani, de Jemma nemet mondott. Francois ezt nem volt hajlandó tudomásul venni, és megerőszakolta. Tess másnap felszállt az Eurostarra. Jemma nővére, Cat akkoriban Kanadában dolgozott, és a szüleik sok évvel azelőtt kivándoroltak Új-Zélandra, úgyhogy Tess jelentette Jemma számára a családpótlékot.

Tess rábeszélte Jemmát, hogy menjen el a rendőrségre, de a rendőrök elutasítók és agresszívak voltak, arra célozgattak, hogy aki a divatiparban dolgozik, csak magára vessen. Ugyanaznap Jemma kapott egy telefonhívást Francois-tól, aki megfenyegette, hogy soha nem fog újra munkát kapni a divatiparban. Tess tanácsa ellenére Jemma visszavonta a feljelentését, de a kár már megesett. A divatvilágban elterjedt, hogy Jemma Davies bajkeverő, és a lány teljesen leégve és sebzetten tért vissza Londonba. Tess ránézett a barátnőjére, és szörnyű bűntudat fogta el. Annak ellenére, hogy tudta, Jemma mi mindenen ment keresztül, ő sem rettent vissza attól, hogy kizsákmányolja, és tudta, hogy ezt már nem titkolhatja tovább.

– Figyelj, Jem, tartozom neked egy vallomással – kezdte. – Azóta nyomja a lelkemet, amióta idekerültem. Azok a fotók Sean Asgillről a Vénusz-partin, amelyeket nem használtunk fel. Nem voltam egészen egyenes veled azzal kapcsolatban, hogy miért tűntek el.

Jemma fél oldalra biccentette a fejét.

– Azt hiszem, azt mondtad, hogy jogi gubancról van szó.

– Így van. Valami ilyesmit. De igazság szerint azért állítottam le a sztorit, mert Meredith Asgill megkért rá. Meg akartam kapni ezt az állást, ezért nekik adtam a fotókat.

Jemma a homlokát ráncolta.

– Na és, miért kérsz elnézést? Úgy emlékszem, azt mondtad, hogy azok a fotók technikailag a Globe tulajdonát képezik, nem így volt?

Tess bólintott.

– Hát akkor az újságot vágtad át, nem engem. És jól tetted; a Globe menedzsmentje átvágott téged, amikor nem neked adták a főszerkesztői állást, holott egyértelműen te voltál rá a legalkalmasabb személy. Úgyhogy, azt hiszem, nagyjából mindnyájan kvittek vagyunk.

– Hát ez így igaz is volna, de te nem ismered az egész történetet – mondta Tess. – Asgillék először százezer fontot ajánlottak a fotókért. Én visszautasítottam.

Jemma halkan füttyentett.

– Az rengeteg pénz.

– Tudom, de úgy éreztem, nem volna helyes. Könnyebb volt elfogadnom egy állást náluk, és mindig szerettem volna New Yorkban dolgozni. De rosszul érzem magam, hogy megtagadtam tőled azt a pénzt.

Jemma vállat vont.

– Nem olyan fotó volt, mintha Madonnát kaptam volna le a királynővel az ágyban, nem igaz? Akkor tényleg dühös lettem volna, ha megfújod a képeket! – Hosszú, kutató pillantást vetett a barátnőjére. – Nézd, lehet, hogy tudtam volna egy kis pénzt csinálni, de Tess, nélküled talán egy vacak egyszoba-konyhás lakásban ülnék Camberwellben segélyen. Mindig jó barátnőm voltál, és csak ez számít.

Tess lehunyta a szemét, és érezte, hogy elönti a megkönnyebbülés hulláma. Csak annyit tett Jemmáért, amennyit tudott. A párizsi incidens után rábeszélte a Gl obe fotószerkesztőjét, hogy foglalkoztassák néhány műszakban a képszerkesztőségen. Így ismerkedett meg Jemma a paparazzókkal, és jött rá, hogy milyen sok pénzt keresnek. Még mindig mindenhová magával vitte a fényképezőgépét, és egyik este, amikor karácsonyi ajándékokat vásárolt az Oxford Street környékén, észrevette, hogy csomagokkal megrakott vásárlók kisebb csoportja tülekszik egy kocsi körül. Amikor előrenyomakodott, látta, hogy az autót James Meller rocksztár vezette – elütött valakit, miközben a szerencsétlen átkelt az úton. Jemma tízezer fontért adta el a képeket. Bizonyos értelemben ez volt a legkönnyebben, más értelemben a legnehezebben keresett pénz az életében. Később elmondta Tessnek, mennyire bűnösnek, mennyire mocskosnak érezte magát, hogy lefotózta a jelenetet. De Tess bátorítására nyakába vette az utcákat szabadúszó lesifotósként, és a második kép készítése már könnyebben ment, aztán a harmadik és a negyedik még inkább. Alapszabályokat fektetett le magának – soha nem fog olyan fotót készíteni, amely bárkit sért. Legalábbis bárki olyat, aki nem nyújt kellő támadási felületet. Tess befelé mosolygott; érdekes, milyen gyorsan változnak az ilyen elvek.

– Figyelj, Tess, ne legyenek rossz érzéseid ezzel kapcsolatban – mondta Jemma, és a város sziluettje felé intett. – Nézd, itt vagyok New Yorkban, mi lehet ennél jobb? Azért csinálom ezt a munkát, mert szeretem a zsongást. Talán ez másfajta zsongás, mintha a Vogue- ban látnám a képeimet – tette hozzá fanyar mosollyal. –De akkor is zsongás.

Tess lassan bólintott. Hallotta Jemma történeteit – három hónappal azelőtt leszorították az útról, amikor egy híresség 4x4-esét követte a mopedjén. Az autót vezető testőr szándékosan nekihajtott, és otthagyta Jemmát és a motorját egy elhagyatott füves útszélen, összetörve. Egy másik alkalommal London egyik leghíresebb színésze vágta fejbe egy biciklipumpával. Vannak emberek, akik szerint talán megérdemlik a paparazzók, de senki sem érdemli meg, hogy megöljék vagy megsebesítsék.

Jemma felugrott, odament az ablakhoz, és leplezetlen izgalommal bámult le az utcán cikázó sárga taxikra.

– Hát akkor, gondolod, hogy most már örökre itt maradsz a vendégszobámban? – mosolygott Tess.

– Ha csak egy mód van rá – vigyorgott Jemma. – Na és most megyünk, és kirúgunk a hámból úgy istenigazából?

Matt a következő szombaton reggel fél nyolckor vette fel Brooke-ot. Nevetségesen korainak tűnt, hogy reggelizni menjenek, az ebédről már nem is beszélve, de aztán Brooke-nak eszébe jutott, hogy a barátja baleseti sebész, akinek a napjai és órái nincsenek szinkronban. Olyan lehet ez, mintha valaki állandóan időeltolódástól szenvedne.

Ahogy kisétált az épületből, jobbra-balra pillantgatott. Nem látott egyetlen paparazzót sem, de felkészült minden eshetőségre. Egyszerűen öltözött föl: sötét farmer, a kedvenc Stella McCartney pólója és fehér papucscipő, mert a bokája még nem gyógyult meg teljesen. A haját feltűzte, és egy kötött sapka alá rejtette. A szemét is eltakarta egy széles fekete napszemüveggel; ragyogó napfényes reggel volt, úgyhogy rengeteg ember tette ugyanezt. Előző este majdnem lemondta a kirándulást, nyugtalannak és bűnösnek érezte magát, hogy Mattel találkozik, amikor David külföldön van. De aztán kirángatta magát ebből. Semmi oka nincs a bűntudatra. Matt csupán egy barát, és nem fogja hagyni, hogy David, Tess Garrett vagy a paparazzók diktálják, kivel barátkozhat. Azt várják tőle, hogy minden férfit elkerüljön, úgy élje le az életét, csupán azért, mert menyasszony és híres? Attól, hogy elmegy Mattel, valahogy úgy érezte, mintha újra kezébe venné az élete irányítását.

– Így már jobb – mosolygott Matt a napszemüvegére mutatva, amikor Brooke beszállt mellé az egyik mellékutcában diszkréten elrejtett autójába.

– Gondoltam – vigyorgott a lány. – Inkább Audrey Hepburn, mint Lance Armstrong. De Peggy Guggenheimem is itt van a táskámban – mondta, és elővett egy hatalmas, világos keretes napszemüveget. – De próbálom az álruháimhoz igazítani a szemüvegeimet.

– Á, bizony fárasztó lehet, ha az embert követendő példának tartják az öltözködési stílusa miatt – jegyezte meg a férfi, aztán elfordította a kocsikulcsot, és elindult. – Bár ahová megyünk, ott nem lesz szükséged álruhára.

Brooke gyanakodva nézett rá. Matt ködösített a telefonban az úti céljukat illetően, csak annyit mondott, hogy egyetlen lesifotósnak sem jutna eszébe, hogy odamenjen.

Brooke egy kicsit megremegett az izgalomtól, amikor maguk mögött hagyták a metropolist.

– Meg vagyok lepve, hogy a könyvkiadásban kötöttél ki – jegyezte meg Matt útközben.

– Muris, hogy ezt mondod. Néhány hete meginterjúvoltak a Vogue-ban. Azt kérdezték, miért választottam a gyerekkönyvkiadást.

– És mit mondtál nekik?

– Hogy angol nyelvből szereztem diplomát, és nem hiszem, hogy az ember ezzel túl sok minden mást kezdhetne. Plusz a könyvek, amelyek a legnagyobb hatással voltak az életemre, eredetileg gyerekeknek íródtak: Charlotte hálója, Az ajándékot adó fa, még Tolkien is.

– Jó válasz, de igaz?

A lány mosolygott.

– Az igazság az, hogy belecsöppentem. Miután befejeztem az egyetemet, a barátnőm anyja elhelyezett a Yellow Doornál, hogy ott végezzem el a kötelező gyakorlatot. Nagyrészt azért fogadtam el a lehetőséget, mert kellemes megoldásnak tűnt, hogy megkeressem a megélhetéshez szükséges pénzt anélkül, hogy a családi cégnél kelljen dolgoznom, és örökké összehasonlítsanak munkamániás nővéremmel, Lizzel. Aztán rájöttem, hogy imádom a könyvkiadást, úgyhogy amikor lejárt a gyakorlati időm és felajánlottak egy segédszerkesztői állást, kapva kaptam rajta.

– Fogadok, hogy ez nem tetszett a mamádnak.

– Furcsa, de azt hiszem, igazából nem érdekelte. Talán azért, mert William, Sean és Liz már amúgy is a cégnél dolgoztak. Talán azért, mert azt gondolta, hogy a könyvkiadás jobban illik hozzám.

– Azért azt nem hiszem, hogy csak úgy vállat vont.

– Azt mondta: „Brooke, a könyvkiadás nagyon szép karrier egy olyan lánynak, aki megfelelő férjet keres.” És amióta összekerültem Daviddel, állandóan emlékeztet, hogy Jackie Onassis szerkesztő volt a Double-daynél. Ha elég jó volt Jackie-nek…

Matt nevetett.

– Ha David tényleg elnök lesz, és te a first lady, gondold csak el, milyen titkokat fogsz megtudni, például hogy ki ölte meg valójában Kennedyt.

– Jacket vagy Bobbyt?

– Mindkettőt. És a roswelli ufóról is tudd meg az igazat.

– Földönkívüliek felboncolása? – Brooke vigyorgott. – Elmondhatom neked, de aztán meg kell hogy öljelek.

– Reméljük, erre nem kerül sor.

A New Yorkból kivezető utak csendesek voltak. A társalgás lezser és nem megterhelő – pletykák a közös barátokról a Brownon, Brooke közelgő esküvője és az élet a Yellow Doornál.

Brooke rápillantott az órára a műszerfalon, és rájött, hogy már több mint két órája úton vannak. A városok elfogytak, és szántóföldeknek adták át a helyüket. Egy mellettük elsuhanó tábla jelezte, hogy Pennsylvaniában járnak.

– Áruld már el, hová viszel? – kérdezte a lány.

Látva, hogy úgysem kap választ, kinyitotta az ablakot, hogy beengedje a ropogós vidéki levegőt. Mulatságos nevű kisvárosokon hajtottak keresztül: „Érintkezés” és „Madár-a-kézben” suhant el mellettük, egyetlen főutcájuk zsúfolva volt üdítős bódékkal és kovácsműhelyekkel. Hamarosan lovat és homokfutót hajtó furcsa külsejű farmerokat előztek meg. Ha nem találkoznak állandóan lesötétített ablakú terepjárókkal és kisteherautókkal, Brooke megesküdött volna, hogy visszafelé mennek az időben. De végül leesett nála a tantusz.

– Az amishek földjén vagyunk – mondta Matt felé fordulva.

– Ostoba ötlet volt? – kérdezte a férfi. – Azt mondtad, gyűlölöd, hogy zaklatnak, amikor nyilvános helyre mész, úgyhogy arra gondoltam, olyan vidéket válasszunk, ahol az embereknek a leghalványabb gőze sincs, hogy ki vagy.

Egymásra néztek, és nevetésben törtek ki. Míg Brooke férfiakat látott a jellegzetes amish szakállal és nőket főkötőben és kötényben, a városokban változatlanul ott voltak a turistáktól nyüzsgő gyorséttermek és giccses ajándékboltok. Brooke újra feltette a napszemüvegét.

– Soha nem állítottam, hogy az ötletem bombabiztos – mosolygott Matt.

Továbbhajtottak egy völgybe. A férfi kivett egy cédulát a zsebéből, és rápillantott, de fél szemét azért az úton tartotta.

– Azt hiszem, itt vagyunk.

– Hihetetlen, hogy ilyen közösségek még léteznek a 21. században – jegyezte meg Brooke csendesen.

– Igazság szerint az amish a világ leggyorsabban növekvő közösségeinek egyike – magyarázta Matt. – Más amish közösségekből házasodnak, és rengeteg gyerekük születik.

– Ez annyira… annyira ódivatú – morfondírozott Brooke.

Matt mosolygott.

– Valójában nem. Az emberek általában a saját fajtájukkal kötnek házasságot. Nézd csak meg magadat és Davidet. Igazság szerint az egyetem alatt végig ilyen barátaid voltak.

– Milyenek?

– Fiúk befektetési alapokkal és sportkocsikkal.

Brooke egy pillanatig pislogott rá, aztán úgy döntött, hogy a némaság lesz a legjobb válasz. Szeretett volna ellentmondani Mattnek, de az exbarátai tényleg egy bizonyos típusból kerültek ki. Nem rossz fiúk, és nem lúzerek. Egy sorozat Mr. Megfelelő. Az egyetlen alkalommal, amikor letért a jó családból származó kedves fiúk ösvényéről – dr. Jeff Danielsszel, a korábbi tanárával, aki levette a lábáról a lehengerlő intelligenciájával –, a dolog gyorsan és rosszul végződött. Visszagondolva, az a kapcsolat akkor kezdődött, amikor ő az apja halálát követő bánattól, a férfi pedig a kapuzárás előtti pániktól gyötrődött. Ezután visszatért a bevált típushoz. És most férjhez megy David Billingtonhoz, a gazdag, sikeres, tetőtől talpig amerikai hím prototípusához.

Jobbra fordultak egy csendes, poros útra. Végül áthajtottak egy cölöpkerítéssel körbevett mezőn egy kis farm területére.

– Matt, nem hajthatunk csak úgy be ide – sziszegte Brooke. – Ez nem Disneyland, ez valakinek az otthona!

– Nyugi – intette le a férfi. – Egyik barátom a Brown-ról, Tom Chance ismeri a családot. Tom orvos egy helyi kórházban, ahol az amisheket kezelik.

Ahogy kiszálltak az autóból, kijött egy nő, hogy üdvözölje őket. Hosszú, bő szoknyás kék ruhát, fehér kötényt és főkötőt viselt. Brooke arra gondolt, hogy olyan, mint Kelly McGillis a Tanú című filmben – ez volt az egyetlen referenciapontja az amish közösségről.

– Isten hozta, Matthew – üdvözölte Mattét a nő mosolyogva.

Halvány akcentus érződött a szavaiban. Német? – tűnődött Brooke. Talán holland?

– Örülök, hogy látom, Ruth. Hogy van a kislánya?

– Most már jól. Tom remek orvos. És ő kicsoda? –kérdezte Ruth Brooke felé fordítva a figyelmét.

– Ruth, engedje meg, hogy bemutassam Brooke Asgillt. Régi barátom még az egyetemről.

– Barátok? – kérdezte a nő huncutul.

– Igen, Ruth – válaszolt Matthew komolyan.

– Egy férfi nem maradhat feleség nélkül, Matthew – mondta a nő. – Magánál ez már túl hosszú ideje tart.

Brooke figyelte, ahogy Matt arcát elönti a pír, és mosolygott magában.

– Oké, oké. És mi a helyzet azzal a bricskakirándulással, amiről beszéltünk?

A ló és a bricska egy vörösre festett csűr előtt állt. Ruth felkapaszkodott a bakra, és megragadta a gyeplőt. Brooke és Matt a mögötte lévő ülésre kászálódott be.

– Az utazás körülbelül öt kilométer hosszú lesz – mondta a nő, miközben ügetésre nógatta a lovat.

Megfordult, és csintalan mosollyal nézett rájuk.

Ahogy kocogtak, Ruth mindent elmesélt az életéről, és a völgyben lapuló jelentősebb épületeket használta a története illusztrálására. Megmutatta nekik a szomszédaik egyszerű faházait, a helyet, ahol a vasárnapi istentiszteleteket tartják, és az egy tantermes amish iskolákat.

Brooke lehunyta a szemét, és hagyta, hogy a meleg tavaszi szellő az arcát cirógassa. Hetek óta nem érezte magát ilyen kellemesen. Egyszerűség. Névtelenség. Ebben a völgyben senki nem sejtette, kicsoda Brooke Asgill; egyáltalán nem érdekelte őket, hol vette a ruháit vagy hova jár ebédelni. Amikor újra megálltak a farm előtt, Ruth behívta őket a nagy fehér házba. Egyszerűen volt berendezve, de a bútorok – egy hosszú faasztal és egy kredenc – gyönyörűek voltak. Minden makulátlanul tisztán ragyogott, és finom illat érződött a levegőben. Ruth eléjük tett egy tál gusztusos, meleg, fűszeres perecet. Brooke utoljára akkor kóstolt ilyen finom süteményt, amikor St. Moritzban síelt néhány évvel azelőtt. Ezt nem említette, mert nem tudta, nem volna-e Ruth-nak ellenére egy olyan hely, mint St. Moritz.

– Dolgozik, Brooke? – kérdezte a háziasszony egy kis szünet után.

– Gyerekkönyveket szerkesztek – bólintott a lány.

– Hát ez csodálatos – mosolygott Ruth. – Igazi hivatás.

Feltett néhány kérdést New Yorkról, amely, úgy tűnt, egyforma mértékben bűvöli és borzasztja el, és aztán Matt intett, hogy ideje menniük.

– Ez nagyszerű volt – örvendezett Brooke, amikor beszálltak az autóba. – Lehet, hogy elhozom ide Davidet. Te pedig hozz el egy barátnőt. Ruth szeretne újra összeadni valakivel.

Matt a fejét rázta.

– Nem.

– Randevúztál Katie óta? – kérdezte Brooke némi hallgatás után.

– Néhányszor – vonta meg a vállát a férfi. – Nem éreztem helyénvalónak.

– Még mindig hiányzik – állapította meg Brooke csendesen.

– Tudod, szinte mindennap azt kell mondanom valakinek, hogy a szeretett lénynek nem sikerült túlélnie a bajt. Kávéval kínálom őket, megérintem a karjukat, elkísérem őket egy csendes szobába. Természetesen van, aki sikít és összeesik, de legtöbbször bátran és keményen viselkednek. Mielőtt Katie meghalt, azt hittem, hogy ez a viselkedés várható el mindenkitől, de most azon tűnődöm, hogyan képesek rá. Hogyan tudnak olyan erősek maradni, amikor az ember porrá zúzottnak és tehetetlennek érzi magát az utolsó porcikájáig, és ez az érzés addig a pontig fokozódik, hogy végül felteszed a kérdést, érezheted-e még magadat valaha is jobban.

– Jobban fogod érezni magadat – mondta Brooke egyszerűen, és megérintette Matt karját.

– Tudom – vont vállat a férfi. – Igazság szerint jelentkeztem önkéntesnek egy évre Afrikába. Óriási szükség van ott orvosokra. És azt hiszem, jót fog tenni nekem. Megakadályozza, hogy túl sokat igyak és búslakodjak.

Brooke kezdte megérteni. Magát hibáztatja, amiért nem tudta Katie-t megmenteni, és most szeretne elmenekülni. A lány tisztában volt vele, hogy le sem tudná beszélni; néha az embereknek szükségük van ilyen lépésekre, máskülönben képtelenek volnának feldolgozni a bánatukat.

– Meg vagyok hatva.

– Nem úgy ismertél, mint jótét lelket, igaz? – kérdezte Matt fanyar mosollyal. – Két választásom volt: ez, vagy hogy egy fél évig körbecsavargom a világot, és úgy gondoltam, talán még depressziósabb lennék, ha állandóan nálam tíz évvel fiatalabb hátizsákos turisták nyüzsögnének körülöttem.

– Talán egy hippi pipi jót tenne neked, Matt.

A férfi egy pillanatig hallgatott, az útra koncentrált.

– Ha bárhová elmehetnél a világon, mit választanál? – kérdezte.

– Daviddel már többször beszéltünk erről. Tudod, amikor a nászutat terveztük, meg ilyesmi. Az a probléma, hogy David már mindenhol járt. Azt a romantikus elképzelést dédelgetem, hogy majd új helyeket fedezünk fel együtt.

Az orrát ráncolta, ahogy David legutóbbi javaslatára, a Galapagos-szigetekre gondolt. Igaz, hogy ez mindkettejük számára új pecsétet jelentene az útlevelükben, de abból, amit Brooke az interneten látott, egy kicsit hideg a hely, és – bár az állatvilág ellen egy szava sem lehet – nem túl romantikus.

– Elárulom, én hová mennék – mondta Matthew tényszerűen. – Egy ausztráliai Odüsszeiára. Fel a Hawkesbury folyón, ahol három méter hosszú édesvízi krokodilok dagonyáznak, aztán bevenném magam Ausztrália vörös szívébe, megnézném az Ayers Rockot – az Ulurut –, Alice Springst és az opálbányákat, onnan pedig átmennék a Whitsunday-szigetekre búvárkodni és vitorlázni. Talán azzal a hippi pipivel, akit említettél.

– Ez csodálatos utazásnak hangzik – mondta Brooke álmodozva. – Ellophatom az ötletet? Persze a hippi pipit leszámítva.

Amikor megálltak egy városban tankolni, Brooke meglátott egy üzletet „Eredeti amish ruhák” felirattal.

Matt rámutatott az egyik egyszerű ruhára a kirakatban.

– Mi volna, ha ezt viselnéd a jelmezgálán a jövő héten? – tréfált.

Odabent az üzlet klasszikus turistacsapda volt. A hosszú fogasokon fekete nadrágokat és főkötőket kínáltak amish hűtőmágnesek mellett. A helyiség hátsó része felé, majdnem elrejtve, fából készült bútorok álltak. Brooke kinyújtotta a kezét egy gyönyörűen faragott könyvtámaszpár felé, és megsimogatta a bársonyos fát.

– Hát nem gyönyörű?

– Megveszem neked – mondta Matt, és kikapta a támaszt Brooke kezéből.

Brooke visszahúzta a férfit.

– Kérlek. Én akarom megvenni.

Matt értetlenül nézett rá.

– Miért?

Brooke egy darabig hallgatott, mielőtt megszólalt.

– Elmondjam neked, mi a különbség a gazdagság és a hírnév között?

– Nem is tudtam, hogy különbség van köztük – jegyezte meg Matt, mulatva a lányon.

– Amikor csak gazdag voltam, mindig úgy éreztem, hogy nekem kell fizetnem a cechet, mert a barátaim tudják, hogy pénzem van. De most, hogy híres lettem, bemegyek egy bárba, és mindig akad valaki, aki meghív egy italra, függetlenül attól, milyen gazdag vagyok.

Matt arckifejezése befelhősödött, hangja csípett a haragtól.

– Ezek szerint azt hiszed, azért akarom megvenni neked ezeket a könyvtámaszokat, hogy eldicsekedhessek vele az összes barátomnak?

– Nem. Egyáltalán nem így értettem – mentegetőzött Brooke, és már bánta az őszinteségét.

– Hát akkor hagyd, hogy megvegyem neked a könyvtámaszokat.

Fogta a két faragott fát, és visszasétált a pénztárhoz. A lány utána bámult, nem értette, mivel dühítette így fel. Brooke az út hátralévő részét szinte végigaludta.

– Megkérhetlek, hogy a lakásomtól egysaroknyira tégy ki? – kérdezte.

Kiegyenesedett, és kinyújtóztatta a karját. Visszaértek Manhattan útvesztőibe, és máris érezte a lopakodó aggodalmat, ahogy körülnézett, paparazzókat keresve. Matt megállt egy miniábécé előtt Lexingtonban.

– Köszönöm, Matt, igazán jól éreztem magam – mosolygott Brooke, és visszatette az orrára a napszemüvegét.

– Én is – mondta a férfi. – Bár jó messzire kellett mennünk egy kis bricskakirándulásért.

– Soha nincs túl messze egy ekkora élményért, Matt. Nem bánnám, ha több ilyen barátom volna, mint te, akik hasonló helyekre visznek. Kedves, normális barátok, akik nem tartoznak az én őrült új világomhoz.

– Hé, hiszen imádod a világod – nevetett a férfi. –Legközelebb, amikor találkozunk, egy olyan patkányszerű kiskutyát fogsz a karodban tartani.

– Hatalmas marcona testőrökkel az oldalamon – nevetett most már Brooke is.

Integetett Mattnek, és elindult visszafelé a Lexen, amikor hirtelen eszébe jutott, hogy pontosan az a sokkal kevésbé vidám beszélgetés ösztönözte eredetileg arra, hogy elmenjen Mattel, amelyet Daviddel a testőrökről folytatott, és ez lesz az első beszélgetésük – vagy veszekedésük – témája is, amikor a vőlegénye megjön Damaszkuszból. Vissza a valóságba, gondolta fanyar mosollyal, miközben hazafelé ballagott.

23.

Első alkalommal, amikor Tess visszament Londonba, munkáról, nem élvezetről volt szó. Sem ő, sem Dom nem lepődött meg különösképpen. Ahogy múlt az idő, egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy az eredeti elképzelésük egy tengeren átívelő kapcsolatról, amely úgy működik, hogy havonta egyszer egyikük meglátogatja a másikat, szinte egyenlő a lehetetlennel. Tessnek rendezvényekre kellett járnia a hétvégeken, míg Dom gyakran egzotikus nyaralóhelyekre repült, hogy riportot készítsen róluk a Chronicle-nak. Még ez a látogatás is feszített volt: Tess azért jött az Egyesült Királyságba, hogy részt vegyen az Asgill Cosmetics éves angliai üzleti konferenciáján, amelyet egy windsori luxushotelban tartottak – villámlátogatás volt ez, mindössze egy éjszakát töltött a szállodában, aztán reggel már indult is vissza a pocsolyán túlra. Meredith javasolta az utat, jó ötletnek tartotta, hogy Tess jelen legyen a konferencián, először is azért, hogy belelásson az üzlet nemzetközi vonatkozásaiba, másrészt ez megfelelő alkalmat kínált arra is, hogy találkozzék Seannal, aki partit adott Londonban a legújabb Asgill-parfüm, a Lupin piacra dobásának alkalmából. Tess a napot az Asgill angliai irodáiban dolgozó kereskedelmi szaktanácsadók, márkamenedzserek és értékesítési csapatok tucatjaival töltötte. Nem éppen ez volt a kedvenc időtöltése, de a helyzet legalább nem tűnt számára teljesen idegennek: annak idején több fókuszcsoportban is részt vett, amikor megpróbálták újragondolni a Globe-ot, és folyékonyan beszélte a marketinghalandzsát: az olyan kifejezésektől például, mint „dinamikus multiplatform áruterjesztés”, a szeme sem rezdült. Azért örült, amikor elmenekülhetett egy italra Leonard Carterrel, Meredith bátyjával és az Asgill's nemzetközi fejlesztés vezetőjével.

– Meg vagyok lepve, hogy ez az első útja Londonba, amióta csatlakozott hozzánk – jegyezte meg Leonard, amikor leültek egy sarokasztalhoz a hotel bárjában.

Világosszürke háromrészes kockás öltönyt viselt, ami jól illett fehér hajához és éber kék szeméhez.

– Igazság szerint csak hat héttel ezelőtt mentem el – mondta Tess, a szabályosra nyírt kertet bámulva. New York után mindent lényegesen tágasabbnak és szellősebbnek érzett, még a légzése is mélyebbé és teljesebbé vált. – Azóta annyi minden történt, hogy sokkal hosszabbnak tűnik ez az idő.

– El tudom képzelni, hogy mivel a barátja még itt van, különösen hosszúnak érzi – mondta Leonard kedvesen.

Tess rámosolygott. A férfi olyan gazdag idős ember könnyed modorában beszélt, aki látott már egy s mást, és megtapasztalt mindent, amit az élet csak kínálhat. Tess kezdte gondolatban úgy szólítani, hogy „Leonard bácsi”, az összes Asgill gyerekhez hasonlóan. De azért még nem ismerte elég jól ahhoz, hogy elmondja neki: a kapcsolatát Dommal feszültnek érezte az elmúlt néhány hétben, a beszélgetéseik csípősek és távoliak voltak. Tudta, hogy Dom is szeretne New Yorkban lenni, de kiborította, hogy a barátja a karrierjével kapcsolatos frusztrációját rajta tölti ki.

– Visszajövök öt napra a hónap végén – mondta Tess bizonytalanul. – Akkor majd bepótolhatjuk az elvesztett időt. Erről jut eszembe, köszönöm, hogy szerzett neki meghívót a ma esti partira.

– Ez a legkevesebb, amit tehettem. Mióta vannak együtt?

– Huszonegy éves korunk óta. Épp a napokban döbbentem rá, hogy ez már az életem harmadrésze.

– És hozzámegy?

Tess mosolygott.

– Nem vagyok igazán házasságpárti.

– Miért nem?

– A szüleim közt nem volt harmonikus a kapcsolat. Két olyan ember kelt egybe, akiknek nem lett volna szabad összeházasodniuk, és azt hiszem, csak azért tették, mert én megjelentem. Tizenkét éves koromban megtaláltam a házasságlevelüket egy könyvbe gyűrve, és fejszámolást végeztem; négy hónappal az előtt volt az esküvőjük, hogy én megszülettem. Ettől egy kicsit érthetőbbé vált, miért veszekedtek annyit.

Leonard belekortyolt skót whiskyjébe, a jégkockák csilingeltek.

– Nos, minden tiszteletem a szüleié, de engem soha nem győztek meg az érvelések, hogy ha egyszer elbuktál a szerelemben, ne próbálkozz újra. Hát nem erről szól a szerelem? Hogy reménnyel a szívedben beleveted magad az élet nagy kalandjába?

– Újra megházasodna?

– Talán – mosolygott a férfi szomorúan. – Már három éve, hogy a feleségem, Marie meghalt. Kétlem, hogy valaha is találnék bárkit, aki felér vele, de még nem vagyok túl öreg ahhoz, hogy megpróbáljam.

– Mondja el ezt Meredith-nek. Talán ideje volna, hogy új partnert találjon.

– Ó, ő soha nem fog újra férjhez menni. Csodálatos házasságban éltek. Egyszer azt mondta nekem, hogy azon a napon, amelyen Howard felesége lett, száz százalékig elkötelezte magát. Nem hiszem, hogy ez megváltozott volna, mert Howard nincs már velünk.

Tess hirtelen visszagondolt egy történetre, amelyet Charles Devine mesélt neki Brooke eljegyzési partiján. Egy történetre, ami a kiérkezése óta nyugtalanította, egy történetre, amelynek közben utánanézett, bár a megrendelt újságkivágásokból semmi nem derült ki azon túl, amit Charles még márciusban elmondott neki. Várta a megfelelő alkalmat, hogy tovább faggassa róla a családot, de nemigen nyílt rá lehetősége. Mostanáig.

– Howard hűséges volt Meredith-hez? – kérdezte, képtelen lévén visszafogni a kíváncsiságát.

– Talán nem – mondta Leonard enyhe vállrándítással. – De ez még nem jelenti azt, hogy rossz lett volna a házassága. Miért kérdi?

– Hallottam az Olivia Martin-történetről. Az emberek arra gyanakodtak, hogy Howard ölte meg, ugye, mert viszonya volt Oliviával?

Leonard mosolygott, és a fejét rázta.

– Sok mindent lehet Howardra mondani, de nem hiszem, hogy bárki komolyan azt hitte volna, hogy gyilkos. Igazság szerint én magam nem hiszem, hogy Oliviát meggyilkolták.

Tess bólintott. Ez volt az általános nézet szerte a médiában 1964-ben. Még a legdurvább bulvármagazinok, mint a National Enquirer is csak célozgattak a gyilkosságra.

– Miért nem hiszik az emberek, hogy meggyilkolták?

– Ha járt volna valaha Riverview-ban, ahol Oliviát utoljára látták, maga sem hinné. A Mississippi hatalmas erejű vadállat. Kutyák, lovak rendszeresen eltűntek a birtokról. A folyó egyszerűen elvette őket. És ha Olivia lesétált oda a sötétben… Figyelmeztették a vendégeket, hogy tartsák magukat távol a folyótól, de ő nem az a fajta lány volt, aki megfogadja a tanácsot.

– Maga nem is hiszi, hogy Howardnak és Oliviának viszonya volt? – erőltette Tess a témát.

– Nem hiszem, bár Olivia hihetetlenül kacér nő hírében állt – tette hozzá Leonard elítélően. – Az esküvő éjszakáján láttam, hogy egy pincér seggét simogatja! Nyilvánosan. És Asgill nagykövetként volt ott, az isten szerelmére!

Abban a pillanatban az Asgill's marketingigazgatója jelent meg az ajtóban, és intett nekik, hogy jöjjenek ki az előcsarnokba.

– Vár az autó – mosolygott Leonard. – Szálljunk be a hintóba, és repüljünk, hogy találkozhasson a szép hercegével. Erről jut eszembe, megnéztük már, hogy tudunk-e neki vízumot szerezni?

– Tudtommal még nem.

– Szeretné, ha megpróbálnám?

– Költséges eljárásnak tűnik.

Leonard mosolygott.

– Lényeges projektekre mindig van pénzünk. Ilyen az is, hogy két szerető szívet összehozzunk.

– Erre inni fogok – válaszolt a lány lassan, de közben még mindig Olivia Martinra gondolt.

A partit egy hatalmas fehér házban tartották a Regent's Park szélén. Amikor Tess és Leonard elegáns fekete autója megállt a dór oszlopok mellett, már emberek parádéztak koktélruhában és elegáns öltönyben a Lupint hirdető transzparens alatt. A parfüm gyönyörűen mutatott – csinos bíborszín üveg szikrázó fehér háttér előtt.

– Hihetetlenül szép ez a hely – lelkesedett Tess. – Mi ez?

– Egy régi nagykövetség, nem emlékszem, melyik – mondta Leonard. – Sean szervezte; megmozgatott néhány kapcsolatot, hogy kibérelhesse.

Tess le volt nyűgözve. Kíváncsian várta, hogy megismerkedhessen Seannal, igazság szerint nem is egészen tudta elhinni, hogy még nem találkoztak, tekintettel arra, hogy kétségkívül ő volt a leggyengébb láncszem a családban. A róla megjelent újságcikkek dossziéja öt centi vastagra rúgott. Míg Tess a Globe-nál dolgozott, nem különösebben figyelt fel a nevére, de amikor elkezdett utánakeresni, mindenütt belé ütközött. Sean P. Diddy jachtján St-Tropez-ban, Sean a téli lovaspólón Gstaadban. Sean, amint átöleli Stinget és Trudie-t egy jótékonysági partin Monacóban. Jó kapcsolatokkal rendelkezett, gazdag és dekadens volt, ahogy a „playboy” a nagykönyvben meg van írva. Már mitől ne lett volna érdekes? Ez a legkevesebb.

Otthagyták az autót a járdaszélen, és besétáltak a kétszárnyú diófa ajtón. Tess aggódva pásztázta a tömeget, meglátja-e Domot. Ideges volt, félt, hogy egy sikertelen találkozás esetleg végzetes csapást mérhet a tengeren átívelő kapcsolatukra.

A másodperc törtrészéig minden idegszála megfeszült – hátha el sem jött? –, de aztán meglátta a barátját: a tenyerét ütögette a meghívójával. Tess fején százszor is átfutott ez a pillanat, tudta, hogy ez lesz a teszt, amely megmutatja, hogy a kapcsolatuk valóban bajban van-e, vagy csupán a rájuk nehezedő nyomás és a távolság okozott benne átmeneti zavart. Tess megkönnyebbülten érezte, hogy a szíve megdobban az örömtől, és annak is ugyanúgy örült, hogy Dom rávigyorgott, amikor meglátta. Ó, fantasztikusan néz ki, gondolta a lány.

– Végre itt van ő – mondta Dom, és megölelte.

Tetőtől talpig végigmérte Tesst – a Hervé Léger ruhájában feszülő idomait, a Portofino Szolárium rendszeres látogatásának szíves jóvoltából napbarnított dekoltázsát –, és úgy tűnt, hogy elégedett.

– Tudod, hogy hiányoztál – tette hozzá suttogva, és a barátnője kezébe csúsztatta az ujjait.

Kellemes és ismerős érzés volt, két dolog, amely tökéletesen összeülik.

– Dom, ismerd meg Leonard Cartert – mondta Tess. – Örülni fogsz, ha megtudod: Leonard megígérte, hogy segít megszerezni a vízumot.

– Hűha! – lelkendezett Dom, Leonard kezét szorongatva. – Hát őszintén mondhatom, örülök, hogy megismerhetem, Mr. Carter.

Leonard nevetett.

– Azt hiszem, ez elég ok, hogy pezsgőt kérjünk mindenkinek – mondta. Odaintett egy pincért, és átnyújtott Tessnek egy pohár gyöngyöző italt.

Borostyánfény ragyogott a teremben, és verődött vissza a középen álló kerek, cinkkel fedett bárpultról. Az egyik fal előtt egy másfél méter széles tükörkockákból kialakított hatalmas avantgárd szobor állt. Minden felületen, és fölülről megvilágítva, bíbor Lupin üvegek sorakoztak véletlenszerű elrendezésben. Szép megoldás, gondolta Tess, ahogy szakértő elismeréssel körülnézett a partin. Nehéz dolog egy termék beharangozását jól megcsinálni – végül is épp elég ilyen partin vett részt a maga idejében –, és ez nagyon jól sikerült. Nagyszerű volt az egyensúly a szép emberek és az iparág neves játékosai közt, akikhez néhány menő híresség is csatlakozott, mindez érdekes ételekkel és italokkal keverve – a bár felszolgált valamit, aminek a tetején mintha magyalrügy lett volna –, izgalmas és szokatlan környezetben. Ha Sean rendezte, akkor Tess egyre kíváncsibb lett a férfira.

És egyszer csak meglátta. Szögletes, gödröcskés álla volt, akár a nővérének, Liznek, és a szeme pajkosan szikrázott. Sean Asgill körbesétált a teremben, kezeket rázott és vicceket suttogott, úgy kezelte a vendégsereget, mint egy profi. Ahogy közelebb ért, Tess látta rászabott öltönyét, darabos mosolyát és napbarnított bőrét, ami meglepte, tekintve, hogy Sean a hírek szerint egy rehabilitációs intézetben töltötte az elmúlt hónapot. Magabiztosság áradt minden pórusából. Nem, nem magabiztosság, javította ki magát Tess, pökhendiség. Elképesztő, hogy egy fickó néhány millió dollártól rögtön úgy érzi, hogy ő Isten ajándéka. Tess elnézést kért Leonardtól és Dómtól, és a kezét nyújtva odasétált Seanhoz.

– Sean Asgill? – kérdezte.

– Az volnék – válaszolta férfi, és áttette a poharát a bal kezébe.

Tess érezte, hogy a férfi alaposan megnézi, mialatt kezet ráznak.

– Tess Garrett vagyok – mondta.

Sean nevetni kezdett, először lassan, ami aztán mély, rekedt kuncogásba váltott.

– Fogadja legmélyebb együttérzésemet – mondta.

– Elnézést? – hökkent meg a lány, és érezte, hogy pír önti el az arcát a bosszúságtól.

– Senkinek nem kívánnám a munkát, hogy kézbe vegye a családomat.

– Magát kell hibáztatniuk – mosolygott Tess csendesen.

– Igen – mondta a férfi önelégült mosollyal, és a halványzöld szeme megvillant. – Azt hiszem, ezért köszönetet kell mondanom.

– Nos, nem tesz semmit.

– Bár ez nem pusztán emberbaráti gesztus volt, igaz? Úgy értem, végül maga is jól járt, nemde?

Tess mély lélegzetet vett. Az újságoknál eltöltött egy évtized megtanította, hogy bunkókkal ne tárgyaljon, de Sean Asgill a főnök fia volt.

– Sean, igazán nem hiszem… Fuj!

Tess hirtelen, köhögve hátraugrott. Egy lány jelent meg hosszú, lila flitteres ruhában, és beszórta a parfümös üvegből, amelyet egy ezüsttálcán egyensúlyozott.

– Tess, Tess – veregette meg a hátát Sean –, ez nem sav, ez a Lupin.

Tess még egy kicsit köhögött, aztán hosszan belekortyolt a pezsgőjébe.

– Talán fiatalabb piacnak szánták, mint maga – jegyezte meg Sean, és a hangján érződött, hogy jól szórakozik.

– Vagy talán ha nem egyenesen a számba célzott volna vele – csattant fel Tess.

– Tehát magának nem tetszik. Millióknak fog – korholta a férfi.

Tess hátralökte a haját és megköszörülte a torkát, hiábavaló kísérletként, hogy egy kissé visszanyerje az önuralmát.

– Azt hittem, hogy ott lesz ma az üzleti konferencián – mondta, próbálva témát váltani.

– Hé, az ilyen partik nem varázsütésre születnek – tiltakozott a férfi. – Reggel hét óta a rendezvényszervezőkkel tárgyaltam.

– Hét óta? Remélem, ez nem késő éjszakát jelent – mondta a lány némi szarkazmussal.

– Nem későbbit a szokásosnál – válaszolta Sean, és a figyelme már kezdett elkalandozni egy csapat vihogó szőkeség felé.

– Erről jut eszembe, megkapta az e-mailemet a jótékonysági vacsorákról? Elmegy valamelyikre?

– Arról beszélünk, amelyiket az ENSZ-főtitkár tiszteletére rendeznek? – kérdezte a férfi a szemét forgatva.

– Oké, hát nem lesz túl rock n' rollos, de ennek ellenére úgy gondolom, hogy el kéne mennie. Ott lesz Ob ama. És a francia elnök. Igaz is, szóljon néhány nappal előbb, és átrepülök, hogy elmenjek magával.

Sean visszanézett rá.

– Tényleg el akar jönni egy partira, hogy fogja a kezem?

– Csupán biztos akarok lenni, hogy kihasználjuk a megfelelő fotózási alkalmakat.

A férfi a fejét rázta és mosolygott.

– Ugyan, Tess, ez egy baromság – mondta, lehalkítva a hangját.

– Baromság? – kérdezett vissza Tess hidegen.

– Ez a nevetséges kísérlet a rehabilitációmra. – Lehalkította a hangját. – Nézze. Túladagoltam, igaz. És hála magának és a félelmetes ambíciójának, senki nem tud róla. Úgyhogy gratulálok, Tess Garrett, és biztos vagyok benne, hogy az anyám nagyon elégedett.

– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte Tess, borzolódva.

– Azt akarom mondani, hogy mi van, ha az emberek tudják, hogy nem vagyok tökéletes? Létezhet valaki, akit ez tényleg érdekel? Tudom, hogy az anyám Brooke-ot és a kincset érő vőlegényét próbálja védeni, de legyünk reálisak – kit izgat, hogy én mit művelek? Tudom, hogy a Billington család konzervatív, de elképzelhetőnek tartaná, hogy David ejti a húgomat pusztán azért, mert én nem vagyok az elnökkel puszipajtásságban? Mert kábítószert szedtem és leszívtam?

– Talán inkább szipózott és összeesett.

– Tess, ez az egész egy nagy marhaság. Csinálhatok bármit, nem fogja megakadályozni az esküvőt, és ezt maga is tudja.

– Lehet, hogy maga elfogadható viselkedésnek tartja, hogy elmegy egy orgiára, és majdnem kifekszik egy ketamin-heroin koktéltól, de kétlem, hogy Wendell Billingtonnak is ez volna a véleménye. Vagy az amerikai nagyközönségnek – sziszegte Tess, felpaprikázva, hogy ez az alak a legcsekélyebb hálát sem mutatja sem ő, sem a saját anyja iránt.

– Az a parti egyszeri alkalom volt – mondta a féri mogorván. – Nem tudtam, hogy olyan kemény lesz.

– Kétlem, hogy csak úgy belecsöppent a drogozásba. Úgy hallom, tízezer font a tagsági díj.

Sean kegyetlen mosollyal nézett rá.

– Olyan embereknek nem, mint én, szivi.

– Miért is lenne? – gúnyolódott a lány.

Tess tudta, hogy a Sean Asgillről szerzett első benyomása tökéletesen pontos képet ad. Ez egy elkényeztetett, leereszkedő fasz, aki azt hiszi, hogy körülötte forog a világ, és mivel pénzzel van kipárnázva körülötte minden, úgy viselkedhet, ahogy kénye-kedve tartja.

– Figyeljen, Sean, a villám kétszer is lesújthat, higgyen nekem – mondta Tess, alig leplezve a hangjából kicsendülő megvetést. – Csak ennyiszer tudom megmenteni. Igazság szerint azt hiszem, már fel is használta a kvótáját.

A férfinak összeszűkült a szeme.

– Drágám, nincs szükségem kioktatásra, nincs szükségem bébiszitterre, és végképp nincs szükségem egy kelekótya sajtószóvivőre, hogy megmondja, hogyan éljem az életem. Megértettük egymást?

– Tökéletesen – válaszolta Tess, majd sarkon fordult, és peckesen elindult a bár felé.

Arrogáns, önző disznó – dühöngött magában. Micsoda egy pofátlan alak! Nincs szükségem sajtószóvivőre/Hát pontosan ezt mondta Liz is, és pontosan ezt mondta Brooke is. A helyzet az, hogy gyorsan rájött: ebben a rohadt családban mindenkinek van valami titka. Te csak várj, Sean Asgill, amíg valaki kideríti a tiédet, gondolta. Nem leszek ott, hogy zuhanás közben elkapjalak.

Odanyomakodott a vodkabárhoz, felkapott egy poharat, és egy hajtásra ledöntötte.

– Viszket tőle a tenyere, igaz?

Tess felnézett, és látta, hogy Leonard áll mellette. Megrázta a fejét, kétségbeesetten próbált diplomatikus választ adni. Aztán meglátta a férfi arcán a mosolyt, és nevetésben tört ki.

– Ez egy… nos, ez egy…

– Ez egy seggfej.

– Én talán nem mennék ilyen messzire…

– Pedig valószínűleg jobban tenné, drágám – mondta Leonard. – Végül is Sean a munkájának része, és pontosan kell tudnia, kivel áll szemben. Természetesen én imádom az unokaöcsémet; a családomhoz tartozik, és nincs semmi, amit meg ne tennék érte, de igazi szélhámos tud lenni.

Tess hangosan felnevetett.

– A baj az, hogy magamat látom Seanban – folytatta Leonard, és bölcs szeme közben az unokaöccsét figyelte a termen keresztül. – Az ő korában én is éppen ilyen felelőtlen, éppen ilyen hiú voltam…

Kuncogott, amikor Tess rámeredt.

– Túl sok volt a pénzem, nem elég az érdeklődésem, és olyan emberekkel voltam körülvéve, akik elkényeztettek. Attól tartok, hogy Seannak is ez a problémája, bár kétlem, hogy tudatában volna. A felszínes külső alatt, Tess, egy nagyon melegszívű, érzékeny ember rejtőzik.

Tess szkeptikusan felhúzta a szemöldökét.

– Nehéz elhinni, pedig igaz – mosolygott az öregúr.

– Csak szüksége volna valakire, aki egy kicsit helyrebillenti az agyát. Én boldogan megtenném, szívesen adnék neki valami felelősségteljesebb állást a cégnél, mert őszintén hiszem, hogy jól megállná a helyét. De Meredith hallani sem akar róla, és hát az ember meg is érti az érvelését – tette hozzá Sean felé intve a fejével, aki most épp a teremben látható legvonzóbb nőt ölelgette.

Annabel, vonta le Tess a következtetést: ragyogó nő, drága ruhában, közelről nem kifejezetten szép, de az összbenyomás nagyon feltűnő. Tess nem volt meglepve, hogy Sean annyira sekélyes.

– Másrészt ő jobb fogásnak tűnik…

– Kicsoda? – kérdezte Tess, akinek a gondolatai még mindig Seanon jártak.

Leonard a terem túlsó végébe mutatott. – Ő.

Tess követte a pillantását. Leonard Domot nézte, aki mély eszmecserébe merült egy háromrészes öltönyt viselő férfival. Tessben azonnal megpendült a szeretet húrja. Sean Asgill-lel, Russ Forddal és az elmúlt néhány hétben megismert legtöbb férfival összehasonlítva Dom valóban jó fogás volt. Kilenc együtt töltött év után a kapcsolatuk nem működött tökéletesen, de hát kié működik? Tess három évvel az apja halála és az anyja új házassága után ismerte meg Dómot. Mielőtt a férfi felbukkant, egyszerűen belevetette magát a karrierjébe, de most úgy érzete, hogy Dom biztos kikötőt jelent a számára, valakit, akire támaszkodni, akire számítani lehet. És annyira helyes. A férfi fölnézett, és ő odasétált hozzá.

– Á, hát itt vagy – mondta Dom. – Azt hittem, talán megszöktél Sean Asgill-lel.

– Hah! Hát ez aztán nem valószínű – válaszolta Tess még mindig füstölögve. – Egy kapitális fasz.

Dom nevetett, és a karjába vonta.

– Ugyan, ez a kéz, amely etet bennünket – korholta a lányt mosolyogva. – Tudod, mi a te bajod? Túlságosan feldühítenek az emberek. Sean Asgill csak egy elkényeztetett gazdag pasas, nem maga Hitler.

– Épp az ilyen emberektől forr fel a vérem.

– Hé, azt hittem, a terveid közt szerepel, hogy egy nap mesésen gazdag leszel – ugratta Dom.

– Így van, na és?

– Miért akarsz gazdag lenni, ha ki nem állhatod a gazdagokat?

Dom felkapott két pohár pezsgőt, és a teraszra és azon túl a fallal körülvett kertekre nyíló oldalajtó felé kormányozta Tesst. Tess végre egyszer boldognak és nyugodtnak érezte magát – ma este hivatalosan nem volt szolgálatban.

– Isteni ez a parti. Sir Martin Sorrell volt az, akivel ott beszélgettem. Kicseréltük a névjegyünket. Gondoltam, összehozhatok vele egy interjút az üzleti szekciónknak. Jó néhány piros pontot szerezhetnék vele.

Tess csak félig figyelt oda.

– Milyen finom illat van itt kint – mondta, és mélyen beszívta a nedves, virágos, harmatos illatot. A levegő Angliától illatozott.

Dom odafordult hozzá, és gyengéden megcsókolta az ajkát.

– Kicsit olyan, mint az a hely Marylandben, ahol egyszer megszálltunk – mondta.

– Ó, igen, az a hely, ahol George Washington is lakott. Úgy tűnt, mintha George az állam minden házában megszállt volna.

Tesst nagyon kedves emlékek fűzték ahhoz a hotelhoz. Egész hétvégén alig bújtak ki a szobájukból. Igazság szerint kizárólag csak azért szálltak ki az ágyból, hogy kinyissák az ablakot, és beengedjék a lusta fényt a szobába, vagy bevegyék, amit a szobaszolgálat hozott, mert azt kérték, hogy mindent hagyjanak az ajtó előtt.

– Figyelj, kicsit rúzsos a fogad – mondta Dom.

Kinyújtotta az ujját, és megdörzsölte Tess fogát, ismerős, mégis intim mozdulattal. Tess megfogta a kezét, és lágyan beleharapott az ujjába.

– Óóó – nevetett a férfi. – Te kis szemtelen.

– Tudod, nagyon hiányoztál – mormolta Tess, és ezúttal komolyan is gondolta.

Dom lehajolt, és belecsókolt a nyakába.

– Gyere, menjünk.

– Én nem mehetek – nevetett Tess lassan. – Még ma este vissza kell érnem Windsorba.

– Nem maradunk sokáig – suttogta a barátja. Megfogta Tess kezét, és elvezette a parti ragyogó fényeitől, pohárcsengésétől és nevetésétől. Eltűntek a nagykövetség kapuján keresztül, és leintettek egy fekete taxit, amely éppen a partira érkező vendégeket tette ki.

Dom behajolt a sofőr ablakán, és vigyorogva azt mondta:

– Vigyen minket a legközelebbi szállodába.

Három perccel később az elképedt sofőr kitette a kuncogó párt a Park House Hotelnál a külső körgyűrűn. A szoba cipődoboz nagyságú volt, egy kicsi dupla ággyal, egy nadrágvasalóval és egy mosdókagylóval a sarokban. Dom még arra sem pazarolta az időt, hogy felgyújtsa a lámpát, lehámozta Tess ruháját, és a padlóra dobta. Csókolózás közben alig kaptak levegőt az izgalomtól, és mindketten a gombokat rángatták Dom ingén. Ekkor Tess hirtelen elhúzódott, leült az ágy szélére. Szétterpesztette a két térdét, és közéjük húzta a férfit. Dom állva maradt, mialatt Tess kicsatolta a nadrágja övét. A farka előreágaskodott, és a lány mindkét kezével megfogta. Hosszú volt és vastag. Tess farkasszemet nézett a férfival, miközben végignyalta, a nyála csillogott az utcai lámpák fényében. Még mindig Dom szemébe nézve, most a szájába vette a farkát, és kicsatolta a melltartóját. Dom lenyúlt, és megsimogatta Tess telt mellét, mutató-és hüvelykujjával dörzsölgette a lány mellbimbóit.

Már mindketten kapkodták a levegőt a vágytól. Dom hanyatt lökte Tesst az ágyra, levette a magas sarkú cipőjét, és csókolgatni kezdte a lábujjait, majd a bokája hajlatát, és pihekönnyű csókokkal haladt felfelé a lábán. Meleg keze széttárta Tess combját, és végignyalva a belsejét, orrával és nyelvével befurakodott a zárt, titkos ajak közé.

– Ó, istenem, igen, igen – nyögte Tess, most a mellét dörzsölgetve.

Dom félrehúzta a lány tangáját, belelökte a nyelvét, és hosszan, lassan nyalogatta Tess nedveit. Végigcirógatta kemény csiklóját, és fel-le ingerelte a nyílását.

– Most, most – lihegte Tess. – Akarlak, akarlak!

Dom vigyorogva bevezette a farkát, lassan, nagyon lassan, centiméterről centiméterre, míg egészen benn nem volt a lányban. Tess türelmetlenül odanyújtotta neki az ajkát. Hanyatt estek, testük tökéletes összhangban mozgott. A férfi orra és álla nedves és pézsmaillatú volt Tess nedveitől. A lány két kezébe fogta az arcát, és csókolta, a nyelvét szívta.

Dom ajka elindult lefelé Tess duzzadt mellbimbójához. Harapdálta és szopta, közben a lány karjával hátranyúlt, és a párnákat markolászta. Tesst áthatotta a gyönyör, amelyet a végletekig felerősítettek a hetek során elnyomott érzelmek: a Seannal történt összetűzése miatti düh, a Dómtól való elszakítottsága miatti vágyakozás és csalódottság – és ez most mind a végletekig fokozódott.

– Ó, Jézus, ó, Krisztus! – kiáltott fel Tess, ahogy hullámokban a csúcsra jutott.

Olyan erősen szorította össze az izmait Dom farka körül, ahogy csak tudta, csípője felfelé billent, körmével belevájt a férfi feszes fenekébe. Dom rázuhant, elélvezve és kimerülten. Hosszú ideje nem szeretkeztek így. Talán soha. Tesst elöntötte az izgatottság hulláma, mintha újra fülig szerelmes lenne. Oldalra gurult, és hozzábújt Dómhoz, beleilleszkedve a férfi testének hajlataiba, és közben azon tűnődött, szükséges-e, hogy az emberek elszakadjanak egymástól ahhoz, hogy újra összekerüljenek. Ahogy ott feküdt, érezte, hogy a kapcsolatuk nemcsak megerősödött, hanem végtelenül jobb is lett. Dom feléje fordult, és rámosolygott.

– Remélem, nem papírvastagságúak ezek a falak?

– Ki figyel oda? – vigyorgott Tess, és befészkelte magát a férfi karjába.

– Alig várom, hogy New Yorkba jöhessek.

– Akkor hát menjünk vissza a partira, és beszéljünk arról a vízumról.

24.

Jewel Cay még szebb volt, mint ahogyan Brooke emlékezetében élt. Évek óta nem járt Leonard Carter koloniális stílusú otthonában, amely a Florida Keys egyik apró magánszigetén épült – igazság szerint az egyetem kezdete óta nem. Időközben Jewel Cay kertjei bujábbak, lombosabbak lettek, és mintha a körülötte hullámzó víz is fényesebben szikrázott volna. Szerencsére David is első látásra beleszeretett a helybe, bár Brooke véleménye szerint nehéz lett volna nem szeretni a büszke fehér házat a hosszú díszes verandájával, az árnyas banánfák közt himbálózó függőágyaival és a türkiz Karib-tenger felé lejtő manikűrözött pázsitjaival. Nem csoda, hogy Leonard visszavett a munkatempójából az Asgill's-nél az elmúlt néhány évben, gondolta Brooke. A téli hónapokban minden négy hétből csak kettőt dolgozott, ami lehetővé tette számára, hogy lejöjjön ide, és itt töltse az idejét. Felesége három évvel azelőtt bekövetkezett halála óta ő kezdte a „szentély” elnevezéssel illetni Jewel Cayt. Brooke megtisztelve érezte magát, hogy a nagybátyja megengedi neki és Davidnek, hogy megosszák vele a hely békés hangulatát. – Ez egyszerűen mennyei – mondta Alessandro Franchetti, miközben az öbölben ugráló delfincsapatot figyelte a széles, földig érő ablakokon keresztül. Mögötte már sötétedett, a nap élénkvörös, levendula és bronz csíkokat húzott az égen, ahogy lenyugodott. Alessandro két órával azelőtt érkezett, hogy esti fényben lássa Jewel Cayt – Brooke és David esküvőjét napnyugtára tervezték. A férfi fehér vászonöltönyt viselt, feltehetően a környezet tiszteletére, bár Brooke kuncogott magában, mivel szerinte inkább elegáns stricinek tűnt. Alessandro színpompás kíséretében ott volt Miami vezető esküvőszervezőjének két képviselője, Alessandro jóképű személyi asszisztense, aki mintha a Versace-kifutóról lépett volna le, és két másik, Alessandro által titokzatosan „rendszercsapat” néven nevezett asszisztens. Alessandro, az ujjával csettintve, odahívta őket, hogy kövessék a ház elé. Brooke-nak elállt a lélegzete, amikor kilépett. A férfi érkezése óta gyertyákkal vették körül a ház előtti pázsit szökőkútját, a mahagónifák ágairól pedig, mintha csöpögnének, tündérszép lámpafüzérek csüngtek.

– Alessandro, ez varázslatos – ámuldozott Brooke, kezét a szája elé kapva. – Ezt csinálták az asszisztensei?

A férfi közömbösen megrántotta a vállát.

– Csak azt szerettem volna, hogy belelendüljünk a hangulatba.

– Minek? Azt hittem, szendvicseket fog kóstoltatni velünk – súgta David, miközben Alessandro leültette őket egy kis vászonterítővel letakart asztalhoz egy fa alá.

Aztán összecsapta a kezét. Halk dzsessz szűrődött ki a házból, és két fehér kabátos pincér jelent meg, apró, finom falatokkal teli tálcákat egyensúlyozva.

– Képzeljék el, hogy december huszonkilencedike van, az esküvőjük napja. Csukja be a szemét, David. Rajta.

Brooke levett egy kis képviselőfánkot az ezüsttálról. Ahogy beleharapott a finom ropogós kéregbe, lágy krém olvadt a nyelvére. Isteni volt.

– Hűha, David, próbáld ki ezt.

David óvatosan elvett egyet, és belehajította a szájába.

– Mmm – bólintott –, ez tényleg jó.

– Hát persze hogy jó – jegyezte meg Alessandro tágra nyitott szemmel. – A fickó, aki készítette, azelőtt Alain Ducasse cukrászséfje volt. A krém szarvasgombával van illatosítva.

Minden apró szendvics finomabbnak tűnt, mint az előző: kaviár rozs-és tökmagból készült lepénykén, tejföllel és Angliából hozatott snidlinggel meghintve, finn erdeiszamóca-szorbet, a legpuhább marhahúsból készült carpaccio, ritka sajtokkal és spárgával töltött tésztakosárkák.

Végül Alessandro tapsolt, és a pincérek eltűntek.

– Ezek szállítják a legjobb ételeket, ők a kedvenceim – közölte Alessandro, sotto voce. – Én szeretnék velük dolgozni, de a választás teljesen önökön múlik. Aláírtak egy titoktartási megállapodást – ám soha nem lehet tudni. Jártam egyszer egy séffel: rémesen pletykás volt. Természetesen mennie kellett, gondolhatják, a pletyka kész méreg az én szakmámban.

David eltakarta a száját egy szalvétával, hogy elrejtse a nevetését.

– Azt hiszem, fantasztikusak, Alessandro – mondta Brooke. – Imádom ezeket a finomságokat, imádom a lámpákat, és imádom a maga ötletét is, hogy az ünnepséget az úszómedence körül tartsuk.

– Nos, még nem dolgoztam ki teljesen, hogyan építünk templomhajót a víz fölé, de bízzák csak rám. Időközben már öt kubai dzsesszzenekart is meghallgattam. Miamiból valók, de eredetileg Havannából jöttek. Az egyikük különösen helyes.

– Azt szeretnénk tudni, hogyan szólnak, és nem azt, hogyan néznek ki – mosolygott David.

– Én szeretem a minden tekintetben szép csomagot – mondta Alessandro élénken.

– Erről hallottam – csipkelődött Brooke.

Eleinte nehezen emésztette meg Alessandrót, de miután már hosszú órákat töltött vele, személyesen és telefonon egyaránt, kezdte élvezni a társaságát. Nehéz volt elkerülni, hogy az embert be ne szippantsa a látszólag végtelen lelkesedésének légörvénye.

– Maga nagyon csintalan, ifjú hölgy – jegyezte meg Alessandro Brooke karját paskolva.

Hármasban végigsétáltak a kerten, megtárgyalták Alessandro „vízióját”. Lesznek zsonglőrök és tűzevők, pezsgőbár az óceán partján és extravagáns tűzijátékbemutató éjfélkor. David mélyen hallgatott Alessandro szóbeli főpróbája alatt. Brooke óvatosan figyelte, mialatt Alessandro elmagyarázta: azt tervezi, hogy Párizsból hozat egy DJ-t a táncparketthez, amelyet az úszómedence mellett fognak felépíteni. A tíz nap alatt, amióta visszajött Szíriából, David hosszú időket töltött a stúdióban, plusz megjelentek néhány nagyszabású jótékonysági rendezvényen, köztük a Jelmeztervező Intézet gáláján a Metben. Nem csoda, hogy fáradtnak tűnt.

– Mindketten készen állunk a második szendvicskóstolóra holnap reggel tízkor? – kérdezte Alessandro. – A Starlight cég készítményei következnek. South Beachen van a székhelyük, és már több mesés partira szállítottak Madonnának és Julio Iglesiasnak.

Brooke bólintott, de a szemét nem vette le Davidról. Ujjai felfelé vándoroltak, hogy megérintsék a nyakába kötött sálat. Gyönyörű darab volt, aranyszállal átszőtt rézszínű selyemből, amelyet David hozott neki Szíriából. Kibékültek telefonon a testőrökről folytatott vitájuk után, de Brooke ennek ellenére megkönnyebbült, amikor megkapta az ajándékot.

– Csodálatos, akkor holnap találkozunk – búcsúzott Alessandro, magához rendelve a személyi titkárát és az asszisztenseit, majd beugrottak egy várakozó csónakba, hogy visszavitessék magukat a szárazföldre. Amikor elhalt a csónakmotor bugása, minden újra elcsendesedett, csak a pálmafák zizegtek néha a fuvallatban. Brooke visszasétált a házba, és mindkettőjüknek kitöltött egy pohár jeges teát egy kancsóból.

– Holnap újra végig kell csinálnunk ezt az egészet? –kérdezte David néhány perc múlva.

– Mit?

– Az ételszínházat – mondta David félig vigyorogva.

– Ez nagyon fontos, David – győzködte a lány, és közben megpróbálta elrejteni a bosszúságát. – És Alessandro nem színpadias, csupán kontextusba helyezi az ételt.

David könnyedén elnevette magát, és megrázta a fejét.

– Szívem, azt hiszem, át kell értékelned a „fontos” meghatározását.

– Szóval úgy gondolod, hogy az esküvőnk nem fontos?

– Természetesen fontos. Jewel Cay is fontos. Látnom kellett, és imádom; nem tudnék varázslatosabb helyet elképzelni, ahol feleségül veszlek. De ezen a ponton őszinte leszek: érdekel az engem, hogy teafüstölésű kacsával töltött blinit vagy mini-libamájmousse-t eszünk? Őszintén, egy cseppet sem.

Brooke hátrahőkölt, sértetten a vőlegénye nemtörődömségétől.

– Kezdek azon gondolkozni, egyáltalán mennyire érdekel az esküvő maga – csattant fel. – Ha ez arányban áll azzal, amit tettél érte, akkor kénytelen vagyok azt hinni, hogy édeskevéssé.

Tudta, hogy kissé igazságtalan. David munkamegterhelése duplája volt az övének, de bosszankodott, amiért a párja tökéletesen elégedettnek tűnik azzal, hogy a legapróbb részleteket és döntéseket is ráhagyja. Hirtelen felmerült benne, vajon így viselkedne-e akkor is, ha Alicia Wintropot venné feleségül, de aztán leállította magát.

Csupán arra vágyott, hogy David megölelje és megnyugtassa, hogy semmi mást nem szeretne úgy a világon, mint őt feleségül venni, ám a vőlegénye ehelyett bosszúsan beletúrt a hajába.

– Brooke, igazán kemény hetem volt – morogta. –Azt reméltem, hogy ez kikapcsolódást is jelenthet a számunkra. Hiszen milyen gyakran sikerül együtt eljutnunk valahová mostanában?

– És milyen gyakran házasodunk össze?

David ránézett.

– Nem azért jöttem ilyen messzire, hogy veszekedjünk.

– Nem én kezdtem.

– Én sem.

Feszült csend következett, és Brooke elfordult, a homlokát ráncolta, inkább az értetlenségtől, mint a haragtól. Az egyik ok, amiért olyan biztosan érezte, hogy David a megfelelő férfi a számára, az volt, hogy sohasem veszekedtek, és mindig fesztelenül és természetesen érezték magukat egymás társaságában. Ám az utóbbi időben vitájuk volt David exéről, Alicia Wintropról és a lány szerepéről az Oracle-sztoriban, szóváltásba keveredtek a testőrről, ráadásul apró haragos szavak és nézeteltérések tucatjai is elhangzottak. Mindegyiket befoltozták virágokkal vagy szexszel, de mindegyik aggodalmas érzést hagyott Brooke-ban, amely fekete felhőként lebegett fölötte.

– Akkor miért vitatkozunk, David? – kérdezte. – Úgy tűnik, hogy mást sem teszünk az eljegyzésünk óta.

A férfi hangja hideg volt.

– Azért ez enyhe túlzás.

– Nos, fogalmazzak akkor egy kicsit pontosabban? – folytatta Brooke. – Vitatkozunk, amikor csak itt vagy, ami mostanában nem túl gyakran fordul elő, igaz?

– Tehát valójában erről van szó? A munkámról? Mert nem vagyok New Yorkban hetente hét napot, napi huszonnégy órát? Ezért futkosol ebédrandevúkra Matt Palmerrel?

– Egyszer találkoztam Mattel. – Brooke azt kívánta, bárcsak soha ne mondta volna el neki, és szívből örült, hogy a hatórás körutazást Pennsylvaniában nem említette. – Csak köszönetet akartam mondani neki, amiért megnézte a lábam.

– Természetesen, a gyengéd, szerető gondoskodásáért – mondta David szarkasztikusan.

Brooke úgy nézett rá, mintha egy idegent méregetne. Soha nem hitte, hogy David féltékeny lenne, ez egyszerűen nem illett a személyiségéhez; ehhez túl sok vagyon adta magabiztosság éltette.

– David, mikor tettem szóvá neked, hogy nőnemű barátokkal találkozol?

Igaz, hogy nem panaszkodott, de néha bántotta a dolog. Örült, hogy David nem olyan, mint az apja és a bátyja, a hagyományos régi típusú alfahímek, akik olyan magán-, „kizárólag férfiaknak” klubokat látogattak, mint a Racquet and Tennis Club, és vacsora után összegyűltek, hogy sportról és tőzsdéről és részvényekről fecsegjenek. De Davidnek szokatlanul nagyszámú barátnője volt, különösen a munkahelyén, akik állandóan felhívták, hogy ebédeljenek együtt, vagy csak jöjjenek össze egy „beszámolóra”, hogy elmondják, mi történt, amióta nem találkoztak. Ez bizony nyugtalanította Brooke-ot, még ha nem is mutatta.

David ránézett, és megenyhült a tekintete.

– Tulajdonképpen mi a baj, Brooke? Ugye, elmondanád, ha volna valami?

Az arckifejezése komor és komoly volt. Brooke ezt a „nagy sztori” arckifejezésnek nevezte; ilyen képet vágott, amikor háborús zónákból vagy katasztrófa sújtotta vidékekről tudósított. Uramisten, ezt gondolja a kapcsolatunkról? – morfondírozott a lány.

– Tudod, hogy valami nincs rendben, David – szólalt meg csendesen. – Emlékszel, milyen felhődén volt minden, mielőtt elhatároztuk, hogy összeházasodunk?

Mély ránc jelent meg David szemöldöke közt.

– Azt mondod, hogy nem akarsz hozzám jönni?

Úgy beszélt, mint David Frost, amikor Richard Nixont faggatta.

– Nem – mondta a lány őszintén. – De nem hiányzik neked az az idő, amikor úgy mehettünk moziba, vagy ehettünk hot dogot a Central Parkban, hogy nem csináltak belőle cirkuszt?

Az utóbbi időben sokat törte a fejét, vajon mi jelentette a fordulópontot, amikor minden így megbolondult. A sajtó figyelme lopakodva kerítette be őket. Először csak elvétve jelent meg egy-egy fotó róluk a US Weekly vagy a People magazinban, ahogy eljönnek egy partiról, csak véletlenszerűen vette őt üldözőbe az utcán egy lelkes paparazzó. Tulajdonképpen ezt egészen izgalmasnak találta az első néhány alkalommal. Brooke feltételezte, hogy mielőtt párként mutatkoztak a nagyközönség előtt, a sajtónak nem volt oka azt hinni, hogy David hozzá fűződő kapcsolata bármennyivel is komolyabb lesz, mint a többi barátnőjével volt. Ám az eljegyzésük márciusban meglepte a médiát. Azon a napon, amikor publikussá vált a dolog, legalább ötven riporter taposta egymást a lakása előtt.

– Igen, imádtam azt az időszakot – válaszolta David. – De imádom ezt az időt is, amelyet most töltünk együtt. Tudom, hogy elfoglalt vagyok, de ez nem fog örökké tartani, szívem, megígérem.

Kinyújtotta a kezét, és a karjába húzta Brooke-ot.

– Igazán nagyon csinosan mutat rajtad ez a sál.

Brooke mosolygott, eszébe jutottak az apró ajándékok és csecsebecsék, amelyeket David az utazásairól hozott. A férfi megcsókolta a csupasz vállát, ajka felfelé vándorolt a nyakán, az arca lágy hajlatáig.

– Hmm. Ez finom – mosolygott Brooke, és az aggodalma máris olvadozni kezdett.

Ahogy a csókjaik szenvedélyesebbé váltak, David mindkét kezével megragadta, és lehúzta róla a ruhát.

– Talán gyakrabban kéne vitatkoznunk – kuncogott Brooke, és hagyta, hogy a férfi az egyik süppedős krémszínű kanapéra lökje.

– Talán tényleg gyakrabban kéne – mormolta David. Lerántotta a pólóját, és kicsatolta a lány melltartóját.

Újra Brooke ajkára tapasztotta meleg és édes száját, és ahogy a sötét szőr a mellén hozzáért a lány feszes, ágaskodó mellbimbójához, Brooke felnyögött a vágytól, és széttárta a combját. David hirtelen felkönyökölt, a feje félrebillent a figyelemtől.

– A francba, a munkahelyi telefonom.

– Hagyd, hagyd, hagyd – könyörgött Brooke, és a vőlegénye nyaka köré fonta a karját.

David újra csókolgatni kezdte, de a kitartó csengetés csak folytatódott.

– Drágám, fel kell vennem – mondta a férfi elhúzódva.

– Te mondtad, hogy nyaralunk.

– Lehet, hogy fontos – erősködött David, majd felkelt, és a telefon után nyúlt.

Brooke figyelte, ahogy az arca befelhősödik az aggodalomtól, és a szenvedélye lehűl. Szeretem-gyűlölőm viszonya volt David munkájával. Mosolygott, amikor a barátnői „akcióhősnek” nevezték a vőlegényét, és élvezte a tényt, hogy David fontos világesemények részese, sőt, még némi befolyással is van rájuk, bármilyen kicsi az a befolyás. De felzaklatta, valahányszor Davidet külföldre küldték. Vőlegénye nem volt haditudósító, és ritkán jelentkezett a tűzvonalból – David gyanította, hogy az apjának kémei vannak a hírszerkesztőségi szobában, akik gondoskodnak róla, hogy soha ne kerüljön egyetlen ágyú vagy taposóakna közelébe –, de azért olyan forró gócpontokból is tudósított, mint Palesztina és Szudán, és a munkájában mindig ott rejlett a veszély lehetősége.

– Mi baj van? – kérdezte Brooke, és felvette a ruháját.

– A stúdió az – mondta David, befogva a telefon hangszóróját. – Egy hajó lángol nem messze Islamoradától.

Brooke-nak elkerekedett a szeme.

– De hiszen az a Keysben van, nem? – kérdezte. – Ez országos hír?

A férfi bólintott.

– A hajó zsúfolásig volt emberekkel. Nők és gyerekek. Egy halászhajó próbálja kimenteni őket a vízből. Kutató-és mentőegységek indultak arrafelé.

David ügyetlenül visszahúzta magára a pólóját, közben a telefont a füléhez szorította.

– Tartják a telefont – mondta –, próbálnak egy helyi operatőrt keríteni.

– Azt akarják, hogy te közvetíts?

David leült a kanapé szélére.

– Az illegális bevándorlók csempészése szörnyen elfajult.

– Bevándorlók csempészése?

David feltartotta az egyik ujját. Újra a telefonba beszélt.

– Nagyszerű – mondta pattogós, üzletszerű hangon. – Nem, harminc perc nem elég gyors. Oké, érjen oda, amilyen gyorsan csak tud.

Brooke megbabonázva figyelte, ahogy teljes sebességre kapcsol, összeszedi a holmiját, számokat tárcsáz, utasításokat ugat. Furcsa módon mindezt erotikusnak találta. Végül David a dzsekije után nyúlt.

– Akkor most mi történik? – kérdezte Brooke.

– Lemegyek oda. Gyorsabban odaérek, mint a híradós csapat Miamiból.

– Veled megyek – kiáltott fel Brooke hirtelen, és talpra ugrott.

– Drágám, nem – tiltakozott David. – Te csak maradj itt.

Brooke konokul rázta a fejét.

– Nem maradok itt, hogy szendvicseken gondolkozzam, amikor gyerekek fulladnak a tengerbe tizenöt kilométerre innen.

David hálásan rámosolygott, és megfogta a kezét. Kiszaladtak a házból, visszamentek a csónakkal a szárazföldre, aztán beugrottak Leonard ott várakozó dzsipjébe.

– Mondj nekem valamit az illegális bevándorlók csempészéséről – kérte Brooke.

Ahogy zötykölődtek az autóban, szíve vad rohanásba kezdett a drámai történésektől, és bár percekkel azelőtt még tele volt nyugtalanító gondolatokkal, most elfogta az izgalom, hogy végre egyszer ő is részese lehet David másik életének. Átnyúlt, és megszorította a vőlegénye kezét. A rengeteg dolog közül, amelyeket Davidben szeretett, az egyik az volt, hogy úgy érezte, David mindent tud. Nem olyan értelemben volt intellektuális, mint azok a rémes emberek Estella Winston partiján, de a feje egy végtelen számú ténnyel telezsúfol poros öreg könyvtárra emlékeztetett.

– Tudod, ez már évek óta folyik – kezdte David, le nem véve a szemét az útról. – Mindenki azt hiszi, az egész arról szól, hogy drogot csempésznek Floridába, holott az emberkereskedelem minden másnál nagyobb üzlet. Szinte garantálni lehet, hogy a hét minden egyes napján kiköt egy hajó a Keys valamelyik elhagyatott partján, hogy kitegyen Kubából, Puerto Ricóból, sőt Mexikóból hozott embereket. A csempészek akár tízezer dollárt is kaphatnak személyenként, vagyis ha áthozol harminc embert, akkor az utanként háromszázezer dollár. Természetesen ez illegális, de a büntetést össze sem lehet hasonlítani, ha heroint és kokaint vagy egy maroknyi parasztot viszel.

– És mi történik az emberekkel? – kérdezte Brooke, megigézve a hallottaktól.

– Á, hát itt kezd a dolog ellentmondásossá válni – magyarázta David. – Általában, ha sikerül partra jutniuk, maradhatnak, de ha a tengeren kapják el őket a rendőrök, visszaküldik őket a hazájukba. Bár ez csak a kubaiakra vonatkozik. A Haitiből érkezőket általában egyenesen visszaküldik.

– Ez nem igazságos.

– Az élet nem igazságos, szívem – jegyezte meg David, majd megállította az autót, és kimutatott a tengerre.

Lekanyarodtak a főútról egy parti csapásra, amely egy mólószerűségben végződött. Járművek álltak a végében, a lámpáik égtek. A part mindkét oldalon szürkén nyúlt el a holdfényben, de kint a tintafekete távolban, talán kevesebb mint ezer méterre a parttól, tűzgolyó izzott. Fölötte Brooke egy helikoptert látott, reflektorát a tenger háborgó feketeségére irányította. Egy kisteherautó parkolt le a mólónál, és egy magas férfi ugrott ki belőle. David kiszállt, hogy üdvözölje.

– Charlie, szia – mondta. – Jó időt futottál.

– Mi vagyunk az elsők a médiától, akik ideértünk – mondta az operatőr, és már pakolta is ki a felszerelését.

– Beszéltél már a rendőrséggel?

Brooke látta, hogy a férfi foga megvillan a dzsip reflektorfényében.

– Gondoltam, ezt az élvezetet neked hagyom. Aztán a vőlegénye odarohant egy piros és kék fénnyel villogó rendőrségi járőrautóhoz.

– Uram, hátrébb kell húzódnia – szólt rá a rendőr. David arcába világított a zseblámpájával, és a hangja azonnal megváltozott. – Elnézést, Mr. Billington – mondta udvariasabban. – De akkor is hátrébb kell húzódnia.

– Mennyire rossz a helyzet?

– Nem tudom megmondani – bizonytalankodott a rendőr. – Csak annyit tudok, hogy embereket húznak ki a tengerből.

– Élőket vagy holtakat? – kérdezte David szenvtelenül.

– Nem tudom – mondta a rendőr komoran. David gyorsan feltett neki még néhány kérdést, és memorizálta a tényeket és adatokat.

– Kérem, uram – mondta most a rendőr, feltartva a kezét. – Odébb kell mennie a parton. Szólok a kapitányomnak, megkérdem, ide tud-e jönni valaki később, hogy beszéljen magával.

Beugrottak Charlie kisteherautójába, és száz méterrel tovább hajtottak a parton a rendőrségi kordon széléig.

– Oké, nem fogunk várni a hivatalos változatra – jelentette ki David határozottan. – Forgassunk innen, Charlie, a tűzzel a háttérben.

Visszapillantott Brooke-ra.

– Charlie ezt egyenesen át tudja küldeni a New York-i stúdióba arról a kis szatellittányérról az autója hátuljában.

Charlie megragadott néhány lámpát, felállította őket a homokban, és a kisteherautóból elektromos vezetékeket húzott ki. David a lámpák elé állt, és Brooke-ra kacsintott.

– Ez lesz az indítás – morogta halkan az orra alatt.

Brooke látta, mennyire profi, mennyire szenvedélyesen végzi a munkáját. Odarohant hozzá, megigazította a gallérját és lesimította a haját, aztán lebukott, hogy kikerüljön a kamera látószögéből. David egyenesen előrenézett, egy pillanatig hallgatott, aztán belefogott egy ékesszóló monológba a szemük előtt kibontakozó eseményekről.

Jól csinálja, gondolta Brooke. Nem tudta levenni a szemét a vőlegényéről. Davidnek nem volt beszédírója, sem forgatókönyve, és csupán néhány fontos tény állt a rendelkezésére, mégis okosan és tekintéllyel beszélt. Nem csak jó, egyszerűen briliáns volt. Brooke-ot elöntötte az öröm, amely hirtelen érzéki vágyba csapott át. Leállította magát, arra gondolt, mennyire helytelen, hogy szexen jár az esze, amikor közben embereket mentenek a háta mögött.

Brooke tekintete elkalandozott Daviden túlra. A tűz fénye, mintha a naplemente utolsó sugarainak izzását látná, megvilágította a hullámok taraját. Ha nem tudna a borzalomról, amely ott kint játszódik le, még szépnek is találhatná. Hirtelen megtorpant, összehúzta a szemét. Valami volt a vízben. Tengeri fű? Roncsdarab a hajóról? Aztán rájött, hogy egy emberi testet lát. Mielőtt gondolkozhatott volna, már rohant is a tenger felé.

– David! – kiáltotta.

Látta, hogy a férfi ledobja a mikrofont, és hatalmas léptekkel fut felé a homokon át. Belegázolt a vízbe, amelyet jéghidegnek érzett a csupasz lábszárán, de David előbb ért a vízben sodródó testhez.

Kihúzta, és Brooke segítségével kivonszolta a homokra. Felnézett a lányra, és csak annyit mondott:

– Hozz segítséget.

Aztán a nő fölé hajolt, és a mellét kezdte pumpálni. Brooke végigrohant a parton a rendőrségi kordon felé, a karjával hadonászva.

– Gyorsan! – sikította egy mentősnek a kordonon túl. – Ott egy nő.

Amikor visszaért, David mélyen a nő fölé hajolt, kezével az állát tartotta, és levegőt fújt a tüdejébe. Végül egy kis vízsugár hagyta el a nő száját. Egész testében reszketett, ahogy David az oldalára fordította, és vadul köhögni kezdett. Egy mentőautó érkezett sivítva, körbefogta őket a sziréna hangja.

David elugrott az útból, amikor a mentősök munkához láttak. Brooke átölelte, David pedig teljes erejéből magához szorította, és a nyakát csókolgatta. Brooke nem bánta, hogy hozzátapad a hideg, nedves pólója, nem bánta, hogy a kamera az ő könnyáztatta arcát veszi. Védettnek és büszkének érezte magát a férfi ölelésében, akinek a felesége lesz.

– Szeretlek, David. Annyira szeretlek – mondta, és nem akarta elengedni a párját.

És hónapok óta először most biztosabb volt ezekben a szavakban, mint bármi másban, ami az életét jelentette.

25.

Két héttel a Lupint bemutató londoni útja után Tess a lakásában sürgölődött, készült a napra, amelyet a Nagy Almában szándékozott eltölteni Dommal. Azután, hogy olyan csodálatosan újra egymásra találtak abban az olcsó hotelban, alig emlékezett olyan időre, amikor ennyire izgatott lett volna, hogy láthatja a barátját. Dom az előző éjjel érkezett, de ma Tess válogatott útitervvel állt elő, mivel szerette volna megosztani vele az összes újonnan felfedezett kedvenc helyét: a Conservatory Gardent a Central Parkban, a Százharmadik utca magasságában, amely az évnek ebben a szakában színek kavalkádját kínálta, vagy a Morgan Könyvtárt a városközpont közelében, amely otthont ad mindennek, a Gutenberg-bibliától egészen Bob Dylannek a Blowin' In the Wind című dalához eredeti, kézzel írt szövegéig. Később majd édesvízi rákot esznek a Grand Central Station osztrigabárjában, és forró csokoládét isznak a Tea & Sympathy kávézóban, a régi Anglia egy szeletében a manhattani egzotikum közepén. Tess már kezdett úgy gondolni New Yorkra, mint a – legalábbis jelenlegi – otthonára, és mint egy díjjal, el akart büszkélkedni vele.

Reggel kilenc óra volt, amikor besétált a nappaliba. Már lezuhanyozott, és felvette az arra a napra gondosan kiválasztott öltözékét: fehér, szűk pólót és sötét farmert, amelytől a lába különösen hosszúnak és karcsúnak tűnt. A megrázkódtatás után, hogy két és fél kilót szedett magára a városban töltött első három hét alatt, kegyetlen, nyolcszáz kalória egynapos grapefruit-és tojásdiétát tartott, amelyet az egyik lány ajánlott neki a munkahelyén, és amely csodával határos módon majdnem hat kilót leszedett róla. Izgatónak, boldognak és minden kalandra késznek érezve magát átszaladt a New York-i napsütésben fürdő konyhába.

– Hé, szexi fiú – kiáltott át a nappaliba –, készen állsz a nagy túrára?

Mivel Dom biológiai óráját sokkolta az időeltolódás, időtlen idők óta fenn volt, a kanapén heverészett, és a New York Postot olvasta. Kócos volt a haja, és még mindig a bokszeralsója és egy kiszolgált Ramones póló volt rajta, amelyet Harvey Nicksnél vásárolt valamelyik karácsonykor, és mára már hálóruhává degradálta.

Nem vett tudomást a kérdésről, rámutatott az újságra, és a magasba tartotta.

– Ez a te műved?

– Micsoda?

– „Hogyan mentette meg David az életemet” – olvasta megjátszottan teátrális hangon. – „Megszólalnak a túlélők. Keresse a nyolcoldalas különkiadást.”

Tess kinyújtotta rá a nyelvét.

– Ez volt az év egyik legnagyobb sztorija – közölte. –Nyilván elért abba a kis isten háta mögötti Londonba is.

Dom felhorkant.

– Micsoda? Hogy egy maroknyi illegális menekült hajótörést szenvedett a Karib-tengeren? Ez aligha fog bekerülni a londoni Timesba…

Tess behozott két bögre teát.

– Az a helyzet, hogy a BBC News elég részletesen beszámolt róla. Akárcsak a te lapod. És a te kis összegzésednél jóval komolyabb dologról van szó. Harminc ember meghalt, Dom. Rettenetes volt.

Dom vállat vont.

– De David tényleg megmentette valakinek az életét? – kérdezte. – Biztos vagy benne, hogy ez nem csak a családja ügyeskedése, hogy feltegyék a politikai indítóállványra?

Tess megveregette a karját.

– Cinikus alak vagy, Dom Barton.

– Mondja a profi PR.

Bár a floridai incidens öt nappal korábban történt, a lapok még mindig cikkeztek róla, rengeteg „új” fotót és túlélők első kézből származó beszámolóit közölték. Nem volt meglepő, hogy David hősként került ki a tragédiából. Billingtonék PR-gépezete elintézte, hogy egy kétoldalas interjút közöljenek vele a Washington Postban, és Davidnek a bevándorlás szabályozásáról közzétett véleménye olyan lökést adott a témának, hogy heves televíziós és rádiós talkshow-viták folytak róla az egész országban. Bár Tess telefonja megállás nélkül csengett, nem ő vághatta zsebre a dicsőséget ezért a rendkívüli PR-teljesítményért. Az operatőr a tengerparton az egész drámát felvette színesben, és élőben sugározták az egész világon; David fényezte ki a maga imázsát. Most Brooke-ra is úgy tekintettek, mint a társaság Florence Nightingale-jére a mentésben játszott szerepe miatt. Az Us magazin első oldalas cikket közölt „A homok megmentője” címmel. Tess akkor sem tudott volna pozitívabb sajtót kreálni, ha évekig töri magát.

Dom átnyújtott neki egy tányért, rajta egy krémsajtos-lazacos bagellal, és Tess finoman beleharapott, nem akarta elkenni a rúzsát.

– Na és hol van Jemma? – kérdezte Dom.

– Kora reggel elment. Catet látogatja meg Torontóban – mondta a lány, és átnyúlt, hogy megszorítsa Dom csupasz térdét. – Ami azt jelenti, hogy teljesen egyedül vagyunk.

Dom a fejét rázta.

– Ami mindig így volna, ha nem hívod meg, hogy lakjon veled. Szavamra, Tess, nem tudom elhinni, hogy négyezer kilométert utaztál az Atlanti-óceánon keresztül azért, hogy Jemma újra ott legyen a vendégszobádban.

Tessnek vissza kellett fognia magát, hogy ne vágjon rosszalló arcot. Kiborította, hogy Dom londoni jó hangulata elpárolgott. Az időeltolódás számlájára írta a barátja zsémbességét, és nem akart nagyobb ügyet csinálni belőle, mint amekkora amúgy is volt.

– Dom, szeretem, ha velem van – mondta halkan. –Tudod, nagyon magányos itt kint – és különben is, Asgillék csak úgy egyeztek bele, hogy foglalkoztassák, ha nem kell lakást fizetniük neki. Mire átköltözöl, találni fog másik helyet magának.

Dom felállt, és az ablakhoz lépett.

– Apropó, nem vagyok biztos benne, hogy elég hely lesz itt kettőnknek.

– Nem hatalmas a lakás, de megleszünk.

– Nem hatalmas? Nagyobb szaunákat láttam, mint ez itt. Hová fogjuk tenni a golfütőimet?

– Golf? Manhattanben? – nevetett Tess.

– Hé, azt olvastam, hogy David szenvedélyes játékos – védekezett Dom. – Biztosan tag valamelyik kellemes klubban.

A lány mosolygott, és hosszan belekortyolt a teába.

– David és Brooke kedvesek, de nem vagyok épp a legmeghittebb baráti viszonyban velük. Nem hívnak meg rendszeresen vacsorára vagy golfozni.

Dom elítélően nézett rá.

– Ez a hozzáállás, bébi, pontosan ez húz vissza. Mit gondolsz, miért nem kaptál soha valami igazán fontos állást a lapoknál?

– Mert soha nem merült fel a lehetőség?

– Nem, a kapcsolati tőke miatt – hurrogta le Dom. –Huszonhárom éves korodban már egy országos napilap vezető szerkesztője voltál, tehát nem a tehetség hiányáról van szó, de ez önmagában nem elég. Olyan emberek közelébe kell kerülnöd, akik segíthetnek felkapaszkodni a létrán.

Tess agyában felvillant az egyéjszakás kalandja a G l o b e vezérigazgatójának a fiával, a fordulópont, amely igazán sínre tette a karrierjét, és elkapta a tekintetét, mivel érezte, hogy pír önti el az arcát.

– Tess, rajta – erőltette Dom a kérdést, bár nem barátságtalanul. – El kell szánnod magad, hogy játékos leszel, ha boldogulni akarunk ideát.

Na tessék, gondolta Tess, már megint ez a „mi”. Igazság szerint Dómot nem érdekli az ő karrierje, vagy hogy mennyire élvezi a munkáját; a maga médiavilágbeli helyzetéről beszél, arról, hogy Tess mit tehetne érte. Tess ezt a vonását mindig megpróbálta figyelmen kívül hagyni a múltban, azt remélte, hogy csupán fiatalkori elbizonytalanodásról van szó, de úgy tűnt, hogy Dom saját karrierje miatt érzett keserűsége az évek múltával csak erősödött. Tess az ajkába harapott, egy pillanatra eszébe jutott a londoni éjszakájuk a beharangozópartin. Milyen jóképű volt Dom, milyen elbűvölően és figyelmesen viselkedett. Milyen észveszejtőén fantasztikus volt a szex. És ő milyen izgatott volt az elmúlt két hétben a gondolatra, hogy Dom vízumot kap. De ilyen alkalmakkor, mint ez, azon tűnődött, hogy kedveli-e egyáltalán a férfit.

Az ajtócsengő hirtelen megzavarta a gondolatait.

– Vársz valakit? – kérdezte Dom.

– Nem – mondta Tess a fejét ingatva.

Valami kellemetlen árnyalat érződött a férfi hangjában. Mire célzott? Hogy őt állandóan ugrasztani lehet, vagy hogy hozzá van szokva „urak látogatásához”? Akárhogy is, ez nem volt szép tőle.

– Ó, várj csak… – mondta halk nyögéssel. Lerohant négy sor lépcsőn a bejárati ajtóhoz, és ahogy sejtette, Jack Donovant, a tizenegy éves barátját találta ott, üdítőt szürcsölve. A srác rémisztő gyakorisággal „ugrott be” hozzá az elmúlt néhány hétben. Tess tulajdonképpen élvezte a társaságát, mulatságos volt és igazából nagyon okos, és határozott véleménye volt a dolgokról, de Tessnek már volt egy lakótársa, semmi szüksége nem volt albérlőre.

– Szia – mondta Jack, kivéve a szívószálat a szájából. – Bejöhetek?

Tess összerezzent.

– Az a helyzet, hogy itt a barátom. Mondtam neked a múlt héten, hogy jönni fog, emlékszel?

– Kúl, megismerkedhetek vele? – kérdezte Jack, fittyet hányva a célzásra, és benyomult Tess mellett.

A lány követte fel a lépcsőn, és épp beért a nappaliba, amikor Dom meghökkenten felnézett.

– Öö, hello… – szólalt meg.

– Szeva – mondta Jack bizalmasan, és a kezét nyújtotta Domnak. – Jack vagyok, Tess mindent elmesélt rólad. Nem zavarlak semmiben, ugye? Úgy volt, hogy a mamám értem jön, de telefonált, hogy késik egypár órát. A papám a hálószobámat festi, és bűzlik a hely.

– Jack – mosolygott rá Tess gyorsan. – Menj, keress magadnak valamit a konyhában.

– Kúl. Csak előbb a vécét szeretném használni.

Dom arca eltorzult a borzadástól és a dühtől.

– Ki a franc ez?

– Csak egy kölyök, aki itt lakik az utca végén – magyarázkodott Tess elpirulva.

– És? Mit keres itt?

– A papája egyedül neveli – mondta Tess lehalkítva a hangját. – Időnként beugrik hozzám, amikor egy kicsit besokall otthon.

– Azt akarod mondani, hogy egy kissrác jár állandóan hozzád? – kérdezte Dom elképedten.

Tess érezte, hogy borzolódni kezd, hogy furcsamód védelmébe akarja venni a fiút. Oké, Jack bejelentetlen látogatásai kissé bosszantók, amikor amúgy is olyan kevés szabad órája marad a maga számára egy héten; múltkor másodpercekkel azelőtt jelent meg, hogy ő kilépett az ajtón, pedikűrre menet. De hát csak egy gyerek. Bosszantóan nagyokos, és enyhén szólva túl nagy a szája, ez igaz, de akkor is csak egy kölyök, akinek problémái vannak otthon, és néhanapján szüksége van egy menedékre, hogy elfeledkezhessen róluk.

– Szórakoztató kölyök, és sajnálom – mondta Tess. –A papája, azt hiszem, küzd, hogy otthon tartsa. Ezermester, és egy fitneszteremben dolgozik több műszakban. Azt hiszem, nincs sok pénzük.

– Ó, valóban? És milyen gyakran találkozol a papájával? – érdeklődött Dom pikírten.

– Ó, az isten szerelmére, Dom. Ne légy már ilyen hülye. Kétszer találkoztam a papájával – az utcán.

Dom felhorkant.

– Kissé bizarr a dolog.

– Mi bizarr van benne? – kérdezte Tess, aki kezdte elveszíteni a türelmét.

– Tess, azért jöttél New Yorkba, hogy olyan emberekkel járj össze, mint Billingtonék, vagy akár Asgillék, nem pedig gyereküket egyedül nevelő melósokkal és a fékezhetetlen fiaikkal.

Tess hitetlenül bámult rá.

– Dom, időnként a legrémesebb sznob tudsz lenni.

– Sznob? – nevetett a férfi. – Te beszélsz, aki a Per Se étteremben rendeltél asztalt holnap estére?

Tessnek szó szerint elállt a lélegzete. Úgy érezte, mintha arcul csapták volna. Annyira boldog volt, hogy sikerült asztalt szereznie maguknak a Per Seben, amelyet széles körben a legjobb étteremnek tartottak a legfantasztikusabb vendéglőktől hemzsegő városban, hogy azonnal eldicsekedett vele Domnak, amikor a barátja előző este megérkezett. A Per Sének tizenhét fogásos menüje és két hónapos várólistája volt, de Tess Brooke nevét használta, hogy soron kívül bejussanak. Ez nagy haditettnek számított – voltak emberek az Upper East Side-on, akik ölni tudtak volna egy asztalért, és Tess egyszerűen nem hitt a fülének, hogy Dom képes volt ennyire a visszájára fordítani valamit, amit ő annyi szeretettel szervezett meg, hogy a barátját különleges, romantikus vendéglátásban részesítse.

Jack belépett az ajtón, egy almát fényesítve az ingén, aztán beleharapott.

– Hé, tetszik a pólód – mondta Dómnak. – Mit énekelnek?

– A Ramones? – dadogta a férfi, pillanatnyilag lehengerelve. – Ó, tudod. Mindenfélét.

– Miért viseled a pólójukat, ha egyetlen dalukat sem ismered?

Tess a nevetéstől kiköpte a teáját.

– Tess azt mondja, hogy New Yorkba költözöl – folytatta Jack a csevegést.

– Talán igen – mondta Dom, szemmel láthatóan kínosan érezve magát.

– Kúl. Elmehetünk, hogy meghallgassunk egy bandát, vagy ilyesmi.

– De te még csak tízéves vagy – mosolygott Dom gúnyosan.

– Tizenkettő a jövő héten.

Abban a pillanatban elfojtott hip-hop zene csendült fel Jack farmerjából. A srác kapkodott, aztán előhúzott egy élénk narancsszínű mobiltelefont a zsebéből. Ahogy ránézett a kijelzőre, cicegni kezdett.

– A francba, a mamám. Már ott van.

– Jack – szólt rá Tess. – Ne káromkodj.

– Tudod, nem is kéne meglepődnöm. A mamám új barátjának az a szupergyors kocsija van. Egy Aston Martin DB9. James Bond autója.

Dom ránézett.

– James Bond egy DB7-est vezet – mondta fensőbbséges hanghordozással. – Mit csinál, mármint a mamád barátja?

– Bankár.

– Manapság mindenki az – mondta Dom, és lekászálódott a kanapéról. – Megyek zuhanyozni. Nemsokára elmegyünk – tette hozzá célzatosan.

Amikor eltűnt, Jack megragadta Tess karját, és a fülébe suttogott.

– Visszakísérnél a lakásunkhoz? – sziszegte, és óvatosan a fürdőszoba felé pislogott. – Csak te.

– Eléggé elfoglalt vagyok, Jack – próbálkozott Tess. – Dómnak és nekem igazán zsúfolt napunk van. Tudod, nem túl gyakran látom.

– Kérlek! – könyörgött a gyerek elkerekedő szemmel. – A mamám és a barátja értem jönnek, és azt akarom, hogy a mamám azt higgye… – nem fejezte be a mondatot.

– Mit higgyen?

– Azt, hogy a papámnak is van barátnője – nyögte ki elpirulva. – Főleg olyan csinosak, olyan tök jó ruhában, mint te.

Tess a fejét csóválva felkapta a kabátját.

– Hát akkor gyere, de gyorsan. Vissza akarok érni, mielőtt Dom kijön a zuhany alól.

Amikor már kint voltak az utcán, Jack ferde pillantást vetett Tessre.

– Nem szereti a gyerekeket, ugye? – állapította meg.

– Nem, nem igazán – mosolygott rá Tess, aztán játékosan elkapta tőle az almát, és beleharapott.

Visszagondolt az egyik nyaralásukra, amelyet két évvel azelőtt Antiguán töltöttek. Sajtóút volt, ahol Domnak egy új ötcsillagos elegáns hotelt kellett tesztelnie. Tessnek kimaradt a menstruációja, és mivel meg volt győződve, hogy terhes, kibökte Domnak, amikor indulni készültek a hotelból. Dom néma maradt az egész kilencórás úton hazafelé, még akkor is az előtte lévő ülés támlájára meredt, amikor nem nézte a filmet.

Ezek voltak az első szavai, amikor Heathrow-n földet értek: „Vegyél egy terhességi tesztet.” Csak akkor kezdtek a dologról beszélni, amikor visszajutottak a Battersea Park-i lakás viszonylagos biztonságába. Tess idegesen markolászta a kis gyógyszertári papírzacskót az ölében.

– Na és mi van, ha terhes vagyok? – kérdezte. Egyszerre érezte magát rémültnek és izgatottnak.

Huszonhét éves volt, aligha kiskorú anya.

– Tényleg gyerekeket akarsz? – kérdezte Dom.

– Nem tudom – mondta Tess őszintén. – Most még nem. De, azt hiszem. Na és te?

Dom sokáig hallgatott, mielőtt válaszolt volna.

– Nem tudom biztosan – mondta csendesen. – Tulajdonképpen nem tudom, hogy egyáltalán akarok-e gyereket. Annyira jól élünk. Miért kellene, hogy gyerekünk legyen, csupán azért, mert ezt várják tőlünk?

Dom soha nem tartozott azok közé, akik kitárják a lelküket, de Tess tudta, hogy ez alkalommal őszinte volt. Az együtt töltött éveik alatt soha nem került sor a „gyerekbeszélgetésre”, Tess szerint azért nem, mert egyikük sem akarta bevallani az érzéseit. Aztán kiderült, hogy Tess nem terhes. Egy héttel később megjött a menstruációja. Talán a stressz okozta a késést. Hazudna, ha azt állítaná, hogy nem könnyebbült meg, mégis, a lelkének egy része csalódott volt.

– Ne foglalkozz Dommal – mondta Tess, amikor befordultak Jack utcájába. – Csak egy kicsit fáradt az időeltolódástól, és morgós. Biztos vagyok benne, hogy elvisz majd meghallgatni egy zenekart, amikor átjön ide.

Jack vállat vont, mintha nem sokat izgatná, így lesz-e vagy sem. Tess úgy tippelte, hogy hozzászokott a felnőttígéretekhez, amelyek nem mindig váltak valóra.

– A mamám egy újabb bébit szeretne – közölte Jack őszintén. – Hallom, amikor telefonon beszél, és azt hiszi, hogy alszom. De előbb hozzá kell mennie Stevenhez.

– Steven? Gondolom, ő a barátja? Mióta élnek együtt?

– Körülbelül hat hónapja. A mamám azt mondja, hogy ez már elég hosszú idő, és nem fog várni, ha Steven nem gondolja komolyan.

Némán sétáltak Jack házáig. Jack papája, Kevin az utcán állt egy fekete sporttáskával, amelyet Jack kezébe nyomott, amikor odaértek.

– Üdv, Tess – bólintott.

Tess látta, hogy a kezét és az arcát kék festék pettyezi. Hosszú fekete hajú, apró termetű nő toporgott a tornác alján türelmetlen arckifejezéssel. Feltehetően Jack anyja, Melissa. Tess jó egy méterre állt tőle, de még onnan is érezte a sminkje nehéz virágillatát.

– Tíz harmincat mondtunk, Jack – szólt a nő élesen.

– Azt mondtad, késni fogsz – válaszolt a gyerek csendesen.

Tess figyelte, ahogy Jack azonnal begubózik, és az általa ismert magabiztos fiú a szeme láttára ment össze. Szerette volna kinyújtani a karját, és megölelni. Ehelyett a mellettük parkoló fémszürke sportkocsit nézte. Egy DB9-es volt, semmi kétség. Ezüsthajú férfi szállt ki az autóból vászonnadrágban és mintás golfingben, és előrehúzta az ülését.

– Ugorj be, haver – mondta erőltetett vidámsággal.

Jack vonakodva odalépett, és bemászott a kocsi szűk hátsó ülésére. Amikor az ajtó becsapódott, Melissa Kevinhez fordult.

– És mi van rajta? – kérdezte.

Jack a szokásos egyenruháját viselte: szupertrottyos nadrágot és bumfordi edzőcipőt. A Village-ben minden srác ugyanezt hordta. Azt mondta Tessnek, hogy a Broadway egyik ultrakúl koriboltjában vette.

– Hogy mi? Jézus, Melissa, hiszen mindig ezt hordja – válaszolta Kevin beletörődő bosszúsággal.

– Steven egyik üzleti partnere partit ad Greenwich-ben – csattant fel a nő. – Csupa nagyon helyes gyerek lesz ott.

– Jack is nagyon helyes gyerek.

Melissa a fejét rázta. Tess a hátsó ülésen szorongó Jackre pillantott, és azon tűnődött, hallotta-e a civódást. Nagyon jól tudta, milyen érzés ez. Melissa arckifejezése és hanghordozása élénken emlékeztette saját anyja megfélemlítő modorára. Ritkán hallatszott felemelt hang, és erőszak soha nem fordult elő a Garrett-házban, de a légkör ennek ellenére mindig feszült és ellenséges volt, és Tess ezt valahogy még rosszabbnak érezte, mert a helytelenítés állandó felhője mindenre rátelepedett. Az évek során közelről megfigyelhette, hogyan hat a házastársi kiábrándultság mindkét szülőjére. Az apja, Graham egyre félénkebb lett, és egyre jobban igyekezett a felesége kedvében járni, míg az anyja, Sally egyre bosszúsabbá és türelmetlenebbé vált, a hangja állandóan ívbe szaladt, mintha azzal, hogy soha nem örül semminek, távol tudná tartani magát az élet folytonos lejáratásától. Ez talán még elviselhető lett volna, amikor a Garrett család Londonban élt, és Sallynek széles baráti köre volt, és egy butikban dolgozott részmunkaidőben, ami önmagában is azt a divat világában vágyott karriert helyettesítette, amelyről az anyja mindig álmodott. Ám amikor Graham megvette a sörözőt Suffolkban, mintegy az újrakezdés lehetőségeként, az anyja teljesen eltávolodott tőlük. Kezdetben az elégedetlensége, hogy „kirángatták az isten háta mögé”, ahogy fogalmazott, fáradtságban nyilvánult meg. Sally panaszkodott, hogy nem tud késő éjszakáig dolgozni a kocsmában, mert „kimerült”, „fejfájós” vagy „depressziós”. Egy idő után már egyáltalán nem ment le a sörözőbe. Nem jelentett nagy meglepetést, amikor végleg elhagyta őket, hogy újra Londonban élhessen.

Tesst felrázta az emlékeiből, amikor meghallotta Kevin hangját.

– És hánykor jön vissza holnap?

– Hat körül – válaszolta az asszony, és közben gyanakodva méregette Tesst. – Talán most az egyszer készen leszel, mi?

Tess figyelte, ahogy Melissa peckes léptekkel a fémszürke kocsihoz vonul, amely, amint az asszony becsapta az ajtót, kilőtt az utcán. Látta Jack arcát a hátsó ablakban, és oké jelet mutatott neki. Kevin felsóhajtott, és megdörzsölte festékkel telefröcskölt arcát.

– Gazdag a fickó – mondta szinte magának. – Melissa valójában mindig csak ezt akarta. De most is ugyanolyan feszült, amilyen világéletében volt.

Tess csak bólintott.

– Jobb lesz, ha visszamegyek a lakásomba – mondta.

Nem akarta, hogy egy másik rossz kapcsolat belső örvénylése beszippantsa. Egy életre elege volt belőle.

26.

Paula Asgillnek csak öt hetet és három napot kellett várnia, mielőtt a lánya meghívást kapott Katrina hercegnő Keleti Hetvenkettedik utcai városi házába. Szigorúan véve, nem egyedül Caseyt választották ki a játékdélutánra. Szerencsés véletlen folytán májusban volt Carlotta hatodik születésnapja, és az anyja, abbeli igyekezetében, hogy a kislány minél jobban beilleszkedjék az új osztálytársai közé, elhatározta, hogy partit rendez. Ám Paulát még így is a győzelem érzése kerítette hatalmába, amikor megkapta a Carlotta családi címerével díszített kemény, halvány rózsaszín meghívót, amely futárral érkezett a házhoz. Azonnal lement a FAO Schwarz játékáruházba, ahol Carlotta születésnapi listáját tartották, hogy biztosítsa, Caseynek jusson az egyik legjobb a listán szereplő ajándékok közül. Ezután órákat töltött a Bonpointban a Madison Avenue-n, új ruhát válogatott a lányának. Gondosan mérlegelte Casey megjelenését, ám ez semmi volt a döntés gyötrelméhez képest, hogy ő maga mit viseljen. Egy szál Hanro bugyiban állt a futószalagos gardróbjában, a haját már levágta és beszárította Paul Podlucky aznap reggel, és némán gyászolta a tényt, hogy nincs egy rongya, amit felvegyen. Fitymálva lapozott a ruhák közt. Balján az estélyi ruháit tartalmazó fehér zsákok lógtak hosszú sorokban. Fölöttük, átlátszó dobozokban, olyan ruhákat tartott, amelyeket néhány alkalomnál többször viselt; nyilvánvaló, hogy nem kerülhetnek újra a társaság szeme elé, amíg tovább nem adja őket Caseynek és Ameliának tizenhat éves korukban, addigra kellőképp klasszikussá válnak. Semleges árnyalatú szoknyák széles választéka volt a jobbján, és színben hozzájuk illő kasmírfelsők a háta mögött. Cipői tökéletes szimmetriában sorakoztak, hat pár egy sorban, mint katonák a díszszemlén, egyetlenegy sem kopott vagy piszkos. Végül egy rövid ujjú ruhát választott, amelyet egy alig ismert, ám ígéretes francia divattervező készített, akire egy obskúrus brit divatlapban talált. Magas sarkú Zanotti cipőt vett fel, nagyon vigyázva, nehogy a piszkos utcákkal kontaktusba került talphoz érjen, és megvizsgálta magát a tükörben. A türkizzöld jól állt neki, és valahányszor fotó jelent meg róla a Vogue-ban, ezt a feltűnő árnyalatot viselte. Ma határozottan ki akart tűnni.

Végül elkészült. Megragadta a lánya kezét, amikor megállt Katrina hercegnő Upper East Side-i háza előtt. Jól ismerte a hatemeletes épületet, bár még sohasem járt odabent. Galambszürke kőből épült, díszes vaskapuval, és eredetileg egy kockázati alapokkal foglalkozó milliárdos bankáré volt, aki egy csalási botrányt követően börtönbe került egy évvel azelőtt. Katrina férje, Savoyai Arlo megvette a házat, még mielőtt a nyílt piacra kerülhetett volna, olyan összegért, amelyről azt rebesgették, hogy a nyolcvanmillió dollárt is meghaladta.

– Carlotta papája tényleg király? – suttogta Casey, amikor Paula megrántotta a súlyos csengőt.

– Majdnem – válaszolta az anyja.

Megszállottan kutatott a Savoyai család után, és tudta, hogy ha nem lett volna forradalom, Arlo Olaszország egyik hercege volna. Ifjúkorában Arlo, királyi származása révén, Európa egyik legnagyszerűbb partijának számított, de hát Katrina is igencsak partiképes volt a maga jogán; német apja milliárdokat keresett acélból és iparból Európában. A gazdagság és előkelőség ilyen kombinációja abban a pillanatban a New York-i társaság legfelsőbb rétegébe katapultálta őket, amint megérkeztek, hogy Arlo karrierjét kövessék egy olasz banknál.

Amikor egy inas kinyitotta az ajtót, Paula átnyújtotta a meghívót, és egy biztonsági kamera rezzenetlen pillantása alatt várakozott, amíg a nevüket hangosan felolvasták. Alig tudta elnyomni örvendező mosolyát. Mostanában már ritkán gondolt a régi időkre. Olyan sok energiát áldozott arra, hogy kitörölje az emlékeket, és egy újabb, homályosabb, elfogadhatóbb múltat teremtsen azoknak az embereknek, akik egyáltalán vették a fáradságot, hogy érdeklődjenek, hogy úgy érezte, észak-karolinai gyermekkora tulajdonképpen meg sem történt. Azért időről időre csendben gratulált magának, hogy milyen messzire jutott; és ez a pillanat, amikor belépett az Upper East Side egyik legszebb otthonába, egyike volt azoknak az eseteknek. Paula megpróbált nem mutatni érzelmet, amikor besétált a grandiózus nappaliba, de a szobát tagadhatatlanul lenyűgözőnek találta. Eredeti Rothko-képek függtek a magas falakon, felbecsülhetetlen értékű bútorok fölött, modern tárgyak keveredtek értékes antik darabokkal, olyan művészi, átgondolt formában, hogy a berendezés csakis a város egyik legtehetségesebb belsőépítészének a munkája lehetett.

Ám Paula nem ezt, hanem az embereket vizsgálta, és elfogta az aggodalom az arcok tanulmányozása közben: volt pár nagyágyú a társasági körökből, nők a feleségek aranycsapatából, a város néhány leggazdagabb és legbefolyásosabb férfijainak a partnerei. Ezek a tökéletesen ápolt nők a legtekintélyesebb jótékonysági bizottságokban ültek, és általában alig tudták rászánni magukat, hogy észrevegyék Paulát – hacsak nem Brooke felől érdeklődtek –, holott már számtalanszor találkoztak. Egy pincér közeledett, és tisztelettudóan felajánlott Paulának egy italt az ezüsttálcájáról. Paula elvett egy Bellinit – napközben általában kerülte az alkoholt, de ma valami azt súgta, hogy szüksége van rá. Érezte, hogy a nyaka elvörösödik és szúrni kezd, ahogy ez néha előfordult, amikor stressz vagy aggodalom gyötörte. Higgadj le, tégy úgy, mintha mindennap így élnél, mondta magának eltökélten. Rémületére egyetlen barátnőjét sem látta. Casey új volt az osztályában, következésképpen Paula nem ismerte a szülőket. Belekortyolt az italába, és megacélozta a lelkét. Emlékezz Karolinára, szívem, mondta magának. Igaz is: sokkal rosszabb helyzetben volt akkor, mint most.

Egy magas, spanyolosan barna nőhöz fordult, aki szűk farmert és fehér Hermés inget viselt, és rámosolygott.

– Tudod, hol a születésnapos kislány?

A nő egyszerűen átnézett rajta, és felemelte az egyik ujját, hogy odahívja a pincért. Paula elfordult, megpróbálta elnyomni feltámadó dühét. A kurva! Paula természetesen tudta, hogy soha nem tartozott Manhattan társasági életének méhkirálynői közé, tudta, hogy sokan a nők közül felkapaszkodottnak tartják az Asgill családot. Titokban vihogtak Meredith Rolls-Royce-án és a család olcsó kozmetikai termékein, de Paula arra számított, hogy Brooke eljegyzése nagyobb rangot ad majd neki. Nyilvánvalóan tévedett.

Hirtelen érezte, hogy a ruháját rángatják.

– Mami, Carlotta azt szeretné, ha vele mennék, hogy megnézzem a szobáját. Mehetek?

Paulát újfajta szeretethullám öntötte el, amikor látta, hogy Savoyai Carlotta hercegnő az ajtóban áll, és integet, hívja az új barátnőjét. Az új barátnőjét, Casey Asgillt, gondolta Paula, és a magas nőre nézett, aki akkora élvezettel kikosarazta.

– Természetesen, drágám. Szaladj – mosolygott Paula, megérintve Casey fejét.

– Azt hiszem, még nem találkoztunk.

Paula megfordult, és Katrina hercegnőt látta maga mellett. Apró volt és karcsú, tengerészkék Chanel couture ruhát viselt, és világosbarna haját hátrafogta az arcából. Sztárelegancia sugárzott belőle oly módon, amilyet, Paula tudta, a hírességek közül is csak kevés tud produkálni. Testének minden centimétere költséges ápolásról tanúskodott; a bőre olyan sima volt, mintha kifényezték volna, és bárki csinálta is a botoxkezelést a homloka és a szája körül, fantasztikus munkát végzett. Ránctalan, szépen formált, mégis teljesen természetes. Meg kell tudnom, hova jár, gondolta Paula szórakozottan.

– Paula Asgill – szólalt meg, és a kezét nyújtotta. Katrina mosolya meleg és őszinte volt, és ez felkészületlenül érte Paulát. Tapasztalatai szerint két szabvány társasági mosoly létezett: a feszes, hamis változat, amelyet általában valaki olyan arcán látott, aki átnézett a válla fölött, vagy a ragyogó, paparazzóbarát mosoly, amely, ha egyáltalán lehetséges, még őszintétlenebb volt. New Yorkban az olyan valódi mosoly, mint a hercegnőé, ritka volt, mint a fehér holló.

– Örülök, hogy megismerhetlek – válaszolta Katrina.

– Azt hiszem, a lányod ugyanakkor került az előkészítőbe, amikor Carlotta.

Paula, akinek hízelgett a dolog, ám teljesen zavarba jött, óriásit kortyolt a Bellimből.

– Kár, hogy mielőtt észbe kapnánk, már szét is szélednek a nyárra – jegyezte meg. – Bár Casey már alig várja, hogy Bermudán lehessen.

Katrina mosolya most még fényesebben sugárzott, és az asszony megérintette Paula karját.

– Valóban? Hát ez remek hír; talán találkozhatunk ott. Van egy házunk Tucker's Townban. A családomé már időtlen idők óta.

– Ne mondd! Micsoda véletlen – mosolygott Paula.

– Csodálatos volna, ha a lányok összejöhetnének, mialatt ott vagyunk.

Igazság szerint Paula egyáltalán nem készült Bermudára – legalábbis addig még nem. Úgy volt, hogy amint befejeződik az iskola, ő, William és a lányok elrepülnek Maine-be. Ez volt William kedvenc helye, és mivel az év összes többi nyaralási célpontja – St Barts, Careyes, Aspen és Maui – már kijelöltetett Paula által, az asszony nem volt olyan helyzetben, hogy vitába szálljon. Ám amikor az interneten talált egy brit Vogue-interjút, amelyben Katrina egyik kedvenc helyeként írta le az otthonát Tucker's Townban, Paula tudta, hogy akár cipőkanállal is, de be kell szorítania egy utat az atlanti-óceáni szigetre. Csupán meg kell találnia a megfelelő módszert, hogy rábeszélje Williamet.

– Mi magunk is gondolkoztunk azon, hogy Bermudán vásárolunk – adagolta a mesét Paula. – Te talán el tudsz igazítani bennünket a helyes irányba?

– Hát persze – készségeskedett Katrina. – Meg kell állapodnunk egy játékdélutánban a lányok számára, akkor részletesebben is megtárgyalhatjuk a dolgot.

Paula mosolygott, örült, hogy a jól elhelyezett ártalmatlan hazugságai működnek. Nem mintha szívesen tekintett volna hazugságként a szavaira, egyszerűen az igazság kiterjesztésének tartotta őket, álmodozásnak olyan dolgokról, amelyek egy kis szerencsével akár valóra is válhatnak. Paula nagyon jó volt ebben, és a módszer az évek során hasznos eszköznek bizonyult az arzenáljában. Ahhoz, hogy az ember Upper East Side-i játékossá váljék, vagyonra, kapcsolatokra és a dizájner ruhák összeválogatásának tehetségére van szüksége. De legfőképpen olyan machiavellis képességre, amellyel a maga érdekében szövögetheti a tényeket.

Katrina megfogta Paula kezét.

– Nos, azt hiszem, el kell vegyülnöm a vendégek közt – mosolygott. – Tüneményes balettelőadás lesz háromkor. Átrepítettünk ide néhány lányt a Királyi Balettiskolából, akik az Angelina balerina bolondos változatát fogják előadni. Carlotta egyszerűen imádta azokat a történeteket, amikor Londonban éltünk.

Katrina ellépett, de aztán visszafordult, és újra megragadta Paula kezét.

– Paula, meg kell ismerned Lucia de Santost – mondta, és odavezette az asszonyt a Hermés inges udvariatlan barna nőhöz.

Paula azonnal felismerte a nevet: kolumbiai örökösnő, az apjáé fél Bogotá.

– Lucia, ismerd meg Paulát. Paula, Lucia most költözött New Yorkba, úgyhogy légy kedves hozzá.

Lucia szélesen mosolygott Paulára, aztán mindkét arcán megcsókolta.

– Milyen csodálatos, hogy megismerhetlek – áradozott, amitől Paula azonnal elfelejtette az iménti visszautasítását.

– Azt hiszem, remek barátnők leszünk – mondta Paula.

27.

A késő tavasz hónapjaiban Liz a hajnal előtti húsz percet tartotta a napja kedvenc időszakának. Imádott a parkra néző ablaka előtt ülni, figyelni, ahogy az ég, finom színes csíkokat húzva, megvilágosodik a látóhatár felől, és életre kelti a várost. Ez a röpke idő nem arra szolgált, hogy dolgozzon, hanem hogy elmélkedjen, és úgy gyűjtse össze a gondolatokat, hogy előnyére tudja fordítani őket.

Megitta a frissen kifacsart mandarinleve utolsó kortyát, aztán lehajolt, és felhúzta a futócipőjét. Már lezuhanyozott, felvette a fehér melegítőjét, és indulásra készen állt. A teniszórája, amely a szerváját volt hivatott újra formába hozni, hat harminckor kezdődött, és Liz szeretett korán odaérni. De mielőtt elhagyta volna a lakást, egyvalamit még el kellett intéznie.

Felállt, és észrevette, hogy valaki toporog az ajtóban.

– Szia. Épp fel akartalak kelteni – mondta udvarias, de nem túl barátságos hangon.

Liz egy magánklub, a Pine Streeten lévő Belvárosi Szövetség koktélpartiján ismerte meg Rav Singhet, a Merril Lynch egyik befektetési bankárát előző este. Félig indiai, félig svéd volt, tejeskávészínű bőrrel, mandulavágású szemmel és érdekes véleménnyel a globális kapitalizmusról, amelyet a Mumbaiban töltött másfél éve során alakított ki. Liz már megtudta, hogy a férfi apja egy Londonban élő jómódú indiai üzletember, bár arról fogalma sem volt, hogy a papa egyszerűen csak Mumbai újonnan meggazdagodott középosztályának egy tagja, vagy egyike azoknak az acélban és gépgyártásban érdekelt ázsiai milliárdosoknak, akiket az üzleti világ új titánjainak tartanak, és akik adózási célból Londonban élnek.

Együtt fogtak egy taxit, elfogyasztottak egy késői vacsorát és túl sok caipirinhát egy brazil vendéglőben a Broadwayn, és Liz lakásában kötöttek ki, egy jó Cháteau Mouton Rothschildot szopogatva éjfélig. Amikor Liz megcsókolta Ravot, és megtette az első lépést, majdnem hangosan felnevetett, mennyire illendő volt a csábítása. A szexből hiányzott a bárokban felszedett férfiakkal űzött, szokásos szeretkezéseinek nyers, kábítószerhez hasonló izgalma, mégis hajtotta a sürgetés, a szükség, hogy egy férfit érezzen magában. Függetlenül attól, milyen lesújtó véleménye volt Dana Shapiro terápiájáról, Russ Ford óta óvatosan kerülte az újabb véletlenszerű, egyéjszakás kalandokat. Az önmegtartóztatás ingerlékennyé és könnyen figyelmetlenné tette, még a munkájában is. Visszaűzte a dohányzáshoz, amit az egyetem után abbahagyott, és az alkoholfogyasztása is megugrott a szexuális absztinencia alatt.

– Szeretnélek újra látni.

– Nem vagyok az a kapcsolatkedvelő fajta – hárította el Liz a kérést, mulatva a helyzeten.

Semmi kétség, Rav az élete baszását élte át vele, nem csoda, hogy vissza akar jönni újabbakért.

– A válás miatt? – kérdezte Rav.

– Bebifláztad az életem – lepődött meg Liz, felhúzva a szemöldökét.

– Csupán egy apróság, amit hallottam. Ez már régen történt, Liz. Tudod, talán ideje volna, hogy továbblépj…

Liz azon kapta magát, hogy lassan bólogat. Lehet, hogy elérkezett az idő valami új stratégiára. Egyet tudott: akarta a szexet. Az incidens Russ Forddal megrémisztette. Kötelék nélküli szex most egyszerűen szóba sem jöhetett. És pontosan ugyanazon oknál fogva aligha fizethetett az effajta szolgáltatásért, bár hallott egy kínai masszőrről, aki „extrákat” kínált. De bármennyire igyekezett (a városi legenda szerint a pasas fél tucatszor juttatott el az orgazmusig egy Park Avenue-i hercegnőt egy egyórás találkozó alatt), képtelen volt becserkészni a férfit; nem tudta, vajon az ő nyomozása volt-e túl diszkrét, vagy a fickó egyszerűen nem létezett. Egy kapcsolat vonzó opciónak tűnt, feltéve, ha megfelelő módon tudja irányítani.

– Mennem kell – mondta sietve. – Be kell zárnom.

– Futni mész? – kérdezte Rav, az ingét gombolva. Liz rámutatott a szoba sarkában heverő tenisztáskájára.

– Tenisz.

– Hol játszol?

– Sutton Eastben.

A férfi bólintott.

– Szeretnél társaságot?

– Miért? Te játszol?

– Egy kicsit. De főleg squasht és fedett pályás teniszt, lent a Racquet and Tennis Clubban.

Liz Rav iránti érdeklődése hirtelen egy fokkal megemelkedett. Nagyon szeretett volna a tekintélyes Park Avenue-i klubban játszani, amely egyike volt annak a néhány társaságisport-intézménynek, amelyek tagsági politikája egyelőre nem engedte nők felvételét. Ez a klubtagság azonnal társadalmi tekintélyt kölcsönzött Ravnak.

– Oké, benne vagyok.

– Elugrom a lakásomba, elhozom a holmim. Ott találkozunk.

Liz édesdeden mosolygott, és figyelte, ahogy a férfi elmegy. Rav meg fog felelni. Egyelőre meg fog felelni.

– Tess Garrett?

Tess előrehajolt az íróasztalán, hogy rápillantson a telefon hívásazonosítójára. „Ismeretlen szám”, ez állt rajta. A hangot sem ismerte fel, de Brooke és David Key West-i haditette óta a telefonja megállás nélkül csengett.

– Sean Asgill beszél.

– Ó – sóhajtott a lány, aztán azonnal egy grimaszt vágott, mivel tudta, hogy a hangja elárulta a rosszallását.

– Hé, én is örülök, hogy magával beszélhetek – jegyezte meg a férfi szarkasztikusan.

– Elnézést, nem oda szántam – próbált Tess visszakozni. – Valaki integetett az irodám ajtajából.

– Remélem, nem kérte meg, hogy hozzon magának kávét – mondta Sean már jobb hangulatban. – Mert úgy beszél, mintha arra számítana, hogy megmérgezik.

Tartogasd a bűbájodat valakinek, aki nem tojik rád, gondolta a lány.

– Mit tehetek magáért, Sean?

Sean nevetett.

– Mintha rémlene, hogy amikor utoljára találkoztunk, azt mondta, egyetlen rohadt szalmaszálat nem fog keresztbe tenni értem.

– Nos, a dolgok változnak – közölte Tess, emlékeztetve magát, hogy Sean Asgill gondozása – bármi legyen is a véleménye erről az alakról – benne van a munkaköri leírásában. – Miben segíthetek?

Csend volt, mielőtt Sean megszólalt.

– Szükségem van kísérőre – bökte ki aztán. – Csütörtök estére.

Most Tessen volt a sor, hogy nevessen.

– És az a kísérő netán én volnék? Vagy azt kéri, hogy lapozzam át az Arany Oldalakat, és találjak magának egy profit?

– Ugyan, Tess, annyira azért nem lehet rossz velem tölteni az időt? És különben is, azt mondta, hogy ellenőrizni akarja a randevúimat.

Tess egy pillanatig mérlegelte az ötletet, de aztán eszébe jutott, hogy Sean az Atlanti-óceán túloldaláról beszél.

– Figyeljen, azt kéri, hogy repüljek Londonba ezért?

– Hiszen szereti Londont – mondta a férfi. – Vannak itt piros buszok meg fish and chips.

Tess akarata ellenére elmosolyodott.

– Boldogan mentem volna magával, Sean, de nem tudok. – Tess megpróbált elnyomni egy vigyort. – Az a helyzet, hogy amúgy is Londonba repülök, csakhogy pénteken.

– Kitűnő – kapott a híren Sean azonnal. – Kicseréltetem a jegyét.

– Nem tudja – erősködött Tess. – Ez egy afféle olcsó jegy.

– Veszek magának egy újat. Első osztályra. Vendégem rá.

– Már eddig is utaztam első osztályon – hazudta a lány, mert bosszantotta a célzás, hogy ő csak egy fapados lány.

– És bedobok még két éjszakát a Claridge's-ben.

Tess nem akarta, mégis elöntötte az izgalom. Úgy érezte, mintha egy gazdag udvarló igyekezne levenni a lábáról, aki minden ellenvetését félre tudja söpörni, csupán a csekk-könyvét kell meglobogtatnia. Próbálta emlékeztetni magát, hogy Sean Asgillről – gyakorlatilag a főnökéről – van szó, aki valószínűleg lányok százainál használta már ezt a bevett módszert a múltban. Nem mintha olyan értelemben érdekelné a pasas, de akkor is jó érzés, ha kényeztetik az embert.

– Sean, nem szeretnék udvariatlan lenni, de biztos benne, hogy ezt akarja? Úgy értem, maga népszerű fickó. Millió lányt szerezhet, aki szívesen elmegy magával egy vacsorára.

Újabb szünet következett a vonalban, és Tess egy pillanatig azt hitte, hogy megszakadt a kapcsolat.

– Anyám ajánlotta magát – szólalt meg végül Sean.

– A mamája? – kérdezte a lány hitetlenül.

– Tulajdonképpen azt mondta, hogy olyan valakire van szükségem, aki csak ül ott, és csinosan mutat.

– Hát ez hízelgő… – kezdte Tess – de…

– Nem, végül is nem ezért kértem.

– Ó.

– Olyan valakire van szükségem, akinek esze van. Ez egy nagyon fontos vacsora, Sir Raymond Greiggel, aki most nyit meg egy új áruház-paradicsomot; smúzolnunk kell nekik, hogy elsőrangú helyet adjanak a Lupinnek.

– Á, értem – mondta Tess –, és aggódik, hogy a szokásos barátnői talán nem vetnének jó fényt magára az intelligencia-súlycsoportban?

Tess hallotta a mosolyt a férfi hangjában, amikor megszólalt.

– Előfordulhatna, hogy nem a megfelelő dolgokat mondják. – Tess nevetett. – Ne csinálja már, Tess, óriási szívességet tenne nekem.

Tess vállat vont. Soha nem árt, ha egy ilyen Sean-féle alak szívességgel tartozik neki, különösen, hogy az Asgill's PR-jaként elsőrendű feladata kordában tartani. Ráadásul, amúgy is Londonba készült. Egy pillanatig még gondolkozott, aztán elmosolyodott.

– Első osztály, azt mondja?

28.

– Kérlek, Brooke, csinálj valamit!

Debs Asquith Brooke irodájának az ajtajában állt, összekulcsolt kezét maga előtt tartotta. Brooke barátnője és szerkesztőtársa annyira aggódni látszott, hogy Brooke még ingerültebbnek érezte magát tőle.

– Oké, mennyi ideig lesz még bent Miminél? – kérdezte, és közben manikűrözött körmével idegesen dobolt az asztalon.

– Csak tizenkettőig van itt – mondta Debs, az órájára pillantva. – Beszél Mimivel, aztán már megy is. Nem engedheted ki az épületből e nélkül.

Felkapta a Portico egyik korrektúrapéldányát, és meglobogtatta Brooke orra előtt. Brooke az ajkát rágta. Örült, hogy Debs az ő oldalán áll. A két nő egyszerre kezdett a Yellow Doornál, és hamar összebarátkoztak a Mimi Hall iránt érzett közös utálatuknak és a kiábrándultságuknak köszönhetően, amiért a cég többi tagja lenézte a gyermekszerkesztőséget. Ám még így sem Debsnek kell kockáztatnia Mimi Hall dühét azzal, hogy megpróbál a kapcsolatához férkőzni. Mimi jelenleg a hollywoodi filmigazgatóval, P. J. Abramsszal tárgyalt arról, van-e olyan Yellow Door-könyv, amelyet filmre vihetnének.

Brooke aggodalmas pillantást vetett Debsre.

– Gondolod, hogy odaadja neki a Porticót.

– Dehogy adja – pattogott Debs, immár csípőre tett kézzel. – Azt a nőt kizárólag az önérdek hajtja. Lehet, hogy Mimi ennek a szerkesztőségnek a vezetője, de csak akkor akarja, hogy egy Yellow Door-könyvből film készüljön, ha az az ő könyve.

Debs kidugta a fejét a folyosóra, de rögtön vissza is ugrott a szobába.

– Gyorsan! Gyorsan! – sziszegte, a kezével hadonászva. – Menj! Most jön ki Mimi irodájából.

Debs megragadta a korrektúrapéldányt, és Brooke kezébe nyomta. – Tartóztasd fel!

A liftajtó már majdnem becsukódott, amikor Brooke keze belőtt a nyíláson, és a lány bepréselte magát a liftbe. Hirtelen ostobának érezte magát, és a nyelve mintha megbénult volna. Mi az ördögöt művelek? – kérdezte némán. Mimi megfog ölni.

– Mr. Abrams – szólalt meg végül elhaló hangon. –Nem ismer, de nem volna egy perce számomra?

A férfi sólyomszerűen figyelmes mosollyal tüntette ki. Alacsony volt és izmos, és kitűnően szabott háromrészes öltönyt viselt.

– Természetesen ismerem magát – mondta kedvesen –, maga Brooke Asgill. Reméltem, hogy összefutunk, de Mimi azt mondta, hogy sorozatos megbeszélései vannak.

Brooke hálaadó imát rebegett magában a társasági hírekhez. Tudta, megkönnyíti a helyzetét, hogy az emberek jól ismerik.

– Gyors leszek, Mr. Abrams, ön nyilván nagyon elfoglalt – kapkodta a szavakat. – Van egy könyvem, amely, azt hiszem, érdekelheti.

– És mi volna az? Az élettörténete?

A lift egy pityegéssel kinyílt, és ők átvágtak az előcsarnokon. Ahhoz képest, hogy milyen alacsony volt, Abrams hihetetlenül gyorsan szedte a lábát, és Brooke-nak ugyancsak igyekeznie kellett, hogy lépést tudjon tartani vele.

– Félek, elmulasztottam a liftbeli alkalmat a könyv bemutatására – mosolygott.

A férfi megállt, és az órájára pillantott.

– Figyeljen ide, ebédrandevúm van a Cipben huszonöt perc múlva. Nincs kedve csatlakozni hozzám egy italra a bárnál?

Brooke mosolya vigyorgásba váltott.

– Ez csodálatosan hangzik.

P. J. Adamst tartották az üzletág egyik legtekintélyesebb hollywoodi tehetségkutatójának. Híres volt arról, hogy fantasztikus érzékkel választ ki „dolgokat” – magazincikkeket, könyveket, sőt tévé-show-kat, amelyekből aztán nagy kasszasikerű filmek készültek. Nagyjából évente egyszer benézett a Yellow Doorhoz, hogy lássa, van-e valamelyik szerkesztőnél valami új anyag, és magától értetődően minden szerkesztő azt akarta, hogy az ő könyvéből készítsenek filmet. Egy nemrégiben kiadott Yellow Door-műből, egy felnőtt sci-fi thrillerből kasszabarát Will Smith-akciófilmet forgattak, amely kétmillió fölé lökte az eladott könyvek számát, és jelentősen megdobta a szerző amúgy ismeretlen és nem kedvelt könyveinek népszerűségét. De Brooke tudta, hogy a dolog távolról sem egyszerű. Amióta a Yellow Doornál dolgozott, csupán néhány könyvet választottak ki, ám azok közül is mindössze egy jutott fel a nagy vászonra, így hát ez az egész azért korlátozott hatással volt a könyveladásra.

A bárpultnál ülve észrevette, hogy néhányan őt nézik, nyilván azon tűnődnek, mit keres Manhattan egyik legszexisebb éttermében egy férfival, aki egyértelműen nem a vőlegénye. Ha valaha eszembe jutna, hogy megcsaljam Davidét, gondolta magában mulatva, a New York-i közönség hamar véget vetne az ügynek.

– Tehát elmulasztotta a liftbeli alkalmat – mosolygott Abrams. – Miért nem ragadja meg a bárbeli alkalmat?

Nem lehet több harmincévesnél, gondolta Brooke, de már most egy tíz évvel idősebb ember fényesen páncélozott önbizalmával rendelkezik.

Mély lélegzetet vett.

– Íme, a rövid változat. Egy tizenéves lány részt vesz az apja bűvészelőadásán. Egy reggel arra ébred, hogy igazi varázserő lakozik benne, amelyet arra használ, hogy rejtélyeket oldjon meg, és leleplezze a mögöttük működő sötét erőket. Gondoljon arra, hogy Harry Potter találkozik a Médiummal – mondta Brooke gyorsan, elővarázsolva egy meghatározást.

– Inkább természetfölötti, mint fantázia? – biggyesztette a száját Abrams elgondolkozva.

– Igen.

– Jó.

– Miért jó?

– A fantázia egyenlő azzal, hogy drága – mosolygott a férfi. – Rengeteg számítógépen létrehozott kép, drótokon repkedés, modellépítés és így tovább. Mondjuk csak azt, hogy a kamasz boszorkányok olcsóbbak, kevesebb bennük a kockázat.

– Olyan szenzációs könyv – áradozott Brooke –, olyan remekül van megírva, egy gyönyörű románccal, amely átszövi – és eredeti módon, lélekbe markolóan hátborzongató.

Brooke, látva, hogy a férfi vigyorog a lelkesedésén, mély lélegzetet vett, és megpróbálta beleélni magát Liz viselkedésmódjába. Hűvös, kimért, lehetetlen nem komolyan venni. Egy pillanatra elgondolkozott, amikor rájött, hogy Hollywood tesz rá, milyen jól van valami megírva.

– Ez a könyv a tizenéves lányoknak éppúgy fog tetszeni, mint a mamájuknak – jelentette ki határozottan. – A legszélesebb közönségre számíthat, és a Yellow Door ennek megfelelően fogja piacra dobni. Ez a könyv nemzetközi bestseller lesz. Jövő ilyenkor Eileen Dunne már márkanévnek fog számítani. Válassza ki most, mielőtt az egekbe szökik az ára – mondta lassan.

Ügy tűnt, hogy ez az utolsó mondat hatott.

– Ebben az esetben talán jó lesz, ha elolvasom. Abrams már kérte a számlát, és most egy magas szőke nőnek integetett, aki besétált az ajtón.

– Megérkezett az ebédrandevúm. Sok szerencsét az esküvőjéhez.

– Köszönöm, hogy időt szakított rám.

Brooke lecsusszant a székéről, és felkapta a táskáját. Mimi Hall meg fogja ölni.

29.

Tess ledobta a sporttáskáját a Prince of Wales Drive-on található lakása padlójára, és a díványra vetette magát. Annyira másnak tűnt az egész, tiszta volt és rendes, most, hogy nem borították be minden négyzetcentiméterét a földre szórt cipői és ruhái meg az asztalra hajított Vogue-jai és körömlakkjai. Dom mindig is kényes volt erre, és most végre igazi legénylakást varázsolt a helyből. Körös-körül minden katonás és rendezett volt: a CD-k ábécérendben sorakoztak a polcon, a magazinok szigorúan csak a nekik kijelölt tartón, az edények a főzőlapon csillogtak-villogtak, valószínűleg érintetlenül Tess távozása óta. Még csak hat hete ment el, de már az illatok is megváltoztak, arcszesz és odaégett pirítós szaga terjengett a levegőben. Tess fáradtnak és piszkosnak érezte magát, elment tehát zuhanyozni, remélve, hogy a meleg víz és az egzotikus mandarinillatú tusfürdő, amit a reptéren vett, kissé magához téríti a hatórás út után. Miközben tusolt, számba vette a két lehetséges viseletet, amit magával hozott. Az egyik egy skarlátvörös, nyakba kötős selyemruha volt, amit néhány héttel korábban vett, amikor óriási lelkesedéssel először ment vásárolni a Madison Avenue környékére.

Túl szexi, túl kihívó, túl sok, döntötte el, azon morfondírozva, mi a csudának is hozta el egyáltalán.

Viszont a másik öltözet – fekete nadrág és fekete selyemblúz – sem tűnt megfelelőnek az alkalomra. Miközben egy bolyhos fehér törülközőt tekert maga köré – míg Jemmával ketten laktak itt, soha nem volt tiszta törülközőjük –, némán elátkozta Sean Asgillt, hogy így keresztülhúzta a terveit, arra kényszerítve, hogy elsiesse a bepakolást múlt éjjel. Ráadásul még mindig dühös volt Domra is.

Amint befejezte a telefonálást Seannal, egyből megírta a fejleményeket e-mailen a férfinak.

Csütörtökön érkezem Londonba! X.

Szinte azonnal érkezett is a válasz.

Csütörtök éjjel Dublinban leszek. Szállodamegnyitó. Én kaptam a sztorit. Jössz?

Azok után, hogy milyen csúnyán viselkedett Jackkel, a hétvégi New York-i látogatás katasztrófába süllyedt. A lány gondosan és szeretettel megtervezett programjai nem arattak sikert, Dom mindig valahová máshová akart menni – jobb és trendibb helyekre. Nem számított, hogy Tess szerette volna megmutatni neki a számára kedves felfedezéseket, a barátja egyáltalán nem értékelte. Könnyen be fog illeszkedni New Yorkban, gondolta a lány. Nem alakult jobban a hatalmas meglepetésnek szánt Per Se-beli asztalfoglalásuk sem, mert a férfi csalódott volt, hogy egyetlen hírességgel sem találkoztak, az ízletes menüsort pedig gúnyosan ócsárolta, miszerint „túl körmönfont”. Így Tess minden szívfájdalom nélkül válaszolhatta: Nem tudok Dublinba menni. Asgill-meló csütörtök éjszaka. Forró randi pénteken? X.

Minden dühe ellenére részben azért remélte, hogy itt, az angol anyaföldön újra fellobban közöttük a korábbi látogatása alatti szikrázás és boldogság. Egyelőre azonban félre kellett tennie ez irányú gondolatait, nehogy elkéssen. Bemasírozott a hálószobába, hogy átnézze a szekrény tartalmát. Az akasztók és polcok tele voltak öltönyökkel és férfipulóverekkel, az ő ruhái pedig az egyik sarokban gubbasztottak. Azonnal emlékezett, hogy ezek a hirtelen felindulásból elkövetett, sikertelennek ítélt vásárlásai gyümölcsei, amiktől nem volt szíve megválni: egy puffos szoknya, egy méregdrága Lanvin koktélruha rossz minőségű, türkizkék szaténból és egy gyöngyökkel kivarrt felső, amelyben előnytelenül nagynak tűnt a melle. Nem maradt más, csak az eredeti két lehetőség közül az egyik. A túl-vagy alulöltözöttség. Melyiket válassza? Hirtelen éles hangon felberregett a kapucsengő. Melltartóban és bugyiban odaszaladt, majd megnyomta a gombot.

– Ki az?

– Üdv, Sean vagyok.

A lány bosszúsan dadogott.

– Korán jött.

– Ja. Felmehetek?

– Még nem öltöztem fel.

A férfi torokhangon felnevetett.

– Nem tudtam, hogy ez egy olyan randi lesz.

– Várjon meg a kocsiban, Sean – csattant fel a lány. – Nem akarom, hogy a szomszédok azt higgyék, idegen férfiakat fogadok a lakásomon. Egy perc múlva lent leszek.

Elengedte a gombot, mielőtt Sean válaszolhatott volna, aztán visszarohant a hálószobába, és megragadta a vörös ruhát. Ahogy a hűvös selyem végigsimogatta a bőrét, jóleső borzongás futott végig a testén.

Felmarkolta a kabátját és a táskáját, és leszaladt a lépcsőn az utcára. A férfi egy pazar ezüstmetál autóban várta.

– Hűha – füttyentett elismerően, amikor a lány becsusszant a mellette levő ülésre. – Fantasztikusan néz ki.

Tess elkapta róla a tekintetét, mialatt bekapcsolta a biztonsági övét. Még a New Yorkban töltött elmúlt két hónap sem készítette fel rá, hogyan fogadja a férfiak bókjait. A helybeliek tökélyre fejlesztették ennek tudományát, bizonyos nemtörődömséggel csinálták – úgy vették, mintha tulajdonképpen kifejezetten járna nekik, nem is lehetne másképp.

– Talán egy kissé túlöltöztem. Nem tudtam, menynyire lesz elegáns a rendezvény.

– Tökéletes – mosolygott Sean, beindítva a motort. –Magánál jobbat nem is választhattam volna.

A férfi bókja egyszerre borzongatta és dühítette Tesst.

– Ez nem randi, Sean! – válaszolta talán kissé túl éles hangon. – Hanem üzleti találkozó.

– Persze – vigyorgott a férfi, miközben az autó megugrott, S alakú guminyomot hagyva maga mögött az aszfalton.

A vacsorát a City egyik legelegánsabb, háromszáz méter magas üveg felhőkarcolója, az Overlook tetején lévő étteremben tartották. Az est házigazdája Sir Raymond Greig volt, egy kiskereskedelemben utazó iparmágnás, aki szép csendben bekebelezte Nagy-Britannia bevásárlóutcáit. Legutóbbi szerzeménye, a Pop nevű óriási, többszintes üzlet az Oxford Streeten, az utóbbi öt év legnagyobb kiskereskedelmi szenzációjává nőtte ki magát. A fiatal női vásárlókat célozta meg, és már vidéken és Amerikában is terjeszkedett. A londoni üzlet százötven négyzetméteres földszinti része hamarosan szépségkozmetikai butikként nyitja meg kapuit: az összes középkategóriás kozmetikai márka helyet követelt benne magának. Sean az új Lupin parfüm népszerűsítésére akarta felhasználni a megnyitót, ugyanakkor az Asgill's-nek még ennél is nagyobb cél lebegett a szeme előtt – a Pop saját márkájú kozmetikumainak megalkotása és előállítása.

Tess belátta, Seant az isten is erre teremtette. Sir Raymond mellett ült – ami már önmagában is jó kezdet volt –, állandóan harsogó nevetésre késztetve a milliárdos üzletembert, a sötétedés utáni dorbézolásairól és egyéb rosszalkodásairól szóló történetekkel szórakoztatva, ám mindeközben ügyesen beszúrt egy-egy méltatást az Asgill's gyártási és a középkategóriájú vásárlók körében elért eladási sikereiről, megtoldva a család egyesült államokbeli befolyásáról eleresztett célzásokkal. Soha nem tett határozott ígéretet, nem említett konkrét számokat, de meggyőző volt és elbűvölő, olyasvalaki, akivel az ember szívesen köt üzletet. Tess is kivette a részét a szédítésből, flörtölt és viccelődött Sir Raymonddal, és a Globe-nál felszedett, rosszul viselkedő hírességekről szóló hírecskékkel örvendeztette meg asztalszomszédját. Azonban mindvégig az a kellemetlen érzés szorongatta, hogy Sean úgy mutatta be a vendéglátójuknak, mint a barátnőjét, nem pedig szóvivőjét.

– Nos, azt kell hogy mondjam, igen élvezetes vacsorában volt részem – hajolt Sir Raymond Seanhoz, amikor a pároltkörte-desszert megérkezett. – Mit szólna egy jó borhoz?

Sean megrázta a fejét.

– Nekem jólesne valami Tokaji stílusú, talán egy Chambers Rosewood – szólalt meg Tess mintegy mellékesen. – Az ausztrálok aztán tudják, mi a jó, igaz?

Sir Raymond elismerően mosolygott.

– Igazán ritka az olyan gyönyörű ifjú hölgy, aki értékeli az ilyesmit.

Tess szerényen mormolt valamit az orra alatt. A desszertborok az apja szíve csücskei voltak, és mindent megtanított neki róluk, miután megnyitotta a saját kocsmáját.

Sir Raymond intett a sommelier-nek, ám Tess érezte, ahogy Sean lába hozzáütődik az övéhez az asztal alatt.

– Sir Raymond – szólította meg a lány gyorsan –, tulajdonképpen, ha jobban belegondolok, talán mégsem lenne tanácsos megtetéznem vele az időeltolódás miatti fáradtságot.

A férfi egyetértőn bólintott.

– Akkor talán néhány hét múlva mindannyian elmehetnénk egyik este a Scottba vacsorázni – válaszolta. –Biztos vagyok benne, hogy addigra sok megbeszélnivalónk lesz Seannal.

Kint az előcsarnokban Tess és Sean élvezték a Londonra nyíló fantasztikus kilátást: mintha fényszőnyeg borult volna a lábaik elé.

– Tudja, közel sem szerepelt olyan rosszul odabent, mint amennyire hittem, hogy fog – szólalt meg Sean, mikor beléptek a liftbe.

– Köszönöm – válaszolta a lány gúnyosan. – Ezt talán még bóknak is vehetnem. Ha nem hangzana ennyire lekezelően.

– Randiztam egyszer egy újságíróval – folytatta zavartalanul a férfi. – Egy magazinszerkesztővel. Tiszta idegbeteg volt, mindenre ugrott. Csak és kizárólag babcsírán tengődött.

– Úgy teszek, mintha az utolsó megjegyzés nem nekem szólna, és figyelembe sem veszem – mondta erre Tess.

A lift megérkezett a földszintre. Ahogy kisétáltak, meglegyintette őket a balzsamos májusi levegő, amely a nyár ígéretét hozta magával.

– Na és hogy van Dom?

Tess meglepődött, hogy Sean egyáltalán emlékszik Dom nevére.

– Jól – felelte óvatosan. – Most épp Dublinban van, szóval holnapig nem találkozunk.

– Kár.

A lány vállat vont.

– Sokat van távol a munkája miatt. Utazási magazint szerkeszt.

– Igen, tudom – válaszolta a férfi szórakozottan, miközben a zsebében keresgélt a kocsi kulcsai után. –Néhány hete beszéltünk a Lupin bemutatóján.

Kinyitotta az autót, és beültek a krémszínű bőrülésre.

– Hazavigyem, vagy… ?

A lány szíve nagyot dobbant; remélte, a férfi nem próbálkozik semmivel.

– Ne essen kétségbe, eszem ágában sincs elcsábítani – vigyorgott gonoszul Sean. – Gyerünk, Miss Garrett! Még tíz óra sincs! New Yorkban ez még délutánnak számít.

Igazat mondott, Tess sem érezte magát fáradtnak; sőt kifejezetten tündökölt az Oscar-díjas előadása után, mint „Sean intelligens barátnője”. Persze sokat nyomott a latban, hogy első osztályon utazhatott Amerikából. Megígérte magának, hogy olyan sokáig marad ébren, ameddig csak bír, hogy minél jobban kiélvezhesse az utat, ám az üdvözlő ital és a vízszintes ággyá ledönthető ülés megtette a magáét. Szinte végigaludta az Atlanti-óceán feletti átkelést, csupán a könnyű, lazacból és pezsgőből álló ebédre ébredt fel. És nem akaródzott visszamennie az üres lakásba sem.

– Rendben – felelte –, feltéve, ha nem cipel el sem sztriptízbárba, sem egyetlen olyan szörnyűséges, posztmodern, degenerált szórakozóhelyre, amik most annyira divatosak.

– Miért van ennyire rossz véleménnyel rólam? –kérdezte tettetett dühvel a hangjában Sean.

– Szerintem tudja azt magától is – válaszolta Tess talán túl ravaszkásan, de Sean csak megrántotta a vállát, és elővette a mobilját. – Én vagyok – szólt a készülékbe. – Fel tudnál írni a listára Nina mai partijára? Egy barátommal vagyok.

Lecsukta a készüléket, elfordította az indítókulcsot, Tess nyaka pedig hátrabicsaklott, ahogy kilőttek a forgalomba.

– Azt hittem, mindenkit ismer.

– Így is van.

– De mégsem elég jól, hogy saját meghívót kapjon?

– Nina Cheskov egy barátom barátja – mosolyodott el a férfi, amikor a lány fullánkja célba talált.

– És ki ő? Egy régi hódítás?

– Ezúttal mellé – nevetett fel Sean. – Ő egy kazah kiskirálynő, már ha létezik egyáltalán megnevezés a fajtájára; az egyik leggazdagabb orosz emigráns a peresztrojka óta. Övé Notting Hill egyik legelegánsabb otthona – igen, jártam már nála –, viszont nemrég vett meg egy ingatlant Surreyben, ami a királyi család birtokában volt, és ott rendezi ma este az összejövetelt.

– Surreyben? De hát az messze van!

Sean csillogó szemmel fordult oda hozzá.

– Hol hagyta a kalandvágyát?

Tess felnevetett.

– Most komolyan – taposott a gázba a férfi, hogy átsurranhassanak egy sárgára váltó közlekedési lámpa alatt. – Az A3-on szempillantás alatt ott vagyunk. Azt mesélték, a ház ékesen bizonyítja, mennyire nem jár kéz a kézben a dollármilliókkal az ízlés. Ez megér egy misét, nem?

Az ezüst sportkocsi keresztülrobogott a City utcáin, átvágott a lepukkantabb városrészen, majd kiért a családi házas, kertvárosi övezetbe, ahol fák és hatalmas szabad terek vették őket körbe a nagyvárosi bezártság után. Sean megnyomott egy gombot a műszerfalon. Életre kelt a CD-lejátszó: Gary Numan legnagyobb slágerei. Sean vele énekelt, hangosan és hamisan, álbrit kiejtése megkuncogtatta Tesst.

– Hé, mi olyan mulatságos? – kérdezte a lánytól.

– A magabiztossága.

– Keleti parti magániskolákból szereztem, tisztelettel.

A lány elcsendesedett egy pillanatra.

– Sean, olyan jó volt a ma esti találkozón – mi több, nagyszerű. Viszont szörnyű a hírneve, ami mindezt aláássa. Nem fáradt még bele az örökös bulizásba?

A férfi bólintott.

– Már leszámoltam vele.

Tess kételkedve húzta fel a szemöldökét.

– Tényleg?

– Tényleg. Figyeljen, harmincöt éves vagyok. Arra jutottam, talán nem kellene többé úgy tennem, mintha tizenkilenc volnék. Szóval, akit most lát maga előtt, tökéletesen alkohol-és drogmentes. Úgy tekintsen rám, mint a vadonatúj Seanra. Újraalkotom magam.

– És hogy megy a dolog?

– Nagyon jól – mosolygott a férfi.

– Látom, az önbizalma a régi.

– Azt hiszi, seggfej vagyok.

– Ezt soha nem mondtam.

– Nos, elnézést kérek a Lupin-partiért. Kissé durva voltam.

– Kissé? – mosolyodott el a lány.

– Védekeztem, és magára vetítettem a problémáimat.

– Így van.

– Az anyám azért alkalmazza magát, hogy rajtam tartsa a szemét, de azon vagyok, hogy magam rendezzem el az ügyeimet. Elkövettem a magam hibáit, most rajtam a sor, hogy jóvá is tegyem őket. Az anyámon akartam kitölteni a dühömet, maga pedig két tűz közé került.

– De mi baja az édesanyjával?

Sean felnézett, és elnevette magát.

– Hol kezdjem?

Tess a homlokát ráncolta.

– Az volt a benyomásom, maga a szeme fénye.

Sean lassan bólintott.

– Tudom, miért tűnik így. Az biztos, hogy mindig is elkényeztetett. Ellophattam volna a koronaékszereket, akkor is csak megveregette volna a vállam, ennyit sóhajtva: – Ó, Sean.

Tess kezdte megérteni. Sean nem kért a kényeztetésből, az elnézésből, azt akarta, hogy értékeljék, szeressék – és észrevegyék. Abszolút megértette ezeket az érzéseket.

– Így elpateroltak Londonba. Az anyám nem enged semmi fontosnak a közelébe, mint például a marketing, de úgy gondolja, egyébre még jó lehetek, ilyenek a céges rendezvények. Hát, végül is igaza van, tényleg jó vagyok benne, bár nem illik ilyet mondani. Az Asgill Cosmetics talán nem a legexkluzívabb parfümöket kínálja a világon, de mi rendezzük a legjobb partikat. Minden újságban írnak róluk, ezért több száz ingyenreklámot kapunk alkalmanként. Mindezek tetejébe behoztam a buliba a kiskereskedőket, terjesztői üzleteket kötöttem, és meggyőztem a létező összes vezető divatmagazint, hogy jelentessék meg a hirdetéseinket. Persze, tényleg részt vettem minden menő buliban, a jachtokon is, de ott köttetnek a nagy üzletek.

Tess ravasz mosolyt villantott rá.

– Szóval azt akarja nekem bemesélni, hogy nem is akkora playboy?

Sean is nevetett.

– Hát, nem mondom, hogy nem élvezem, csak azt szeretném…

– Csak azt szeretné, hogy Meredith vegye észre, a hatalmas italszámlák igenis megtérülnek a cégnek.

A férfi mosolygott, majd a műszerfalon elhelyezett GPS-re pillantott.

– A következő jobb kanyar után, azt hiszem, megérkeztünk.

Tölgyfákkal szegélyezett vidéki utakon kanyarogtak, amelyek mentén kissé bentebb óriási házak álltak. Sean végül egy kocsifelhajtóra kanyarodott, Tesst pedig elképesztette a látvány. Nem egy Belcourthoz hasonlóan szép ház állt ellőtte, inkább egy túlzásba vitt bemutatóotthon, modern vörös téglából, a bejáratot szegélyező ocsmány, betonból készült áltartópillérekkel. Sokkal lenyűgözőbb volt az épületet körülvevő mező, amelynek egyik oldalán legalább négy helikopter vesztegelt.

– Miért autóznál, ha repülhetsz is? – kérdezte tágra nyílt szemmel.

Sean megállította a kocsit, majd átnyújtotta az autó kulcsait egy egyenruhás komornyiknak. Elindultak a ház felé a parkoló Lamborghinik, Bentleyk és egyéb csodás autók között. Tetőtől talpig feketébe öltözött, keménykötésű biztonságiak fogadták őket az ajtóban, modern fülhallgatóikkal nyomon követve a vendégek fecsegését.

– Szia, Sean – köszönt egy csinos lány, kezében a vendéglistát tartalmazó mappával, miközben tűhegyes cipősarkán a férfi felé imbolygott, hogy két puszit nyomjon az arcára.

– Rachel, jól nézel ki, mint mindig – üdvözölte Sean.

– Kerülj beljebb, édesem – mérte végig a lány Tesst, miközben elhaladt mellette. Tessben felötlött, hogy el tudom képzelni, mit gondolhatsz rólam, aztán el is felejtette mindezt, amint megpillantotta a berendezést. Sean cseppet sem túlzott, amikor azt állította, a rossz luxusízlés minden képzeletet felülmúl Nina házában: a helyzet még annál is gyászosabb volt.

A padló aranyberakásos fehér márványból készült, a hatalmas lépcsősort pedig, amely uralta az egész előcsarnokot, rikító bársonnyal és selyemmel vonták be. A lépcsősor mögött óriási, meztelen párt ábrázoló ólomüveg, ám a legfőbb látványosság az előcsarnok közepén ékeskedett: a két ágaskodó, arany egyszarvút formáló szobor-, illetve szökőkútszerű képződmény, amely a büszke állatok hatalmas hímtagjaiból lila színű vizet csobogtatott alá.

– Édes istenem – suttogta Tess megrökönyödve.

– Magam sem szólhattam volna igazabbat – felelte Sean. – Ugye, megérte a fáradságos út Surrey legsötétebb mélyére?

– Mi az hogy! – kuncogott Tess.

Sean könnyedén megérintette a lány karját, és keresztülvezette a tömegen. Körülbelül hatszáz ember zsúfolódott össze a hatalmas előcsarnokban, és mintha mindenkit skatulyából húztak volna elő. Tess hirtelen örülni kezdett, hogy mégis a vörös ruhát viseli.

– Na ne! Mondd, hogy nem azt látom, akit hiszem, hogy látok! – döbbent meg hirtelen. Az oszlopsorral szegélyezett folyosó túloldalán nyíló nagyszabású bálterem irányába bámult. A terem másik végén felállított színpadon épp a Duran Duran készülődött a húrok közé csapni.

– Gondoltam, jobb, ha ezt már meg sem említem – mosolygott Sean. – Akkor már el sem jött volna.

– Ugye, csak viccel? – tiltakozott Tess. – Imádom a Duran Durant!

– Áááá! A cuuuki Sean Asgill! – visította egy hang mögöttük, megfordulásra késztetve mindkettőjüket. Magas, hosszú szőke hajú nő ölelte szorosan magához a férfit. Nagy macskaszeme volt, a derekát pedig szikrázó gyémántöv díszítette, ami, Tess le merte volna fogadni, valódi ékkövekből készült.

– Nina – üdvözölte Sean –, milyen csodás estély.

– Miért is ne lenne az, éééédes? Negyven vagyok, és káprázatos – dorombolta a nő. – Arra jutottam, hogy „nem maradhatok örökké harminchét”, akkor meg miért ne fitogtassam?

Tess felnevetett.

– Boldog születésnapot! A nevem Tess.

Nina a lányra nézett, majd jelentőségteljesen Seanra kacsintott.

– Mit képzelsz, hogy ilyen gyönyörű lányokkal jelensz meg a partimon? – viccelt. – Azt hittem, én vagyok számodra az egyetlen.

– Nem hittem, hogy valaha is az enyém lehetsz – mosolygott Sean.

– Ha már ilyen jól néz ki az ember lánya – vágta magát pózba Nina –, nem vesztegetheti el egyetlen férfira.

Majd ujjaival könnyedén búcsút intve elvitorlázott egy férfimodell karján.

– Harminchét – suttogta Sean, amikor Nina biztonságos hallótávolságon kívül ért –, na persze, sokkal közelebb van az ötvenhéthez.

Tess elnevette magát.

– Hát, nem tudom, maga hogy áll, de ezek után nekem égető szükségem van egy italra.

A férfi a zsúfolt vodkabár felé pillantott.

– Akkor jobb, ha indulok – vigyorgott. – Oda széles váll szükségeltetik, hogy még ma megkapjuk az italunkat – legalább érvényre juttathatom új keletű férfias határozottságomat.

– Rendben, én pedig megpróbálom valahová elsózni a kabátomat.

Sean megérintette a lány vállát.

– Ne menjen messzire.

Tess visszanézett rá, és a gyenge világításban észrevette, milyen szexi a férfi mosolya és milyen világoszölden ragyog a szeme. Remélte, nem szexuális feszültség vibrál körülöttük a levegőben. Akárhogyan is, tündöklő és bizsergető érzés volt. Ez történik, ha az ember pasija több mint hatezer kilométerre él, és az ember lánya nem jut kielégítő mennyiségű szexhez, dorgálta meg magát.

Elnézett Sean mellett, mert a távolban felcsendült Simon Le Bon reszelős hangú éneke, amely arról mesélt a tömegnek, hogy a mai nem „átlagos nap”; az ismerős, gyönyörűséges dallamot Tess már milliószor meghallgatta otthon.

A másodperc törtrészéig annyira magával ragadta a zene, hogy nem is vette észre a tőle balra, kissé távolabb álldogáló jóképű férfit. Makulátlanul szabott öltönyt viselt, és bár a lány nem láthatta az arcát, bizonyosra vehette, hogy a férfi igencsak jól érzi magát a vele beszélgető vékony szőke nő társaságában. Tessnek a szája is nyitva maradt döbbenetében. Nem lehet, egyszerűen képtelenség! De mégsem. Dom volt az.

Döbbenete és öröme azonban hamar rettegéssé és rossz sejtelemmé változott, amikor látta, milyen magától értetődőn siklik fel-le a férfi keze a lány csupasz hátán. A szőke hozzáhajolt, valamit a fülébe súgott, Dom pedig felnevetett – flörtölő, boldog, nyugodt nevetéssel, ami annyira különbözött attól, ahogy az utóbbi időben Tesszel viselkedett. A lány csak állt ott egy helyben, földbe gyökerezett lábbal, képtelen volt megmozdulni vagy megszólalni, amikor egy másik pár lépett oda Domhoz és újdonsült kis barátnőjéhez. Barnára sült, gazdagnak látszó férfi és nő, Tess egyiket sem ismerte, Dom viszont úgy csevegett velük, mintha évek óta szoros barátságban lennének. Furcsa módon ez a jelentéktelennek tűnő apróság esett Tessnek a legrosszabbul. Valahogy ez még nagyobb árulásnak tűnt, ettől a közös életük még nagyobb hazugsággá vált.

Még mindig ott állt mereven maga elé bámulva, amikor Sean visszaért hozzá egy pohár pezsgővel.

– El sem tudja képzelni, mi folyik a bárnál, annyira tele van… – a férfi hangja elhalt, amikor követte a lány tekintetét.

Tess anélkül, hogy odafordult volna hozzá, a kezébe nyomta a kabátját.

– Bocsásson meg egy pillanatra – mormolta szenvtelenül, azután nyílegyenesen Dómhoz sétált. Abban a pillanatban, ahogy a férfi felé fordult és meglátta, a távolból tapasztalt nyugodt magabiztossága szertefoszlott.

– Tess – hőkölt vissza. – Mi az ördögöt keresel itt?

– Ugyanezt akartam kérdezni én is tőled – válaszolt a lány vészes nyugalommal.

A szőke megérintette Dom karját.

– Minden rendben? – kérdezte pattogó, iskolázott, konzervatív kiejtéssel. Ujjai a kelleténél tovább időztek a férfi karján, és Tess egyből tudta, ösztönösen érezte, hogy lefeküdtek egymással.

– Éppen a pasimmal beszélek – vakkantotta oda neki Tess. – Megengeded?

A szőke Dómra nézett, az pedig alig észrevehetően megrázta a fejét. A lány gyorsan elkotródott.

Néhány pillanatig Tessnek fogalma sem volt róla, mit is gondoljon vagy mondjon. Ujjai görcsösen markolták ruhája selymét.

– Nem akartam, hogy így tudd meg – pillantott idegesen körbe Dom.

– Még jó, hogy nem – felelte Tess. – Egyáltalán nem akartad, hogy megtudjam.

Nagy levegőt vett, kényszerítve magát, hogy erős maradjon.

– Ki ez? – kérdezte olyan nyugodtan, amennyire csak tudta.

– Tamarának hívják. Tess, én csak…

– Hol találkoztatok? – vágott a szavába a lány.

– Tudod, hogy van ez, a városban.

– Hol? – követelte Tess. – Hol? – Hirtelen úgy érezte, tudnia kell minden részletet. A lányra nézett, aki időközben a bárhoz ért, és hirtelen eszébe villant, hol találkoztak. Tamara is egy londoni társasági szőke, aki részt vett a Lupin-bemutatón.

– Az Asgill-partin – szólalt meg csendesen, szinte közönyösen. – Ugye?

Dom mély levegőt vett.

– Igen. Aztán összefutottunk a Nobuban.

– A Nobuban? – horkantott Tess. – Ügy látszik, azt a rohadt kajáidat legalább szereted!

Eszébe jutott a fantasztikus szeretkezésük abban a nyomorúságos hotelban közvetlenül a lánnyal való találkozásuk után, és érezte, amint az arcát elönti a saját hülyesége felett érzett szégyenpír. Szeretkezés! Mindvégig úgy gondolt rá vissza, hogy a férfi ott igazán kimutatta, milyen őszintén és mélyen érez iránta, ez bizonyította kapcsolatuk erejét oly sok együtt eltöltött év után is. Pedig dehogy. Dom csak kanos volt. A férfi maflán nézett a szemébe.

– Nagyon sajnálom.

– Sajnálod – kapkodott levegő után a lány, úgy érezte, mindjárt megfullad. – „Sajnálod”?! Tíz kibaszott év után csak ennyit érdemlek, ugye? Büszkén durrogsz itt valami úri picsával, és úgy lengeted felém, mint valami trófeát! Tényleg azt hitted, hogy sosem jövök rá?

– El akartam mondani – hápogott ügyefogyottan Dom. – De nem telefonon.

Tess arra gondolt, mi mindent tervezett erre a hétvégére Londonban. A nyálasan romantikus emeletes buszos városnézést, a Chez Bruce étterembeli vacsorát, az azt követő összebújást az ágyukban. Ám Domnak más tervei voltak. Ő szakítani készült.

Tess nagyot nyelt.

– Tess, ugyan már – próbálkozott a férfi. – A kapcsolatunk időtlen idők óta haldoklott.

A lány dühödten nekitámadt.

– Ja, értem, és ez feljogosít, hogy lefeküdj azzal a cafkával! Boldogtalan vagy, ezért az első szembejövő kurvával fejest ugrasz az ágyba!

– Nem – sóhajtott a férfi. – De mindketten megérdemeljük a boldogságot.

– Mindig is erre vágytál, nem igaz? Gazdag, gyönyörű barátnőre! Az ész nem fontos – nyilvánvaló, ha veled kezdett!

Dom óvatosan körülkémlelt, majd közelebb hajolt Tesshez.

– Halkabban, ha kérhetnélek.

– Miért is? Félsz, hogy a puccos új barátaid nem helyeslik a régi barátnődet? Én soha nem voltam elég gazdag és sikeres neked, erről van szó? Chelsea-ben akartál lakást, a Tatler társasági rovatában akartál szerepelgetni, nem így van, te sekélyes kis pöcs? Nos, remélem, most végre boldog vagy!

Dom végül összeszedte magát, hűvös pillantást lövellve a lányra, és magániskolában elsajátított magabiztossága teljes fölényében vágott vissza.

– Nem ítélhetsz el azért, mert ezekre vágyom, Tess – felelte nyugodtan. – Te voltál az, aki ellejtett New Yorkba. Te akartad a zsíros állást és a West Village-i lakást. Mit vártál tőlem? Két hónap alatt egyszer jöttél vissza, és akkor is dolgoztál.

– Mert elkötelezetten végzem a munkám – mi ezzel a baj? Azt hittem, egymás iránt is elköteleztük magunkat! Úgy gondoltam, megbirkózunk a távolsággal, mert szeretjük egymást!

Tess homályosan észlelte, hogy mostanra már kiabál. Csak azért sem fog sírni. Nem engedi meg magának – de érezte, hogy ajka megremeg, légzése felgyorsul, arca pedig aggasztóan felforrósodik és kipirul.

– Nem egyedül én vagyok a hibás, Tess – jött a kegyetlen válasz. – Te kényszerítettél bele.

– BASZD MEG! – sikoltotta a lány, majd megpördült, és a bejárati ajtó felé rohant, elsodorva az útjába kerülő pincért, röppályára állítva a kezében egyensúlyozott tálcára halmozott falatkákat.

Kiviharzott az ajtón, le a lépcsőn, bele a csípős éjszakába. Eszeveszett vágyában, hogy minél messzebbre kerüljön, végigfutott a ház oldala mentén, magas sarkú cipőjében meg-megbicsaklott a kavicsokon. Mit tettem, hogy ezt érdemlem? – kérdezte magától. – Tényleg bele-kényszerítettem, hogy megcsaljon? Ha itt maradtam volna, még együtt lennénk?

– Nem, ez baromság – suttogta, maga köré fonva a karját, majd leült egy kőlépcsőre. – Önző rohadék!

Vacogva ücsörgött, elhomályosuló szemmel. Teste zsibbadt és élettelen. – Valóban megtörtént mindez? – kérdezgette magától. Minden olyan szürreálisnak tűnt – Surrey, Nina háza, Dom egy másik nővel –, szorosan behunyta a szemét, remélve, hogy mikor újból kinyitja, New Yorkban lesz ismét.

Néhány perc múlva lépések közeledtek, Tess szíve pedig megdobbant. Ő jön érte, hogy újrakezdjék?

– Hát itt van.

A lány szerencsétlenül felnézett. Sean volt az, nem Dom. A lány vállára terítette a kabátját.

– Jöjjön – emelte fel gyengéden. – Hazaviszem.

Tess engedte, hogy a férfi a kocsijához vezesse, és csendben ült, amíg Sean kigördült Nina hosszú, kanyargós behajtójáról. Mialatt az ablaküvegről visszaverődő arcmására bámult, elgondolkodott, őszinte volt-e önmagához. Akarja egyáltalán Domot? A New Yorkban töltött idő alatt nem igazán hiányzott neki, nem vágyott rá, hogy vele legyen. Azzal nyugtatta magát, túl elfoglalt ahhoz, hogy hiányozzon neki, de vajon tényleg ez volt-e az igazi ok? Amikor megbeszélték az Asgill-állást, vidáman mosolyogva tárgyalták, hogy végre kifizethetik a hitelt, és hogy micsoda lehetőségeket tartogat számukra Amerika. Dom egyszer sem mondta: – Ne menj, túlságosan hiányzol majd. – És ő sem mondott efféléket.

Sean odahajolt hozzá, és a kezébe nyomott egy zsebkendőt.

– Nem fújhatom bele az orrom – mosolygott a lány halványan. – Selyem.

– Ne aggódjon. Megengedhetem magamnak.

– Köszönöm – mormolta a lány rekedten.

Sean hosszúra nyúlt pillanat múlva szólalt meg.

– Ne köszönje.

A lány ránézett, de ő nem állta a pillantását. Akkor leesett a tantusz.

– Tudott róla, igaz? – kérdezte Tess csendesen. Csend.

– Tudta? És direkt idehozott? Sőt, idecipelt – hogy véget vessen a kapcsolatomnak?

– Persze hogy nem – védekezett Sean. – Szerettem volna, ha eljön a vacsorára.

– De tudta, hogy Dom is itt lesz.

Tess a férfi arcát fürkészte, remélve, hogy megcáfolja, hogy az egész csak borzalmas véletlen. Sean mereven az utat fixírozta, mélyeket lélegezve.

– Igen – válaszolt végül. Tess, anélkül hogy igazán felfogta volna, mit cselekszik, lekevert neki egy pofont. Az autó veszélyesen kifarolt a kavicsúton, a gumik a szegélyhez csikordultak.

– Mi a fasz? – üvöltött Sean, miközben görcsösen próbálta egyenesbe hozni járművüket.

– Maga szadista vadállat! – sikoltotta a lány. – Mit vétettem én magának? Miért akart ekkora fájdalmat okozni? Mi volt ez, valami kabarészám? Egy kis szórakoztatás a barátai részére?

– Nem! – kiabált vissza a férfi. – Segíteni akartam!

– Ezt nevezi segítségnek? – köpte oda a lány. – Hát, legközelebb inkább meg se próbálja!

Sean lefékezett, majd halkan megszólalt.

– Ez egy nagyon kicsi társadalmi kör, Tess. Egy héttel a Lupin-buli után láttam Domot és Tamarát együtt egy chelsea-i étteremben. Nem akartam elmondani, mert akár üzleti ebédről is lehetett szó. Nem tudhattam biztosan, mi folyik itt. Aztán hallottam, amikor Tamara azzal dicsekedett, hogy az új fickójával megy Nina partijára.

– És azt akarta, hogy saját szememmel lássam – bólintott Tess. – Ezért elhozott a lehető legnyilvánosabb helyre, ami csak létezik, hogy megalázhasson.

– Eszemben sem volt megalázni – válaszolta a tőle telhető legnagyobb nyugalommal Sean. – De amikor említette, hogy Dom Dublinban van, bedühödtem. Nem akartam fájdalmat okozni, de azt akartam, hogy lássa, milyen ember ő valójában. Ha nem látta volna saját maga, letagadhatta volna, és még hónapokig hazudozott volna tovább.

– Értem, szóval kegyetlennek kell lennie ahhoz, hogy kedves legyen – csuklott el a lány hangja.

– Tess, ez a pasas nem ér ennyit.

– Mit tud maga az értékekről, Sean? – hunyta be a szemét a lány. – Nem más, mint egy elkényeztetett gazdag kisfiú. Úgy használja a nőket, ahogy magának tetszik; semmivel sem különb Domnál.

– Talán nem – jött a válasz. – De megpróbáltam, Tess…

– Állítsa meg az autót – szólalt meg hirtelen a lány.

– Tess, ne bolondozzon.

– Azt mondtam, állítsa meg ezt a rohadt autót!

A férfi vonakodva engedelmeskedett. Amikor a lány az ajtókilincsért nyúlt, Sean felé hajolt. – Tess, kérem…

– Hagyjon békén! – ugrott ki a lány. Még mindig Nina birtokán jártak. Sean kinyitotta a vezető oldali ajtót, és a lány után eredt.

– Tess, álljon már meg, nem sétálhat csak úgy haza! – kiáltotta.

Abban a pillanatban egy fekete taxi fényszórója tűnt fel mögöttük. A lány feltartotta a kezét, hogy leintse.

– El tudna vinni Londonba? – kérdezte a mellette lefékező sofőrt.

Az bólintott.

A lány bemászott, becsapta az ajtót, és egyszer sem nézett Seanra, amikor elhaladtak mellette.

Tess ellenőrizte a táskájában, nála van-e az útlevele – az államokban vált jó szokásává, hogy mindenhová magával vigye, mert ott a bárpultosok még mindig kértek valamiféle személyazonosítót; most jó hasznát vette eme gyakorlatának.

Az órájára pillantott, aztán megérintette a sofőr vállát.

– Felejtse el Londont – mondta. – Vigyen egyenesen a Heathrow-ra. – Nem akarta látni a lakást, még az ottmaradt cucca sem érdekelte. Vissza akart menni New Yorkba.

30.

Newport Amerika egyik legexkluzívabb tengerparti városa, Cliffpoint pedig – a Billingtonok nyári rezidenciája – Newport egyik legexkluzívabb birtoka. A Bellevue Avenue-ről nyíló, Atlanti-óceán felé lejtő kilencholdas birtokon álló neoklasszicista épület gyönyörű látványt nyújtott – nem volt akkora, mint a közeli Vanderbilt-ház, a The Breakers, de sokkal szebb látványt nyújtott fehér oszlopaival, boltíves ablakaival és egzotikus fákkal és virágokkal beültetett, csodálatosan gondozott kertjével.

Brooke előző este érkezett Daviddel, magángéppel repültek Teterboróból Providence-be. David családja – nagynénik, nagybácsik, unokatestvérek, legalább húszan – a nap folyamán érkeztek meg, David testvére, Robert születésnapi ünnepségére. Minthogy egész nap hatalmas nyüzsgés folyt a házban, egyfolytában jöttek a vendégek, özönlött a kisegítő személyzet is, Brooke délután sétára indult a Cliffpoint előtt közvetlenül húzódó newporti tengerparton. Egyedül volt, mert David az apjával és bátyjával töltötte a napot, körülhajózva a Narragansett-öbölt; hívták Brooke-ot is, ő viszont borzalmasan szenvedett a tengeribetegségtől, és különben is utálta, hogy vőlegénye Wendell és Robert jelenlétében mindig igazi macsóvá vedlik át.

Ehelyett fantasztikusan érezte magát a közel öt kilométeres sétáján, amelyen néha könnyedén haladt előre, máskor pedig meg kellett küzdenie a tereppel, csúszós sziklákon kúszva-mászva. Imádta a balzsamos, sós levegő ízét a nyelvén, a partnak csapódó hullámok hangját, az óceán látványát, amely néhol türkizkék árnyalatban pompázott. Már jó néhányszor megtette ezt az utat; nemcsak amióta Daviddel volt, hanem amikor még a Brown Egyetemre járt, amely közel van Providence-hez. A vizsgák után kijöttek ide a barátnőivel, bámulták a sövénykerítések mögött álló fenséges házakat és egyéb újdonságokat, mint a kínai teaház pagodája, amit kifejezetten Mrs. Cornelius Vanderbilt kedvéért építettek, hogy onnan élvezhesse az óceán látványát. Annak ellenére, hogy Brooke és barátnői egytől egyig tehetős családokból származtak, és már főiskolás korukban méregdrága sportkocsikat vezettek, a világ legdrágább üdülőhelyein nyaraltak és a legjobb divattervezők ruháit hordták, amiket csak a Madison Avenue kínálni tudott, mégis lenyűgözte őket Newport elegáns, szinte királyi gazdagsága. A hazafelé tartó úton Brooke társadalmi ambíciókat dédelgető barátnői másról sem tudtak beszélni, csak arról, hogyan tudnának állandó belépőt szerezni ezekre az aranykort idéző helyekre. Melyik házat alakították múzeummá? Melyik van még mindig családi kézben, és hány fiatal, egyedülálló fiú él ezekben a családokban? Brooke elmosolyodott, amikor eszébe jutott, hogy Jenny barátnője, aki naprakész adatbázissal rendelkezett Amerika legpartiképesebb agglegényeiről, mennyit emlegette akkoriban Davidet. Kíváncsi volt, Jenny – akivel azóta teljesen megszakadt a kapcsolata – mit szólna most a kettejük eljegyzéséhez.

Egy kapun keresztül lehetett bejutni a hátsó kertbe, amelyet átszelt a Cliffpointhoz vezető ösvény. Brooke már a házhoz közeledett sétája végén, amikor David édesanyja, Rose jött vele szembe. A szokatlan hőség ellenére hűvös, elegáns és összeszedett benyomást keltett könnyű, törtfehér gyapjúpantallójában és krémszínű selyemblúzában, amelyet nyakban hatalmas csokor díszített.

Rose Brooke-ba karolt, mialatt visszasétáltak a házba. Brooke szerint uralkodó típusú asszony volt, a maga csendes, ám erélyes módján, amely az idősebb, előkelő származású nők sajátja, és a lány mindenképpen úgy gondolta, sokkal jobban jár, ha maga mellé állítja. Nem csupán azért, mert közel állt a fiához, és könnyedén megkeserítheti az életét, ha valamiért megharagszik rá. Nem is csupán azért, mert felajánlotta, hogy elviszi Brooke-ot a Chanel Couture bemutatójára jövő hónapban, hogy megrendeljék a kelengyéjét, amelyhez ragaszkodott, mint előzetes nászajándékhoz. Hanem mert azt akarta, hogy Rose szeresse. Hogy elfogadja és helyeselje, ahogy kétségtelenül tette Alicia Wintroppal és David többi volt barátnőjével, akik régi, megbecsült, névvel rendelkező amerikai családokból származtak.

– A fiúk visszajöttek a vitorlázásból – mosolygott Rose, elfogadva egy gintonikot angol komornyikjuktól, Mr. Steventől.

– Hánykor kezdődik a vacsora? – kérdezte Brooke. Semmire nem vágyott jobban, mint hogy ledőlhessen egy kicsit a hosszú séta után, de mivel a nap már így is alacsonyan járt, tudta, alig van ideje.

– Fél nyolckor. Aperitif hétkor a könyvtárban, bár úgy tűnik, én már el is kezdtem – emelte meg a poharát Rose. – Hogy haladtok a házvadászattal?

– Nem igazán volt még rá időnk – válaszolta Brooke. Igazat mondott; az esküvő szervezése mellett még nem tudtak vele foglalkozni. David azt javasolta, ne kezdjenek bele az esküvő utánig, és sok szempontból igaza volt. A férfi lakása Tribecában szenzációs volt. Világos, szellős, fantasztikus tetőterasszal, közel a lány összes kedvenc boltjához a SoHóban, továbbá a kínai negyed és Little Italy pezsgő nyüzsgéséhez. Viszont minden elfoglaltsága és az esküvő ellenére is szerette volna kettejük otthonában kezdeni közös életüket, nem a férfiéban.

Rose alig láthatóan megrázta a fejét.

– Soha nem értettem annak a tetőtéri lakásnak a vonzerejét, bár tisztában vagyok vele, jó pénzügyi befektetés. Tudomásom van pár kitűnő lakásról két nagyon jó épületben a Park Avenue-n. Az egyik egy háromszintes, háromlakásos ház, abban lakik Janice Dupont, aki már nem húzza sokáig, isten legyen irgalmas hozzá. A családja mindenképpen meg akar majd szabadulni a lakásától, és drága barátnőm, Aggy a felügyelőbizottság elnöke. És bár kissé aggasztónak találhatják majd a titeket körülvevő médiafelhajtást, biztos vagyok benne, rá tudom venni Aggyt, hogy zöld utat adjon nektek.

Brooke megpróbált mosolyogni. Ismerte azt az épületet. Régi és tekintélyes; csupa fontos ember lakja, pontosan olyan, akit ő messze el szokott kerülni. És Rose drága barátnéjával, Aggyvel a helyszínen olyan lenne, mintha állandó megfigyelés alatt állnának. Alaposan meg kell fontolnia a menekülési tervet. Egy kis szerencsével Janice Dupont kitart addig, amíg Brooke és David saját kezűleg találja meg álmai otthonát.

Felsétált a széles lépcsősoron David szobájába, amely a ház elülső oldalán kapott helyett. A hosszú ablakok nyitva voltak, a balzsamos esti levegő átjárta a szobát, amely szemmel láthatóan nem sokat változott David fiatalkora óta. Az Amerikai Kupa Newportban tartott vitorlásversenyeit hirdető, ötvenes évekbeli poszterek díszelegtek a falakon. A polcokon középiskolai és egyetemi trófeák és díjak, amelyek újra és újra bizonyították David sokoldalú tehetségét, ahányszor a lány csak idelátogatott: evezés, sakk, vitorlázás, futball, terepfutás. A szoba tökéletesen tükrözte vőlegénye személyiségét: sportos, kalandos, sikeres.

– Milyen volt a séta? – jelent meg a szobához tartozó fürdőszoba ajtajában a haját törölgető David.

– Forró – mosolygott a lány, lekapva pólóját, miáltal feltárult feszes melle. – Zuhanyoznom kell.

– Kis szemtelen – vigyorgott a férfi, odasétált a lányhoz, és hátulról belecsókolt a nyakába.

A lány mosolyogva behúzta maga mögött a fürdőszoba ajtaját. Otthon David csatlakozott volna hozzá, de Clifipointban Brooke érdekesen viszonyult a szexhez.

Kis idő elteltével bézs csipke melltartóban és tangában jelent meg újra, tisztán, felfrissülve. David már elegáns, élére vasalt nadrágban és fehér ingben pompázott, amely csodásan kiemelte vitorlázás utáni napbarnított bőrét. Brooke belebújt ujjatlan, hatvanas éveket idéző, krémszín ruhájába és magas sarkújába, ellenőrizte magukat a hosszú tükörben, végül nagy megelégedettséggel konstatálta, hogy igencsak jól néznek ki együtt.

David a táskájához sétált, majd előhúzott egy vékony, fekete bársonytokot.

– Holnap akartam odaadni, de ez a ruha eltérített ebbéli szándékomtól. Boldog évfordulót, édes – lehelt a lány szájára lágy, gyengéd csókot.

Napra pontosan egy évvel ezelőtt találkoztak. Csak egy éve. Brooke visszagondolt arra a napra Biarritzban. Ott állt fürdőruhában a tengerparton, hóna alatt a szörfdeszkával, vonakodva a hideg Atlanti-óceántól. A férfi természetesen profi szörföző volt, és az egész délutánt azzal töltötte, hogy megtanítsa a lányt, hogyan kapja el a hullámokat.

Utána kagylót majszoltak sült krumplival, rengeteg borral leöblítve, és még akkor is beszélgettek, amikor az étterem kiürült éjszakára, úgyhogy elmentek egy igénytelen, turistákat célzó szórakozóhelyre, hogy folytathassák a beszélgetést hajnali háromig. Aztán sétáltak a tengerparton, és a férfi megcsókolta.

Brooke kinyitotta a kemény fedelű dobozkát, és még a lélegzete is elállt a hófehér, ráncolt selyemágyon fekvő gyönyörűséges smaragd fülönfüggő látványától.

Óvatosan megérintette az ékszert.

– Felvehetem?

– Ezért van – nevetett David. – Csodásan áll majd a ruhádhoz.

Igaza volt. Brooke feltűzte a haját, ügyes kézzel kontyot formálva a feje tetejére, nyaka így hosszabb és vékonyabb hatást keltett.

– Hűha! Ez az én Audrey Hepburn-pillanatom!

– A houstoni republikánus vacsorán is viselheted majd. Talán azzal a zöld ruhával, amit Gallianótól kaptál.

A lány lesütötte a szemét.

– Igen – felelte végül, ám túl későn, mert a férfi észrevette habozását.

– Mi a baj?

– Semmi.

– Brooke. Nem tudsz jól hazudni.

A fülbevalók olyan súlyos teherként nehezedtek rá, mint a bűntudat.

– Ha már szóba került – kezdte lassan. – Nem hiszem, hogy el tudok menni.

David értetlenül nézett rá.

– Egy hete még rendben volt a dolog.

A lánynak esze ágában sem volt elrontani az előttük álló estét, de ha most hazudik, később még nehezebb lesz kikeverednie belőle.

– Emlékszel arra a hollywoodi tehetségkutatóra, akivel találkoztam? – kérdezte. – Nos, imádta Eileen könyvét.

– Ez jó hír, nem?

Persze hogy jó hír. Annyira jó, hogy miután P. J. Abrams felhívta két nappal ezelőtt, Brooke sírva fakadt, ahogy letette a kagylót.

– Össze akar hozni egy találkozót a fejlesztési alelnökkel és más vezetőkkel. Eileen szeretné, ha én is ott lennék. – Elhallgatott. – Egy napra esik a houstoni vacsorával.

Függőleges ránc jelent meg a férfi orra felett.

– Miért akarja Eileen, hogy vele menj? Van saját ügynöke, nem? Azért tartják őket, hogy fogják az ügyfél kezét, és nyélbe üssék az üzletet!

– Ez az én projektem is, David.

– Akkor változtasd meg a találkozó időpontját.

– Ugyan már, David. Közölték velünk az időpontot. Ha újat kérnénk, te is tudod, igen gyorsan dugába dőlhetne az egész.

– Szóval ez fontosabb neked, mint a houstoni este – vetette oda a férfi.

– Ez csak egy vacsora, David. Ha a republikánus gyűlés lenne, vagy te magad is kampányolnál, vagy ilyesmi, akkor más lenne a helyzet.

– Csak egy vacsora – vágott vissza gúnyosan a férfi.

– Igen, drágám. Nem arról van szó, hogy te és a családod ne ismernétek már ezeket az embereket. Nem olyan, mintha visszautasítanád a meghívást.

Brooke a férfi karjára tette a kezét. Érezte a megfeszülő izmait.

– Kérlek, ne viselkedj így. Tudom, hogy ez a vacsora fontos neked, nekem viszont ugyanannyira fontos ez a találkozó. Eileen a szerzőm, és szüksége van rám. Neked ott a családod, akik minden lépésedet támogatják, de Eileennek senkije sincs. Huszonhat éves, három gyereket nevel, és próbálja megkönnyíteni az életüket. Örülök, hogy segíthetek neki.

– Rendben – indult az ajtó felé a férfi.

– Hová mész?

– Sétálni.

– David, érthető, hogy kiborultál, beszéljük meg.

A férfi még csak hátra sem fordult.

– Odalent találkozunk hétkor – ezzel bezárta maga mögött az ajtót.

Ha Brooke-nak akkor lett volna lehetősége elhagyni Cliffpointot, megtette volna. Ehelyett egyedül kellett lesétálnia a Billingtonok közé, akik mind a szalonban gyülekeztek. Legalább David unokatestvére, Lily is ott volt; és bár a testületileg választott koszorúslánya nem a kedvenc személye volt a világon, mégis, amikor meglátta a lány vékony alakját a lépcső alján, majdnem ugrott egyet örömében. Könnyedén el is csevegték a vacsoráig hátralevő időt Lily Zac Posen koszorúslány ruhájáról. Brooke érzékelte, hogy David haragos pillantásokat lövell felé a szoba túlsó feléből, ennek ellenére, amikor egymás mellett ültek a hatalmas, gyönyörűen feldíszített ünnepi asztal mellett, úgy tűnt, senki nem veszi észre, hogy mindenki mással kellemesen elbeszélgettek, csak éppen egymáshoz nem szóltak egy árva szót sem.

A vacsora kitűnő volt; előételként marhasültsalátát tálaltak zöldbabbal és tormakrémmel, utána hideg homár érkezett kocsonyával, amit a legfinomabb borokkal öblítettek le, amiket Brooke valaha is kóstolt.

– Nos. Hogy alakul a houstoni jótékonysági estre íródó beszéded? – bökte villáját Wendell az elé tett finom diós lepénybe. – Tudunk mozgósítani pár jó embert rá; Ted különösen remek. Condolezzával dolgozott.

– Minden a legnagyobb rendben – mosolygott David, kortyolva a Cháteau Pétrusból.

Rose szemben ült jövendő menyével.

– Brooke, terveztem néhány dolgot magunknak a houstoni kirándulásra. Van ott egy csodálatos barátnőm, aki meghívott mindkettőnket ebédre. Nem is kívánhatnánk nála tökéletesebb idegenvezetőt. Meglepően jól lehet ott vásárolgatni.

Brooke vett egy nagy levegőt, majd letette a borospoharát az asztalra.

– Lehet, hogy nem tudok részt venni a vacsorán – válaszolta, kerülve Rose tekintetét.

Wendell ránézett az asztal túlsó végéből.

– Igazán? – próbálta meglepett hangszínnel palástolni helytelenítését.

– Üzleti megbeszélésem lesz Los Angelesben. Nagyon fontos, és nem lehet áttenni máskorra.

– Nem emlékszem, találkoztam-e valaha olyan megbeszéléssel, amit ne lehetett volna átütemezni – válaszolta túlságosan is lelkes mosoly kíséretében a férfi. – A párt legnagyobb támogatói lesznek jelen a vacsorán. Olyanok, akik mindkét Busht bejuttatták a Fehér Házba. Tekintet nélkül a családunkra, kereszttűz alá fogják venni Davidet. Minden oldalról körbejárják, különös figyelmet fordítva a Florida Keysnél történt hősies tettére, amiről még mindig beszélnek az emberek. – Szalvétával megtörölte a szája szélét. – És természetesen téged is szeretne mindenki megismerni, Brooke. David, szerintem rá kellene beszélned, hogy jöjjön – fordította tekintetét a lányról a fia felé.

Brooke nem mert a vőlegényére nézni.

– Brooke tárgyalása valóban nagyon fontos, és bár megpróbálja áttenni egy másik időpontra, tudod, milyenek ezek a hollywoodi népségek – válaszolta David. – Úgy veszik, hogy nem érdekel az egész, és máris továbbállnak. Brooke karrierje is fontos.

Wendell csendben visszafordult diós lepényéhez, szája feszes, vékony vonallá merevedett, Brooke pedig leengedte maga mellé a karját, és hálásan megérintette David lábát.

– A kávét a könyvtárban szolgáljuk fel – jelentette be Rose.

Később David két bostoni unokatestvérével beszélgetett, Brooke pedig kisétált a házból, hogy friss levegőhöz jusson. Jólesett az egyedüllét; az étkezőben felgyűlt feszültség majdnem megfojtotta.

Megállt a terasz szélén, a kertbe vezető lépcsősor tetején, hallgatta a távoli hullámok dühös mormolását, ahogy a szikláknak csapódtak, és a szellő susogását a fák lombjaiban.

Lépteket hallott bentről, és megfordulva látta, hogy Robert Billington áll mögötte, alakját megvilágítja a házból kiszűrődő fény.

– Brandyt? – nyújtott a lánynak egy öblös kristálypoharat, amely egyharmadáig volt megtöltve a borostyánszín itallal.

Brooke gyanakodva vette szemügyre. Tengerészkék zakót viselt aranygombokkal, amitől tíz évvel idősebbnek tűnt harminchárom événél. Arrogáns mosoly játszott az arcán. Brooke sosem kedvelte. Amikor a férfi még a Yale-re járt, borzalmas autóbaleset érte, aminek következtében a kocsija felrobbant. Robertnek szerencséje volt, hogy túlélte, ám az egész testét égési sérülések borították, amelyek kígyónyelvszerűen nyújtóztak elő ingnyakából. Azt suttogták, Robert e miatt a baleset miatt dolgozik az apjának, ahelyett hogy politikai karriert épített volna, de Brooke szerint egyszerűen csak kellemetlen figura volt, tökéletesen hiányzott belőle a kellem és az ész, ami elengedhetetlen a Capitol Hillen.

– Hogy haladtok az esküvő szervezésével? Florida Keys elég szokatlan választás.

– Téli esküvőhöz nem igazán. Továbbá nagyon szerettünk volna valami családi kötődést. Jewel Cay a nagybátyám háza. Magánjellegű lesz az egész. Tudom, hogy aggasztott a biztonsági része.

– Egyebek mellett – kortyolt az italából a férfi. – Ha jól tudom, David már említette neked a házassági szerződést.

A lány vállat vont. Valójában még nem, de Brooke számított rá.

– Természetesen az itt és most nem megfelelő a részletek megbeszélésére, de talán az ügyvédeink megbeszélhetnek jövő héten egy időpontot, amikor tárgyalhatnak a feltételekről.

– Megmondom neki, hogy várja a hívásotokat.

Robert a falra helyezte a poharát, és a zsebébe nyúlt.

– Hallottam a houstoni vacsorával kapcsolatos beszélgetéseteket. Felettébb kellemetlen.

– Ahogy már David is mondta, fontos tárgyalásom lesz.

– Kivel? – nevetett a férfi leereszkedően. – Valami feltörekvő huszonöt éves fejlesztési igazgatócskával?

Brooke érezte, hogy elvörösödik. Robert közelebb lépett hozzá.

– Brooke. Tudom, bizonyítani akarsz, hogy te is jó vagy valamiben. Ilyen az emberi természet. A feleségem például ültetni szeret. New York városában senki nem hoz össze nála zseniálisabb ültetési rendet egy vacsorán sem. Persze, semmi másban nem kell jónak lennie. Van szakácsunk, aki főz, szolgálóink, takarítónőink és dekoratőreink, akik rendben tartják és kicsinosítják a házat, ám az ültetés nagyon fontos a számára, és kiemelkedő szerepet is játszik a háztartásunkban. Kitűnő vacsorákat adunk. Így amiben ő tehetséges, hasznunkra is válik.

– Mire akarsz kilyukadni, Robert?

– Davidnek nincs szüksége dolgozó lányra, Brooke. Legyél csinos. Szerepelj annyi „legjobban öltözött” listán, amennyin csak akarsz. De tudd, hol a helyed ebben a kapcsolatban.

– Azt hittem, házasságra lépek, nem partnerkapcsolatba.

– Davidnek megfelelő feleségre van szüksége, Brooke.

– Ha esetleg még nem vetted volna észre, ez itt a 21. század. Az emberek szerelemből, nem pedig hasznossági alapon házasodnak – felelte a lány, próbálva könnyednek maradni.

– Azt hiszem, ez kissé naiv gondolkodásra vall, amikor ilyen nagy a tét – sóhajtott Robert. Pengevékony ajka szinte eltűnt, miközben elgondolkodva meredt az előttük álló fasorra.

– David és én boldogok vagyunk, Robert.

A férfi arca szenvtelen maradt. Brooke kételkedett benne, hogy Robertet a legkisebb mértékig is érdekelné David boldogsága. Elég ránézni sápadt arcára, a nyakáig felnyúló hegekre, vonásaira, amelyek felszínesen emlékeztettek Davidéire, ám a valóságban minden részlet kisebb vagy nagyobb volt rajta – méretesebb orr, keskenyebb szem és ajak –, ezért az arca valahogy szabálytalannak, alaktalannak tűnt, egyszóval nem volt valószínű, hogy Robert ne lenne féltékeny fiatalabb, szerencsésebb testvérére.

– A siker titka, hogy ismerd az erősségeidet és gyengéidet. Hogy legyen benned annyi bölcsesség és elhatározás, hogy kivárd az alkalmas pillanatot – szólalt meg végül a férfi. – A családunkból hat szenátor, négy kormányzó, két államtitkár és egy alelnök került ki. Azonban már két generáció óta nincs egyetlen vezető politikusunk. Az apám feláldozta a lehetőségét, azért, hogy komoly pénzt keressen, amit most valódi hatalomra válthatunk. David ennek a családnak az aranytojást tojó tyúkja. Vele eljött a mi időnk. Évtizedekig vártunk valakire, aki megfelelően eszes és elbűvölő ahhoz, hogy feljusson a csúcsra. A politikában manapság csakis az arculat a fontos. David rendelkezik vele. Kisfiúkora óta képes volt lebűvölni akár a madarakat is a fákról. Jóképű, rendelkezik a megfelelő kapcsolatokkal, hitelességgel és pénzzel. Van stílusa és kisugárzása. Még az egyszerű emberekkel is szót ért. Mi több, az Islamorada-epizód után még hősként is ünneplik. Majdhogynem olyan, mintha Vietnamban szolgált volna.

Elhallgatott, és közelebb hajolt Brooke-hoz.

– David rendelkezik mindezen tulajdonságokkal, sőt még többel. Azonban szüksége van egy őt támogató házastársra is. Egy nőre, akinek az a legnagyobb ambíciója, hogy olyan magasságokba segítse a férjét, amilyenekbe csak tudja.

Brooke ránézett, megrázta a fejét, miközben olyan düh horgadt fel benne, amitől majdnem felrobbant. A korábbi veszekedésük ellenére is vadul védelmezni akarta a férfit és közös jövőjüket.

– Kinek az álmai ezek, Robert – a tieid? Az apádéi? Davidéi? Mert amennyire én, mint menyasszonya tudom, David nagyon boldog a tévénél. Természetesen rövid távon. Ha a politikában szeretné folytatni, mindenben támogatni fogom. Az én karrierem jelen pillanatban semmi fontosnak nem állja útját.

– Persze hogy ez a válaszod – acsarkodott a férfi. –Nem az a fajta nő vagy, aki megérti a családi végzetet. Felelősséget. Kötelezettségeket. Ezért szerkesztesz gyerekeknek szóló könyveket egy másodrangú kiadónál, ahelyett hogy hozzájárulnál a hanyatló Asgill Cosmetics felvirágoztatásához.

A lány érezte, hogy könny gyűlik a szemébe, de semmi pénzért nem fogja hagyni, hogy ki is csorduljanak, nem szerzi meg ezt az örömöt ennek a kis szarcsimbóknak!

– Szerinted miért téged választott David, amikor bárkit megkaphatott volna? – folytatta a férfi, még egy lépéssel megközelítve Brooke-ot a sötétben.

– Szeret engem – válaszolt csendesen a lány, akadozó légzéssel. Baljós előérzet kerítette hatalmába, miszerint Robert valami brutális csapással fog előrukkolni.

– Azért választott téged, mert jó feleség-alapanyag vagy. Engedékeny. Nem kifejezetten karrierista. Hajlandó feladni a saját állását. Gyerekkora óta tisztában volt vele, milyen nőt kell feleségül vennie.

A lányba olyan erővel mart a félelem, hogy a lélegzete is elakadt. Ügy kapkodott levegő után, mintha épp a vízbefúlástól menekült volna meg.

Jó feleség-alapanyag. Mit értett ezen? Hogy David nem szerette teljes szívéből? Hogy ő csak a megfelelő típusú nő, de nem „a nő” a férfi számára? Eszeveszetten kutatott az emlékei közt, akad-e egy olyan is, ahol úgy tűnt, David érzelmei megjátszottak vagy erőltetettek voltak őfelé. Bőre nyirkos és jéghideg lett a rettegéstől, szemét veszélyesen ellepte a könny, ő pedig próbálta mindezt elleplezni, és kitessékelni az agyából, legalább amíg egyedül nem marad.

– New Yorkban az összes nő majd' megvesz azért, hogy beházasodhasson a Billington családba. Természetesen ez a kiváltság keveseknek adatik meg. Ne szúrd el a lehetőséget.

Még közelebb lépett a lányhoz, olyan közel kerülve hozzá, hogy Brooke látta, amint a leheletük találkozik kettejük között.

– Te gyönyörű nő vagy. Látom, mi fogta meg benned Davidet. A személyes véleményem viszont az, hogy jobb szerető lennél, mint feleség – a férfi felemelte a kezét, és megcirógatta a lány állát. Alig érintette meg, ám a gesztus mégis tele volt érzékiséggel.

Brooke elrántotta a fejét, miközben a férfi rámosolygott, és fehér foga szinte világított a sötétben.

– Ne aggódj, jobban szeretem a kevésbé önérzetes picsákat – nevetett fel, továbbra is mereven, pislogás nélkül meredve a lányra.

Brooke gondolkodás nélkül pofon vágta. Robert megérintette rózsaszín bőrű arcát, szeme összeszűkült.

– Vigyázz, Brooke. Sokat árthatok neked. Elfordult a lánytól, és visszasétált a házhoz.

– Valóban? Én is neked – gondolta Brooke. – Én is neked.

31.

Parklands, Asgillék vidéki rezidenciája New York állam zsebkendőnyi elit vidékén, Bedfordban, mindig pompásan festett; ám a mai napon, július negyedikén különösen fenséges látványt nyújtott. A család Függetlenség Napja tiszteletére rendezett ünnepélyének előkészületeként a kertészek tökéletesre manikűrözték a kertet. Az ég olyan kéken tündökölt, mint a vándorrigó tojása, az előtérben a kocsibehajtó mentén katonás sorban álló fák harsogó zöldjével pazar látványt nyújtott. Liz átsétált a kerten az istállóktól, vissza a neogótikus házba, végig mosolyogva magában. Lovaglónadrágot és karcsúsított lovaglókabátkát viselt; éppen visszatért egy üdítő, közel nyolc kilométeres lovaglásból Dancerrel, a lovával. Az anyja fehér Rolls-Royce-a előtte parkolt a kavicsos feljárón, és a személyzet tagjai nyüzsögtek mindenfelé. Mintha A nagy Gatsby elevenedett volna meg, gondolta.

Megkerülte a házat, és jókedvűen felszökdécselt a párfokos márványlépcsőn. Az ebédet a teraszon fogják tálalni, az asztali dekorációk ennek megfelelően hazafias stílusúak voltak. A fehér abroszon kancsókban állt a vörös puncs, apró, pipacsból, fehér rózsából és szarkalábból kötött csokrok társaságában. Onnan, ahol állt, Liznek kitűnő rálátása nyílt a kertre, azon belül is Gregre, Parklands ifjú kertészére, aki épp lehajolt, hogy megmetsszen egy hibiszkuszbokrot. A nő még szélesebben mosolygott.

A franciaablakok nyitva voltak, és amikor Liz besétált a könyvtárba, Meredith-t a mahagóniasztalnál ülve találta, amint egy halom papírt lapozott.

– Hát itt vagy, Liz – köszöntötte, félhold alakú szemüvege fölött a lányára pillantva. – Épp az újságkivágásokat nézegetem, amiket Tess Garrett tegnap adott. Azt kell mondanom, az a lány nagyon jó munkát végez.

– Úgy gondolod? – kérdezett vissza Liz szkeptikusan, miközben leült egy karosszékbe, hosszú lábát kinyújtva maga előtt. Ha Tessre gondolt, mindannyiszor kényelmetlen érzés fogta el, mert eszébe jutott az a mocskos Russ Ford-epizód, bár teljesen biztos volt benne, Tess nem szólt róla az anyjának, máskülönben már réges-rég visszahallotta volna.

Meredith feltartotta a papírköteget.

– Igen, a Vogue csodás címlapot közölt Brooke-ról, és van néhány kitűnő új sztori is: Brooke és David, amint levest osztanak az ingyenkonyhán a Central Parkban, mámorosan a szerelemtől. Tudod, megvoltak a fenntartásaim azzal kapcsolatban, hogy Tess fotós barátnője lopva készítsen róluk felvételeket, de úgy néz ki, működik a dolog. Aztán itt van a Forbes magazin cikke Williamről, sőt, van itt még egy írás a Wall Street Journalban, amely emberbarátként emlegeti Seant – nevetett. – El tudod ezt hinni?

Lizt idegesítette, hogy anyja ennyire meg van elégedve Tess munkájával, de türelmesen várt: Meredith előbb-utóbb úgyis csak szóba hozza az óriási, pozitív sajtóvisszhangot, amit a Skin Plus kapott. Várakozva, szemöldök ráncolva nézte anyját. Meredith egy szót sem szólt.

– Nem kell készülődnöd az ebédhez? – szólalt meg végül. – Annyira örülök, hogy elhoztad Ravet. Nagyon szimpatikus fiatalember. Mit is mondtál, honnan származik?

– Amerikai, anya.

– Hmm…

Meredith elfordította a tekintetét. Liz nem is akart belegondolni, mire célozhat. Csak nem rasszizmust vél kihallani a kérdezősködéséből? Létezik, hogy Rav indiai származása nem fér össze az ő középosztálybeli fehér angolszász ideáljával és idősödő Upper East Side-i barátnői szűklátókörűségével?

Nincs szükségem a jóváhagyásodra, gondolta Liz. Tulajdonképpen örült is neki, hogy a Ravnek szóló július negyediki ebédmeghívása visszhangra talált. Kedvelte Ravet. Társaságkedvelő, bőkezű, jó kapcsolatokkal rendelkezik és isteni az ágyban. Mi mást kívánhatna egy férfitól?

– Szóval, láttad, hogy a Time beválasztott „Az első negyven alatt”-ba? – kérdezte hanyagul, és kíváncsi lett volna, Tess kivágta-e azt a cikket is.

– Igen, tudok róla – mosolygott Meredith, felhúzva egyik szőke szemöldökét. – Természetesen nem vagyok meglepve. A Skin Plus megnyitója az egyik legizgalmasabb esemény, amit valaha is láttam, amióta csak az eszemet tudom.

Ez most dicséretnek számít? – töprengett Liz, ahogy összehúzott szemmel az anyját méregette. Te jó ég. Majdnem sikerült elhinnie, hogy annak.

Nyikorogva kinyílt a könyvtár ajtaja, majd vászonnadrágban és fehér ingben belépett William, kezében egy puncsos pohárral.

– Csak meg akartam kérdezni, jöttök-e ebédelni – kezdte, elkapva Liz szemöldökráncolását. – Megzavartam valamit?

– Nem, nem, jövünk már – emelkedett fel Meredith. – Épp a Skin Plusról beszélgettünk.

William az anyjára nézett, utána Lizre.

– Szóval elmondtad neki?

Meredith-t egy pillanatra elfogta a nyugtalanság, de aztán az ajtókilincs után nyúlt.

– Először együnk, rendben?

Liz előrelépett, karjával tartva az ajtót.

– Mit is kellett nekem elmondani pontosan? – kérdezte.

– Ne most, édesem – válaszolt gyorsan Meredith. – A teraszra kell mennünk. Érzem a sonka illatát, és tudjátok, milyen fantasztikus sonkát szokott főzni Dolly július negyedike tiszteletére.

Liz becsapta az ajtót, szembefordult velük, száját szorosan összepréselte.

– Mi a mondanivalótok számomra? – tette fel a kérdést újra erőszakosabban, miközben félelem szorította össze a mellkasát.

– Liz, kérlek. Most ünnepelünk.

Liz William felé fordult, aki határozottan zsugorodni látszott húga tekintetétől.

– Nos? – kérdezte Liz a bátyját. – Talán akkor te elmondhatnád.

William a hajába túrt.

– Úgy gondoltuk, jobb, ha még a következő igazgatótanácsi ülés előtt megtudod, úgy döntöttünk, leállunk a Natural Glow-val.

Bár Liz felkészült a bejelentésre, mégis megdöbbent és csodálkozott.

– Az a rengeteg javaslat, amit az NG érdekében tettem, hogy megmentsem a marketinges idióták baklövéseitől – felelte. – Feltételezem, nem kerültek megvalósításra.

– Anya és én úgy gondoljuk, az lesz a legjobb a cégnek, ha csökkentjük a veszteségeinket.

– Ez testületi döntés, William – válaszolta Liz. Persze tisztában volt vele, hogy William és az anyjuk ketten együtt részvénytöbbséggel rendelkeznek, és gyakorlatilag azt tesznek, ami nekik tetszik.

– Liz, a döntés megszületett – mondta Meredith. –Hibáztunk, el kell fogadnunk.

Liz felhorkant.

– A Natural Glow százmillió dollárba került. Elég drága hiba. A legtöbb vállalatnál ilyenkor megkérdőjeleződne a vezetőség alkalmassága – tett hozzá, egyenesen William szemébe nézve.

– Ugyan már, Liz – szólalt meg Meredith. – Most előre kell néznünk, nem hátra. Hosszú távon kell megvizsgálni, merre halad a cég, milyen irányba változik az ipar, és hol a mi helyünk benne.

Liz megint elkapta anyja William felé küldött pillantását.

– Ami azt jelenti, hogy… ?

William odasétált az ablaknál álló rekamiéhoz, és leült.

– Liz, próbáltuk átformálni a cég arculatát, és értünk is el sikereket. De az a helyzet, hogy öt évvel ezelőtt majdnem egymilliárd dolláros forgalmat bonyolítottunk. Ma csupán négyszázmillióst.

– Ismerem a számokat – vágott vissza Liz.

William felállt, és járkálni kezdett a szobában, amikor Meredith átvette a szót. Liznek olyan érzése volt, mintha kétfrontos támadást indítottak volna ellene.

– Amely esetben nem szükséges, hogy emlékeztesselek, a cég úszik az adósságban. A Skin Plus létrejötte hatalmas vagyonba került. A hosszú távú növekedéshez likviditásra van szükségünk. A megszerzéséhez vezető legjárhatóbb út pedig a cég részvényeinek eladása.

– Mennyi részvénynek? – kérdezte Liz, és érezte, ahogy a görcs a gyomrában egyre növekszik. – Mennyi? – kiabálta.

William és Meredith csendben maradt, de nem is volt szükség beszédre. Liz pontosan tudta, mennyire. A többségire. Ezek az idióták inkább képesek elveszíteni a családi vállalat feletti irányítást, mint hogy beismerjék a hibáikat. Ahelyett, hogy átengednék neki a romokat, hogy talpra állítsa a céget, inkább lefekszenek és meghalnak.

– Bruno Harris már jó ideje körülöttünk ólálkodik – szólalt meg William. – Szerintem beszélnünk kellene vele. – Bruno Harris ismert manhattani befektető volt. Cége, a Canopus Capital arról volt hírhedt, hogy halódó vállalatokat vásárolt fel, szétcincálta őket, majd busás haszonnal továbbadta őket.

– Harris tudja, hogy az Asgill's erős márkanév, és hogy a parfümrészleg jól megy. Azt mondta nekem, szerinte a Balzsamot az Olay Beauty Fluidhoz hasonlóan multimilliárd dolláros márkává lehet tenni. Javasolni fogom a testületi ülésen, hogy bocsátkozzunk tárgyalásokba a többségi eladást illetően.

Liz fejben gyors számítást végzett. Általában a kozmetikai cégek eladása az általuk bonyolított forgalom egy-kétszereséért történik. Liz becslése szerint itt közelebb fog esni az egyszeres szorzóhoz, mivel az Asgill's hanyatlófélben lévő, adósságokkal terhelt vállalat, és olyasvalaki, mint Harris, hasznot akar húzni ebből. Ha a család eladná az ötvenegy százalékos részesedését, körülbelül kétszázmillió dollárt kapna, az ő részesedése pedig csupán tízmillió lenne. Abból pedig még egy nyaralóra sem futná Hamptonsban! Minden erejével próbálta visszafojtani a dühét, az anyjához fordult.

– Családi cég vagyunk – kezdte mély, rábeszélő hangon –, és annak is kellene maradnunk, hogy gyarapíthassuk a következő nemzedékek számára. Megvan rá a jó módszer.

Meredith szomorúan rázta a fejét.

– Persze hogy ez egy családi vállalat, Liz, és senki nem törekszik erre jobban – mondta. – Amikor William többségi eladást említ, igazából átcsoportosításról beszélünk.

Lizt elbátortalanította az a „mi”. Mit főztek ki Williammel?

– Átcsoportosítás?

– Mindketten úgy gondoljuk, a Skin Plusban hatalmas lehetőség rejlik.

Liz szeme elkerekedett. Hitetlenkedve meredt mindkettőjükre. Ez nem is történik meg. Nem mondhatják komolyan! Tényleg el akarják lopni az ő üzletét?

– Ki akarom vonni a cégből a Skin Plust – fogott magyarázkodásba William, kerülve Liz dühödt tekintetét. – Harris úgysem tart igényt rá, és ha arra is vonatkozik az egyezség, túl magasra nyomja az árat. Így az a tervünk, hogy eladjuk neki az üzlet többi részét, a kapott tőkével pedig a Skin Plus agresszív bővítésébe fogunk. Egy éven belül betörünk a nemzetközi piacra; ez lesz a modernebb, luxusigényeket kielégítő családi cégünk kiindulópontja.

Lizt annyira megdöbbentette a dolgok ilyetén fordulata, hogy képtelen volt megszólalni. Kinyitotta a száját, de egyetlen hang sem jött ki a torkán. William zavartalanul folytatta.

– A kozmetikai ipar többé már nem az „egy méret mindenkinek” elvén működik, Liz. Hihetetlenül oda kell figyelni, milyen termékekkel milyen vásárlóközönséget célzunk meg, hisz ez a jövő – folytatta, mintha azt akarná a húgával elhitetni, végig ez volt a terv. Gyávaságától és gyengeségétől felfordult Liz gyomra.

– Gondolj bele – lelkesedett tovább a férfi. – Bevásárlókörútra indulhatnánk, hogy több, szűk piaci igényt is kielégítő luxusmárkát szerezzünk be. Olyan márkákat, amelyek stratégiailag beleilleszkednek az új profilunkba. Licencszerződéseket köthetnénk a divatházakkal, és meghódíthatnánk a kínai és indiai piacot is.

De hát a Skin Plus az enyém, akarta üvölteni Liz. Én hoztam létre, te pedig rá akarod tenni a mancsod, hogy mentsd a segged!

– Tökéletes az időzítés, hogy magasabb kategóriába lépjünk – élénkült fel Meredith, most, hogy kibújt a szög a zsákból. – Brooke esküvője több millió dollárnyi ingyenreklámot biztosít a cégnek.

Liz kinézett az ablakon, miközben vadul száguldottak a gondolatai. Greg, a kertész mostanra levette az ingét, ám meztelen mellkasának látványa el sem jutott Liz agyáig.

– Mi a baj, Elizabeth? – Meredith-t elbizonytalanította a lánya némasága. – Nem értesz egyet?

Liz képtelen volt továbbra is magába fojtani indulatait.

– Persze hogy egyetértek! – vetette oda. – Ez az én stratégiám; én hoztam létre az Asgill luxusmárkáját. A semmiből teremtettem meg a Skin Plust, és most azzal jöttök, hogy elveszitek tőlem, hogy mentsétek, amit ő elcseszett?! – kiabálta magából kikelve, megvetően mutatva Williamre.

– Elizabeth, ez egy családi vállalkozás – mondta Meredith.

– És én vagyok az egyetlen a családban, aki sikereket tud felmutatni! – kiabált tovább Liz. – Az utóbbi tíz évben minden tehetségemet latba vetettem, hogy felvirágoztassam ezt a céget, és most mégis engem büntettek!

Meredith figyelmeztető pillantást vetett rá.

– Vigyázz, Liz – mondta. – A helyedben én nem tennék vagy mondanék semmi ostobaságot.

Liz az anyjára meredt. Ó, még el sem kezdtem, gondolta. Ezért megfizetsz; mindketten megfizettek.

Haragja azonban nem homályosította el ösztöneit, elég agyafúrt üzletasszony volt ahhoz, hogy tisztában legyen vele, a nyílt összetűzés nem a legjobb választás, ha makacs, szűk látókörű ellenféllel van dolga. Márpedig a családja innentől kezdve ellenség. Az ő szemszögéből nem maradt más választása, egyetlen, nagyon egyszerű oknál fogva. Meredith és William terve tökéletesen figyelmen kívül hagyta a valódi problémát: őket magukat. A cég használhatatlan részének eladása és az abból származó bevétel felhasználása, hogy modernebb, előretekintő üzletet építsenek fel belőle, kifejezetten jó stratégiának ígérkezett. Viszont a Skin Plus titka nem az, hogy piaci rést tömött be, vagy mert luxusmárka: miatta, Liz Asgill miatt lett sikeres; az ő látomása, az ő kemény munkája és az ő tehetsége a siker záloga. Az anyja vadonatúj, más alapokra helyezett Asgill-vállalatot akart a régi vezetőséggel az élen. Itt követte el a végzetes hibát. Egyszerűen nem ismerte a gyerekeit. William ismétlődő sikertelenségei és eredménytelen vezetése ellenére még mindig szentül hitte, fia képes irányítani a céget. És én? Halványlila gőzöd sincs róla, mire vagyok képes, ugye? – gondolta Liz az anyjára szegezett szemmel. Fogalmad sincs.

– Nos, mit gondolsz? – kérdezte William idegesen, Meredith-re pillantva, mintha tőle várna támogatást. –Egyetértesz a tervvel? Mert ha igen, amint visszaérünk az irodába, összehozok egy találkozót Bruno Harrisszel.

Liz egy pillanatig nem válaszolt; mintha nem is hallotta volna a kérdést. William és Meredith aggódó pillantást váltott.

– Liz?

Húga ránézett, majd egyszerűen bólintott, és az ablakhoz sétált. Szemben vele egy öreg tölgyfa állt a kertben, amely levitt a folyóhoz. Ott szokott régen üldögélni és gondolkodni. Oda fog menni ma délután is. Ideje, hogy saját tervet kovácsoljon.

32.

Amióta Tess megérkezett New Yorkba, szokásukká vált, hogy hetente egyszer találkozzon Brooke-kal. Bár az első alkalom inkább haditanácshoz hasonlított, Brooke egyre jobban élvezte ezeket az összejöveteleket, amelyeket leginkább közös ebédelés keretében ejtettek meg, vagy az ő lakásán koccintottak. Annak ellenére, hogy Brooke nem akarta kedvelni Tess Garrettet, mivel feltételezte, a lány is csak egy erőszakos és lompos firkász, mint a többi, akikhez eddig szerencséje volt, meglepetésére a csinos angol lány okosnak és üdítően egyenesnek mutatkozott. Hivatalosan ezek a találkozók szigorúan a munkáról szóltak – melyik médiában szerepeltek, melyiket utasították vissza, milyen történeteket ferdítettek vagy temettek el, milyen eseményeken kellene Brooke-nak Tess véleménye szerint részt venni –, ám gyakran fulladtak vége-hossza nincs lányos pletykálkodásba, ami nagyszerű móka volt.

A kapucsengő pont akkor szólalt meg, amikor zuhanyzás után kedvenc kasmír melegítőnadrágjába bújt. Tess korán érkezett, gondolta aggódva, így nem lesz ideje megszárítania a haját, aztán hangosan felnevetett. Ez csak Tess, emlékeztette magát. Azok a jólöltözöttségi listák teljesen az agyára mentek. Megnyomta a készülék gombját, hogy beengedje a lányt, aztán öntött magának a hűtőből elővett sauvignonból. Hideg volt és frissítő, amint lecsúszott a torkán.

– Szia, bocs, egy kicsit korán jöttem – zihálta Tess, mialatt szatyroktól és mappáktól roskadozva besietett a lakásba, és lerakodott a B&B Itália étkezőasztalra.

– Semmi baj – mosolygott Brooke, átnyújtva a lánynak egy pohár bort. Talán szüksége van rá, gondolta. Brooke-hoz is eljutott a hír, hogy Tess épp szakított azzal a jóképű angol pasijával. Tess nagyot kortyolt a borból.

– Olcsó lőre, fujj! – szólalt meg utána.

Brooke ijedten nézett fel, aztán meglátta a publicistája arcán szétterülő mosolyt.

– Csak vicceltem! – kacagott Tess. – Ne haragudj, ilyen az angol humor. Ez a legfinomabb sauvignon, amit valaha is kóstoltam. Brooke, neked vannak a legjobb boraid, a legjobb ruháid, a legjobb pasijaid. Utállak.

Brooke arra gondolt, az úgynevezett angol humor szarkasztikus, félig igaz és ironikus is, ám túl udvarias volt, hogy szóvá is tegye.

– Nem kellene innom – ült Brooke az asztalhoz. –Épp túl vagyok egy igencsak gyilkos órán az új személyi edzőmmel. Ki fog buggyanni a hajam a pánt nélküli esküvői ruhából, ha nem adok le még egy százalék testzsírt.

– Megbízol benne? – kérdezte Tess.

– Az edzőmben? Jó eredményeket ért el a többi lánnyal…

– Nem úgy értem – válaszolta Tess komolyan. – Megbízol benne, hogy tartja a száját? Mármint ha olyan részletekkel szolgálsz neki, hogy pánt nélküli esküvői ruhád lesz, az ilyen információk kiszivároghatnak.

Brooke érezte, hogy elvörösödik. Ez eszébe sem jutott, amikor az edzőjével beszélt.

– Ne haragudj, nem gondolkoztam.

Tess elmosolyodott.

– Ne viccelj, talán csak cinikus vagyok, és üldözési mániám van, de hát végül is ez a munkám, attól tartok.

– Rendben, akkor beszélhetnénk a jövő heti utamról Los Angelesbe – felelte Brooke kissé csalódottan, amiért máris PR-dolgokról beszélnek. – Tudom, hogy a lesifotósok elég komiszak arrafelé, bár igazándiból csak a stúdióba megyek, onnan meg haza.

Tess máris a bőrmappájában kutatott.

– Először is szerintem látnod kell ezt.

Brooke Tessre nézett; érezte hangjában a vihar előtti csendet.

– Az egyik magazinnál dolgozó kapcsolatom küldte. A Splash Picturestől küldték neki, ez az egyik legnagyobb fotóügynökség. A kapcsolatom tudni szerette volna, ki a tervezője a rajtad látható kabátnak, mert a divatoldalakon akarják közölni a képet.

Brooke a homlokát ráncolta. Nem értette Tess aggodalmát, hacsak nem követett el valami előre nem látható divatbakit. Aztán Tess átadta neki a fotót, Brooke szíve pedig majdnem kiugrott a helyéről. A képen ő szerepelt Matt Palmerrel. Az amisheknél tett látogatásuk óta Matt jó néhányszor felhívta, hogy igyanak valamit, vagy menjenek moziba. Legtöbbször elutasította – a nap huszonnégy órája mostanság nem volt elég olyan nem létfontosságú dolgokra, mint a barátok –, de múlt héten Matt pont akkor hívta, amikor Brooke egyik ebédpartnere lemondta a találkozót. Matt beugrott a megüresedett helyre, és elmentek tésztát enni Luigihoz. Abban a bokszban ültek, ahol hónapokkal azelőtt újra felújították az ismeretségüket. A férfi elmesélt egy mulatságos történetet egy fiatalemberről, akit valamilyen idegen testtel a szervezetében hoztak be a sürgősségire, és kiderült, hogy egy Barbie baba volt az, a lány pedig elmondta a Newportban esett nehézségeit, meg a közelgő utazását Los Angelesbe. Jól érezték magukat, két barát, akik beszámoltak egymásnak az életükről, Brooke mégis szégyenkezve nézte a fotót. Gyenge minőség volt, szemcsés és homályos, de teljesen egyértelműen fel lehetett ismerni, hol voltak, épp felbukkantak az étteremből. Matt napszemüveget viselt, és épp lehajtotta a fejét. Abból a szögből úgy nézett ki, mint David, ami meglepte, mert soha nem fedezett fel kettőjük között hasonlóságot. Brooke csendben maradt, azt várta, Tess szólaljon meg először.

– Szerencsére nem nagy dolog, Brooke – mondta a lány –, mert a sajtó nyilvánvalóan meg van győződve, hogy David az.

Brooke-ot annyira lefoglalta a felvétel bámulása és a következmények feletti aggodalom, hogy észre sem vette a képaláírást – ami standard fotóügynökségi gyakorlat –, amely szerint „Brooke Asgill és David Billington vásárlás közben” látható.

– Csakhogy ez nem David, igaz? – kérdezte Tess. Hangjában nyoma sem volt szemrehányásnak, de határozottan aggodalmasnak hangzott. – Hasonló testfelépítés, de a pofacsont különbözik, ahogy az álla vonala is. És ez a fickó 188 centi lehet, míg David csak olyan 183.

Brooke érezte, hogy arca bordó színt ölt.

– Ez Matt Palmer – mondta olyan közönyösen, amennyire csak tudta.

– Tényleg? – vette el a képet Tess. – Bizonyára elfelejtetted megemlíteni, milyen jóképű.

Brooke nem tudott nem csodálattal adózni PR-osa tehetségének. Ravasz, precíz és odafigyel a részletekre, mint egy jó detektív. Pontosan az a fajta nő, akit a saját csapatodban akarsz látni – kivéve, amikor épp téged kap rajta. Ám Brooke-ot még a feltételezés is sértette; nem volt rejtegetnivalója.

– Csak egy barát, Tess.

– Biztos vagy benne, Brooke? – kérdezett vissza a lány. – Muszáj, hogy őszinte legyél velem. Nem lehetséges, hogy mindketten csupán tettetitek, hogy mindössze barátság van köztetek, miközben másra sem vágytok, mint egymásra?

– Persze hogy nem akarunk egymástól semmi ilyesmit!

Kényelmetlen emlék lebegett elő a messzi múltból. Olyan elmosódott volt, lehet, csak álmodta az egészet. Egy klubban voltak Mattel, nem sokkal azután, hogy ő lediplomázott, és eléggé részeg volt.

Jó, nagyon részeg. Hangosan szólt a zene; szorosan összesimulva táncoltak, nevettek, a sörösüvegük összekoccant, amikor egyszer csak a fiú hozzá hajolt, és azt mondta: – Szerintem együtt kellene hazamennünk. – Legalábbis Brooke ezt hallotta a dübörgő basszustól félig süketen. Úgy tett, mintha nem hallotta volna, a fiú pedig vette az üzenetet.

Arca forró volt a szégyenkezéstől.

– Régóta ismerjük egymást, és ő nagyon jó hallgatóság.

Tess a szemét forgatta.

– A francba is, Brooke. Egy agyász kevesebb galibát okozna.

– Amikor a kép készült, együtt ebédeltünk. Nyilvános helyen, nem rejtőzködtünk, és azért nem említettem eddig, mert, szóval, nem számít. Nincs értelme bolhából elefántot csinálni, nem igaz?

Tess kutatón nézett rá.

– Biztos, Brooke?

– Igen, biztos – válaszolta, a bőre pedig bizseregni kezdett.

– Rendben. Tudom, hogy nehéz, állandóan vigyázni, kivel barátkozz, óvatoskodni, kivel láthatnak együtt – sajnálom, hogy én is leckéztetlek. De legalább tudod, hogy figyelek rád, és azt is, hogy nem tart örökké.

– Dehogynem – válaszolt lágyan Brooke. – Erre szerződtem. Hogy egész életemben figyeljenek.

Tess nem igazán tudott ellenkezni. Brooke kiitta a borát.

– Szeretem, hogy senki nem tud Mattről – mondta.

– Szeretem, hogy az életemnek legalább egy kis szelete el van zárva a többiek elől, és csak az enyém.

Tess megrázta a fejét.

– Bárcsak azt mondhatnám, jó, hogy vannak ilyen barátaid, de a magadfajtára külön szabályok vonatkoznak. Légy óvatos, rendben?

– Akkor most mi legyen?

– Jól tetted, hogy nyilvános helyen találkoztál Mattel – mondta Tess. – Szerintem meg kellene ismételnetek valami nagyon menő helyen, ahol veled és Daviddel együtt kaphatnák lencsevégre, hogy úgy tűnjön, mindannyian jó barátok vagytok. Mindenképpen intézd el, hogy megismerkedjen Daviddel.

Tess Brooke-ra nézett.

– És Brooke, ha Matt tényleg csak egy jó barát, akkor úgyis ezt tennétek.

Tess kibámult a taxi ablakán, nézte a mellette összemosódott foltként elsuhanó Manhattant. Annak ellenére, hogy Brooke Asgill okos, rendes csaj, néha igen ostoba bír lenni, gondolta. Oké, talán tényleg ártatlan és tiszta ügy, de az a doki akkor is fantasztikusan néz ki! Hogy néhány nő milyen szerencsés, mosolygott magában, és emlékeztette magát, hogy állítsa rá Jemmát Matt Palmerre. A taxi rákanyarodott a Perry Streetre. Tess otthon egyenesen a hűtőhöz ment, hogy felmérje, miből tudna összeütni magának valamit. Igaz, amit a New York-iakról tartanak, hogy állandóan készkaját rendelnek, de ma este képtelen volt várakozni. Talált egy fél üveg olasz bazsalikommártást, összekeverte egy tál gőzölgőn forró pennetésztával, aztán kivitte a teraszra egy pohár bor és nagy halom magazin kíséretében. Balzsamos este volt, valahol a távolban hip-hop zene szólt, amit néha taxik dudája és rendőrségi sziréna hangja tarkított: színtiszta New York.

– Szia, nem tudtam, hogy ilyen hamar visszaérsz.

Tess bosszúsan vette tudomásul, hogy Jemma bukkan fel a lakásból. Élvezte a ritkán megadatott magányt, bár az is igaz, annak ellenére, hogy együtt laktak, ritkán látta barátnőjét. Jemma még nála is többet dolgozott, állandóan járta a város legmenőbb bárjait és éttermeit az Angliába küldhető szenzációs fotók reményében.

– Nyolc óra – válaszolt Tess. – Te szoktál hajnali háromig dolgozni.

– Hát, ma senkit sem láttam – huppant le Jemma a Tesszel szemközti kis faszékre. – Csendes az éjszaka, se partik, se megnyitók – nagy megkönnyebbülésemre, hogy őszinte legyek. A te napod milyen volt? – kérdezte, miközben elcsaklizott egy falat tésztát Tess tányérjáról.

– Á, csak a szokásos – sóhajtott a lány. – Kimerítő. Képzeld, Domnak ma is volt bőr a képén telefonálni.

– Mit akart?

– Soha nem veszem fel. De négy üzenetet hagyott a héten, hogy beszélnünk kell.

Tess felszúrt néhány pennét a villájára, majd letette. Hirtelen már nem is volt éhes. A szakításukat követő héten kapott egy hosszú e-mailt a férfitól, ami magyarázkodással indult, ám azzal a hűvös javaslattal zárult, hogy hirdessék meg eladásra a battersea-i lakásukat. Menjen a picsába! A lánynak pillanatnyilag nem volt szüksége sem a pénzre, sem a lakásra. Domnak sem, nyilallt bele a féltékenység, amikor eszébe jutott, hogy a férfi bizonyára valami luxuslakásban cicázik a Holland Parkban „Tamarával”. Feltételezte, hogy a lakás eladásából befolyó összeg arra kell neki, hogy lépést tudjon tartani az új, mesésen gazdag barátaival: a nyaralások Mustique-on és a vacsorák a Ciprianiban nem az átlagos médiaszereplők zsebének lettek kitalálva. Nos, én nem fogok asszisztálni a szánalmas feltörekvési kísérleteidhez. Előbb égetem porig azt a lakást, gondolta, kissé meglepődve saját dühének erejétől.

– Mit gondolsz, újra akarja kezdeni veled? – kérdezte Jemma, mialatt a terasz korlátja köré tekert égősorral játszadozott.

– Aha – horkantott Tess. – Álmodozzon csak.

– Ez a helyes beszéd – vigyorgott rá Jemma. – Dobj ide egy magazint.

A lányok elkezdték átnyálazni a nagy kupac újságot, amit Tess hozott ki. A legtöbb brit kiadás volt, amit a munkája miatt olvasott, de valahogy otthonosan érezte magát tőlük, mintha röpke pillanatokra hazaröpítenék.

– Láttad ezt a képet Seanról valami szőke cicababával? – mutatta oda Jemma a Tatler társasági rovatát Tessnek.

– Hm, igen. Ő az új barátnője, Annabel Calthorpe.

– Tudod, szerintem jó pasi – jelentette ki Jemma. –Mindenképp jobb, mint David Billington. Tudom, hogy David klasszikusan jóképű, de Sean úgy néz ki, mint aki nagggyon rossz fiú az ágyban.

– Brr. Nem mondanád ezt, ha ismernéd.

– Szóval, te melyikkel hancúroznál?

Tess lapozott az újságban, mintha meg sem hallotta volna a kérdést. Nem szívelhette az olyan kíváncsiskodást, ami arra irányul, vajon Seant vagy Davidet találja-e vonzóbbnak. Nem is beszélt a pasassal a londoni incidens óta, amikor nagyon úgy tűnt, csupán szórakozásból szégyenítette meg. Felpillantva látta, Jemma még mindig várja a válaszát.

– Mi van? – sóhajtotta. – Mi volt a kérdés?

– Melyikkel kefélnél? Ügy értem, ha muszáj lenne.

– Jem, ők a munkaadóim.

– És akkor mi van? – kuncogott a lány. – Attól csak még izgalmasabb. Azt hiszem, én Seannal kefélnék.

Tess nem válaszolt.

– Mi a baj? – kérdezte hirtelen Jemma. – Atyaég! Asgillék bepoloskázták a lakást? Épp kirúgattam mindkettőnket?

Ám Tess nem figyelt rá. Minden figyelmét lekötötte a Hello magazin, amibe az imént lapozott. Az oldal közepén hatalmas kép virított Domról és Tamaráról, felettük a főcím: „A társasági szépség esküvőjére készül”. Próbált levegőt venni, de az oxigén nem és nem akart beáramlani a tüdejébe. Úgy érezte, menten megfullad.

– Tess? Mi a baj?

A lány végül erőlködve bár, de hatalmas levegőt vett.

– Szóval ezért próbál kapcsolatba lépni velem – suttogta kiszáradt torokkal.

Remegő kézzel nyújtotta a magazint Jemmának.

– Nézd.

Jemma álla leesett a döbbenettől, majd elöntötte a harag.

– A kibaszott, álnok kígyó! – sziszegte. – Ez a szám legalább egy hete ment nyomtatásba. Közvetlenül azután kérhette meg a kezét, hogy szakítottatok.

Tess zsibbadtan bólintott.

– Én is eljutottam idáig – felelte tompán.

Eltapogatózott a poharáig, és fenékig ürítette. Amikor Jemma odalépett hozzá és gyengéden átölelte, Tess válla rázkódni kezdett.

– Mekkora idióta vagyok – hüppögte. – Kibaszott nagy idióta.

– Nem, nem te vagy az – nyugtatta Jemma lágyan. –Hanem ő.

Tess mélyeket lélegzett, és tenyerével megdörgölte a szemét. Nem sírt. Soha nem sírt. Most sem fogja elkezdeni.

– Tudod, mi idegesít a legjobban? Kilenc évig voltunk együtt. Az életem majdnem egyharmadát rá vesztegettem.

– Nem vesztegetted hiába, édesem – mondta Jemma. – Ilyen az élet – szerelembe esünk, aztán vége.

Tess ököllel az asztalra csapott.

– De ez annyira igazságtalan, Jem! Tíz éve a belemet kidolgozom, és hova jutottam? Ő meg csak belejt egy partira – ahová úgy kellett könyörögnöm, hogy meghívják –, aztán elsétál egy milliomos menyasszonnyal, én meg itt ülök másnak a lakásában, és nincs más társaságom hétvégenként, mint egy tizenkét éves kölyök!

– Ó, köszönöm szépen! – kiáltott műfelháborodással Jemma. – Szóval Jack még nálam is előbbre való!

Ám Tess nem volt nevetős hangulatban.

– Tulajdonképpen nem is tudom, miért vagyok ennyire dühös – folytatta. – Talán mert egy sekélyes, törtető kis patkány, én meg nem vettem észre, mennyire? Vagy mert ilyen rohadt gyorsan beleesett valaki másba? Vagy…

– Vagy mi, szívem?

– ... mert nem engem akart elvenni.

Az utolsó szavaknál érezte, hogy remeg a szája, önsajnálata legyőzte haragját. Emlékezett rá, hogyan reagált apja halálára, hogyan fedezte fel, hogy a fájdalom önző érzés. A szeretteink elvesztése fölötti gyötrelem gyakran keveredik az univerzális igazságtalanság érzésével: Miért velem történt mindez? Hogyan változtathattam volna rajta? Miért nem mondtam ki azokat a dolgokat, amiket szerettem volna? Kár ezekbe az érzelmekbe. Ami megtörtént, megtörtént, senki nem forgathatja vissza az idő kerekét. Nem kivétel ez alól egy kapcsolat vége sem. Szomorúan nézett Jemmára.

– Mondtam már, hogy a kapcsolatunk első évében Dom egyik képe volt a képernyővédőm? Szánalmas, mi? Azt hiszem, azért, hogy emlékeztessen, ő valóságos és létezik. Nem tudtam elhinni, hogy egy olyan lány, mint én, egy ilyen jóképű pasival jár.

– Jaj, Tess, mekkora bolond vagy! – felelte Jemma. –Tudod, hogy csodásan nézel ki. És őszintén szólva nekem Dom soha nem jött be.

Tess egy pillanatra elgondolkodott, neki mennyire jött be Dom. Hát nem nagyon, már elég hosszú ideje. Az utolsó évben már a legapróbb dolog is idegesítette a férfiban. Vég nélküli cicomázkodása, mielőtt kilépett a házból, mindentudó nagyképűsködése a „világ legjobb helyeiről”, hogy mindig nevekkel dobálózott a munkahelyéről: úgy tűnik, Tessnek már minden megmozdulásától borsódzott a háta. Talán tényleg eltávolodtak egymástól és kiszerettek egymásból szép fokozatosan. Ám nem ez az igazság fájt a legjobban, nem a tudat, hogy hamarabb kellett volna lépnie, hogy megmentse a kapcsolatukat. Nem, ami a leginkább bántotta, hogy akit szeretett, mást választott. Amikor meglátta az újságban boldogan vigyorogni, minden bizonytalansága és kisebbségi érzése, ami valaha is szorongatta, felülkerekedett rajta. Sikeres karrierje és ambíciói alatt régi sebek rejtőztek, amik most újra felszakadtak és gennyezni kezdtek.

– Ha nem vállaltam volna el ezt a munkát, soha nem mentünk volna el arra az Asgill Cosmetics bemutatóra, és soha nem találkoztunk volna Tamarával… – kezdte szerencsétlenül.

– Na jó, fejezd be! – szólt rá élesen Jemma. – Nem vagy áldozat, Tess. Erős, gyönyörű, kemény csaj vagy, és nem fogsz nekem itt ülni szipákolva.

Felrángatta Tesst, és bevonszolta a lakásba.

– Nna, nyomás a szobádba, és rittyentsd ki magad? –parancsolt rá szigorúan. – Van egy isteni salsabár az East Village-ben. Elmegyünk, megiszunk egy csomó margaritát, találunk magunknak két észvesztő pasit, aztán addig táncolunk, amíg ki nem dobnak!

Tess minden rosszkedve ellenére elnevette magát.

– Oké – mosolygott. – De ha nem haragszol, kihagynám a pasikat, és maradnék csak a margaritánál.

33.

A Clifton Hotel tetején található bár a Gansevoorttól hódította el a legmenőbb manhattani tetőtéri szórakozóhely megtisztelő címét, és Lizt, bármennyire vacak hangulatban volt is, lenyűgözte a látvány. Előtte magasodott az Empire State Building kék, vörös és ezüstszínben pompázva, akár egy hatalmas platinarakéta, miközben Manhattan fényei úgy ragyogtak és csillogtak-villogtak, mintha oázis bukkanna fel a sivatagban, míg a bárban a pulton és falakon elhelyezett viharlámpáktól megvilágított arcok tengere aranyfényben úszott. Barátságos hely volt, mégis exkluzív – tökéletes helyszín a ma esti esemény számára, a The Fund című pénzügyi magazin által a Wall Street szereplőinek rendezett fogadáséra. Liz Rav meghívására érkezett, és ahogy körbenézett, meglepte, milyen kevés nő jelenik meg ezeken a rendezvényeken. Talán azzal magyarázható, hogy igen kevés felsővezető nő volt a Wall Streeten. Ha nem vagy tagja a fiúk klubjának, nem mész semmire. Rav, arcán bocsánatkérő félmosollyal, kezében két itallal közeledett.

– Bocs – mondta, mielőtt szájon csókolta, és átnyújtotta neki a martinis poharat.

– Miért? – kérdezte a nő.

– Hogy ilyen sokáig magadra hagytalak.

Lizt majdnem meghatotta a figyelmessége, bár gyanította, az alfahím viselkedés a többi férfinak szól, akiknek többsége Lizt méregette, amit a nő észre is vett. Nem is csoda, mosolygott magában: szenzációsan nézett ki csokoládébarna, testhez simuló Gucci ruhájában, amely kiemelte vékony derekát és hetyke mellét.

– Ne aggódj. Tudok vigyázni magamra – felelte ugyanannyira megrovón, amennyire flörtölve. Rav sötét szeme Lizébe akaszkodott, mielőtt megszólalt.

– Néhány pasassal beszélgettem a Petersen's-től – bökött hüvelykujjával nagyzolóan a fent nevezett befektetési bankból érkezett, bárnál álldogáló öltönyösökre. Liz az órájára nézett, máris unatkozva, és máris leírva Rav banki haverjait, mint messze érdekteleneket. Valójában az alatt a tíz perc alatt, amíg egymagában üldögélt, rájött, hogy senki olyan nincs itt, akit érdemes lenne megismerni, ha eddig még nem találkoztak, és mivel holnap reggel hétkor jelenése van Enriquénél a Skin Plusban, hogy rendbe tetesse a haját, korán akart lefeküdni. – Néhányuk kibérelt egy faházat Aspenben karácsonyra – folytatta Rav. – Tudni akarták, csatlakozom-e.

– Jól hangzik – vont vállat Liz. – Mi a probléma?

– Karácsonytól egész újévig tartana.

Liznek mosolyognia kellett Rav ügyetlen átlátszóságán.

– Nagy ravaszul arra akartál netán kilyukadni, meg vagy-e hívva Brooke és David esküvőjére? – kérdezte pajkosan.

– Nos, nem tudtam, az ünnepek alatt tartják-e – hebegte a férfi.

– Nem tudsz hazudni, drágám – simogatta meg mosolyogva Liz a férfi állát. – Az újságok, úgy tűnik, meg vannak győződve róla, hogy szilveszterkor lesz, én pedig tudom, hogy olvasod azokat a szennylapokat, mert láttalak.

A férfi úgy vigyorgott, mint a gyerek, akit rajtakaptak, amint könyékig a cukorkásdobozban turkál, Liz pedig rájött, nincs teljesen ellenére, hogy Rav elkísérje Brooke esküvőjére. A férfi néha megnevettette, és bár idáig senki fontosnak nem mutatta be, kellemesen lekötötte ezen a nyáron. Hétvégenként partikra vitte a Hamptonsba; több mint jó teniszpartner volt, és nagyvonalúan bánt a pénzzel. Bár Liz általában jobban szerette az idősebb férfiakat, egy fiatal férfi – különösen, amelyik ennyire tisztelte és kiszolgálta Liz szexualitását – fő vonzereje a mohóságában és hajlandóságában rejlett.

Liz tekintete végigpásztázott a tömegen, és megakadt egy ismerős arcon.

– Nem hiszem el – mondta. – Itt van Leonard.

Odasétált a férfihoz, de ölelés helyett kihívóan meredt nagybátyjára.

– Mi az ördögöt keresel itt? – vonta kérdőre.

– Nem csak neked vannak barátaid a Wall Streeten – felelt Leonard, szája sarkában mosollyal. – Nem mintha a legkevésbé is illenék a társaságba. A bankszakma egyre csak fiatalodik, ahogy én öregszem.

Elfogadta a koktélt egy arra járó pincértől, és kíváncsian méregette a lila keveréket Liz figyelő tekintete alatt. Most beszéltek először az előző napi Asgill testületi ülés óta, ahol is William és Meredith azon terve, hogy eladják az Asgill Cosmeticset, hivatalosan megerősítésre került. Bár továbbra is fortyogott a dühtől, Liznek óvatosan kellett játszania: Leonard nem bolond, és rengeteg barátja volt a cégen belül és kívül.

– Liz, csak szeretném, hogy tudd, tiszteletben tartom a véleményedet, tisztában vagyok vele, mennyit jelent neked a családi cég – szólalt meg Leonard, mintha olvasna a gondolataiban.

– Ezért támadtál hátba az ülésen, igaz? – kérdezte a nő könnyedén, ám jó indokkal. Az elmúlt hetet azzal töltötte, hogy számba vette a lehetőségeit, és titokban még egy ügyvéddel is értekezett a családja bepereléséről. Csalódnia kellett; a jogász szerint egy közvetlen per nem a legjobb lépés, míg fel nem térképezte az összes járható utat. Először is meg kell próbálnia meggyőzni a testületet, hogy ne adják el a céget, amelynek feltétele az egyhangú testületi jóváhagyás. Liz azonnal ki tudott emelni három testületi tagot, akik valószínűleg meghallgatnák a mondanivalóját, elvitte őket a város legjobb éttermeibe, ahol szenvedélyes védőbeszédben kérte őket, ne hagyják jóvá az eladást. Azonban még ő is tudta, mindez nem elég. Tudatában volt, hogy még azok sem kedvelik igazán, akik hajlandók voltak meghallgatni. Az ok nyilvánvaló: Liz újra és újra orruk alá dörgölte hiányosságaikat. Liz szerint hihetetlen igazságtalanság azért büntetni, mert egyedül ő merte felemelni a hangját az ülésen, és bátor javaslatokat tenni, még ha ez fel is borítaná a status quót. Szerintük ő egy szuka, szerinte viszont ők a puhapöcsűek.

Az ülésen egyedül Leonard emelt némi kifogást a javasolt eladással szemben. Liz kezdett örülni; mindig is sokkal közelebb állt nagybátyjához, mint az anyjához, és bár a férfinak megvolt az a bosszantó szokása, hogy nem szeretett állást foglalni a vitákban, legalább úgy tűnt, tiszteli Liz képességeit. Ezért aztán a nő majd' felrobbant dühében, amikor Leonard végül simán kapitulált Meredith helytelenítését látva, és ő is az eladásra szavazott. Szövetségesek nélkül Liz is igent kényszerült mondani rá, mert tudta, ha ő az egyedüli ellenző, az anyja a többségi részvényeivel simán kiszavazza a testületből.

Istenem, mennyire gyűlölöm a családomat, villant az eszébe, mialatt ökölbe szorította a kezét.

– A harag nem old meg semmit, Liz – kapta el a mozdulatát Leonard.

– Nem vagyok mérges. Csak csalódott – válaszolt olyan nyugodtan, amennyire csak tudott. – Bár előre tudtam, hogy úgy viselkedtek majd, mint a juhnyáj, vakon követve anyámat, mint mindig.

– A döntésem a cég hosszú távú jövőjét szolgálta, nem a te előmeneteledet – felelte Leonard. – Eljön még a te időd is.

– Mikor? – kérdezte a nő csípősen.

A férfi ránézett, a lámpák fényében arca kísértetiesen sápadtnak tűnt.

– Meredith nem lesz örökké a testület elnöke, Liz.

A nő a szemét forgatta. Na persze. Az anyja még hetvenéves sem volt, és erős, mint egy ló. Még legalább tíz évig nyeregben lehet: beugrik a testületi ülésekre, és megjelenik a különböző eseményeken. Estéé Lauder még a kilencvenes éveiben is a cége névleges vezetője maradt. Mindamellett, ha William és Meredith marad a vezetői székben, a cég nemhogy harminc év múlva már nem lesz sehol, hanem három éven belül befellegzett neki. Ettől való félelmében Liz képtelen volt szemhunyásnyit is aludni éjszaka. A munkája, az üzlete nélkül mi marad neki? Ha végigtekint az életén, negyvenévesen munka, kapcsolat, család nélkül – hol lesz a helye a világban? Persze újrakezdhetné, ám ha a családja sárba döngöli az Asgill nevet, azzal együtt odavész az ő hírneve is; ki fog mellé állni?

A harag nem old meg semmit, Liz; ezt mondta Leonard. Hát, egyebe sem maradt, mint a harag. Nem bírta elviselni a gondolatot, hogy a kis őzikeszemű Brooke kap meg mindent, míg őt kisemmizték, és élhet majd a húga elbűvölő életének árnyékában. Nem mintha Liz Brooke életére áhítozott volna – kifejezetten taszította a gondolata is: mindig caplatni a férfi után, mosolyogni, bólogatni és a kedvére tenni. Nem, Liz nem volt féltékeny, csupán hitt abban, hogy mindenki a tehetségének megfelelő tevékenységet végezze: esélyt akart, hogy bebizonyíthassa, mennyire jó.

Pillanatnyilag azonban semmi értelme nem volt, hogy beolvasson Leonardnak. Megpróbálta észérvekkel jobb belátásra téríteni, nem sikerült, így valami sokkal hatékonyabbal kell előrukkolnia.

– Ha lebonyolítottuk ezt az üzletet, Liz – kezdte Leonard –, beszélek Meredith-szel az Asgillnél betöltendő új pozíciódról. Javasolni fogom, hogy léptessenek elő operatív igazgatóvá. Gyakorlatilag társ-vezérigazgató lennél, bár gyanítom, nem szeretnél „társ” lenni, sem itt, sem máshol.

Liz nem méltatta válaszra.

– Szóval, mikor kezdődik az előminősítés? – kérdezte végül, arra a folyamatra utalva, amikor a potenciális vevő megvizsgálja a megvásárolni szándékozott vállalatot. Ellenőrzi a cég könyvelését, tőkéjét és szerződéseit, és körbejárja, miként tudná majd csökkenteni a kiadásokat és növelni a termelékenységet.

– Azt hiszem, hétfőn – kortyolt a koktéljába Leonard. – Bruno Harris már felkérte a Petersen's-t, ők pedig igen hatékonyak. Tudom, hogy az összes érdekelt fél minél gyorsabban nyélbe akarja ütni az üzletet.

Liz tekintete megkereste Rávet, aki a bankár haverjaival nevetgélt.

– Ahogy én is, Leonard bácsi – egy terv kezdett körvonalazódni a fejében. – Ahogy én is.

34.

Tess lenyalta az utolsó csepp fagyos forró csokit is a kanaláról, és Jackre fintorgott.

– Úgy érzem magam, mint egy disznó – szólt. Lepillantott az óriási, minden földi jót kínáló étlapra, és azon töprengett, emésztést elősegítő tabletta szerepel-e a menün.

– Ugyan már, tisztára megérte! – vigyorgott Jack, aki még mindig hősiesen küzdött banános fagyijával.

Tessnek be kellett vallania, csodásan érezte magát ebben a híres Upper East Side-i étteremben. Amikor megígérte, hogy együtt töltik a délutánt, és Jack ragaszkodott a Serendipityhez, még húzta a száját. Túl sok a gyerek, túl nagy a zaj, túl sok az egész, gondolta. Ám mikor odaértek, ámulva látta, hogy az étterem olyan, mint egy miniatűr Alice Csodaországban-barlang, tele édes jégkrémes csemegékkel és boldog emberekkel. Továbbá azt is felfedezte, hogy a fagyos forró csoki a hűsölés legtökéletesebb módja ezen a fullasztóan párás augusztusi késő délutánon a városban.

– Nagyon szomorú leszek, ha már nem élek majd New Yorkban – szürcsölt nagyot a kólájából Jack.

Tess nekiszegezte a kanalát.

– Hé, azt hittem, kínos, ha velem mutatkozol – incselkedett a fiúval. – Csak nem azt akarod mondani, hogy jól érzed magad?

Jack megrázta a fejét, és komolyan válaszolt.

– Azt hiszem, Connecticutba költözöm – felelte. Tess hátradőlt, nem tudott válaszolni. Az elmúlt néhány hónapban Jack szinte régi bútordarabbá vált az életében, alkalmatlan pillanatokban felbukkant, rárabolt a hűtőre, kényelmesen elterpeszkedett a párnákon, mialatt a Seinfeld-sorozat ismétléseit nézték a tévében. Jemma szerint oltári kölyök volt, és mélyreható diskurzusokat folytatott vele az űrről és az időutazásról, Jack két kedvenc témájáról. A fiú részévé vált rögtönzött kis családjuknak. Tess gyanította, hogy azért egyszer eljön ennek is az ideje, mert Jack mamája egyre gyakoribb látogató volt errefelé.

– Az anyukám azért jött, hogy magával vigyen – mondta Jack. – Hallottam őket erről beszélni néhány napja.

– De hát azt hittem, szeretsz itt élni az apáddal – ráncolta a homlokát Tess.

– Szeretek is.

Jack a tányérját nézte, különböző alakzatokat rajzolt a csokiöntetbe.

– Nem akarok elmenni, Tess, de nem is akarom megmondani nekik, mert ő a mamám, és én szeretem.

Felnézett a lányra, szeme fénytelen és szomorú volt.

– Eljössz majd meglátogatni?

Tess egy ötvendolláros bankót dobott az asztalra, miközben a fejében egy gonosz hangocska azzal szekálta, ne hagyja magát csőbe húzni.

– Gyerünk, ideje, hogy hazavigyelek – válaszolta.

Tess még soha nem volt Jack otthonában, és most kellemesen meglepte a látvány. Kívülről az épület elhanyagolt és lelakott volt, de belül nagyon szép. Sőt, sok tekintetben jobb, mint az ő lakása, többek között hely tekintetében. Négy magas, nagy szoba volt benne, és egy világos amerikai konyha, amely világosszürkére volt festve, merész, jópofa képekkel a falakon. Amikor besétáltak, Kevin a számítógép előtt ült, homloka ráncba szaladt a nagy koncentrációtól.

– Hello – köszöntötte őket, felállva, amikor meglátta Tesst, és közben zavartan végigsimított a haján. – Nem számítottam rá, hogy ilyen korán visszaértek.

– Elnézést – szabadkozott Tess. – Remélem, nem zavartam meg semmi fontosban.

– Nem, dehogyis, jöjjön be. Hozok kávét.

Tess leült az élénksárga színű kanapéra Jackkel. A fiú azon nyomban suttogni kezdett a fülébe.

– Hmm, miért van olyan érzésem, hogy ti ketten épp forraltok valamit? – kérdezte Kevin, amikor Tess elé tette a bögre kávét egy alátétre.

– Jack mesélt az édesanyjáról.

Kevin bólintott, és Jackre nézett. Előhúzott egy gyűrött ötdollárost a zsebéből, és odaadta a fiának.

– Nincs itthon kenyér. Menj le, és vegyél.

– Ja, vágom – állt fel vigyorogva Jack. – Felnőttbeszélgetés.

Tess várt, amíg be nem csukódott az ajtó, aztán komolyan Kevinre nézett.

– Nézze, tudom, hogy semmi közöm hozzá – kezdte, kezében tartva a forró kávésbögrét –, de Jack elmondta, hogy magával szeretne maradni, úgyhogy nem értem, miért akarta most hirtelen Melissa magával vinni?

– Azt hiszem, már találkozott Stevennel – sóhajtott Kevin. – Komolyan gondolják, és azt hallottam, Stevennek nem lehet gyereke, és családot akar. Ezt bizonyítandó, Melissa vissza akarja kapni a fiát.

Kevin próbált tényszerű maradni, de Tess látta rajta, hogy nagyon fáj neki a dolog.

– Steven gazdag – mondta. – És a gazdag fickók mindig megszerzik, amit akarnak, nem?

– Nem feltétlenül – válaszolta Tess.

A belső hangocska újra megszólalt a fejében, sürgette, hogy hátráljon ki, amíg lehet, mégsem tudta megállni, hogy ne érezze át Kevin helyzetét. Tessnek mindig az volt az érzése, Melissa csak akkor szeret a fiával időt tölteni, ha épp úgy hozza úri kedve. Az alatt a rövid idő alatt, amióta Tess a családot ismerte, Melissa legalább háromszor hagyta cserben Jacket. Utána mindig felhívta a fiút, és előállt valami elkerülhetetlen válsághelyzetről szóló magyarázattal, ám Tess látta a rombolást, amit ezzel Jack lelkében véghezvitt. A fiú próbálta lerázni magáról, de csak egy gyerek volt, és minden elmulasztott látogatást elutasításnak fogott fel.

– Nem sokat tudok a családjogi törvényekről New Yorkban – szólt Tess –, de azt tudom, hogy maga az elsődleges gondviselő. Akkor meg nem vihetik csak úgy el!

– Az a probléma, hogy nem vagyok Jack hivatalos gyámja – mondta Kevin. – Melissa és én soha nem házasodtunk össze. Őszintén szólva nem láttuk értelmét. A végén pedig nekem lett igazam.

– Hadd találjam ki – felelte Tess. – Melissának viszonya volt valakivel.

Kevin felhorkantott.

– Igen, egy úgynevezett barátommal Buffalóból, amíg én Irakban voltam. Néhány héttel azután hagyott el, hogy hazajöttem, ami marha jó érzés volt. Azt akartam, hogy Jack velem maradjon; végül is arra jöttem haza Irakból, hogy elvesztettem Melissát. Nem akartam még a fiamat is elveszíteni.

– És ő beleegyezett?

– Ez volt az egyetlen dolog, amin legalább nem vesztünk össze. El tudja képzelni, hogy valaki ne harcoljon a gyerekéért? Isten látja lelkem, sok mindent elnéztem annak a nőnek életemben, de ezt soha nem voltam képes felfogni. Szóval, amikor elköltözött, mentem utána én is. Na nem túl közel hozzá, csak hogy tarthassuk magunkat a megállapodásunkhoz.

– Szóval akkor járt ügyvédnél?

– Hát, kértem jogi tanácsot – felelte a férfi lassan, nem nézve a lány szemébe.

– És mi volt az?

Kevin nagyon gyámoltalan benyomást keltett.

– Az interneten jártam utána a törvénynek. Van egy nagyon jó oldal, ahol válaszolnak a jogi problémákra. Eric New Jerseyből azt mondta, sokkal jobb pozícióból indulnék, ha Melissával összeházasodtunk volna.

Tess megrázta a fejét.

– Eric New Jerseyből? – kérdezte hüledezve. – És maga hisz ennek az Ericnek New Jerseyből?

Odasétált a számítógéphez. Mögötte nagy halom könyv állt az ablakpárkányon, és a lány látta, nagy többségük jogi témájú volt a könyvtárból, az asztalon pedig sok-sok oldalnyi jegyzet feküdt. Visszafordult a férfihoz.

– Kevin, ezt nem tudja egymaga véghezvinni. Az ügyvédjük egyszerűen keresztre feszíti.

A férfi védekezni kezdett.

– Tudja, mennyibe kerülnek az ügyvédek Amerikában? Kétezer dollár csak az előzetes konzultáció!

– De hát a fiáról van szó!

– Figyeljen, a pokolba is leszállnék azért a kölyökért – válaszolta a férfi dühösen. – De, de… – a hangja elcsuklott, ő pedig lerogyott a díványra – nincs pénzem.

Kezével eltakarta az arcát, és amikor felnézett, Tess látta, hogy könny csillog a szemében.

– A fenébe is, talán Jacknek jobb lesz az anyjánál – nyomkodta a szemét az ujjával. – Azt hiszem, elég jó a kapcsolatuk. És Melissa végre jó otthont adhat neki, érti? Nagy házat, a legjobb iskolákat.

– Ez baromság – vetette oda Tess keményen. – Mi köze van mindehhez a nagy háznak?

– De hát milyen életet biztosíthatnék én neki? –kérdezte Kevin szerencsétlenül. – Műszakban dolgozom, Tess, néha kilencven órát egy héten. Megteszem, ami tőlem telik, de mindennap két órát a tizenöt éves szomszédunk felügyel rá, miután hazaér az iskolából, így is alig tudom megoldani.

– Mindez nem számít – mondta Tess. – Jack szereti ezt az életet, és maga olyan otthont biztosít számára, amit szeret. Ez sokkal fontosabb.

Érzelmeinek mélysége és igazságérzete még saját magát is meglepte. Homályosan még emlékezett az apjából néha előtörő harci szellemre, miután az anyja elhagyta őket. Ám ez csak időszakos volt, a depresszió előfutára, ami megtört emberré változtatta.

– Figyeljen rám, Kevin – szólt határozottan. – Nem fogjuk hagyni, hogy Melissa kapja a felügyeleti jogot Jack felett.

Kevin csak a fejét ingatta.

– Tess, értem, hogy csak segíteni akar, de Melissa tud róla, hogy a szomszédunk vigyáz Jackre, és fel fogja használni ellenem, hogy bebizonyítsa, nem vagyok jó apa.

– Azt nem fogom hagyni.

– Maga? Miért, talán ügyvéd?

– Nem – jött a válasz. – De ismerek egyet.

Mindketten megfordultak, amikor meghallották, hogy nyílik a bejárati ajtó, és meglátták Jacket, kezében a vekni kenyérrel.

– Minden rendben? – kérdezte reménykedve.

– Rendben lesz – bólintott Tess. – Minden a legnagyobb rendben lesz.

– Sokáig dolgozol.

35.

Liz riadtan felnézett. Asszisztense asztalánál állt az irodai felszerelések mellett – fax, spirálozógép, iratmegsemmisítő –, arra várva, hogy egy oldal nyomtatása befejeződjön.

– Késő lenne? Nem kifejezetten – válaszolt. Éjjel tizenegy óra volt, és őszintén meghökkent William láttán. Ezen az emeleten már nem égtek a lámpák, életnek szinte semmi nyoma, leszámítva egy porszívó halk zümmögését. Bátyja legtöbbször fél hétig elhagyta az irodát, és ha iszogatni, megnyitókra vagy egyéb kapcsolatépítő céges eseményekre ment, csupán megmutatta magát, és egy óra múlva már ott sem volt. A jótékonysági vacsorák és partik esetében még rosszabb volt a helyzet; ha bárki kereste volna, az ajtónál mindig megtalálta, ahogy Paula kabátját szorongatja, várva, hogy a felesége befejezze a beszélgetést, és végre hazamehessenek. Ezért kezdett most nyugtalankodni Liz: ha a férfi ilyen sokáig benn maradt az irodában, bizonyára nyomós oka volt rá.

William az asztalnak dőlt, és ujjával idegesen dobolni kezdett a szélén.

– Reggel nyolc óta fenn voltam a marketingeseknél – kezdte. – Rengeteg kérdés merült fel az előminősítési eljárással kapcsolatban.

Fejével a spirálozógép felé bökött, amibe Liz épp behelyezte a papírokat.

– Ez nem az asszisztensed feladata lenne?

Liz gyűlölte, ha rajtakapták, de bosszankodása csupán abban nyilvánult meg, hogy a kelleténél kissé keményebben rántotta le a kart.

– Pénzt takarítok meg neked – válaszolta. William keresztbe fonta a mellén a karját, és fürkésző tekintettel nézett húga arcába.

– Liz, tudnom kell, tényleg elfogadod-e ezt az egészet.

– Egész micsodát? – kérdezett vissza a nő egykedvűen, letéve a papírokat.

– Az Asgill's eladását. A Skin Plus továbbfuttatását. Tudom, hogy hangot adtál a kételyeidnek a testületi ülésen, és tisztában vagyok azzal is, mennyire fontos neked a Skin Plus, de igazán jó ajánlatot kaptunk a Canopustól. Te éles eszű, okos nő vagy, Liz: tudnod kell, hogy helyesen cselekszünk.

Valóban éles eszű és okos – gondolta a nő. Hogy meg tudná fingatni! Hogy meg is fogja fingatni!

– Igen, ki vagyok borulva, William, nem tagadom, de nem azért, amiért gondolod. Nem kapzsiságból vagy sértett önérzetből.

– Nem is gondoltam, hogy ezért – ráncolta a homlokát William. – De akkor miért?

A nő egy pillanatig nem válaszolt, próbált a lehető legünnepélyesebbnek hangzani.

– Csak nem hiszem, hogy apa ezt akarta volna – mondta végül csendesen.

A férfi szájzugában mosolyféle jelent meg.

– Ugyan már, Liz. Az összes ember közül te alapoznád a döntéseidet legkevésbé a szentimentalizmusra. Egyébként is, nem húzzuk le a rolót – egyszerűen csak megszabadulunk a leggyengébb láncszemtől, és egy olyan márkával kezdjük újra teljesen adósságmentesen, amelyben sokkal több a lehetőség.

Liznek muszáj volt elfordulnia és úgy tenni, mintha a kinyomtatott papírokkal foglalatoskodna, nehogy a férfi meglássa a dühöt a szemében.

– Túl késő van erről beszélgetni – felelte.

– Hát, ebben igazad van – értette félre a bátyja. – Paula már ágyban lesz, mire hazaérek, holnap pedig utazik Bermudára, így alig fogom látni jövő héten.

Liz elképzelni sem tudta, mi dolga lehet Paulának Bermudán, de bármi volt is az, bosszantotta már a gondolata is. Kétségtelenül csupán újabb pénzpocsékolás. William felegyenesedett, nyújtózkodott.

– Nos, örülök, hogy beszéltünk, Liz – érintette meg húga karját. – Holnap találkozunk.

– Viszlát – köszönt el tőle Liz lágyan, miközben figyelte, miként tűnik el a sötét folyosón.

És minden tekintetben, tette még hozzá magában.

Felvette a dokumentumot, amit pár perce a kezében tartott, és elmosolyodott. Élvezetesen megborzongott arra a gondolatra, hogy majdnem lebukott. Visszasétált az asztalához, kinyitotta a mappát, és olvasni kezdte az asztali lámpa vékony fénysugarában. Elég ennyi? – pörgette végig elgondolkodva a lapokat. Igen, több mint elég.

Becsúsztatta a mappát egy barna borítékba, és megcímezte – természetesen előre kinyomtatott címkével, nem szerepelhet rajta a kézírása – Hugh Montague, a Petersen's egyik elemzője címére. Rav el volt ragadtatva, amikor Liz komoly érdeklődést mutatott a pénzügyi intézettől érkezett barátai iránt. Miután Rav rögtönzött kiselőadást tartott neki a férfiak erősségeiről és gyengéiről, azonnal Hugh Montague-ra esett a választása. Tökéletesnek tűnt – nemrég költözött át Londonból, és lelkesen meg akarta mutatni, mit tud. Ráadásul Rav homályosan célozgatott arra, hogy Hugh esetleg benne lehet némi nem teljesen tisztességes offshore ügyletben is. Ó, igen, tökéletes, gondolta Liz, miközben felmarkolta a kabátját, és az Ötödik sugárút sarkán álló kék postaláda felé vette az irányt. Az a megérzésem, Hugh Montague-val nagyon jó barátok leszünk mi ketten.

36.

– Imádni fogod ezt a helyet – mondta Savoyai Katrina, miközben a dzsipje gázpedáljára taposott.

Paula mosolyogva fordult felé, és nézte, hogy újdonsült barátnője haját miként fújja hátra a bermudai szellő. Hogy őszinte legyen, Paula el sem akarta hinni, milyen jól kijönnek egymással – ez sokkal több, mint amire számított. Ha nagyon el akarta volna bízni magát, azt is mondhatta volna, a hercegnő megkülönböztető figyelemben részesítette. Aznap reggel már túl voltak egy teniszezésen a Coral Beach and Tennis Clubban, a tekintélyes magánklubban, ahová gyakorlatilag lehetetlen a bejutás. Másnap hivatalosak voltak Tom Moore híres Tavernjébe Katrina bermudai barátaival, mindeközben pedig megígérte Paulának, hogy segít neki házat venni ezen a csodálatos szigeten, ahol máris otthon érezte magát. A dzsip megállt Paula hotelja előtt, és Katrina odahajolt hozzá, hogy két puszit nyomjon az arcára.

– Úgy örülök, hogy te is annyira szereted a szigetet, mint mi – szólt Katrina, mialatt búcsút intett.

– Holnap találkozunk!

Paula visszaintegetett, arca kipirult az izgalomtól.

Annak ellenére, hogy az utazás ötlete mintegy mellékesen merült fel csevegés közben Carlotta születésnapi zsúrján, Paulát elbűvölte Bermuda, a ragyogó napsütés, a csodálatos színekben fürdő strandok, a csiszolt angol modor. Ha őszinte akart lenni, a sziget szépsége tulajdonképpen csak hab a tortán. Idejövetele elsődleges célja a királyi családdal való ismeretségének elmélyítése, és még ha Bermuda csak egy szúnyogoktól hemzsegő mocsár lett volna, akkor is megfontolta volna a házvásárlást, ha ez az ára a barátságuknak. Úgy kezelte ezt az ügyet, mint egy haditervet: a Carlotta zsúrja utáni héten esedékes, Caseynek szóló meghívást kihasználva ügyesen kiszedte Katrinából a bermudai tartózkodásának dátumát, aztán hazasietett, és szobát foglalt az exkluzív Pink Beach Club Hotelban arra a hétre. Mint később kiderült, az időzítés nem is alakulhatott volna ennél tökéletesebben. Paulát felvillanyozta a hír, hogy az Asgill Cosmetics többségi részvényeit el akarják adni a Canopus Capitalnek. Soha nem érdekelte különösebben az üzlet, de William hihetetlenül izgatottnak tűnt miatta, és a részvények eladásából befolyó rengeteg pénzzel ő igazán jól el tudna játszani. Meglepő módon Williamnek még tetszett is a bermudai ingatlanvásárlás ötlete. Paula lelkesen áradozott a közelségéről; csupán kétórás repülőút New Yorktól – és még rövidebb, ha meghívná Brooke-ot és Davidet is, akik kétségtelenül magángéppel utaznának Teterboróról. Rámutatott, hogy a sziget Manhattan krémjének a játszótere, pláne, hogy ott találhatók azok a fantasztikus golfpályák is, ahol a különböző bajnokságokat rendezik. Mindezek felett pedig, hangsúlyozta, egy második otthon a szigeten kiegyensúlyozottabbá és termékenyebbé tenné.

A szigetre utazása előtti éjszakán ő kezdeményezte a szexet, utána pedig a férje karjába gömbölyödött, hangosan szövögetve eljövendő életükről szóló álmait.

– Gondolj bele – simogatta a férfi mellszőrzetét –, öt-tíz éven belül visszavonulhatnál az Asgill's-től, és véglegesen leköltözhetnénk Bermudára. Te, én és a gyerekek. Sok gyerekünk lenne, akik ott szaladgálnának a napon. Olyan jó lenne.

Úgy tűnt, Williamnek is tetszett az ötlet.

A Pink Beach Club Tucker's Townban, Bermuda exkluzív részén volt. Paula a háza előtti teraszon álldogált, frissen facsart narancslevet kortyolva, amikor kopogást hallott az ajtón. Kinyitotta, és egy jóvágású, magabiztosnak látszó, harmincöt év körüli férfi állt vele szemben. Bőre enyhén napbarnított, rövid haja sötét; öltönye, hála istennek, normálisan hétköznapi, nem az itt szokásos, helyi viseletnek számító rövidnadrággal párosított zakó. Paula egyszerűen képtelen volt hozzászokni.

– Mrs. Asgill? – kérdezte széles mosollyal. – Elkészült?

– Ó, maga Tom?

– Igen, mutathatom az utat?

Előzetesen jó néhányszor értekezett már telefonon Tom Hawsley ingatlanügynökkel, de még soha nem találkoztak személyesen. Hosszas, részletes megbeszéléseket folytattak, mivel Paulának igen határozott elvárásai voltak az ingatlannal kapcsolatban: legyen tágas, legyen alkalmas az igényes, magas szintű szórakoztatásra. Alapvető követelmény, hogy a tengerre nézzen, természetesen, ahogy a legalább négy vendégszoba, továbbá a személyzeti szállás, amelynek nem feltétlenül kell a házhoz kapcsolódnia. A teniszpálya szintén elmaradhatatlan, a házhoz legalább ötholdas telek csatlakozzon, ahol olyan úszómedence található, amelyet a kert legszélére építettek, hogy beleolvadjon a végtelenbe, mintha a tenger része lenne. A ház építészeti stílusáról is határozott elképzelésekkel bírt: ideális esetben koloniális angol beütése legyen. Anglománként Paula mindig is szeretett valamiféle Henry James-hősnőként tekinteni önmagára, mióta látta Nicole Kidmant abban a kosztümös filmben, és határozottan világossá tette, nem óhajt semmiféle milliárdos által megálmodott ökootthont vagy egyéb bizarr japán-mexikói stíluskeveredést.

Tom egy ezüstszínű autóhoz vezette, majd gavallérosan kinyitotta neki az ajtót.

– Nagyon szép ingatlanok várnak ma önre – szólt mosolyogva, ahogy elindultak.

A keskeny, illatos utakon kanyarogva a férfi Michael Bloomberg és más hírességek házait mutogatta. Három órát töltöttek a sziget körbeautókázásával. Minél többet látott Bermudából, Paula annál jobban imádta. Hihetetlen, hogy csupán alig több mint ezeregyszáz kilométerre fekszik Észak-Karolina partjaitól. A homok olyan halvány rózsaszín árnyalatú, akár egy balettcipő; még a levegő is, mivel a szigetet ezer kilométereken át körbeveszi az Atlanti-óceán, frissebb és édesebb. A házak azonban kiábrándítóan hatottak.

– Semmi nem érdekel, ami úgy néz ki, mint egy nyugdíjasotthon Fort Lauderdale-ben – jelentette ki, miután már a harmadik házat is elutasította. – Igazi, régi vágású bermudai házat akarok. Előkelőséget és eleganciát.

Tom Hawsley udvariasan mosolygott. Óvatosan próbálta megértetni a nővel, hogy az általa megjelölt nyolcmillió dolláros felső értékhatár aránytalanul alacsony a követelmények hosszú listáját figyelembe véve, de biztos lehetett benne, hogy érvelése süket fülekre talál.

– Nos, a legjobbat hagytam legutoljára – állította, miközben visszaindultak Tucker's Town felé. – Kicsit többe kerül, mint amit ön rászánt eredetileg, de hosszú idő óta ez a legkiemelkedőbb ingatlan a piacon.

– Ebben az esetben határozottan érdekel – felelte Paula mohón, és figyelte, ahogy a buja vidéket kiépítettebb terület váltja fel.

– Hogy tetszik Tucker's Town? – pillantott Tom a nőre.

– Egyszerűen imádom. – Valósággal lenyűgözte, hogy csak egyenruhás őrön keresztül lehet bejutni a sziget legexkluzívabb szegletébe.

– Igen, én is azt hiszem, ez a hely illik leginkább önhöz – válaszolta a férfi behízelgőn, és dicsérete nem maradt hatástalan.

– Itt laknak a barátaim. Ismeri Savoyai Katrina házát?

Tom felhúzta a szemöldökét, és egyből több érdeklődést mutatott Paula iránt.

– Persze, hogyne. Gyönyörű birtok.

Balra kanyarodtak, az autó befordult egy vaskapun, végighaladt egy hosszú kocsibejárón, végül megállt egy fehér épület előtt, melynek hatalmas verandája körbefutott a ház egész kerületén.

– Na látja, erről beszéltem – szállt ki az autóból mosolyogva Paula. Az elhelyezkedés pazar volt, előttük csillámlott az Atlanti-óceán, türkiz és kobaltkék sávjai ragyogtak a napsütésben.

A ház nem volt túlságosan hatalmas, de azért elég nagy, hét háló-és fürdőszobával. A belső dekoráció kissé silány és ódivatú volt, ám Paula máris fejben jegyzetelt, milyen újításokat eszközölhetne, és elképzelte magát Katrinával és új barátnőivel a verandán üldögélve, miközben délutáni teájukat iszogatják.

– Gyönyörű kandalló áll minden szobában – mondta Tom, színes ismertetőt adva át a házról. – A bermudai telek csípősek tudnak lenni, persze nem foghatók a New York-iakhoz. A kert is csodálatos. Amott, a végébe épített úszómedence mellett narancs-, citrom-és avokádófák állnak.

Paula Tomot nézte, ahogy körbejár a szobában, és egy pillanatra mintha önmagát látta volna a férfiban. Ő sem illett ebbe a világba, csupán szerepet játszott, úgy tett, mintha otthonosan mozogna ebben a környezetben. A nő teljesen megértette, azonosulni tudott vele. A középiskolai évek utolsó két nyarán Paula szobalányként dolgozott Greenboro helyi szállodájában, egy csodaszép, impozáns épületben, ahol mindig arról álmodozott, ő a szép és gazdag várúrnő. Akkoriban vonzónak találhatta volna Tom Hawsleyt. Nem kerülte el a figyelmét a férfi igéző világosszürke szeme, a hosszú, kunkori fekete szempilla.

Mialatt ő elmerengett, Tom mögé sétált.

– Úgy látom, tetszik – érintette meg meztelen karját. Paula megrezzent, kényelmetlenül érintették a fején átsuhanó gondolatok. Már régen megtanulta, hogyan iktasson ki minden zavaró tényezőt az életéből, ezért idegesen arrébb lépett.

Az anyja azt tanította, egyetlen ballépéssel romba döntheti az életét, és ő nem engedte, hogy bármi elrontsa ezt a tökéletes pillanatot.

– Azt hiszem, szükségem lenne néhány percre egyedül – mondta gyorsan, és Birkin táskájából elővette a mobilt. – Szólnom kell a házról a férjemnek.

Kiment a verandára, tekintete a kék horizonton kalandozott. Mindig is olyan házról álmodott, amely az óceánra néz. Greenboróban, a lakókocsik és csotrogányok között megfogadta magának, hogy egy napon a fényben fog élni, ahol kilométerekre ellát. Szülővárosában azt mondogatták az emberek, a pénz nem számít. Hát, akárki állította is ezt, az most nem állt itt, ahol a levegőnek tiszta az íze, a nap pedig úgy ragyog keresztül a párán, mint a folyékony selymen. Izgatottan kikereste William számát, és megnyomta a hívásgombot.

– Drágám, én vagyok.

– Ó, szia! Milyen Bermuda?

Hirtelen melegség töltötte el a férje iránt.

– Drágám, te is imádni fogod! Fantasztikusan lehet itt golfozni. És elájulsz a háztól, amely előtt most állok! Az ár nem nyilvános, szóval még azt sem tudom, mennyibe kerül, de…

– Paula, a bermudai háznak várnia kell.

A hőség ellenére bőre nyirkos lett és jéghideg.

– Tessék? Nem értem. De hát azt beszéltük…

– Édes, a megállapodásnak lőttek.

William hangja fáradt és kimerült volt a vonalban.

– A Canopus visszavonta az ajánlatát – folytatta. – Vagyis inkább újraértékelték a céget, és fél árat kínálnak a részvényekért.

– Felet? – sikoltotta szinte Paula. – Mi a pokol történt? Megtehetik ezt? Az üzlet, az üzlet!

– Nem egészen, szívem – magyarázta a férfi türelmesen. – Először is előzetes felmérést kell végezniük, minden oldalról megvizsgálják a céget, átnézik a könyvelést, és kiszámolják, ér-e annyit a vállalat, amennyit ajánlottak érte.

Paula körülnézett a házban. Hirtelen még szebbnek tűnt, mint eddig, most, hogy kicsúszott a keze közül.

– Szóval, mi a baj a céggel?

William felsóhajtott.

– Ez most túl bonyolult ahhoz, hogy elkezdjem magyarázni. Próbáljuk eloszlatni Bruno Harris kételyeit, de ha nem sikerül meggyőzni, az a lényeg, hogy nem tudjuk neki eladni az Asgill's-t.

– Én… – hebegte Paula. – Egyszerűen nem tudom elhinni.

– Tudom, mekkora csalódás ez neked, drágám.

– De ez a ház Tucker's Townban van – vált szinte könyörgőre a nő hangja. – Olyan gyönyörű. Tudod, milyen ritkán kerülnek piacra az ilyen ingatlanok?

– Édesem, a bermudai ház amúgy sem volt elsődleges fontosságú.

A nő elhallgatott, képtelen volt megszólalni. Szíve őrülten vert, hevesen kapkodta a levegőt. Nem elsődleges fontosságú? Hogy merészeli! Azok után, hogy ő mit meg nem tett, hogy bejussanak a legfelsőbb körökbe! Dühösen összecsapta a mobilját.

Tom Hawsley kisétált hozzá a verandára.

– Minden rendben, Mrs. Asgill?

– Igen, rendben lesz – válaszolt a nő hűvösen, mialatt újra kinyitotta a mobilját, és az elmentett számok között keresgélt.

Kit hívjak, morfondírozott. Talán Buffy Meyerst? Jasmine Pilchert? Valaki csak akad a társasági adatbázisában, aki tud segíteni. Mert életében most először Paula Asgill egy jó válóperes ügyvédet keresett.

37.

Tess küldetést teljesített. Ahogy beért az irodába hétfő reggel, egyenesen Patty Shackletonhoz sietett.

– Pat, kérnék egy szívességet – dugta be fejét az ajtón. Reggel hét óra volt, és Patty Shackleton már mélyen a munkába temetkezett.

– Nem hiszem, hogy meg tudnék birkózni még egy szexbotránnyal – válaszolta a nő kimerülten. – Úgy tűnik, mindenkinek megy, engem kivéve.

Tess lehuppant az ügyvéddel szemben álló székre, és belefogott a Kevin kontra Melissa elhelyezési harc részleteibe. Amikor befejezte, Patty hátradőlt a székében, és kezét a szája elé kapva kuncogott.

– És mióta vagy te a reménytelen ügyek védőszentje?

– Hé, ne legyél ilyen – tiltakozott Tess. – Jack a barátom, és szüksége van a segítségemre.

– És az apja, ez a Kevin? Még véletlenül sem az az erős, jóképű típus, ugye?

– Egy időre elegem van a férfiakból – mosolygott Tess keserűen.

Patty egy pillanatig csendben, elgondolkodva üldögélt. Annak ellenére, hogy barátok voltak, Patty nyugalma idegesítette Tesst. Nem volt hozzászokva az ilyen összeszedett emberekhez, miután tíz évet lehúzott különböző újságoknál, ahol a dühkitöréseket rendszeresen káromkodással és asztalcsapkodással vezették le. Végül Patty így szólt: – Nem vagyok családjogi ügyvéd.

– De ügyvéd vagy! – kötötte az ebet a karóhoz Tess. –Méghozzá jó ügyvéd.

– Jogász vagyok, aki napi tizenöt órát dolgozik Asgilléknek. Nincs magánéletem, fölös időm meg pláne nincs, hogy keresztes hadjáratokat indítsak. Egyszerűen nincs rá időm, hogy Kramer kontra Kramert játsszak.

Tess pontosan ezt a választ várta tőle. Végül is, hat hónappal ezelőtt ő is így reagált volna. Akkor még gyakorlatilag allergiás volt a gyerekekre, most viszont, hogy megismerte Jacket és az édesapját, törődött velük, és képtelen lett volna ölbe tett kézzel végignézni, ahogy széthullik a családjuk.

– Kevin számára ez a kisfiú a minden – mondta. –Nem tudom, mihez kezdene, ha a felesége elvenné tőle Jacket.

– Akkor miért nem fogad ügyvédet?

– Mert nincs rá pénze. Talán most is, mialatt itt beszélgetünk, az internetet böngészi, és próbálja egymaga megoldani, a TV ügyvédjétől kérve tanácsot.

Patty felemelte a kezét.

– Rendben, fogtam az adást.

– Egyedülálló…

– És ez min változtat?

– Cuki is ám…

Tess látta a kezdődő mosolyt barátnője szája sarkában.

– Oké, mit akarsz tőlem? – kérdezte Patty enyhe bosszankodással a hangjában.

– Találkozz Kevinnel. Adj neki tanácsot. Tudod, mit? Kerekítsünk belőle egy jó estét. Gyere el hozzám holnap vacsorára, én pedig meghívom Kevint. Szólok Jemmának is, és összedughatjuk a fejünket.

Patty aggodalmasnak tűnt.

– Egész héten sokáig dolgozom.

– Akkor legyen péntek este – ütötte tovább a vasat Tess. – Senki nem dolgozik sokáig péntek este.

Patty hosszan sóhajtott.

– Benne vagyok, de csak akkor, ha angol sültet készítesz olyan vicces kis krumplival.

– Megdumáltuk! – egyezett bele lelkesen Tess. – Lehet, hogy még kenyérmártást is csinálok!

– Fúúúj!

Tess felállt, és kihátrált az ajtón, mielőtt Patty meggondolhatná magát.

– Nyolckor – tette hozzá –, és talán ki is öltözhetnél.

– Kifelé! – kiabálta Patty, és hozzávágott egy gemkapcsot, de már csak a hűlt helyét találta.

Tess lakása még soha nem volt ilyen zsúfolt, mióta New Yorkba érkezett.

Négy embertől már úgy tűnt, hogy egész parti folyik benne, különösen, hogy Kevin és Jemma már kivégzett egy fél üveg Chablis-t, mire Patty megnyomta az ajtócsengőt.

– Szóval, hol az a sült? – adta át Tessnek az Armani kabátját.

Tess felmutatott egy doboz tésztát.

– Hát… arra gondoltam, hogy inkább kínait rendelek helyette. Nem akartam, hogy bárki is meghaljon ételmérgezésben.

Patty a szemét forgatta, aztán kezet nyújtott Kevinnek és Jemmának. Kevin felállt, jobban mondva szinte szalutált, ahogy kezet szorítottak. Tess látta, miért érzi a férfi szinte megfélemlítettnek magát, pláne, hogy Patty nem pazarolta az időt, azonnal helyet foglalt, és kinyitotta a füzetét.

– A helyzet a következő – kezdte, majd kortyolt egyet a borából. – New York állam nem tesz különbséget a szülők között. Azonban az a tény, hogy maga és Melissa soha nem voltak házasok, kissé más megvilágításba helyezi a dolgokat.

Kevin arca, amely néhány perccel azelőtt tele volt reménykedéssel, most megnyúlt.

– Szóval a bíróság Melissa javára fog dönteni?

– Nem, nem egészen. Az, hogy Jack jelenleg magával él, nagyban befolyásolja a helyzetet. Az a dolgunk, hogy bebizonyítsuk a bíróság előtt, Jack szilárd családi háttérrel rendelkezik.

Tess Kevinre nézett.

– Hát ez gyerekjáték lesz – nem igaz? Patty megrázta a fejét.

– Attól tartok, Melissa ezen a ponton fog támadni.

Kevin bólintott.

– Erre már én is gondoltam, ezért kértem az iskolát, hogy küldjenek jelentést Jack eredményeiről, amelyek bizonyítják, hogy a fiam boldog, kiegyensúlyozott és jól teljesít.

– Kezdetnek jó – válaszolta Patty. – Azonban még több ilyenre lesz szükségünk. A közösség tagjaitól, akik dokumentumokkal tudják megerősíteni, hogy maguk erős családi egységet alkotnak – talán a paptól vagy az orvostól? Annyi bizonyítékot kell gyűjtenünk, amennyit csak tudunk, és meg kell próbálnunk kitalálni, Melissa emberei hol akarnak fogást találni magán. Elhallgatott és elmosolyodott.

– Mindezek tetejébe van pár trükk, amit cégjogászként elsajátítottam. A győzelem nem csupán tűzoltásból áll, hanem támadásból is.

– Úgy érti, be kell bizonyítani, hogy Melissa csapnivaló anya? – kérdezte Jemma.

Patty helyeslően bólogatott.

– Az mindenképp segítene.

– Hát, akkor jó helyre jött. Körülszaglászok kissé – ropogtatott el egy rákszirmot Jemma. – Greenwichben él, ugye? Az nincs is túl messze. Ötven fontba fogadok, hogy nem egy Teréz anya.

– Nemde dollárra gondoltál, Jem? – mosolygott Tess. Folytatták a beszélgetést a kínai falatozgatása közben is, kinyitottak még egy bort, nevetgéltek és viccelődtek, bár Tessnek feltűnt, hogy Kevin még mindig aggodalmaskodott. Amikor Jemma leszedte a tányérokat, a férfi idegesen babrálta elegáns világoskék inge mandzsettáját.

– Csak azt szeretném mondani, hölgyeim, hogy nagyon hálás vagyok mindnyájuknak – kezdte akadozva. – De azt akarom, hogy tudják, van pénzem. Egy barátomtól kölcsönkértem ötezer dollárt, és mindenkinek ki szeretném fizetni, amivel tartozom.

Kényelmetlen csend telepedett közéjük.

– Erre semmi szükség, Kevin – szólalt meg lágy hangon Patty. – Boldogan segítek, és ha túl időigényessé válik, átadom az ügyet egy kiterjedt családjogi gyakorlattal rendelkező barátomnak Brooklynban.

– Nem is tudom, mit mondhatnék – válaszolta Kevin.

– Ne aggódjon – hessegette el Patty a férfi hálálkodását, majd lepillantott Cartier órájára. Ha Tess nem ismerte volna, azt gondolta volna, zavarban van.

– Ideje indulnom – zárta be a füzetét Patty. – Hatra benn kell lennem a munkahelyen.

– Holnap szombat – mosolyodott el Tess, az ajtóhoz kísérve barátnőjét. – Azt hittem, csak én vagyok szolgálatban éjjel-nappal.

– Köszönöm – mondta utána egyszerűen, amikor Jemma és Kevin hallótávolságán kívül értek.

Patty vállára kanyarította Bottega Veneta táskáját, és kinyitotta a bejárati ajtót.

– Tudod, mit? – kérdezte ragyogó arccal. – Nagyon jó volt a ma este. Határozottan túl hosszú ideje dolgozom a céges dzsungelben – néha fel kell jönni a felszínre friss levegőért.

Tess egyetértett vele.

Amikor a barátnője elment, Tess visszasétált a nappaliba.

– Na, én megyek aludni – nyújtózott Jemma. – Hajnali négykor értem haza tegnap.

– Sok szerencsét Greenwichben – köszönt el tőle Kevin.

– Fortélyos vén róka. Hétszentség, hogy talál valamit – vigyorgott Tess.

– Inkább fortélyos, mint vén – vágott vissza Jemma játékosan. Nagyot ásított, aztán odaintett nekik. – Jó éjt!

Tess töltött magának még egy pohár Chablis-t, és lezuttyant Kevin mellé a díványra.

– Emlékeztessen, nehogy valaha is ujjat húzzak magával – mondta a férfi, miután hallották Jemma ajtajának csapódását.

Tess összeráncolta a szemöldökét.

– Velem? Hogy érti ezt? Akkor már sokkal inkább aggódhatna Patty Shackleton miatt.

– Igen, ő is nagyszerű. De maga indította el a lavinát, azzal, hogy megbeszélt és leszervezett mindent. Le vagyok nyűgözve.

Tess szerényen vállat vont.

– Ezt most vegyem dicséretnek? – mosolygott, kissé flörtölős hangulatba kerülve, mámorosan a finom bortól.

– Még jó – vigyorgott vissza a férfi.

– Köszönöm – mondta a lány. – Sok férfit elriasztanak az erős nők.

– Azt nem mondtam, hogy nem félemlített meg – évődött Kevin.

Tess hirtelen tudatára ébredt, milyen közel ülnek egymáshoz, a férfi meleg combja az övéhez préselődött. A négy pohár bor a fejébe szállt, és különösképpen megnyugtatta és élvezte Kevin társaságát. Talán csak kivetítette rá az erős, érzékeny férfiról szóló ábrándjait Dom sekélyessége és alávaló árulása után, de Kevin tényleg más volt, pozitív értelemben. Ráadásul nem tudta nem észrevenni a férfi csodás kék szemét.

– Nézze – kezdte Kevin, és előrehajolt, hogy letegye a borospoharát a dohányzóasztalra. Tess mintha lassított felvételen nézte volna végig, amint a pohár megbillent, majd tökéletes ívet leírva leesett az asztal széléről.

– Ó, a fenébe! – ugrott fel a férfi. – Elnézést, bocsánat – hadarta, lenyúlva, hogy eltakarítsa a romokat.

Tess megfogta a karját, mely erősnek tűnt az ujjai alatt.

– Csak egy kis bor. Felejtse el – nyugtatta meg, utána pedig, anélkül hogy végiggondolta volna, ajkát a férfiéhoz érintette, és szemét behunyva kissé kinyitotta a száját, várva az édes, könnyű csók folytatását. Ami nem történt meg. Kevin hátramozdult, ajkát elhúzta, míg nagyjából egyméteres távolságba nem kerültek, amelyet kínos feszengés töltött meg.

– Ööö, izé, ez talán nem olyan jó ötlet – szegezte tekintetét a földre a férfi.

Tess arca lángba borult.

– Igen, nagyon sajnálom… Kevin, ne haragudjon – nyögte, miközben magát átkozta. Hülyének érezte magát, szégyenkezett, hirtelen ráébredve, hogy tűnhet ez a férfi számára: az egész éjszaka csak arra kellett neki, hogy elcsábíthassa.

Behunyta a szemét, azt kívánva, bárcsak valami csoda folytán eltűnhetne a szobából.

Kevin mosolyogva a borra mutatott.

– Ne aggódjon, az ördögi ital tehet róla.

– Egyértelműen – jelentette ki Tess határozottan. –Azt hiszem, nem bírom már úgy az alkoholt, mint Londonban. Annyit ittam, én… – megrázta a fejét. –Befejezem az ostoba fecsegést.

– A francba, már kezdtem azt hinni, a mozicsillagkinézetem a ludas – felelte Kevin kedvesen.

Mindketten nevettek, bár kissé kényszeredetten.

– Ideje indulnom – fogta kézbe a dzsekijét Kevin. –Azt mondtam a bébicsősznek, nem maradok sokáig.

A lány intett neki.

– Persze, menjen Jackért. Menjen csak.

Amikor Tess egyedül maradt, levetette magát egy székre, és arcát a tenyerébe temette.

– Neeeem – suttogta. – Valaki nyugtasson meg, hogy semmi sem történt.

Sajnos azonban megtörtént, és nem úgy nézett ki, hogy a föld mindjárt megnyílik, hogy elnyelje. Így hát sóhajtva felállt, megragadta a kiürült borosüveget, és a szemetesbe hajította.

38.

Debs Asquith bemasírozott Brooke lakásába, és a kezébe nyomott egy papírpoharas kávét.

– Kész vagy?

– Nem igazán – válaszolta Brooke, eltűnt Jimmy Choo papucsa után vadászva a hálószobában. Csajos, kényeztetéssel teli délután várt rájuk a Skin Plusban, ami Brooke ajándéka volt Debs számára mindazért a Porticóval kapcsolatos pluszmunkáért, amit barátnőjére zúdított az utóbbi időben.

– Nos, pontosan mennyire jók azok a terapeuták a nővéred szépségszalonjában? – kérdezte Debs a cappuccinóját szürcsölve. – Fogok annyira jól kinézni estére, mint te? Igazán rám férne, mert hiszed vagy sem, randim lesz.

– Egy randi! – nézett fel mosolyogva a szekrényből Brooke. – Nem is mondtad.

– Hát, te az utóbbi három napban Los Angelesben jártál, nem? Ha már a témánál tartunk, milyen volt az angyalok városa?

– Fantasztikus – lelkendezett Brooke, aki még mindig az élmény hatása alatt volt. – Tudod, mit? Simán tudnék élni Los Angelesben.

– Te? A kemény New York-i lány?

Brooke is meglepődött magán, mennyire élvezi a nyugati partot, a hollywoodi stúdióban tartott félelmetes megbeszélések ellenére is. Egyszer Eileen és ő hét fejessel ült egy kerek konferenciaasztal körül, akik közül az egyik előtt négy telefon villogott megszakítás nélkül, és még mindig nem esett szó arról, akarják-e egyáltalán a Porticót. Ám Brooke egyszerűen imádta az ottani életstílust. Annak ellenére, hogy a hatalmas metropolis csak úgy nyüzsgött az autópályáktól, kocsiktól és gyönyörű emberektől, hihetetlenül nyugodt és pihentető volt a kirándulás. Sean egyik volt barátnőjénél szállt meg, egy színésznőnél, aki jelenleg egy másik országban filmezett. A ház magas, félreeső helyen állt a hollywoodi dombok között, oleanderbokroktól körülvéve, a ragyogó kék ég pedig úgy borult fölé, hogy Brooke szinte meg tudta érinteni. Még ezt az élményt is felülmúlta viszont, amikor Eileennel úgy döntöttek, kipróbálják azt a japán éttermet, amit az egyik fejes ajánlott a stúdióból. Amint kiszállt az autóból, a kint gyülekező fotósok őrült vakuvillogtatásba kezdtek, ám igaz meglepetésére rá kellett jönnie, a nagy hűhó és izgalom Hayley Milánónak szólt, egy tizennyolc éves énekesnőnek, aki nemrég szexvideóbotrányba keveredett. Brooke felfedezte, hogy New Yorkon kívül ő nem számít hírességnek, az érzés pedig egyszerűen csodálatos volt.

A papucsra, amit eddig vadul keresett, érthetetlen módon végül a fürdőruhás fiókban bukkant rá.

– Végre! – sóhajtotta Debs. – Indulás!

Brooke feltartotta az ujját.

– Egy pillanat – tett hívogató mozdulatot a vendégszoba felé. – Mit is mondtál, mekkora a lábad?

– Negyvenegyes – követte Debs a barátnőjét kissé tanácstalanul.

– Hogyaza! – akadt el a lélegzete, amikor belépett a szobába. A helyiségben szinte lépni sem lehetett az egymás hegyére-hátára halmozott, ruhákkal, táskákkal, ékszerekkel és kozmetikumokkal tömött dobozoktól és zsákoktól, amelyek tartalma szanaszét szóródott a padlón. Debs ujjai végigsiklottak egy halom, neves divatházakból származó ruhán.

– Micsoda cuccok!

– Vidd el, ami tetszik – mosolygott Brooke. – Végül is ma randid lesz.

– De hát… ezek dollárezreket érnek – tiltakozott Debs.

– Ne aggódj. Egy centet sem fizettem értük – felelte Brooke. – Az eljegyzésem pillanatától fogva tonnaszám kapom az ingyenrucikat. A PR-osok és tervezők minden ellenszolgáltatás nélkül adják ezeket a hírességeknek, hogy hordják őket, lefotózzák őket bennük, a nevüket adják hozzájuk, hogy aztán a világon több ezer nő vegye meg ugyanazokat. Jó kis reklámfogás.

Debs izgatottan tapsikolt.

– Egyszerűen imádom, hogy a barátnőm egy híres milliárdoshoz megy feleségül!

Brooke jót mulatott Debsen, aki úgy táncolt körbe a szobán, mint egy gyerek, ha beszabadult az édességboltba. Debs volt az a barátnője, aki leginkább két lábban állt a földön, nyíltan megvetette az előkelő társaságot és a divatcirkuszt, amelybe Brooke-nak bele kellett folynia, de azért minden lány odavan a cipőkért és táskákért, nem igaz? Letette a kávéját, és belevetette magát az élvezetekbe, zsákokat bontogatott, könyékig turkált a dobozokban. Belebújt egy pár zebracsíkos magas sarkúba, majd kicipzározott egy fehér vászon ruhatartó zsákot, és belekukucskált.

– Hűha, ez valami fene csodás! – kiáltott fel, előhúzva és maga elé tartva egy hosszú, grafitszürke estélyi ruhát. Kicsit illegette magát az egész alakos tükör előtt, majd grimaszolt egyet.

– Á, ez a tiéd maradhat! Először is, még félig sem jönne fel rajtam a cipzár, másodszor, fogalmam sincs, ugyan hová vehetnem fel Brooklynban.

Ám Brooke csak fél füllel hallgatta. Képtelen volt levenni a szemét arról a ruháról, amit épp akkor húzott elő egy fekete ruhatartó zsákból. Fantasztikusan nézett ki. Földig érő, testhezálló szabásvonalú, és káprázatosan lágy csillámlással omlott alá. Elegáns V kivágású felsőrésze gyöngyökkel volt hímzett, szoknyarésze alul kiszélesedő. El sem hitte, hogy még arra sem vette eddig a fáradságot, hogy kinyissa a zsákot.

Fürgén kibújt a farmerból és felsőből.

– Meleged van, vagy mi a szösz? – húzta fel a szemöldökét Debs.

Brooke ügyet sem vetve rá belebújt a ruhába. A tükörbe nézve szíve nagyot dobbant. Egyszerűen tökéletes, maga az álomruha. Tulajdonképpen mindig is arról álmodott, ilyen ruhában megy majd férjhez. Nem a szín, még csak nem is az anyag fogta meg, hanem a szabása – bámulatos volt, kényelmes és romantikus, mégis elegáns és drámai. Pontosan ezt próbálta körülírni Guillaume Riche-nek, mire a férfi beszuszakolta egy aprólékos műgonddal elkészített fűzős ruhába, amelyről a szíve mélyén tudta, nem ilyenre vágyott.

– Hát ez… hűha! – bírta mindössze kinyögni Debs.

Brooke borzongó izgalommal lépett a zsákhoz, hogy megnézze a címkéjét. Nicholas Diaz. Soha nem hallott róla. De ő hallani fog Brooke-ról, méghozzá hamarosan.

Meredith sok jó tulajdonsága közül is kiemelkedett a szórakoztatáshoz való tehetsége. Pontosabban fogalmazva, tapasztalt szakértő volt abban, hogyan kell egyszerre irányítani és összehangolni egy nagy csomó embert – szakácsokat, szobalányokat, inasokat, pincéreket és csaposokat –, akik együttes erővel olyan vacsorát képesek összehozni, amely a vendégek számára felettébb könnyednek tűnik. Egy másik életben Mereditből kiváló tábornok lehetett volna. Ehhez az estéhez aztán minden tehetségét be kellett vetnie, mivel ez az első alkalom, amikor Billingtonék és Asgillék teljes létszámban találkoznak egymással. Már az időpontegyeztetés is felért egy hadjárattal, ám Meredith nem engedte – nem engedhette –, hogy akár egyetlen apró részlet is elkerülje a figyelmét ezen a fontos estén. Délután háromra a házban teljes volt a káosz, mindenhol nyüzsögtek az ételszállítók, a kézbesítők és a virágrendezők, mindenki lökdösődött, és azon sopánkodott, hogy nincs hely. Liz már hozzászokott anyja partijainak fényűzéséhez, de még életében nem látott ekkora felhajtást egy „egyszerű vacsora” miatt.

– Nem emlékszem, hogy ilyen nagy dolgot csináltál volna az ismerjük meg a családot vacsorából, amikor én férjhez mentem – jegyezte meg a hivatalos étkező ajtajában állva, miközben figyelte, ahogy anyja három Fülöp-szigeteki szobalányt kommandíroz, miként helyezzék el a legcsinosabban az ültetőkártyákat a bonyolult ültetési rendnek megfelelően.

– Az villásreggeli volt – vetette oda Meredith szórakozottan, mielőtt újra minden figyelmét a szobalányok felé fordította. – Nem, nem, Sunita! Wendell a jobbomra ül, David a balomra. Kérhetem, hogy a terv szerint csináljuk?

Liz mosolygott, miközben az anyja úgy kotkodált és csapkodott, mint egy tyúk. A partiszervezés az egyedüli alkalom, amikor mindig kifogástalanul elegáns anyja kivetkőzik önmagából. Bár talán még mindig ki van borulva amiatt, hogy az Asgill Cosmetics eladása kútba esett. Hát, nem lehet mindenkinek szerencséje: amennyire csalódott az anyja, pontosan annyira volt oka Liznek az ünneplésre.

– Hadd javítsalak ki, anyám. Az esküvői ceremónia előtti napon volt a villásreggeli, az ünnepségsorozat részeként – mutatott rá Liz csípősen.

– Szeretném tisztázni – felelte Meredith, miközben leemelt egy kristályserleget az asztalról, hogy a fény felé tartva megvizsgálja. – Tehát irigységből tiltakozol a Billington család megismerése ellen.

– Soha nem mondtam effélét – vágott vissza Liz haragosan a gyanúsítgatásra, miszerint féltékeny lenne Brooke-ra és tündérmesébe illő esküvőjére. Szeme összeszűkült, mialatt Meredith a porcelánokkal pepecselt. Szinte szánalmas, gondolta Liz. Meredith olyan, mint egy semmibe nem vett barátnő, aki a rosszalkodó fiúja nyomában lohol, tudva, hogy sohasem kapja meg tőle az őt megillető tiszteletet, mégis kétségbeesetten vágyik tőle a figyelem legapróbb morzsájára is. Márpedig neki nem áll szándékában úgy viselkedni ma este, mint egy hízelgő kis iskolás lánynak. A Billington-félék elismerését egyetlen módon lehet kivívni, ha egyenrangúként viselkedik velük az ember. Kifejezetten várta a kínálkozó alkalmat.

– Komoly a dolog kettőtök között? – kérdezte Brooke halk, összeesküvő hangon, ahogy Liz után sétált az étkezőbe. Liz követte a tekintetét, amely megállt Raven, aki, be kell ismerni, lehengerlőén jól nézett ki tengerészkék öltönyében és halvány rózsaszín ingében.

– Nem mindenkinek a mániája az életre szóló elköteleződés – suttogta vissza a húgának.

Brooke a homlokát ráncolta.

– Nem tudom, miért vagy ennyire házasságfóbiás. Pláne, hogy már ismered a dörgést.

– Pontosan azért, mert már ismerem a dörgést – nézett szét Liz érdeklődve az asztalnál, hogy ki ül ki mellett. Wendell Billington, emelte fel mosolyogva az ültetőkártyát. Hála istennek, nem David, gondolta, néhány másodpercig szemlélve jövendő sógorát. Mintha mindig skatulyából húzták volna elő, kíváncsi volt, az ágyban összeborzolódik-e a haja. Ennek ellenére Liznek imponáltak a sikerei és a benne rejlő lehetőségek, bár továbbra is kissé pipogyának tartotta és megvetette. Jóképű és elbűvölő, a tökéletes báb. A siker könnyen jött számára, ha már egyszer az anyatejjel is azt szívta magába; a jó iskolákkal és kapcsolatokkal bárki a világon, aki egy kicsit is elhivatott, sokra vinné.

A társalgás udvariasan, megszakítások nélkül folyt a vacsora alatt. Paula olyan magabiztosan és hozzáértőn beszélt a couture hanyatlásáról Rose Billingtonnak, hogy az éltesebb hölgy meg volt róla győződve, régi divatügyféllel van dolga. William, Leonard, Robert és Rav megmaradt a sport biztonságos keretein belül, míg Sean, akit rávettek, hogy tegye meg a hosszú utat Londonból, David esélyeit taglalta az Emmy-és Peabody-díjra a Cuba és Florida Keys között történő embercsempészetről szóló riportjáért.

Meredith kisajátította magának Wendellt, Liz pedig csendben élvezte a fantasztikus borkínálatot – Meredith borospincéjének legeslegjobb darabjait.

A rózsavízzel készült pannacottából álló desszertet követően Meredith azt javasolta, vonuljanak át a könyvtárba, ahol elfogyaszthatják a portóit.

– Úgy hallottam, ön előszeretettel szivarozik – hajolt oda Liz Wendellhez.

– Pszt! Csak csendesen! Rose nem nézi jó szemmel.

– Kitűnő választékkal rendelkezünk – suttogta a nő. Lassan kiürült az étkező, csak Wendell és Liz maradt hátra. A férfi kényelmesen hátradőlt a székben, míg Liz letelefonált Sunitának az alagsori személyzeti fertályra. Néhány perccel később Meredith egyik alkalmi pincére jelent meg, kezében nehéz, diófából készült humidorral.

– Csak ön után – mondta Liz.

– Ön csupa meglepetés – húzta fel egyik szemöldökét Wendell.

– Miért?

– Nem sok női szivarost ismerek.

– Nos, az egyik aranyszabályom, hogy soha nem szívok el egyszerre egynél több szivart – válaszolta mosolyogva, finoman flörtölve a nő.

– Mark Twain.

– Így van. – Liz vállat vont, majd folytatta. – Egyszerűen csak szeretem. A rituáléját. Az illatát. Megnyugtat. Kicsit olyan, mint új illatot kreálni.

Nézte a férfit, mialatt az a gyűjteményből válogatott. Meredith gondosan válogatta össze a darabokat, a többségük egy zürichi szivaraukcióról származott; még néhány Castro előtti időkből származó Montecristo is akadt köztük, amelynek az ára akár harmincezer dollárt is kóstálhatott.

Wendell felnézett, és látta, hogy a nő mosolyog.

– Csak próbáltam kitalálni, milyen szivaros is ön.

– Akkor halljam, mire jutott.

– Tapasztalt, robusztus…

Valójában sok mindent tudott Wendell Billingtonról. A hivatalos életkora ötvennyolc év, de Liz szerint közelebb állt a hatvanhoz.

– Ó, igazán hízelgő.

– Cohiba ötös?

Wendell felnevetett.

– Jó választás – mondta, és ki is vett egyet a dobozból.

Egy pillanatra megállt, aztán folytatta.

– Hallom, Bruno Harris újraértékelte az ajánlatát az Asgill's-re.

Liz bólintott, miközben egy arany szivarvágóval lecsippentette a szivarja végét.

– Igen, ezért aztán nem is jött létre az egyezség – válaszolta, ügyesen leplezve saját érzéseit.

Wendellre pillantott, azt kívánva, bárcsak beszámolhatna neki az utóbbi két hétben véghezvitt tetteiről, mert biztosra vette, a férfi egyetértene könyörtelenségével és eltökéltségével. Az elgondolása, amelynek segítségével végül sikerült meghiúsítania a családi cég eladását Bruno Harris Canopus Capitaljének, valójában nevetségesen egyszerű volt. A kapcsolatain keresztül, miközben ő teljesen a háttérben maradt, olyan dokumentumokat juttatott el Bruno Harris tanácsadóihoz, amelyek lehetetlenné tették a felvásárlást; nevezetesen azt a perrel való fenyegetéssorozatot, ami az Asgill's ellen irányult a nem is oly távoli múltban egy önbarnító termékkel kapcsolatban, mivel bizonyos bőrtípusoknál heves allergiás reakciót váltott ki, néhány esetben sebesedést is okozva. Azonban még ennél is pusztítóbb az Asgill's ikonikus arctisztítójáról, a Balzsamról szóló, valószínűleg sokkoló hír, amit egyenesen Hugh Montague-nak címzett, aki az előminősítést végezte. Liz megbízható forrásból tudta, hogy Bruno Harris elsődlegesen azért érdeklődött annyira az Asgill Cosmetics iránt, mert úgy gondolta, kelet felé terjeszkedik majd vele, különösen a villámgyorsan növekvő indiai piacot célozva meg, így megduplázva a márka értékét. Ám Liz helyesen feltételezte, hogy egyesek nem végezték el precízen a házi feladatukat. A Balzsam egyik fő összetevője a marhafaggyú és különböző, sertésből nyert enzimek, amelyeket nem szívesen látnak a hindu és muszlim piacon. Öt évvel ezelőtt, előre látva a világ kozmetikai piacának robbanásszerű növekedését, az Asgill's kutatási és fejlesztőlaboratóriuma sikertelenül próbálkozott a Balzsam újraértelmezésével, ami annyit tett, hogy a marhafaggyút más anyaggal helyettesítették, ám az új termék meg sem közelítette az eredeti minőséget, emellett pedig jelentősen megnövelte az árát is.

Ezen információk birtokában nem csoda, hogy Bruno Harris újragondolta a vételárat. Liz egyáltalán nem bánta, hogy csupán csak arra mutatott rá, amit egy lelkiismeretes előminősítés amúgy is feltárt volna. Miért is kellene bánnia? Williamet és Meredith-t cseppet sem érdekelte az ő lelkivilága, amikor hátba támadták az eladással; akkor sem aggodalmaskodtak, amikor el akarták tőle venni a Skin Plust, amiért hosszú évekig gürcölt.

– Szóval úgy gondolja, a család jól teszi, hogy eladja az Asgill's-t?

Wendellből áradt a nemtörődöm magabiztosság, amit Liz nagyon vonzónak talált. Végre valaki, aki olyan biztos a saját képességeiben, mint ő maga.

– Néhány multicég bizonyosan érdeklődni fog irántunk, most, hogy a Skin Plus beindult – vont vállat Liz.

– De én személy szerint nem akarom elveszíteni a vállalatot.

– Feltételezem, gondolt már arra, hogy kisebbségi részvényt bocsát ki, mint Estéé Lauder.

– Minden lehetőséget számba vettem – mondta Liz, miközben a lakkozott bárszekrényhez sétált, és kivette kedvenc konyakját, egy üveg Richárd Hennessyt.

Wendell helyeslően bólintott.

– New York túl egészséges hely lett. Néhány barátom – negyven éve dohányosok – makrobiotikus diétán tengődik. Bűntársra van szükségem. El kell jönnie a klubomba a Wall Streeten. Kitűnő szivarbárja van.

– Tudja, hol talál meg – mosolygott Liz, két pohárba töltve az aranyló nektárból.

Robert tűnt fel az ajtóban, arcán aggodalmas kifejezéssel.

– Minden rendben? Anyánk már el sem tudta képzelni, merre tűntek.

Wendell sokatmondó pillantással nézett Lizre. – Aggodalomra semmi ok. Már jövünk is.

39.

Liz egyáltalán nem lepődött meg, amikor három nappal Meredith vacsorája után Wendell meghívta ebédelni a klubjába. Majdnem öt percig tartott a telefonos egyeztetés, mert egymást túllicitálva utasították el a felvetett időpontokat, mintha azt akarták volna bebizonyítani a másiknak, milyen fontosak és elfoglaltak is ők valójában. Végül sikerült megegyezniük a novemberben, amikor is Wendell kézbe vette az irányítást, és javasolta az egyik péntek délutánt, ha Liznek is megfelel. Az azonban igen meglepte a nőt, hogy amikor az érte küldött autó a megbeszéltek értelmében pontban egy órakor megjelent érte, a fekete Mercedesben nem ült ott Wendell. Nem is aggódott emiatt túlságosan, amíg rá nem jött, hogy a Keleti Harmincnegyedik utcán lévő helikopter-leszállóhely felé tartanak. Miközben átvezették a terminálon a Billington-cég színeiben pompázó helikopterhez, felhívta Wendellt.

– Feltételezem, nem a klubjába megyünk – köszöntötte a férfit vidám hangon.

– Még hogy oda? Ahol száz bankár meredne ránk ostobán?

– Szóval, hol lesz a találka? Mert találkozunk, remélem!

Hallotta a férfi kuncogását, majd a vonal elnémult. Liz a szemét forgatta, és kikapcsolta a készüléket, a pilóta pedig beindította a motort. A helikopter a levegőbe emelkedett, lágyan lebegett kicsit, majd felgyorsított, és megkezdték az utazást. Átszálltak az East River felett, Long Island felé tartva. Liz a napfény felé tartotta az arcát. Érzéki borzongással töltötte el a tudat, hogy ismeretlen célpont felé közelednek. Legtöbbször ő diktálta az iramot, és szerette is így, de egy kis káosz és titokzatosság hébe-hóba felrázta a dolgokat, érdekesebbé tette az életet.

Mosolyogva figyelte a hullámzó felhők száguldását a kék égen, és most az egyszer képes volt ellazulni. Rövid utazást követően a gépmadár spirálvonalban leszállt egy nagy H betűre a southamptoni Gin Lane egyik hatalmas, óceánra néző birtokán. Liz már a levegőben felismerte a helyet, mert több partin is részt vett az exkluzív környéken. Hallotta a pletykákat New Yorkban, mennyit érnek az itteni ingatlanok: hatvan-hetven millió dollárba is belekerülnek. Kíváncsi volt, kié a ház, mert Brooke-tól tudta, hogy a Billington családnak nincs birtoka a Hamptonsban, továbbá az is érdekelte, tényleg így megy-e az ilyesmi az igazán gazdagoknál – hogy kölcsönadogatják egymásnak csodás otthonaikat az alkalmankénti titkos légyottokra. Elmosolyodott magában. Az anyja Billingtonoknak rendezett vacsoráján döntötte el, hogy kell neki Wendell, és most meg is fogja kapni. Újabb autó várta a leszállópálya mellett, amely elszállította a hosszú, kavicsos feljárón egészen a fehér stukkós ház bejáratáig. Ha építészeti stílusa nem is, a mérete mindenképpen lenyűgöző, gondolta Liz. És a méret a lényeg, ha a gazdagság demonstrálásáról van szó. Kiszállt az autóból, és azon bosszankodott, hogy tűsarkú Manolója és szigorú, egybeszabott Martin Margiela ruhája nem éppen tengerparti viselet.

A ház kétszárnyú bejárati ajtaja nyitva állt. Liz belépett, áthaladt egy hátborzongatóan néma előcsarnokon, amelynek túloldalán látta a sziporkázó kék tenger egy csücskét. Az a fajta ház volt, ahol népes személyzetet tartanak, ám ma síri csönd honolt mindenfelé.

Kisétált a teraszra, és ott találta Wendellt egy székben üldögélve. A férfi karcsúsított inget viselt krémszín nadrággal. A nő láttára üdvözlésre emelte gines poharát.

– Mi van az ebéddel? – kérdezte tőle Liz játékosan. A férfi felnevetett.

– Kimenőt adtam a szakácsnak. Azt gondoltam, fontosabb dolgunk is akad ma délután.

– Mint például?

– Beszélgetni.

Egy üveg Pouilly-Fumé állt behűtve egy ezüstvödörben a férfi melletti asztalon.

– Egy italt ebéd előtt? – kérdezte Liztől, miközben töltött a poharába. – Aztán mi lenne, ha sétálnánk egyet?

Liz levette a cipőjét, és követte a férfit, le a falépcsőkön, ki a partra. Érezte, lassan vége a nyárnak, a homok a lába alatt már nem perzselt olyan forrón.

– Kérdezhetek valamit? – szólalt meg Wendell.

– Persze.

Leértek a partra, és megálltak egy pillanatra, hogy hallgassák az Atlanti-óceán hullámainak surrogását.

– Brooke teljes szívével elkötelezte magát David mellett?

Bár Lizt felettébb dühítette, hogy Brooke Amerika üdvöskéje, tisztában volt vele, milyen előnyökkel járhat ez számára.

– Abszolúte – válaszolta. – Miért kérdi?

– Hallotta, hogy nem volt hajlandó elmenni egy jótékonysági vacsorára a fiammal múlt héten? Valami találkozó Los Angelesben az egyik könyvével kapcsolatban sokkal fontosabb volt számára.

Liz elégedetten mosolygott magában, elöntötte a jóleső érzés, hogy micsoda hatalommal bír ebben a pillanatban. Mi lenne, ha azt mondaná, nem, Brooke nem lenne odaadó felesége Davidnek, mit tenne akkor Wendell Billington? Lefújná az egészet?

– Én nem aggódnék a maga helyében – mosolygott megnyugtatóan. – Brooke jól eljátszadozik a könyvkiadással. Davidnek természetesen engednie kell, hadd szórakozza ki magát, nemsoká úgyis beleun. Imádta a társasági életet, amikor lediplomázott a Brownon, most meg tiltakozik a jótékonysági eseményeken való részvétel ellen? – Nevetésben tört ki. – Adjon neki egy kis időt. Manapság minden fiatal nő érezni akarja, hogy van karrierje; de bízzon bennem, ha férjhez megy, minden megváltozik.

– Nos, természetesen nem ellenzem, hogy legyen saját karrierje – felelt Wendell gyorsan. – Nincs abban semmi rossz, de nem szeretnénk, ha egyszer csak ő akarná viselni a nadrágot. Davidnek az nagyon nem tetszene. Nem szereti az okos lányokat, soha nem állhatta őket. Másrészről pedig nem akarom, hogy papucsnak tűnjön. Egy feleség karrierrel, kis, sikeres karrierrel még elfogadható, egy bizonyos pontig.

– Wendell, keresve sem találhatnánk Brooke-nál kevésbé problémás nőt – ezt ön is jól tudja. Ő a tökéletes társ David számára.

Wendell bólintott.

– Akkor jó. Mert innentől kezdve nincs szükségünk semmire, ami elvonná a figyelmünket.

– Miért?

A férfi megérintette Liz karját, majd intett neki, hogy sétáljanak vissza a homokban a házhoz. A nő vetett rá egy bosszúsan neheztelő oldalpillantást. Mi volt ez a kis politikai lecke? Ő meghatározott céllal érkezett ide, ami, azt hitte, mindkettőjük számára világos, attól a perctől kezdve, hogy a férfi felhívta a magántelefonszámán. Liz kezdett gyanakodni, hogy félreértelmezte a jeleket. Csak gúnyolódik vele a férfi, hogy elhozatja egészen idáig egy ártatlan beszélgessünk kicsit délutánra? Mit gondolhat róla? Hogy naiv, egocentrikus kis ribanc? Fellobbant benne a düh. Ritkán találkozott olyan férfival, aki ne találta volna szexuálisan vonzónak, ez volt az egyik adománya, akárcsak a fotografikus memória és a nagyszerű megjelenés; és bár tisztában volt vele, hogy Wendell a jövendő sógorának édesapja, ez még igen távol áll a vérfertőzéstől. Mindamellett Wendell Billington volt az ország egyik legkegyetlenebb üzletembere; arról híres, hogy gondolkodás nélkül eltapossa az útjába kerülőket. Még jó, hogy nincsenek skrupulusai olyannal kefélni, akivel épp nem kéne.

– Úgy néz ki, Connecticutban hamarosan megüresedik egy kongresszusi hely – folytatta zavartalanul a férfi.

Liz megpróbálta összeszedni magát. Még nem lefutott a játszma.

– De most nincsenek választások.

– Időközi választás lesz. A hatodik körzet kongresszusi képviselőnője újévkor bejelenti a lemondását, egészségi okokra hivatkozva. A körzet republikánus párti. David tökéletesen megfelelne a szerepre, bár a jelenlegi profiljával szerintem még akkor is nyerne, ha a körzet demokrata lenne.

Liz növekvő tisztelettel nézett rá, kíváncsian, vajon honnan szerezte az információt, sőt még az is megfordult a fejében, nem Wendell hatott-e valamilyen módon a nőre, hogy úgy döntsön, lemond. Ezzel a hírnévvel azon sem csodálkozott volna.

– Azt hittem, David várni akart még pár évet az általános kongresszusi választásokig – válaszolta Liz, ahogy a házhoz vezető lépcsők felé sétáltak.

Wendell vállat vont.

– Igen, ez volt az eredeti terv. A tanácsadóim szemmel tartották a megüresedő és bizonytalan helyeket New Yorkban és Connecticutban, azokban az államokban, ahol bejelentett lakhellyel rendelkezik, illetve a családjának vannak ingatlanjai, de persze így még egyszerűbb lesz. Végül is David még újonc a politikában, szóval még semmi nem biztos. De ha most megnyeri az időközit, és mi minden eszközt bevetünk, hogy ez biztosan bekövetkezzen, akkor már hivatalban lévő kongresszusi képviselő lesz az általános választások idejére. Azt meg biztos, hogy megnyeri. Akkor lesz három éve a Fehér Házban, aztán bejuttatjuk a szenátusba. Már folytattam is tárgyalásokat néhány magas rangú republikánus tisztségviselővel és egy felettébb elismert kampányfelelőssel. Mindenki egyetértett abban, hogy Davidnek most kell lépnie.

– Szóval elnök lesz belőle negyvenöt éves korára? –kérdezte Liz pajkosan.

– Miért ne? – kérdezett vissza a férfi nyíltan. – Nem csupán elnökséget akarunk, hanem figyelemre méltó elnökséget. Olyan jót, mint Lincolné, és olyan dinamikust, mint Kennedyé.

Liz bólintott, azt latolgatva, milyen határtalan étvágyú fenevad is az ambíció. Nem számít, milyen sikeres már valaki, mindig vannak újabb magaslatok; nagyon is megértette ezt a mentalitást. Azt is nagyon jól értette, miért olyan fontos Wendellnek David politikusi jövője. A Billingtonok gazdagsága túlszárnyalta a legtöbb ember képzeletét, de a pénz mellett most hatalomra fájt a foguk. A nagyobb hatalom több pénzt is jelent, a kör így soha nem zárul be.

Wendell megállt a lépcső alján, és Lizre nézett.

– Tudja, magának lenne jövője a politikában, Liz – mondta mosolyogva. – Bár nem vagyok benne biztos, a családjaink elbírnak-e két üdvöskével.

– Még hogy én? – kacagott fel a nő, egyből Russ Fordra gondolva. Egy falkányi PR-os sem volna elég, hogy megőrizzék a kis titkait, ha ő politikusi pályára készülne.

– Az egyetlen dolog, ahová benevezek, az a New York-i maraton – nevetett tovább, majd elfordult, és felment a lépcsőn. Amikor felért a teraszra, csípőre tett kézzel hátrafordult. – Ne nézzen így rám – szólt közönyösen.

– Hogyan?

– Úgy járatja rajtam a szemét, mint egy kancán, amit most akar indítani a derbyn.

– Csak arra gondoltam, milyen ügyes – jött a válasz. A férfi lassan beszélt, megfontoltan ejtette ki a szavakat, mintha minden szónak különleges jelentése lenne, és a nő érezte félmosolyának melegét.

– Ügyes? – kérdezett vissza csábítóan, érzékelve, hogy megváltozott a légkör kettőjük között. – Ha azt érti ez alatt, hogy sok mindenben jó vagyok, akkor igaza van.

Wendell odalépett hozzá, és megérintette az arcát. Liz behunyta a szemét, érezte a férfi kezének melegét a bőrén, várakozón elmosolyodott. Szexuális vonzerejéből még semmit nem vesztett. Ez a főnyeremény, gondolta. Ha Brooke-nak jutott a Billington herceg, ő a királyt akarta.

A férfi némán kézen fogta, bevezette a házba, fel a mesés lépcsőn, be egy óceánra néző hálószobába. Az ablaknál öltözőasztalka állt, rajta hajfény és parfüm, a széken csíkos selyemköntös. Attól, hogy egy idegen tárgyai veszik körül, Liz csak még jobban beindult: a tiltott, érinthetetlen dolgok csak arra vártak, hogy elvegye őket. Megfordult, mohón, vadul megcsókolta a férfit. Elkezdte kigombolni a férfi rendelésre készült Charvet ingét, és széttárta. Előtűnt a napbarnított, feszes mellkas, és csupán sötétszürke szőrzete árulkodott tulajdonosa koráról.

Kicipzározta a nadrágot is, letérdelt a férfi elé, és megsimogatta a golyóit, mielőtt az egymilliárd dollárt érő farkát tövig a szájába vette. A drótszerű, sötét fanszőrzet az arcát csiklandozta, mialatt a férfi erőteljes lökésekkel igyekezett minél mélyebbre hatolni, erősen tartva a fejét. Liznek nem volt szüksége bátorításra, hogy lenn maradjon, tudta, hogyan szopjon, és a vastag keménységből, amely az ajka közt lüktetett, pontosan tudta, a férfi ugyanannyira élvezi a dolgot, mint ő.

– Most – lihegte Wendell – az ágyra! Megfordította Lizt, és kicipzározta a ruháját, ami a földre siklott; lágyan végigcsókolta a nő gerincét. Liz türelmetlenségében saját maga kapcsolta ki a melltartóját, aztán lehúzta a férfit az ágyra. Rágurult, lovagló ülésben elhelyezkedett rajta, és előrehajolt, hogy melle a férfi mellkasát súrolja, majd feljebb mozdult, hogy mellbimbója a férfi száját érintse, majd játékosan elkapta, amikor a férfi nyelve már épp elérte volna az udvarát.

– Atyám, ez isteni – nyögdécselte Wendell, megragadva a nő csuklóját, maga alá hengerítve, és egyre szélesebbre tárva a combját. Végül előrelendült, és a nőbe lökte a farkát. Az hátrafeszítette a karját, megragadva a selyemlepedőt, ahogy a férfi előrehajolt, hogy megcsókolja az ajkát, nyakát, hónalját, majd kemény, meredező mellbimbóját mohó, könyörtelen és vad vágyában. Nyelvével megízlelte a nő izzadságát, az pedig még szélesebbre tárta a lábát, hogy a férfi még mélyebbre hatolhasson a nedvességben. Lökésről lökésre gyorsítottak a tempón, hajtotta őket a vágy és a szükség. Két hozzáértő szerető, mindkettő ugyanannyira eltökélt és céltudatos, felváltva irányítottak és uralták a másikat. A nő háta ívbe feszült, és megszorította a férfi farkát, tudva, hogy az mindjárt elélvez. Annyira koncentrált, hogy felsikoltott közben, de érezte, hogy nem képes tovább visszatartani a gyönyör kemény, édes pulzálását a saját testében sem. Wendell kisiklott belőle, és lecsúszott a combja közé, hogy hosszú, finom nyalásokkal kényeztesse csiklóját, míg olyan intenzív orgazmus villámlott rajta végig, amitől egész testében megremegett.

A férfi ezután a hátára fordult, a párnára hanyatlott, kezét pedig lazán összefonta a tarkója alatt.

– Talán újra kell értékelnem az ügyességedre vonatkozó megállapításomat – szólalt meg végül vidám hangon.

Liz képtelen volt válaszolni. Mindig élvezte a szexet, de a mostani alapjaiban rengette meg. Egyszerűen hihetetlen volt. Odafordult a férfihoz, hogy megcsókolja, de ahogy megmozdult, Wendell már ki is pattant az ágy másik oldalán.

– Én itt maradok éjszakára – közölte, miközben felemelte a földről selyem bokszeralsóját, és belebújt. –Hétkor egy barátommal vacsorázom.

Hangja hidegen csengett, pedig együttlétük előtt nem ilyen volt. Liz tudta, mit jelent: lerázták. Dühös lett, de nem mutatta, mert az a gyengeség jele lett volna.

– Igen, nekem is vissza kell menni dolgozni – állt fel, kinyújtóztatva hosszú, meztelen testét, tudva, hogy a férfi szeme rajta van, és tudva, hogy az máris repetát akar, önmaga ellenére. Liz lehajolt az öltözőasztalkához, megmutatva a férfinak tökéletesen formás fenekét, és gyorsan ellenőrizte a sminkjét.

– Elvihetem a helikoptert? – kérdezte mintegy mellékesen.

– Természetesen.

Tekintetük összetalálkozott, és Liz Asgill tudta, életében először egyenrangú partnerre talált a magánéletben, az üzletben és a szexben egyaránt.

40.

– Tehát, cukorborsó, közelebb jutottál már a döntéshez a vendégkönyvekkel kapcsolatban? – Alessandro Franchetti hangja türelmetlenül csattant a telefonban. – Ha engem kérdezel, én egyszerűen imádom a kézi kötésű, éj kék borjúbőrt vagy a szürke struccot. A papírja inkább elefántcsontszín, mint fehér, és kézzel készült Olaszországban. Imádom!

Brooke nagyot sóhajtott. Valamilyen oknál fogva képtelen volt elég lelkesedést kicsiholni magából a vendégkönyvekkel kapcsolatban. Végül is csak egy nagy üres könyv, amelybe az esküvő alatt a vendégek a jókívánságaikat írhatják. Az óriási halomra nézett, amit Alessandro küldött át korábban. Persze nem csak a vendégkönyvekről volt szó. A lakás hemzsegett az anyagmintáktól, a mappáktól, a dobozoktól, a határtalan mennyiségű boríték-, kártya-és evőeszközmintától. Elborították, maguk alá temették a kiválasztásra váró dolgok.

– Rendben, a nehéz elefántcsontszín papírt kérem, és az éjkék borító tetszik – mondta –, de nem tudok megbarátkozni a borjúbőrrel.

– Akkor mit javasolsz, bébi? – kérdezte a férfi. – Halbőrt? Tofut? Nem baj, nem baj. Majd kitalálok valamit. Jó lesz így?

– Tökéletesen – válaszolta Brooke az álla alá szorított telefonkagylóba, az Elle-t lapozgatva. Az járt az eszében, mikor történt a váltás, amikor az esküvő legapróbb részleteinek a kidolgozása és kiválasztása fárasztó és bosszantó kötelességgé vált. Még nem is olyan régen megvett minden esküvői magazint – amerikait és nemzetközit egyaránt –, és éjjel-nappal azokat bújta. Azt akarta, hogy a nagy nap tökéletes legyen. Persze hogy azt akarta, de Jewel Cay annyira fenséges volt, hogy tudta, a tenger csodás hangja és a trópusi szellő, amely majd körbelengi őket, miközben kimondják az igent, önmagukban megkoronázzák az eseményt, és csillagporral vonják be az egész napjukat. Ha őszinte akart lenni, egyáltalán nem izgatta, milyen papírból készültek az ültetőkártyák. Brooke érezte a helyzet iróniáját; Daviddel csupán néhány hete veszekedtek pont ezen, de manapság az Alessandróval történő megbeszélések, telefonálgatásuk és e-mailezgetések legalább napi egy óráját elvették. Kezdett besokallni.

– Azért még együtt ebédelünk pénteken, ugye, édesem? – kérdezte Alessandro. – Még nem igazán dolgoztam ki a ceremóniáról való távozás részleteit.

– Az mi?

Alig hallható sóhaj hangzott a vonal túlsó feléről.

– Amikor elhagyjátok a kápolnát, picinyem. Jelen esetben a szertartási emelvényt.

– Jaa, a konfettis rész!

A férfi sokatmondóan köszörülte a torkát.

– Alessandro Franchetti nem dolgozik konfettivel, édeske! Helyette inkább több száz pillangóra gondoltam, ahogy kiengedik őket a kalitkából. Talán lehetnének Atalanta-lepkék, mert a vörös hagyományosan jó szerencsét jelent a kínai esküvőkön! – tűnődött hangosan. – Viszont nyugaton a kék a szerencse színe, nincs igazam?

– És mit mondanak a gyerekmunkáról és az állatokkal való dolgoztatásról? – kérdezte Brooke a bajsza alatt mosolyogva, de Alessandro nem is figyelt rá.

– Talán felhívom Olga görög hercegnőt – töprengett a férfi. – Te ismered, nem? Nagy pillangószakértő. Most azonnal fel is hívom. Kikérem a véleményét, aztán visszahívlak!

Brooke hálásan letette a kagylót, és hátradőlt a díványon, kibámulva a szürkülő manhattani égboltra. Vicces, milyen gyorsan sötétedik, gondolta. Megragadta a digitális videofelvevő távirányítóját, és úgy döntött, megnézi a Dispatchest, amit pár nappal ezelőtt vett fel. Leadták benne azt a harmincperces dokumentumfilmet, amit David forgatott Irakban. A férfinak olyan megjelenése és kisugárzása volt, amely ritka a tévés műsorvezetők között. A kritikusok is egyetértettek a lánnyal, és máris az év egyik kiemelkedő dokumentumfilmjeként emlegették, míg a csatornánál olyan hírek keringtek, hogy Davidét főműsorvezetővé léptetik elő, sőt, talán saját műsort kap. Brooke remélte, hogy így lesz; hitte, hogy ez sokkal jobban illik a férfihoz, mint a politika.

Amikor megcsörrent a telefonja, kacérkodott a gondolattal, hogy ne vegye fel, de annak ellenére, hogy határozottan elege volt Alessandróból erre az estére, jobban jár, ha egyszer és mindenkorra pontot tesz a vendégkönyv-és pillangóügy végére.

– Arra gondoltam – emelte fel a kagylót –, lehet, hogy az Atalanta-lepkéket kellene választanunk. Azt hiszem, David apja rengeteg befolyásos republikánust hívott meg, úgyhogy valószínűleg szívesebben venné a párt színeit.

– Pillangók? Miről beszélsz, Brooke?

– Matt, te vagy az? – Kellemes meglepetésként érte a férfi hangja.

– Személyesen.

A lány felkuncogott.

– Istenem, ments meg az esküvői őrülettől! Épp azon filóztam, ötszáz kék vagy piros lepkét engedjünk-e szabadon a ceremónia után.

– Mi történt a jó öreg konfettizáporral?

– Kiderült, hogy túl egyszerű és idejétmúlt.

Furcsa csönd a vonal másik oldalán.

– Ezer éve nem láttalak – folytatta Brooke. – Merre jártál?

– Sok dolgom volt – ködösített Matt.

– És mit szólnál hozzá, ha csinálnánk valamit most hétvégén? – Brooke gondolatban végiglapozott az előjegyzésein. David megint úton volt, és bár Tess azt javasolta, a lány vele együtt találkozzon Mattel, mi baj származhat egy kávéból vagy pizzából?

– Nem hiszem, hogy ráérek ezen a hétvégén.

– Hosszú műszak?

Csend.

A lány egyből ráérzett, miért is nem ér rá vele találkozni a férfi.

– Randid lesz! – kiáltott fel neheztelően.

– Valami olyasmi.

– Azt hittem, barátok vagyunk, Matt Palmer! – sikerült kissé túl harsányra a válasz. – De te semmit nem mondasz el nekem!

Matt nevetett.

– Nincs túl sok érdekes benne. Még csak néhányszor találkoztunk.

– Már néhányszor találkoztatok, és van képed azt állítani, nincs miről mesélned? Hiszen barátnőd van!

– Nem a barátnőm – csitította Matt. – Susie-nak hívják, jópofa lány, aromaterapeuta.

– Hűűű, csak gondolj azokra a szexi olajos masszázsokra!

– Brooke…

– És hol ismerkedtetek meg?

– Egy partin. Egy barátom barátja.

Brooke hirtelen ráeszmélt, hogy Mattnek van egy olyan élete, amiről ő semmit nem tud. Valahogy az a romantikus elképzelés élt róla a fejében, hogy napi húsz órákat gürcöl a balesetin, aztán hazamegy, bezuhan az ágyba, pizzát eszik, és kezdi elölről az egészet, de úgy tűnt, emellett jut ideje partikra is járni vonzó, bohém aromaterapeutákkal.

– És mikor ismerhetem meg? – kérdezte.

– Pont ezért hívlak. Néhány hét múlva lesz a születésnapom, és arra gondoltam, méltón meg kellene ünnepelni.

– Nagyszerű! Hozom Davidet is. A szóvivőm állandóan azzal rágja úgyis a fülemet, hogy meg kellene már ismerkednetek… – Elhallgatott, mert valahogy rosszul hangzott, amit mondott. – Hát, tudod, csak azért, ha valaki azt gondolná, valami folyik kettőnk között. Nevetséges, de tudod, milyenek az emberek.

– Nem, nem, igaza van – helyeselt Matt. – Jó ötlet.

Újabb csönd.

– Akkor majd elküldöm a részleteket, ha már eldöntöttem, mit főzök.

– Nagyszerű. Remek. Akkor nemsokára találkozunk.

Összezárta a mobilt, és a nagy kupac vendégkönyvhöz masírozott, egyenként kézbe fogva és nagy figyelemmel tanulmányozva őket. Hirtelen a világon mindennél fontosabbá vált, hogy dönteni tudjon a kék és szürke könyv között.

41.

Tess soha többé nem akart látni egyetlen borítékot sem ebben az életben. Az asztalt és a padlót beborították a szivárvány összes színében pompázó papírok, bélelt borítékok és tasakok, valamint dobozok. Az utóbbi órát azzal töltötte, hogy szorgalmasan, fáradságot nem kímélve átnyálazta őket, és mostanra az ujjai – nem beszélve a fejéről – hasogattak a fájdalomtól. Gyűlölte ezt a rutint. Minden áldott reggel megkapta a hatalmas méretű postát, amit hosszú órák kemény munkájával tudott csak rendezni, úgyhogy mindig utoljára hagyta. A borítékok túlnyomó többsége partikra szóló meghívókat tartalmazott Brooke részére, a vörös szőnyeges eseményektől kezdve a jótékonysági vacsorákon át egészen az üzletmegnyitókig. Természetesen Brooke-nak kötelező volt megjelennie néhányon, amelyeket Tess úgy ítélt meg, hogy elkerülhetetlenül fontosak vagy profilba vágók, ám a meghívók többsége egyenesen a túlméretezett kukában landolt.

Nem mintha nem lett volna jobb dolga. Ahogy a szeptember októberbe fordult, a Brooke és David esküvője körüli médiaspekulációk is megszaporodtak, aminek egyenes következményeként Tess folyamatosan fogadta a telefonhívásokat és e-maileket a különböző sajtóktól és tévéállomásoktól, amelyek különféle kérésekkel és kérdésekkel bombázták a lányt, a helyszínek és időpontok megerősítésétől kezdve az esküvőre való tényleges bejutásig.

A mai nap különösen meredek volt, és Tess alig várta, hogy hazaérjen. Épp lekanyarította a kabátját a szék háttámlájáról, amikor lépéseket hallott közeledni a folyosón az ajtaja felé.

– Meredith – pillantott fel. – Nem tudtam, hogy benn van ma.

– A titkárnőm hívott, úgyhogy beugrottam.

– Kész szerencse, mert épp beszélni szerettem volna magával. Be tudna jönni? Elnézést a rendetlenségért.

Meredith besétált a szobába, leült a Tesszel szemközti székre, és halvány színű harisnyába bújtatott lábait elegánsan maga alá húzva várta, hogy Tess folytassa a mondanivalóját.

– Szabadságra kell mennem – jelentette be a lány olyan határozott, ám nyugodt hangon, amennyire csak tudta.

Nem is tudta pontosan, miért gondolja, hogy a kérés ésszerűtlennek hangozhat – talán a New York-i reggel hattól este tízig munkamorál miatt; talán mert egyre közeledett a „nagy nap”; mindenesetre mostanáig halogatta a kérést. Meredith bólintott.

– Rendben van – felelte. – Mikor gondolta, és menynyi időre?

– Valójában erre a hétvégére. Ne haragudjon, hogy csak most szólok, én csupán most szereztem tudomást az útról. Péntek estétől keddig tartana, így nagyon kevés ideig lennék távol, és végig bekapcsolva tartanám a BlackBerryt…

Meredith máris a fejét rázta.

– Attól tartok, nem fog menni.

Tesst elöntötte a csalódás, de tudta, nem tiltakozhat. Első a munka – elvégre rengeteget fizettek neki érte –, de amikor Jemma mesélt neki a Tahoe-tóhoz tervezett kirándulásról, amit az új barátaival szervezett, Tess lelkesen pártolta az ötletet. Nem igazán ismerte Jemma új társaságát, de ők csak hab lettek volna a tortán. Csak arra vágyott, hogy olyan emberek társaságában legyen, akiknek semmi köze a munkájához. Elég volt egy pillantást vetnie a tükörbe, hogy lássa, mennyire kimerült. A lapockái között nyilalló fájdalom azt sugallta, nagyon stresszes. Szórakozásra vágyott.

– Igazán? – kezdte lapozgatni összeráncolt szemöldökkel a határidőnaplóját. – Valamiről tudnom kellene?

– Minden évben rendezünk Hawaiion egy Miss Ragyogó Hawaii szépségversenyt – válaszolta Meredith. Próbált tényszerű maradni, mindamellett lerítt róla, kissé ízléstelennek tartja az ötletet. Talán nem egyeztethető össze az Asgill's-ről mint luxusmárkáról alkotott új elképzelésével, gondolta Tess.

– A zsűritagok között mindig ül egy képviselőnk a cégtől. Ebben az évben azt szerettem volna, ha Leonard megy, de kórházi időpontja lesz.

Tess együtt érzően bólintott, mert eszébe jutott, hogy egész héten nem látta a férfit az irodában.

– Úgy adódott, hogy Sean ezen a héten New Yorkban lesz – folytatta Meredith. – Hallotta, hogy Leonard nem tud menni a versenyre, ezért felajánlotta, hogy helyettesíti.

– Azt elhiszem – vágta rá Tess. – De Meredith, nem vagyok benne biztos…

Meredith felemelt kézzel elhallgattatta a lányt, elvágva ellenkezését.

– Tudatában vagyok annak, hogy ez kissé ellent mond azon csodálatos törekvéseinek, hogy kedvezőbb színben tüntesse fel Seant a közvélemény szemében, de már korábban is részt vett a versenyen mindenféle incidens nélkül, és ez kiváló fotózási lehetőséget nyújt. Emeli a verseny profilját, ezért a napozókrémünkét is, és pillanatnyilag ez elsőbbséget élvez az aggodalom felett, hogy Seant esetleg, hogy is fogalmazzam, „bűnre csábítjuk”.

– Rendben, Meredith – mondta Tess. – És különben is, úgy hallottam, teljesen józan az elvonókúra óta, ami nagyszerű hír; ám mindezek ellenére is úgy gondolom, a sok gyönyörű lány társaságában olyan, mintha farkast engednénk a bárányok közé.

– Ezért is akarom, hogy vele menjen.

Tessnek leesett az álla.

– Azt akarja, hogy felügyeljem? – Gyorsan másfelé nézett, nehogy meglátszódjon az arcára kiülő harag. Nem hitte el, hogy Sean Asgill megint keresztezi az útját, romba döntve a terveit. Mintha Dom hűtlen disznóként való leleplezése a saját gyönyörűségére nem lenne már így is elég rossz, most keresztülhúzza a megérdemelt és várva várt kirándulását a Tahoe-tóhoz.

– Nem, szó sincs róla – mondta Meredith. – Egyszerűen csak arra kérem, bizonyosodjon meg róla, hogy a fiam ne kerüljön semmilyen zűrbe. Fiatal lányok és gazdag férfiak ne keveredjenek egymással.

Tess nagyot fújt idegességében, Meredith pedig kedvesebb arckifejezést öltött.

– Nem lesz az olyan rossz, Tess – mosolygott. – Hawaii gyönyörű sziget, a hotel pedig, ahol a szépségversenyt tarják, nos, élvezetesnek ígérkezik, ahogy hallom. Ha maradni szeretne még utána, a cég fizet pár napot, így lesz egy kis szünideje. Esti géppel repüljön Mauna Loán át – olyan látványban lesz része, amelyet soha nem felejt el többé. Mindent írasson az én számlámra.

Tess némán bólintott. Nem volt olyan helyzetben, hogy vitatkozhasson.

– Holnap megteszem a szükséges előkészületeket – válaszolta.

– Nem szükséges – mosolygott Meredith. – A titkárnőm már foglalt jegyet a szombati járatra Hilóba. Tőle megtudhatja a részleteket.

Meredith felállt, és Ferragamo sarkán az ajtó felé indult.

– Nagyon hálás vagyok mindazért, amit a családunkért tesz, Tess. Tudom, hogy csak addig szólt a szerződése, amíg David és Brooke össze nem házasodnak, de szívből remélem, az esküvő után is velünk marad. Talán beszélhetnénk róla egy kicsit később.

Tess azon gondolkodott, szóba hozza-e a kétszázötvenezer dolláros prémiumot, amit az esküvő sikeres lebonyolítása után kilátásba helyeztek. A Meredith-szel való első találkozójukon esett róla szó a Connaught-ban, és Tess ragaszkodott hozzá, hogy foglalják bele a szerződésbe, ám a cég pénzügyi problémáiról szóló pletykákat hallva emlékeztette magát, ellenőrizze a szerződést, nehogy valamilyen úton-módon kibújjanak a kötelezettség alól.

– Ó, mielőtt elfelejteném – süllyesztette Meredith karcsú kezét klasszikus Chanel táskájába. – Ez ma érkezett. – Kihúzott egy borítékot, és átnyújtotta Tessnek. Meredith-nek címezték az Asgill's irodájába. A borítékban kék légipostai papírlapra írt levél volt, amilyet Tess már egy évtizede nem látott. Kihajtotta, és elolvasta a rövid üzenetet.

A családja egy titkot őriz.

Megfordította a borítékot, és áttanulmányozta.

– Dél-karolinai bélyegző van rajta. Gondolom, nem tudja, kitől érkezhetett.

Meredith aprót rántott a vállán.

– Fogalmam sincs.

Tess nem indokolatlanul aggódott. A magazinoknál eltöltött évei során jól megtanulta, hogy a világ tele van őrültekkel. A Globe-nál rendszeresen kaptak levelet Nagy-Britannia egyik leghírhedtebb bűnözőjétől a Broadmoor Kórházból (abból az intézményből, amit a kevésbé felvilágosult korokban a Broadmoori Elmebeteg Bűnözők Elmegyógyintézete néven ismertek); itt, az Asgill's-nél sem telt egy úgy hét, hogy ne kaptak volna levelet valami ismeretlentől, aki azt állította, Brooke legjobb barátja, csak épp elvesztette a mobilszámát, vagy esetleg rég elveszett rokon, és szeretne az éves nyereségből egy aprócska szeletet. Úgy tűnt, New York kifejezetten a bolondok gyűjtőhelye. Tess elgondolkodva ütögette tenyeréhez a borítékot.

– Ez nem követelés, nem is vádaskodás. Talán csak egy újabb figyelemfelhívó próbálkozás.

– Lehet – válaszolta Meredith csendesen. – De szeretném, ha utánajárnának.

– Ne aggódjon, kézbe veszem a dolgot – felelte a legmegnyugtatóbb hangján a lány. – És minden ehhez hasonló küldeményt ideirányíttatok magamhoz, amint megérkezik.

– Köszönöm, Tess – szólt Meredith. – Pontosan ezért alkalmaztam magát.

A lány nézte, amint Meredith elhagyja a szobát, és homloka ráncba szaladt. Mi a frászt akar tőlem? – gondolta bosszúsan. – Először PR-os, aztán dadus, most meg elvárják tőlem, hogy istenverte magándetektívet játsszak!

Megragadta a kabátját, lekapcsolta a lámpát, a levelet pedig bedobta a fiókjába.

42.

– Hogy érted, hogy nem fog menni? – kérdezte Brooke, miközben a telefont a füle és válla közé szorítva kilépett az iroda forgóajtaján a hideg utcára.

David hangja bocsánatkérőn, ám határozottan csengett.

– Ne haragudj, drágám, de egyszerűen lehetetlen. A producer utána akar járni egy sztorinak, ami épp megjelent a Huffington Postban. A holnapi adásban meghosszabbított műsoridővel adjuk le, úgyhogy minden kézre szükség lesz hozzá. Megbeszélések a kutatókkal, tudod, hogy zajlik az ilyen. Szerintem jócskán el fog húzódni.

– De hát egy óra múlva jelenésünk van! – felelte Brooke elkeseredetten. Hosszú sóhaj hallatszott a vonal túloldaláról.

– Brooke, ez a munkám, ezzel szemben a mai vacsorát egy olyan fickó tiszteletére rendezték, akit nem is ismerek; sőt, továbbmegyek, olyasvalakinek, akivel nem is igazán szeretem, hogy találkozol, ha a véleményemre vagy kíváncsi.

Brooke mérges volt, és úgy érezte, védekezésre szorul. Amikor végre összeszedte a bátorságát és meghívta Davidet Matt születésnapi vacsorájára, számos kényelmetlen kérdésre kellett választ adnia. Miért hívta meg Matt Brooke-ot, ha nem is közeli barátok? Ki ne hívná meg New York álompárját a születésnapjára, ha már egyszer ismeri őket! – válaszolta erre. Pontosan hányszor találkoztak? Egy kezén meg tudná számolni, felelte. Rendszeres kapcsolatban álltak sms és e-mail útján? Igen! De nem így működnek a 21. századi barátságok?

– Ha ennyire nem tetszik, hogy megyek, szólhattál volna korábban is – pufogott Brooke. – Akkor el sem fogadtam volna a meghívását. Most már nem igazán tudom lemondani, hogy egy órán belül ott kell lennünk.

– Figyelj, miért nem mész el egyedül? – ajánlotta a férfi kis szünet után. – Utána pedig gyere fel hozzám éjszakára. Így legalább találkozhatunk.

– Jó, majd meglátom – válaszolta a lány kurtán, és bontotta a vonalat. Mialatt beszállt a rá várakozó autóba, David szavai jártak az eszében. Miért kérte, hogy menjen át hozzá? – morfondírozott. Csak tesztelni akarta, vagy tényleg hiányolja? Mérgesen megrázta a fejét, és úgy döntött, nem gondol rá többé.

Nem sokkal később Matt lakása előtt állt, kezében egy üveg Cháteau Pétrus vörösborral, és olyan izgatott volt, hogy legszívesebben azon nyomban meghúzta volna az üveget. Az utóbbi évben oly sok partin és jótékonysági vacsorán vett részt David oldalán, hogy sokkal magabiztosabban forgolódott a társaságban, most azonban mégis izgult. Az sem segített, hogy elmondta Tess Garrettnek, részt vesz Matt vacsoráján – és Tess nem díjazta az ötletet. Hogy is fogalmazott? Óvakodj az új barátoktól, így mondta. Brooke észben tartotta a jó tanácsot, és becsöngetett. Vele egykorú, csinos szőke lány nyitott ajtót, arcán széles mosollyal.

– Szia, Brooke vagyok.

– Tudom – engedte be a lány az ajtón. – Én Susie vagyok, Matt barátnője.

Búzaszín haja kontyban a fejtetőjére volt erősítve, testhezálló farmerja tökéletesen kiadta hosszú, vékony lábát, és batikolt indiai felsőjét látva az jutott Brooke eszébe, vajon a tantrikus szex elkötelezett híve-e. A legfeltűnőbb viszont nagy szeme volt, amely enyhén mániákus külsőt kölcsönzött a lánynak. Brooke ismerte ezt a típust az egyetemről. A férfiak szimplán „őrült tyúk”-ként emlegették őket.

– Szia – jött oda hozzá Matt is, zavartan a levegőbe puszilva az arca mellett.

– Ó, igazán nem kellett volna – mondta Susie, mikor Brooke odaadta neki a bort.

Matt az üveg címkéjére pillantott.

– Hű, dehogynem kellett volna! – vigyorgott. Átvezette a lányt a rövid előszobán a nappaliba; amikor beléptek, minden szem Brooke felé fordult, és néma csend lett. A lány érezte, hogy elpirul. A New York-i előkelő társaságban senki nem viselkedett vele elfogultan, mert az egyenértékű lett volna azzal, hogy elismerik, valamilyen módon fontosabb náluk. Helyette inkább túlzottan barátságos és közvetlen hangszínt ütöttek meg, függetlenül attól, találkoztak-e már előtte vagy sem. Ennek következtében Brooke még szerencsétlenebbül érezte magát, mint egy bazári majom, ahogy Matt apró nappalijának közepén álldogált.

– Brooke, gyere, bemutatom Greget – terelte a férfi a lányt a díványon ülő szőke, nyúlánk férfi irányába. –Greg régi jó barátom az iskolából – tette hozzá. – Ő pedig Courtney, a barátnője.

Courtney volt a legfiatalabb a szobában, talán a húszas évei elején járhatott, és igencsak kiöltözött a jeles eseményre: flitteres, smaragdzöld koktélruhát viselt. Nyilvánvalóan el volt alélva Brooke-tól, így csupán egy félszeg kis mosolygásra futotta tőle Brooke hellójára válaszul. Ezután Matt bemutatta Petert és Edet, két orvoskollégáját a kórházból, és a feleségeiket, Sallyt és Grace-t. Míg Matt elment, hogy italt hozzon Brooke-nak, a lány körülnézett, észlelve a változásokat legutóbbi itt járta óta, amikor kificamodott a bokája a parkban. Határozottan érezhető volt rajta a női kéz: a bumeráng és a baseball-labda eltűnt a polcról, helyüket illatosított gyertyák foglalták el. Emlékeztette magát, nézzen majd körül a fürdőszobában is az árulkodó jelek után, amelyek arról mesélnek, menyire állandó vendég itt Susie: másik fogkefe a mosdónál, vagy fürdőolaj a pipereszekrényben. Brooke elvette a felé kínált fehérboros poharat, majd odalépett Sallyhez.

– Szép színed van, valami napos helyen jártál mostanában? – kérdezte udvariasan.

– Ghánában töltöttük az évet – válaszolta Sally. –Egy orvosi csereprogramban vettünk részt. Grace is nővér. Mindannyian együtt mentünk.

– Hűha, igazán csodásan hangzik – felelte Brooke. –Ez az a program, amely iránt Matt is érdeklődik?

Gondolkodás nélkül beszélt, és túl későn gondolta át, Matt esetleg még nem hozta nyilvánosságra ebbéli szándékát. Egy jövendő politikusfeleségnek meg kell tanulnia diplomatikusabbnak lenni, korholta magát.

Ed felélénkült a kérdés hallatán.

– Bizony. Hónapokig e-maileztünk erről, amíg kinn voltam, és próbáltam meggyőzni, milyen sorsfordító élményben lesz része. A nyomor, amit ott tapasztaltunk, lesújtó, de hihetetlenül jó érzés volt, hogy segíthettünk azoknak az embereknek, és kicsit jobbá tettük az életüket.

Susie arca grimaszba rándult, amivel azt akarta kifejezni, ő sokkal kevésbé lelkesedik az ötletért; Brooke észlelte a hangulatváltozást, ezért gyorsan ejtette a témát. Csend állt be a társalgásban. Brooke már épp megjegyzést akart tenni az időjárásra, amikor Courtney nem bírta tovább, és kibuggyant belőle a kérdés.

– Szóval, mikor lesz az esküvő?

Brooke elnevette magát, a többiek pedig követték. Megkönnyebbült, hogy valaki végre nem kerülgette tovább az elkerülhetetlent, és megtörte a jeget.

– Majd' belehalt, hogy megkérdezhesse, mióta csak Matt elmondta neki, te is itt leszel – suttogta hangosan Grace. – Szegény lány már magánkívül volt.

– Kérlek! – kiáltott fel mohón Courtney. – Ugye elmondod? Azt olvastam a US Weeklyben, hogy májusban tartjátok egy hatalmas házban valahol északon. Viszont azt is suttogják, hogy karácsony körül lesz Belcourtban.

Brooke rávillantott egy mosolyt.

– Ugye, nem várod, hogy tényleg eláruljam? – ugratta a fiatal lányt.

– Igen, Courtney, akkor a titkosszolgálat ki kell hogy nyírjon – vágott közbe Susie, nem igazán őszinte jókedvvel.

– Kétlem, hogy Brooke-nak bármi köze lenne a titkosszolgálathoz – szólt kedvesen Ed. – Még, legalábbis – tette hozzá egy kacsintás kíséretében.

– De fogadok, hogy egyszer lesz – kavargatta Courtney az olajbogyót a poharában. – Matt szerint Davidét tizenöt-húsz éven belül elnöknek választják. Képzeld csak el, milyen ragyogó életed lesz! Nem tudsz majd enni, aludni vagy vásárolgatni anélkül, hogy néhány fülhallgatós pasi fegyverrel a zsebében ne kísérgetne mindenhová! Szerintetek az elnököt még szex közben is figyelik? – tört ki belőle a kuncogás.

– Doktor úr, hozna a hölgynek egy erős kávét, ami kijózanítja? – kérdezte félig-meddig viccesen Greg Mattét.

– Ha már az esküvőnél tartunk, meg kell engedned, hogy készítsek neked egy finom fürdőolajat a nagy napra – mondta Susie. – Levendula-és narancsvirágolajból álomi lenne.

– Erről jut eszembe – kapta fel kis csatos táskáját Brooke –, hoztam valamit a szülinapos fiúnak. – Átsétált a folyosón a konyhába. Olyan fa lengőajtaja volt, mint egy vadnyugati kocsmának. Az ablakokat belepte a pára, Matt pedig a tűzhely fölé hajolva kóstolgatott valami rotyogó raguféleséget egy fakanálról. A jelenet a lány eszébe juttatta a régi időket, amikor a főiskolán a férfi ugyancsak megpróbálkozott a főzéssel, és megnyugtató volt a tudat, hogy egyes dolgok azért mégsem változtak számottevően. Matt felriadt az edényeiből.

– Szia, hát te mit keresel errefelé? – kortyolt nagyot a vörösborából. – Menj szépen vissza az imádóidhoz.

Szélesen elvigyorodott. Boldogabbnak és kiegyensúlyozottabbnak tűnt, mint máskor. Bár ez valószínűleg betudható a rengeteg bornak, amit már eddig benyakalt. Matt soha nem vetette meg a jó italokat.

– Ne butáskodj – legyintette meg a lány játékosan. –A te születésnapod tiszteletére vannak itt, rémlik?

– Ugye, viccelsz? – mosolygott Matt. – Nem hiszem el, hogy kiöltözött mindenki a tiszteletedre! Látnod kéne, hogy néznek ki általában, most olyan, mintha farsangolnának. De komolyan, amikor Courtney megérkezett, nem tudtam, az én vendégeim jöttek-e meg, vagy a karácsonyfám.

Brooke pillantása egy hatalmas csokitortára esett, ami a radiátor feletti polcon olvadozott.

– Szólnod kellett volna, hogy vacsorával készülsz. Ismerek néhány fenomenális szakácsot, akik magánrendezvényekre is szállítanak.

– Mintha én olyan magánszakács-alkalmazó pasas lennék! – nevetett fel Matt.

– Ne haragudj, nem úgy gondoltam – szabadkozott zavartan Brooke.

– Itt nem a pénz a lényeg – nézett a lány szemébe a férfi. – Amúgy nagy kár, hogy David nem tudott eljönni.

– Hát igen. Későig dolgozik. Megint. Számba vettem azokat az estéket egy hónap alatt, amikor találkozni tudunk, és szerencsés vagyok, ha egyáltalán két számjegyű az eredmény.

– Talán jobb is, hogy nincs itt. Az összes jelen lévő férfi kisebbrendűségi komplexussal küszködne a közelében.

– Azért nem Bruce Wayne-hez megyek ám feleségül! – lökte oldalba a lány.

Matt eleresztett egy vigyort, és a lány szájához emelte a fakanalat.

– Na, milyen?

Brooke megnyalta az ajkát. Egyáltalán nem volt rossz.

– És még ügyes szakács is vagy – felelte. – Igazán jó parti vagy. Ja, azt hiszem, jobb, ha figyelmeztetlek – változtatott a témán. – Sajnos elszóltam magam. Rákérdeztem, Ed és Péter orvosi csereprogramja ugyanaz-e, amire te is készülsz. Susie elég meglepettnek látszott.

A férfi vállat vont, és visszafordult a tűzhelyhez.

– Tud róla. Még nem döntöttem, de ő úgysem befolyásol semmit.

Brooke furcsán megkönnyebbült.

– Ó, majdnem elfelejtettem – nyújtott át egy fényes piros papírba tekert kis csomagot. – A szülinapi ajándékod.

– Azt hittem, az a Cháteau Pétrus, amit hoztál. Szerencsés fickó vagyok! – Megtörölte a kezét a konyharuhába, majd letépte a csomagolópapírt. Vékony dobozt tartott a kezében. Kinyitotta, szeme pedig elkerekedett a kellemes meglepetéstől.

– Jegyek a visszatérő Guns N' Roses koncertjére? –kiáltott fel. – Nem hiszem el! Jézusom, hiszen lehetetlen hozzájutni! Hihetetlen, hogy emlékeztél rá, menynyire imádom őket!

– Hogy is felejthetném el azokat a pózolásokat a tükör előtt? – vigyorgott Brooke.

A férfi szorosan átölelte, és kiadós puszit nyomott az arcára. Ettől mindketten lemerevedtek kicsit. Aztán Brooke gyorsan hátralépett, és épp a szószt törölgette az arcáról, amikor Susie belépett a lengőajtón.

– Máris kifogytunk a vörösborból – jelentette be benyomulva a kis helyiségbe. – Emlékeztetned kellett volna, milyen nagyivók vagytok ti, orvosok.

Elhallgatott, szemügyre véve Brooke-ot és Mattét, akik bűntudatos arccal hallgatták.

– Minden rendben?

– Több mint rendben! – lelkendezett Matt, felmutatva a jegyeket. – Nézd, mit kaptam Brooke-tól!

Guns N' Roses, öregem!

– Nagyszerű – reagált Susie fanyarul. – Nem is tudtam, hogy szereted a rockot.

– Jaj, látnod kellett volna a főiskolán – mosolygott Brooke. – Olyanra akarta megnöveszteni a haját, mint Slashé, ehelyett az csak lógott, mint a függöny.

– Hé! – tiltakozott a férfi. – És te mondod rám, hogy indiszkrét vagyok!

Susie gyanakodva nézte őket. Ellépett Matt mellett, és dühödten kavargatni kezdte a ragut.

– Gyerünk, menjetek vissza! – szólt. – Innentől átveszem. Pár perc múlva tálalunk.

A vacsoraasztalnál ülve, beékelve Ed és Courtney közé, Brooke egyből jobban érezte magát. Matt barátai szórakoztatók és intelligensek voltak, a társalgás ide-oda csapongott a komoly, leginkább világméretű egészségügyi problémák megtárgyalásától a könnyedebb témák felé, mint például a New York Postban legutóbb megjelent cikkek. A szósz kitűnőre sikerült, bár a torta még mindig félig fagyos volt – de addigra Brooke-ot már az sem érdekelte; megnyugodott, és jól érezte magát. Annyira különbözött ez az este azoktól a születésnapoktól, amikre az utóbbi időben járt: azok sokkal inkább voltak a társadalmi versengés erőt próbáló gyakorlatai. Olyan éttermekben tartották őket, amelyek hivatalosan még meg sem nyíltak, vagy a vendéglistájukat a város legmenőbb PR-cégei állították össze.

Ha az ünnepeltek otthonában került sor rájuk, döbbenetesen nagyszabású eseményt kerekítettek belőlük: Joel Robuchon által kreált ételkülönlegességet kínáló vacsoraestélyek voltak, vagy százfős koktélpartik, amelyeken felettébb jó hatást tett a tulajdonos kétszintes lakása. Brooke emellett rájött, hogy miután elkezdett Davidről beszélni, különös tekintettel a Floridában lezajlott drámai eseményekre, amiket Courtney tátott szájjal hallgatott, Susie is megnyugodott kissé, és tulajdonképpen nagyon aranyosnak tűnt.

Nyilvánvalóan odáig volt Mattért, fülig bele volt esve. De hát az jó, nem? '-kérdezte magától. Persze hogy jó.

– Brooke, a te esküvődön is fagyasztott torta lesz a menü? – kérdezte Greg, aki erőnek erejével megpróbált a villájára szúrni egy jeges csokifalatot. Matt válaszul egy szalvétát vágott barátjához.

– Vigyázz a szádra, te itt vendég vagy! – nevetett. –Még egy szó, és te fogsz mosogatni!

Ed és Péter harsányan mulatott a felvetésen, ujjaikkal az asztalon dobolva.

Courtney előrehajolt, kicsiny melle az asztal lapjára simult.

– Megengeded, hogy Matt az esküvő után beszámoljon nekünk a részletekről?

Matt felpillantott. Bár Courtney az asztal túlsó végén ült, a férfi füle ki volt hegyezve minden, Brooke-kal kapcsolatos témára.

– Ó, én nem megyek – vágta rá sebesen.

– Miért nem? – kérdezte Courtney.

– Ja, igaza van, én sem hívnám meg ezt a semmirekellőt – kacsintott Greg Brooke-ra.

– Nem, nem, természetesen meg vagy híva – függesztette tekintetét a lány az ünnepeltre.

Matt elmosolyodott, majd lehajtotta a fejét. – Szóval, ki kér kávét? – pattant fel aztán hirtelen. – Azt hiszem, kell valami, amitől kiolvad bennünk a torta.

Brooke az órájára pillantott. Tizenegyre járt, ő pedig részegebbnek érezte magát, mint valaha. – Sajnos nekem szaladnom kell – kezdett felállni, majd újra lehuppant. – Bár azt hiszem, a támolygás megfelelőbb kifejezés rá. Valószínűleg eggyel többet ittam a kelleténél Greg koktéljából.

– Ha az esküvőn kisegítőre lesz szükséged a bárban, tudod, hol találsz meg – vigyorgott Greg. Susie elment a hálószobába Brooke kasmírkabátjáért, majd rá is adta.

– Sok szerencsét mindenhez – köszönt el tőle Courtney, megragadva és flitteres mellére ölelve a lányt. –Bárcsak te lehetnék!

– Kikísérlek, és hívok neked egy taxit – vezette ki Matt a sötét folyosóra.

Megnyomta a lift hívógombját, aztán vártak.

– Jól éreztem magam – gombolta be mosolyogva a kabátját Brooke. – Susie pedig tündéri.

– Brooke. Ne fújd fel a dolgot – válaszolta a férfi.

Olyan közel álltak egymáshoz, hogy a lány érezte a leheletéből áradó alkoholt.

– Figyelj, Matt, tudom, hogy még nem felejtetted el Katie-t, és ez igazán édes tőled, de nem kell, hogy bűntudatod legyen amiatt, hogy újra randizol.

Mindketten megfordultak, mikor Matt bejárati ajtaja nyikorogva kinyílt.

– Matt, főzzem meg a kávét?

Susie arcán olyan reménytelen és bizonytalan kifejezés ült, hogy Brooke-nak megesett rajta a szíve. Egy átlagos, normális lány, aki minden erejével kapaszkodik az új fiújába – egy orvosba, aki a legtöbb nőnek nagyon jó fogásnak számít –, és próbálja megvédeni a fenyegetéstől, amit ő hihetetlenül csábítónak gondol. Brooke szörnyen érezte magát mindazok miatt, amiket Susie-ról gondolt az est folyamán. Mert hát a lány, akár mi mindannyian, csak az igaz szerelmet keresi. Brooke a létező legsemlegesebb baráti gesztussal veregette meg Matt karját.

– Elfelejtettem mondani – nézett most Susie-ra –, pénteken lesz az egyik könyvem bemutatója. Szeretettel várlak rá mindkettőtöket.

Susie aggódó arcára megkönnyebbült mosoly ült ki.

– Az igazán remek lenne – ragyogott fel, és Matthez lépve karját a férfiéba fűzte. Megérkezett a lift, az ajtó surrogva kitárult.

– Jó éjt – köszönt el tőlük Brooke, és jó politikusfeleséghez méltón gyorsan odahajolt hozzájuk, a levegőbe puszilva az arcuk mellett, majd beugrott a liftbe, és figyelte a sebesen váltakozó emeleteket, hirtelen boldogan, hogy eljött.

43.

– Mr. Billington – kapkodott levegő után a nő. – Ez… tökéletesen… lenyűgöző volt!

Liz lecsusszant Wendell farkáról, és a férfi mellé rogyott a matracra, kipirult arcát a párnára ejtve. A hamptonsbeli afférjukat követően hetente háromszor találkoztak, és a szex egyre csak jobb lett, ahogy telt az idő. Wendell állandó lakosztálya a The Pierre-ben sokat segített. Jó szokás szerint ebédidőben mindketten kislisszoltak az irodájukból, és egy óra múlva felpezsdülve, frissen tértek vissza, készen egy újabb tárgyalásra. A munkájukra semmilyen negatív hatással nem voltak ezek a légyottok, sőt Liz azt tartotta, semmi nem pörgethet fel jobban és segíthet túlélni az előttünk álló hosszú napot, mint egy jó kúrás ebédidőben.

Wendell kikelt az ágyból, felvette a fürdőköpenyét, és az ablaknál álló asztalhoz sétált, amelyen keményített fehér abroszon már várt rájuk az ebéd. Beleszúrta a villát a kardhalba, és felemelte a Financial Timest, amely csinosan összehajtva feküdt a porcelántányér mellett.

Liz érdeklődéssel figyelte. Bizonyosra vette, hogy a világ egyik legjelentősebb befektetőjeként Wendell minden egyes pénzügyi lapot áttanulmányoz, ami csak létezik, ám a kérdés az volt, mire kíváncsi. Bennfentes tudását és kapcsolatait felhasználva a nő is értékes információkra tehetne szert: mi több, Liz fülébe jutott, hogy Wendell egymilliárd dollárért szándékozik megvenni a Vue-t, egy kiterjedt brit optikai céget.

– Van már hír a Vue-ről? – kérdezte ártatlanul. Wendell meglepve nézett rá.

– És te honnan hallottál erről?

A nő odasétált hozzá, és megcirógatta a tarkóját.

– A tudás hatalom, drágám – mosolygott rá csábosán.

A férfi szeme végigsiklott a nő meztelen mellén, miközben magához akarta vonni, ám Liz fürgén kitért előle, belebújt a bugyijába, és felhúzta a ruháját. Nem akarta, hogy bármi is elvonja a férfi figyelmét, amíg üzletről beszélnek. Leült szemben Wendellel, öntött magának egy pohár vizet, közben érezte bőrén az őszi napsugarakat.

– Meg akarom venni a Skin Plust a családtól – kezdte minden bevezető nélkül.

Apró mosoly jelent meg szeretője szájzugában.

– William és Meredith tud róla? – kérdezte.

– Még nem – rázta meg frissen melírozott tincseit a nő.

– Légy óvatos, Liz. Ez családi kérdés. Mi pedig nemsokára egy család leszünk.

– Nem, Wendell. Ez üzlet – felelte a nő határozottan. Várakozón nézett a férfira. – Nos, mi a véleményed?

Wendell megtörölte a száját egy szalvétával.

– Az a véleményem, hogy neked kellene az Asgill's ügyvezető igazgatójának lenni, mert úgy gondolom, te ki tudnád húzni a céget a csávából. És azt hiszem, egy nap az is leszel. Épp ezért nem gondolom, hogy bosszúból meg kellene venned a Skin Plust, csak mert a családod nem értékeli a képességeidet.

Liz mosolygott.

– Ó, már túl vagyok a bosszúvágyon. Úgy kérdezem a véleményed, mint üzletasszony, aki óriási lehetőségeket lát maga előtt, és aki saját kezűleg akarja kiaknázni ezeket a lehetőségeket.

Wendell mély hangon, lassan felnevetett.

– Nagyon szexis vagy, ha bedühödsz.

Liz az asztal alatt ökölbe szorította a kezét.

– Miért nem próbálod komolyan venni ezt a kibaszott beszélgetést?

Hosszú, mozdulatlan csend következett.

– Miért mondtad el ezt nekem? – szólalt meg végül Wendell.

– Mert te befektető vagy, és tudod, én jó befektetés vagyok – jött a válasz. – Ráadásul nincs érdekeltséged a kozmetikai iparban, viszont megvan hozzá a kiegészítés, ami nekem kell: reptéri üzletek, média, gyógyszeripar. Nehéz időkben mindig jól jön a változatosság.

Wendell kétkedve nézett rá.

– Ugye, felesleges figyelmeztetnem téged, hogy Meredith és William is hamarosan a családunkhoz tartozik. Nem tartom jó ötletnek, hogy máris kiakasszam őket.

Liz elutasítóan legyintett.

– Ez nem jelent problémát, ha ügyesen csinálom. És ha nem szeretnéd nyilvánosságra hozni a részvételedet, biztos vagyok benne, számos fedőtevékenységgel ki tudod ezt küszöbölni.

Wendell kuncogva rázta a fejét.

– Elég meggyőző bírsz lenni, tudsz róla? Én már csak tudom, minden áldott nap tömény baromságokat hallgatok mindenkitől.

– Mit szólsz, érdekel a dolog?

– Hétfőre legyen az asztalomon az üzleti terv – felelte a férfi hűvösen. – Talán beszélhetünk róla. Semmit sem ígérhetek.

– Holnap első dolgom lesz, hogy átküldjem futárral.

– Jó vagy – somolygott a férfi.

– Tudom.

– Gyere ide.

A nő átsétált az asztal túloldalára, és hátrahúzta a férfi székét. Szétnyitotta Wendell fehér fürdőköpenyét, végigsimított a mellszőrzetén, térdre ereszkedett, majd munkához látott.

44.

A könyvbemutatók hagyományosan elég visszafogott rendezvények – általában néhány italt jelentenek egy könyvesboltban, elhangzik egy rövid beszéd az összegyűlt eladók okulására a „terjesztői csatornákról” és „kiskereskedői lépésekről”. A Portico bemutatója azonban felért egy vörös szőnyeges premier irodalmi megfelelőjével. Egy magánklubban tartották az Ötvenharmadik utcában. A Yellow Door az egész felső szintet viktoriánus varázslóbarlanggá alakíttatta át, vörös kárpitokkal, különleges keleti bútorokkal és egy szárnyukkal csapkodó galambokkal teli díszes kalitkával. Odakinn fotósok hada várakozott kétségbeesetten Brooke és David megjelenésére, továbbá a számos hírneves vendégre, akiket a parti vonzott. New York előkelőségeinek fele a gyerekét kézen fogva jelent meg a Harry Potter óta legmenőbb könyv bemutatóján. A klubban a hangulat legalább annyira felfokozódott, mint az utcán. Még a legszőrösszívűbb kritikusok is sorbaálltak, hogy gratulálhassanak Brooke-nak és az ügyvezető igazgatónak, Edward Walkernek ehhez az „elképesztő bemutatkozáshoz”.

Minden úgy történt, mint a mesében, merengett Brooke, képtelenül arra, hogy letörölje arcáról a széles mosolyt. Két nappal ezelőtt kapott egy hívást Janice Douglastől, a Unicorn Stúdiós fejlesztési igazgatójától, akivel Brooke és Eileen három hete találkozott Los Angelesben. A Unicorn hat számjegyű összegért vette meg a Portico jogdíjait, és Brooke nem is számított többre, mert a stúdiók hírhedtek voltak arról, hogy előszeretettel ülnek az opción, miután már az övék lett. Úgyhogy majdnem lefordult a székről, amikor meghallotta, hogy a stúdió vezetője szinte azonnal zöld utat adott a projektnek, és tavasszal el is kezdik a filmet. Eileen könnyekben tört ki, amikor Brooke felhívta, hogy elújságolja a jó hírt.

A Yellow Door Porticóba vetett hite kifizetődőnek bizonyult az olvasók körében is. Háromszázezer példányt nyomtak első körben, hogy kielégíthessék a könyvesboltok igényeit szerte Amerikában, és bizonyosnak tűnt, hogy hamarosan újabb kiadásra lesz szükség. Brooke és David a terem hátsó részéből nézte, ahogy Edward fellépett a pódiumra, és beszédet intézett a megjelent munkatársakhoz, újságírókhoz és a szakma egyéb megjelent képviselőihez, legnagyobbrészt Brooke Asgillt és a látomását méltatva.

Brooke haragosan elpirult, megváltozott arcszíne látványos ellentétben állt lombzöld Prada koktélruhája színével.

– Bárcsak sietne, és hamar befejezné – suttogta Davidnek, aki nem is figyelt, hanem a BlackBerryjét bámulta, arcán izgatott kifejezéssel.

– Mi a baj, édesem? – kérdezte tőle a lány, miközben lesimította a férfi Tom Ford zakójának hajtókáját.

– Semmi – válaszolta David szórakozottan. – Csak várom, hogy megérkezzen valaki.

Brooke enyhe bosszúsággal figyelte a férfi távolodását, miközben az kényszeredett mosollyal üdvözölte az embereket, ahogy elhaladt mellettük. Még nem is kampányolsz, gondolta Brooke a szemöldökét ráncolva.

– Mi a baja? – suttogta Debs. Brooke vállat vont.

– Újabb krízis, gondolom. Pár óra múlva újra a stúdióban kell lennie.

A beszéd befejezését tapsvihar fogadta, és Brooke látta, Eileen tart felé.

– Szia, Eileen – üdvözölte mosolyogva. – El is veszítettelek szem elől, annyi újságíró tolongott körülötted.

Brooke-nak nehezére esett tovább haragudni David-re most, hogy itt volt Eileen. Elég volt csak felidézni a filléres gondokkal küszködő szerencsétlen, egyedülálló anya ünnepelt irodalmi szenzációvá válását, hogy az ember megteljen hittel, reménnyel és életkedvvel. A félszeg, mégis talpraesett fiatal nő, akit Brooke jó pár hónapja megismert a The Londonban, előbújt végre a rejtekhelyéről. A haja szőkébb lett, a ruhája csinosabb; még a testtartása is megváltozott, magasabbnak és magabiztosabbnak látszott. Brooke melegséget érzett odabenn, és nemcsak a tudattól, hogy neki is köze van Eileen szerencsecsillagának felemelkedéséhez, hanem attól a gondolattól is, hogy az élet egy szívdobbanásnyi idő alatt hihetetlen fordulatokat képes venni, és izgalmas, váratlan utazásokra röpíthet.

– Valaki a Publishers Weeklytől azt kérdezte tőlem, mit gondolok, felkerül-e a Portico a New York Times bestsellerlistájára – hadarta Eileen izgatottan. – Kíváncsi vagyok, hány kötetet kell ahhoz eladnunk.

– Azt senki sem tudhatja – felelte Debs, nagyot kortyolva Varázsfőzet nevű élénkvörös koktéljából. –Azt egy csomó könyveladási forrásból szerkesztik össze, és nem mindig a legnagyobb példányszámban eladott könyvek kerülnek fel rá – ami akár jó vagy rossz is lehet nekünk. Nagyon zavaros, abban sem vagyok biztos, én értem-e.

Brooke Eileen válla felett látta Davidét közeledni, de megmerevedett, amikor azt is észrevette, hogy egy csinos barna is lépked az oldalán.

– Brooke, szeretném bemutatni Charlotte Fieldet – mondta.

– Hello – mosolygott a lány, kinyújtva a kezét, azon töprengve közben, honnan is ismerős a név.

– Charlotte jegyzi elő az Oprah-show vendégeit.

Brooke majdnem kiöntötte a Bellinijét. Amikor felnézett, Charlotte épp bemutatkozott Eileennek.

– David elmesélte a hihetetlen történetét, Eileen – rázta meg a nő kezét. – Beszélek a produceremmel, de szerintem nem lesz akadálya, hogy megjelenjen Oprah műsorában.

Eileen és Charlotte elmélyült társalgásba kezdett. Brooke Davidhez fordult, megszorítva a férfi ujjait.

– Bejuttatja Eileent a műsorba? – próbált suttogni, bár inkább visításnak tűnt.

– Legalábbis megpróbálja – válaszolta David. Brooke a karjába csimpaszkodott, el sem akarta engedni. Ott azonnal meg akarta csókolni a vőlegényét.

– Tudom, hogy mindent el tudsz intézni, David – sziszegte –, de hogy kerül ide?

David visszatette a BlackBerryt a zsebébe.

– Egy barátomon keresztül ismertem meg az egyik összejövetelen. Tudom, milyen fontos, hogy ezeket a könyveket olyan műsorokban reklámozzák, mint az Oprah-, a Regis-és a Kelly-show. És tudom, milyen fontos számodra ez a könyv – felelte mosolyogva.

Brooke arra jutott, ha David Billington mosolyog, ő a legjóképűbb férfi a világon.

– Hát, csuda jó dolgot műveltél! – Nagy levegőt vett, hogy kissé összeszedje magát. – Tisztában vagy vele, hogy ezzel megváltoztatod annak a nőnek az életét? –mutatott Eileenre.

– Egyszerre csak egy nőét, ha lehet – mosolyodott el David, puszit nyomva a lány hajába.

– Szia, Brooke.

A lány a hang irányába pördült. Matt volt az. Öltönyt és nyakkendőt viselt, látszott, hogy feszeng ebben a viseletben. Az oldalán Susie állt egyik lábáról a másikra. Brooke meghökkenten vette észre, hogy a lányon hippiszoknya van és greenpeace-es póló. Remélte, ez Susie próbálkozása a divat-állásfoglalásra.

– Matt, Susie! Hát eljöttetek!

Érezte, hogy David szorítása a kezén erősebbé válik. Jeges csöndben méregették egymást.

– Ne haragudj, elvihetnék egyet, kérlek? – kérdezte Susie, felemelve a Portico egy példányát. Olyan udvarias és megszeppent volt, hogy Brooke és David egyszerre mosolyodott el rajta. A jég megtört.

– A helyedben megkérném Eileent, írja alá – mondta neki Brooke. – Egy nap még sokat érhet.

David Matt elé lépett.

– David vagyok – nyújtott kezet. – Örülök, hogy megismertelek.

– Igazán? – válaszolt Matt hamiskás mosollyal. – Az Oracle-ügy után?

– Brooke megmagyarázta. El van felejtve – felelte David egy hosszúra nyúlt pillanat múlva, Susie-ra mosolyogva. – Brooke mondta, meg vagytok híva az esküvőre. Természetesen mindketten.

– Nahát, én is? – hápogott Susie, szája elé kapva a kezét. – Ez igazán kedves tőletek. Már alig várom!

– Igen, kösz, David – csatlakozott a lányhoz nyilvánvaló meglepettséggel Matt. Brooke hátramaradt, figyelte a csevegésüket, látta, miként zsugorodik össze Matt a Davidből sugárzó erőtől és hatalomtól.

Érezte David határozott, erős kezét a dereka körül. Élvezte, hogy vele van a férfi, hogy együtt látják őket. Susie-hoz fordult.

– Úgy örülök, hogy végre mindannyian találkoztunk.

Igazat mondott. Megkönnyebbülése kézzelfogható volt, szinte fizikailag is felszabadult a nyomás alól. Azonban volt ott még valami más is: a tisztesség érzése, hogy a gondolatok és vágyak ellenére nem árulta el David bizalmát. És most minden a helyére került, nyílt kártyákkal játszanak. Elsöprő erővel tört rá a felismerés, hogy minden úgy van, ahogy lennie kell.

– Ki a csoda az a borzalmas nőszemély, aki Brooke-kal beszélget?

Meredith bizonyos távolságból kísérte figyelemmel a jelenetet, és nem tetszett neki a pillantás, amit elkapott a legfiatalabb lánya és a férfi között, akiben felismerte Matthew Palmert. Egyszer már találkoztak, sok évvel ezelőtt Parklandsben, és már akkor megjósolta, hogy a pasas csak bajt hoz a fejükre. Mogorva, hosszú hajú fiú volt, aki semmi késztetést nem érzett arra, hogy a maga hasznára fordítsa a kinézetét és az eszét. Annak ellenére, hogy Tess Garrett biztosította róla, hogy a férfi kijelentéseit a Daily Oracle-ban teljesen félreértelmezték, Meredith nem szívesen látta viszont a lánya életében. Legalább a barátnőjével érkezett. Legalábbis gondolta, hogy a barátnője, bár a kinézetéből ítélve inkább hasonlított egy őrült, nukleáris leszerelésért tüntető békeaktivistára, aki valahogy bejutott az utcáról.

– Feltételezem, Miss Greenpeace-ről beszélünk – mosolygott ravaszul Liz. – Talán egy barátja. Úgy értem, ki tudja, kikkel lófrál Brooke manapság. Nemrég találkoztam Jessica Johnstonnal; ő mondta, a volt Spence-diáktársai nemigen látják Brooke-ot mostanában.

Meredith megragadta Hermés Kelly táskáját, magához szorította, és megfogadta, később ezért még kérdőre vonja a lányát.

– Azt hiszem, ideje indulni – pillantott körbe a termen irtózva. – Elmegyünk vacsorázni? Volt valami, amiről beszélni szerettél volna velem, ugye?

– Igen – mosolygott várakozásteljesen Liz. – Talán elmehetnénk a Danielbe.

– Jól hangzik.

Vörös bársonytrón állt hívogatón a terem végében. Tess tudta, hogy csak kellék, de olyan szélesnek és kényelmesnek látszott, mint egy ágy az áruházban egy kimerítő délutáni vásárolgatás után, és egyszerűen képtelen volt megállni, hogy bele ne üljön egy rövid percecskére. Lehúzta a cipőjét, végignyomogatta a lábfejét, és körülnézett a partin. A terem túloldalán felfedezte Brooke-ot és Davidet, amint Matt Palmerrel nevetgéltek. Hátborzongató, mennyire hasonlított egymásra a két férfi. Ugyanolyan magasak és testfelépítésűek; ugyanazok a sötét, helyes vonások. Matt Palmer szeme keskenyebb, mint a Davidé, arca fáradtabb, ruhája nem olyan skatulyából előhúzott és drága kinézetű. Tulajdonképpen Matt Palmer akár David csibészesebb, vagányabb bátyja is lehetne.

– Tess Garrett. Csodás, hogy újra látom.

A lány felnézve egy elegáns idősebb urat látott maga előtt, aki szélesen rámosolygott.

– Charles Devine? – mosolyodott el ő is.

– Személyesen. Hogyan is felejthetne el engem, drágám? – hajolt előre az öregúr, hogy arcon csókolja a lányt.

Tess hat hónapja találkozott utoljára Charles Devine-nal, az excentrikus angol pletykafészekkel, aki úgy elbűvölte Brooke és David eljegyzési partiján. Meredith nem túl hízelgő jellemzése ellenére, aki úgy írta le a férfit, mint bolond társasági pillangót, Tess nem találkozott vele egy New York-i társasági eseményen sem, ez pedig arra engedett következtetni, Charles csillaga az Upper East Side égboltján leáldozóban van.

– Mi a csudát keres ön itt? – egyenesedett fel a lány.

– Imádom a könyveket és imádom a partikat – világosította fel Charles. – Miért ne lennék hát itt?

A lánynak nem lehetett ellenvetése, de volt egy olyan érzése, Charlesnak más oka is lehetett, hogy idejöjjön.

– Szórakozás vagy üzlet hozta erre? – kérdezte a férfit.

– Nos, igazából azt reméltem, ön is itt lesz, kedvesem – vallotta be amaz cinkosán.

Tess nem állta meg nevetés nélkül.

– Á, szóval miben segíthetek, Charles?

Szeme sarkából látta, hogy Meredith-re felsegítik a nercbundáját.

– Kezdetnek megtenné egy esküvői meghívó is – kacsintott a férfi, Meredith felé bólintva.

– Nem hiszem, hogy ebben a segítségére lehetnék – vont vállat a lány. – Csak a közeli barátok és a család hivatalos, úgy tudom.

– Ebben az esetben talán kisegíthetne egy másik apró dologban.

Meredith, arcán türelmetlen kifejezéssel, odaintett Tessnek.

– Ne haragudjon, Charles, mennem kell…

– Mit szólna egy teázáshoz?

Tess megrezzent. Kedvelte Charlest, de egyszerűen nem volt ideje társasági életet élni, amikor nyakukon az esküvő.

– Talán újévkor – válaszolta kissé zavarban.

– Nem várhatok odáig. – Az öregúr hangjában enyhe bosszúság volt érezhető.

– Rendben, akkor talán mégis együtt teázhatnánk valamikor. – A lány bármire hajlandó volt, hogy szabadulhasson.

– Rendicsek – derült fel azonnal Charles. – Majd jelentkezem. És adja át üdvözletem a hölgynek, akinek nem lehet ellentmondani.

A Daniel volt Meredith egyik kedvenc étterme New Yorkban. Francia, régi vágású, elegáns, Meredith azon énje vonzódott hozzá, amelyik szeretett úgy gondolni magára, mint európai arisztokratára. Liz még soha nem tapasztalta, hogy miután az anyja itt evett, ne jó hangulatban hagyta volna el a helyet. Ma este pedig Liznek minden segítségre szüksége volt, amit csak igénybe tudott venni.

– Tehát. Elmondod végre? – merítette kanalát Meredith a terrakottaszínű, sűrű homárlevesbe.

Liz ölbe tett kézzel bólintott.

– A cég vezetéséről van szó – kezdett bele. Meredith türelmetlen mozdulatot tett a kanalával.

– Jövő pénteken testületi ülés foglalkozik a kérdéssel.

– Igen, de én úgy akartam erről beszélni veled, mint anya a lányával.

Meredith kíváncsian nézett rá.

– Ó.

Liz mély levegőt vett. Örült, hogy sikerült diszkrét asztalt foglalnia a terem sarkában.

– Tudom, hogy William próbál megkörnyékezni pár multit, és kipuhatolni, érdeklődnek-e az Asgill's iránt, de mindketten tudjuk, csak akkor lesz számukra érdekes a buli, ha a Skin Plus is az üzlet része.

– Hol itt a probléma?

– A probléma az, anyám, hogy ha eladjuk az egész céget, semmink sem marad.

– Vaskos csekkünk marad, drágám – jegyezte meg csípősen Meredith.

– Nem olyan vaskos – ellenkezett Liz. – A multik agresszíven fognak játszani, és mi semmi különöset nem tudunk nekik ajánlani. Legtöbbjük sikeres saját kozmetikai márkákkal rendelkezik, ezért fogják alulértékelni a cég többi részét.

Meredith letette a kanalát.

– Drágám, felesleges aggódnod a pozíciód miatt.

Akárki veszi is meg a Skin Plust, első osztályú vezetőséget bocsát a rendelkezésedre, akik mindenben támogatni fognak, hogy új szintre emelhessétek a márkanevet.

Liz lassan, határozottan megrázta a fejét.

– Nem áll szándékomban a Skin Plus élén maradni, ha holmi nagyvállalat toldalékává degradáljátok.

Meredith elsápadt. Liz rájött, hogy minden üzletkötésnek létfontosságú feltétele, hogy Liz Asgill a testület tagja maradjon. Amikor az anyja megszólalt, hangja csendes volt és kimért, szeme jégkéken csillogott.

– A kilépéseddel előre megfontolt szándékkal szabotálnád a tárgyalásokat.

Liz örült, hogy az étterem egyik félreeső helyén ülnek. Meredith szenvedélyesen tudott reagálni, ha felhúzták. Persze Lizt ez csöppet sem hatotta meg, mégis szerette olyan környezetben intézni az üzleti ügyeit, ahol irányítása alatt tarthatta az indulatokat és az ügymenetet.

– Vannak más lehetőségek is, anya – felelte nyugodtan. – Biztos vagyok benne, ha egy mód lenne rá, nem adnád el aprópénzért az Asgill's-t. Már csak azért is, mert apa forogna a sírjában.

– Elizabeth – kezdte Meredith, hangjában fenyegetéssel.

– Hallgass végig – vágott közbe Liz. – Ahogy már mondtam, van másik út, olyan út, amellyel megtarthatod a céget, William maradhat a helyén, én pedig azt tehetem, amihez a legjobban értek.

Meredith a borába kortyolt.

– Folytasd.

– Pofonegyszerű: megveszem a Skin Plust, jó árat adok érte. Te kifizetheted az adósságokat, és itt a tökéletes alkalom a cég korszerűsítésére, néhány vonal megszüntetésére, amelyek már rég nem kellenek senkinek, továbbá olyan területekbe tudnátok tőkét pumpálni, amelyekben van lehetőség: a Balzsamba, a parfümökbe és így tovább.

– Szóval szakítani akarsz a családoddal – vonta le a következtetést Meredith, miközben elegáns orrcimpája megremegett.

– Ne vedd támadásnak, anya – nyugtatta Liz. – Itt mindkét fél csakis jól járhat. Még a helyemet is megtartom az Asgill igazgatótanácsában, ha úgy gondolod, hasznotokra lehetek a tudásommal.

Minden önuralmára szükség volt, hogy a mondat második felét ne gúnyosan vesse oda. Ha az anyja egy pillanatig is úgy hitte, hogy az ajánlat lánya keserűségéből – valójában gyűlöletéből – gyökerezett, most gondolkodás nélkül el kellett volna vetnie az ötletet. Liz tisztában volt vele, hogy kegyetlenségét kizárólag az anyai ágról örökölte. Meredith Lizre meredt, a nő pedig lelki szemeivel látta, ahogy anyja fejében ide-oda cikáznak a gondolatok.

– És honnan vennél annyi pénzt?

Liz bekapott egy szelet libamájat, és élvezte, ahogy szétomlik az íze a szájában, mielőtt válaszolt.

– Anya, csupán elméleti dolgokról beszélgetünk – mosolygott. – De megvannak a forrásaim.

Meredith lassan ingatta a fejét, szemét közben le nem vette volna a lányáról.

– Megbeszélem a bátyáddal.

Liz bólintott, és intett a pincérnek, hogy vigye el a tányérokat. Belül viszont ujjongott az örömtől.

45.

Tess előrehajolt az ülésen, és meglobogtatott egy százdolláros bankót a hawaii taxisofőr orra előtt.

– Ez a borravaló, ha gyorsabban is tud menni – fűzte hozzá. Életében először lekéste a járatát, és nyolc órát kellett a JFK reptéren rostokolnia a következő, Hawaiiba tartó gép indulásáig. Most pedig késésben volt – nagy-nagy késésben. Olyannyira, hogy alig lesz ideje kiugrani a repülés alatt viselt farmerból és pólóból, nem beszélve egy verseny előtti megbeszélésről Sean Asgill-lel.

A visszapillantóban látta a taxis vigyorát, majd bólintását, ennek ellenére a sebességükben semmi változás nem állt be.

Nem New Yorkban vagyunk, sóhajtott a lány, azzal vigasztalva magát, hogy ez egy gyerekfelvigyázó buli, nem életre-halálra menő üzleti tárgyalás. A sofőr hirtelen jobbra rántotta a kormányt, és rátértek egy pálmafákkal övezett kocsifeljáróra, ahol egy boltív alatt fékeztek, amin a következő felirat díszlett: „Üdvözöljük az Aloha Grand Hotelban”.

– Ó! Meg is érkeztünk? – álmélkodott Tess, sebesen visszagyűrve a százdollárost a pénztárcájába. Kilépett a bársonyos, édes illatú estébe, elvette gurulós bőröndjét a sofőrtől, és tudomást sem véve annak felfordított tenyeréről, a lakosztályába viharzott.

Már besötétedett, és a partról felszűrődő hawaii dobok és éljenzések hangjából arra lehetett következtetni, a hangulat lassan a tetőfokára hág. A lány magára hányta az alakját tökéletesen kihangsúlyozó csinos, olajzöld selyemruháját és ezüst Jimmy Choo-ját, majd lerobogott a lépcsőn, ki a partot szegélyező füves területre, ahol a szépségverseny helyszínéül szolgáló színpadot felállították. A színpad mindkét oldalán lelátó állt, amelyeket zsúfolásig megtöltöttek a teli torokból tetszésüket nyilvánító főiskolás korú pasik, középen pedig legalább ötven asztal állt a szponzoroknak, a sajtónak és a hawaii előkelőségeknek. Tess elámult az esemény nagyszabású voltán. A szépségverseny egyértelműen nagy felhajtásnak bizonyult, sokkal nagyobbnak egy béna PR-attrakciónál, középpontjában az Asgill's Hawaii Csillogás napvédő krémmel. Felmutatta a belépőjét a biztonságiaknak, és helyet foglalt egy hátsó asztalnál. A rendezvény részben hawaii ünnepség volt, részben szépségverseny, és mire a döntős versenyző lányok nagyestélyibe bújtak, a színpad tűznyelő- és hulatáncos-bemutatóvá alakult át. Végül a srácok részeg, füttyögő követelőzésére a gazdagon díszített, földet seprő, mélyen dekoltált és oldalt magasan slicceit estélyi ruháikban az öt lány visszariszált a színpadra.

A ceremóniamester, egy harsány kék ingben pompázó gömbölyded hawaii fickó, szájához emelte a mikrofont.

– Hölgyeim és uraim! – harsogta. – Kérem, üdvözöljék nagy tapssal az Asgill Hawaii Csillogás egyik névadóját, Mr. Sean Asgillt!

Sean felpattant a színpadra, fogsora vakítóan sziporkázott a polinéz sötétben.

– Elérkezett az igazság pillanata, kedves hölgyeim és uraim! – jelentette be. – Amire már oly türelmetlenül vártunk…

– Olyan édes, nem gondolod? – suttogta egy szőke Tess balján.

A lány fanyarul elmosolyodott.

– Az én ízlésemnek kissé csupa fog.

Dobpergés hangzott fel, Sean pedig színpadiasan feltépte a kezében tartott ezüstszínű borítékot.

– A győztes pedig… – hatásszünetet tartott, majd újból a papírlapra nézett, először meglepetést, majd örömöt színlelve. Na ja, gondolta Tess. Mintha nem őt választottad volna már a legelején.

– Candy Cooper! – kiáltotta végül a mikrofonba a tomboló tömeg ujjongása közepette, egy „Miss Asgill Hawaii Csillogás Oregon” szalagot viselő, szédítően formás barna pedig előrelépett, hogy Miss Asgill Hawaii Csillogássá koronázzák.

Tessnek hosszú percek fáradságos munkájába került átverekednie magát az emberek áradatán az ingyenes bárhoz, miután a hivatalos ünnepély véget ért. Hol van? – fortyogott Tess. Mindazok után, hogy idáig rohantam miatta…

Végre a medence mellett rátalált egy oldalak nélküli építményre, amelynek gyakorlatilag csak teteje volt, ami a VIP-bár akart lenni. Ahogy befordult a sarkon, Seant látta elmélyült beszélgetésbe feledkezve Candy Cooperrel.

A férfi felpillantott, és lehervadt arcáról a mosoly.

– Igen, aloha magának is – köszöntötte Tess, letelepedve melléjük.

– Szóval a dadus végül csak megérkezett – szólt be Sean pléhpofával.

– Végül? – kérdezett vissza Tess olyan lazán, ahogy csak kitelt tőle.

– Az anyám telefonált úgy három órája. Kiderült, hogy magának és nekem a verseny előtt le kellett volna ülnünk megbeszélni a médiatudósítást.

Tess nem válaszolt, próbálta palástolni kényelmetlen érzését.

– Azt mondtam neki, nem jelentkezett be a szállodában, így feltételezem, nem jön.

– Mit mondott? – esett ki hűvös szerepéből a lány nagyon hirtelen.

Sean arca ráncba szaladt, amikor kuncogni kezdett.

– Mondhattam volna akár ezt is, de nem mondtam – nevetett fel. – Annyit közöltem vele, már meg is történt az eligazítás, maga pedig mindent kézben tart.

Tesst elöntötte a hála és megkönnyebbülés, de nem óhajtotta túlzottan kimutatni.

– Nos, a járatom késett – szólt fagyosan.

Candy Cooper hátrarázta hosszú, loknis szépségkirálynőhaját.

– Utálok repülni, te nem? – csicseregte, tudomást sem véve a társalgásról. – Olyan rosszat tesz a bőrnek.

Tess udvariasan bólintott, közben próbálta megsaccolni Candy korát – tizenhat? tizennyolc? –, amikor arra lett figyelmes, a lány keze felfelé indul Sean combján.

– Oookkéé – állt fel Tess gyorsan, megragadva Candy karját. – Azt hiszem, ideje ágyba bújnod.

A lány ajkát biggyesztve kirántotta a karját a szorításból.

– Ki mondja?

– Én – felelte Tess. – Én vagyok Meredith Asgill személyes képviselője, azé az asszonyé, akié a döntő szó azzal kapcsolatban, megjelenhet-e a csinos kis pofid ezernyi Hawaii Csillogás reklámposzteren, avagy ennek a szépségversenynek a megnyerése volt karriered csúcspontja.

– Tess – vágott közbe mérgesen Sean.

A lány rámeredt, majd visszafordult Candyhez.

– Itt az ideje a szépítő alvásnak – mutatott a hotel irányába.

Candy duzzogva engedelmeskedett. Sean felpattant, és kiviharzott a bárból. Tess utána iramodott, lépésről lépésre beérve a férfit. A parton a férfi szembefordult vele.

– Mi a fészkes fene volt ez az egész?

– Az, hogy Candy Cooper valószínűleg alig várta, hogy nemi erőszakkal vádolhassa a ma éjszaka után.

– Hát, ha itt lett volna a verseny kezdetekor is, hallhatta volna, hogy Candy tizenkilenc éves – jött a gúnyos válasz.

– Ami egyből feljogosítja arra, hogy megkefélje? –vágott vissza Tess csípőre tett kézzel. – És különben is, mi van azzal a szupermodellel, mi is a neve? Valami Annabel? Nem vele randizgat mostanában?

– Mintha fikarcnyit is törődne Annabellel – morogta Sean.

– A munkámmal törődöm.

– Attól még nem kell ilyen szemét ribancnak lennie! – kiabált a férfi.

– Nem vagyok ribanc – felelte olyan méltóságteljesen a lány, amennyire lehetett. – Végzem a dolgom, amiért megfizetnek.

– Nem könnyű magával – dünnyögött Sean, aztán elindult a szálloda felé.

Tess ezúttal nem követte. Levette a cipőjét, és mezítláb sétált tovább a parton, lábujjai között érezve a nedves homok finom melegét. Olyan békés, megnyugtató pillanatok voltak, hogy érezte, amint a fáradtság hullámokban önti el. Letusolok és alszom, gondolta kimerülten. Órájára pillantva ébredt rá, milyen későre jár.

– Hogyaza, a vulkán! – kapott észbe hirtelen, majd felcsippentve ruhája alját, a hotel előcsarnokába szaladt.

– Segíthetek, hölgyem? – kérdezte a Közönségszolgálat elnevezésű pult mögött álló lány.

– Tudna nekem jegyet foglalni vasárnapra a vulkánjáratra? – lihegett Tess. – És milyen ez a delfinekkel úszkálós program? Jó?

A lány bólintott.

– Ilyen élmény csak egyszer adódik az életben. Háromszáz dollárba kerül, de a létező legjobb stresszoldó.

– Ide nekem a stresszoldással – hálálkodott Tess.

Ekkor nevetés harsant mögötte.

– Remélem, a delfinek tisztában vannak vele, mire vállalkoznak. Szerintem a végén partra másznak és szabadságra mennek! – Sean Asgill állt két méterre mögötte, gúnyos vigyorral támasztva egy oszlopot.

– Mit akar? – Tess szeme villámokat szórt, de Sean feltartotta a kezét.

– Figyeljen, sajnálom. Ne haragudjon, hogy kiabáltam. Csak kissé kiakasztott, hogy női társaság nélkül maradtam. Viszont valószínűleg igaza lehetett.

Tess kegyesen bólintott.

– Rendben, bocsánatkérés elfogadva, most azonban, ha megengedi…

– Várjon, reméltem, hogy nem hagy magamra – mondta sietve Sean. – Azt hittem, ezt szeretné anyuci is.

– Csak a verseny ideje alatt – válaszolta Tess. – Holnap hivatalosan is szabadságon vagyok, és mivel hat hónapja nem volt egy szabadnapom sem, szeretném, ha legalább holnapra beszüntetné a kötekedést.

Sean a pult mögött álló lányra kacsintott.

– Írjon mindent az én szobám számlájára. És tudna foglalni nekem egy taxit reggel hétre?

– Természetesen, Mr. Asgill.

– Gyerünk – fogta aztán karon Tesst, a bár felé irányítva lépéseiket. – Ha tényleg annyira stresszes, tudok rá egy kitűnő megoldást. Az Asgill Zombi koktélt, az én remekművemet, még a zivataros időkből.

Tess rávillantott egy pillantást.

– Ne aggódjon, nem magamról neveztem el… szerintem tudna mit kezdeni néhánnyal. Vegye úgy, mint békejobbot.

– Sean, mi nem állunk háborúban… – kezdte Tess a bár felé pislogva.

És akkor meglátta a férfit kisétálni a helyiségből. Idősebb volt, napbarnítottabb, de határozottan ő volt. A lány szíve a torkába ugrott. Nem tudta elhinni, hogy körbeutazta a fél világot csak azért, hogy azzal az egyetlen emberrel fusson itt össze, akit soha többé nem akart látni ebben az életben. Megragadta Seant, és megpördítette maga előtt.

– Kérem szépen – sziszegte. – Maradjon így! Érezte, hogy a férfi ölelése szorosabbá válik, mintha védelmezni akarná.

– Mi a baj? – nézett körbe.

– Sss – csitította Tess. – Meghallja. Most sétál keresztül az előcsarnokon.

Kikandikált Sean válla mögül, nézte, ahogy a férfi beszáll a liftbe. Megkönnyebbülten sóhajtott, amint a lift ajtaja bezárult.

– Mi volt ez? – kérdezte aggódva Sean.

– Kimehetnénk? – kérte Tess. – Még visszajöhet a bárba.

– Szeretne átjönni a házikómba? – kérdezte a férfi. –Messzebb esik a főépülettől, a parton áll.

A lány bólintott, és kisietett az épületből.

– Ne haragudjon, biztos azt gondolja, hogy megőrültem – mentegetőzött, amikor távolabb értek a hoteltól.

Sean vállat vont.

– Nem. Azt gondolom, olyasvalamit látott, ami felkavarta, vagy nagyon zavarta.

A part felé sétáltak, ahol négy faház állt egymás mellett.

– Köszönöm – felelte a lány egyszerűen, miközben belépett a nagyszobába, amely egy elkerített teraszra nyílt, saját bejáratú medencével. Sean ledobta az ajtónyitó kártyát, és felvette a telefont.

– Kiüríttettem a minibárt, mielőtt megérkeztem, úgyhogy a hotelból kell rendelnünk.

– Azt hittem, korábban már koktélozott.

– Tejszínből és ananászból. Totálisan alkoholmentes, viszont émelyítő. Nem ajánlanám.

Tess kiment, és letelepedett egy napozóágyra a kis medence partján, amely úgy csillogott, mint a ragyogó turmalin, míg Sean a szobaszervizt hívta. Aztán a férfi is kisétált, és Tess mellé ült.

– Megkérdezhetem, mi történt odaát?

Tess felnézett rá, és hálát adott az égnek, hogy a hűvös csendes-óceáni fuvallat lehűsíti égő arcát.

– Az anyám férjét láttam – válaszolta kurtán.

– Aki ezek szerint nem az apja? – ráncolta homlokát Sean.

– Az apám meghalt. Anyám hozzáment ehhez a pasashoz, Anthonyhoz, aki apám barátja volt. Őt láttam az előcsarnokban.

– És miért akarta görcsösen elkerülni?

– Mert ez azt jelenti, lehet, az anyám is vele van.

– És nem akar vele találkozni – zavarodott össze egyre jobban Sean.

Tess a medencét bámulva megrázta a fejét.

– Tíz éve nem beszéltem vele.

Látta, hogy a férfi nem tudja mire vélni a dolgot. A legtöbb embertől igen távol állt a szülőktől való teljes elidegenedés koncepciója, különösen olyan valakitől, mint Sean, aki a nagyon is összetartó Asgill-klán tagja, ahol a magánélet és az üzlet fedte egymást, a családtagok életét gondosan előre megtervezték, ellenőrizték és megtárgyalták. Tess felsóhajtott.

– Anyám és apám soha nem voltak egymásnak teremtve – fogott bele a történetbe. – Azt hiszem, anyám mindig úgy érezte, nem teljesedhetett ki apám mellett. Apám viszont fülig szerelmes volt bele. Tudja, néhány nő ilyen hatást gyakorol a férfiakra.

Sean bólintott.

– Az apám vett egy kocsmát Suffolkban – Constable megyében, ami csodálatosan gyönyörű vidék.

Odaköltöztünk Észak-Londonból.

Mosolyognia kellett. Most már tudta értékelni a vidék szépségét, de akkor, tizenévesen ugyanúgy elutasította, mint az anyja. Edgware-ben Tess vagány volt és népszerű, koncertekre járt Londonban, kiszolgálták a helyi kocsmákban. A suffolki középiskolában hirtelen senki lett, kívülálló, akit kizárólag olyanok vettek körül, akik már az általános iskolát is együtt kezdték. Azt hitték, dicsekszik, amikor elmesélte, járt az Astoriában vagy a Hammersmith Apollóban. Számukra London korrupt volt és undorító, Tesst pedig egy kalap alá vették vele. Ő mégis megtett minden tőle telhetőt, hogy beilleszkedjen, mert tudta, az apja a család megmentése érdekében tette meg ezt a lépést. Ezért is menekült ő az iskolai újsághoz, ahol senkit nem érdekelt a háttérsztorija, amíg időben leadta azt, amivel megbízták.

Megszólalt a csengő, Sean bement, majd egy tálcával tért vissza, amin két sörösüveg állt.

– Úgy gondoltam, egy nem lesz elég – vigyorgott. Tess hosszan, hálásan meghúzta az egyiket, mielőtt folytatta.

– Anyám gyűlölte Suffolkot. Ahelyett, hogy a házasságuk jobb lett volna, csak tovább romlott. Anya a hét egyik felét Londonban töltötte barátoknál, míg apa napi tizenöt órákat dolgozott a kocsmában. Ennek ellenére még mindig ragaszkodott anyámhoz – rázta a fejét elképedve Tess. – De még ez sem volt elég, anya végül elhagyott minket. Kiderült, afférja van Anthonyval, apa egyik úgynevezett barátjával, és visszaköltözött Londonba, hogy vele lehessen. Én természetesen apámmal maradtam. Épp leérettségiztem, és felvettek angol szakra a Bristol Universityre, de halasztottam, hogy segíthessek a kocsmában. Apa már így is túlvállalta magát, amikor megvette a helyet, és egyedül nem bírt vele. Próbálta, isten a megmondhatója, mindent beleadott, de karácsony előtt két héttel a kocsma végül gazdát cserélt. Apa rá egy hónapra szívinfarktust kapott és meghalt.

Tess hosszú ideje nem beszélt már erről senkinek, és az évek múlásával bizony most sem lett könnyebb. Még most is élénken emlékezett a napra, amikor a kocsmából átköltöztek a falusi bérelt lakásba, még fülébe csengett a helyiek együtt érző pusmogása. Ám mindennél erősebben, kitörölhetetlenül égett memóriájába az emlék, amikor holtan találta apját a nappali tarka szőnyegén, miután visszaért a bevásárlásból egyik este. Tíz év sem volt elég, hogy elfeledje. Éjszakánként néha még mindig hallotta a mentő szirénázását, látta a kék fény villódzását az ablakon keresztül, ahogy hátborzongató ragyogással megvilágította a szobát. Mai napig nem tudta, mi volt az oka, hogy az apja szíve feladta. Genetikai gyengeség, a növekvő derékbőség – a „régi jó hagyományos angol étkek”-et felszolgáló kocsma lehetett a ludas –, vagy a megtört szív, hogy rövid néhány hét leforgása alatt elvesztette a feleségét, az üzletét és az álmait.

– Sajnálom – ölelte meg Sean félszegen.

– Így hát soha nem jutottam el az egyetemre – folytatta Tess szomorkás mosollyal. – Talán meg is látszik. –Egy pillanatra eszébe jutott Dom, ahogy a barátaival az Oxfordban vagy a Durhamben töltött évekről beszélget, és lenézi Tesst a vacak érettségijével és munkatapasztalatával.

– Kaptam egy nagyon alantas és rosszul fizető munkát a helyi lapnál; a szerkesztő törzsvendég volt a kocsmánkban, és gondolom, megsajnált. Ezen az úton jutottam el idáig – mutatott körbe. Kézfejével megtörölte az arcát, és amikor elvette a kezét, bőre nedvesen csillant – észre sem vette, hogy hullik a könnye. A temetésen anyja az első sorban zokogott a templomban, Tess pedig olyan távol ült tőle, amennyire csak tudott. Egyszer sem sírt aznap, a fájdalom dühös gombóccá csomósodott benne. Miután elsétált a sírtól, soha többé nem látta az anyját, nem is beszélt vele.

Megtörölte kivörösödött szemét, és nagyokat lélegzett, hogy abbamaradjon a hüppögés. Nevetséges, hogy még ennyi idő múltán is itt bömböl, szidta magát, remélve, Sean nem árulkodik az anyjának. A munkája volt a mindene. Azért dolgozott olyan keményen az elmúlt tíz évben, hogy soha többé ne érezze magát se magányosnak, se kiszolgáltatottnak. A pénz sem hozhatta vissza az apját, de biztonsági hálót nyújtott a világgal szemben. Azt pedig nem engedhette meg magának, hogy elveszítse; látta, mit tett az apjával.

Kifújta az orrát, majd az órájára nézett. Majdnem éjfélre járt.

– Kösz a sört. Vissza kell mennem – állt fel, hirtelen zavarban érezve magát, amiért mindezt rázúdította valakire, akit alig ismer.

– Biztos, hogy nem szeretne még erről beszélgetni?

– Biztos – nevetett a lány. – Vissza akarok menni a szobámba pakolni.

– Máris elmegy? Azt hittem, szabadságon van. Mi lesz a vulkánokkal és a delfinekkel?

Tess nyomatékosan megrázta a fejét.

– Hogy a romantikus kis vakációjukat töltő anyámba és Anthonyba ütközzem? Nincs az az isten.

– De ha már tíz éve nem beszéltek, talán az édesanyja már nincs is Anthonyval – találgatta Sean. – Talán ő nincs is Hawaiion.

Tőlem akár meg is halhatott, gondolta Tess, de azonnal rosszul is érezte magát, hogy ilyeneket gondol. Megrázta a fejét; biztos tudomást szerzett volna róla. És még biztosabb, hogy értesült volna róla, ha az anyja elhagyta Anthonyt. Hébe-hóba hallott róluk a barátaitól, például Jemma nővérétől, Cattől, úgyhogy tudott a nagy házukról Edgware-ben, a boldog nyugdíjas életükről, az utazásokról és nyaralásokról, amilyen ez a mostani is.

– Jobb ötletem van – gondolkodott el Sean. – Holnap Mauira szándékoztam menni, az a szomszédos sziget. Az egyik barátomnak remek háza van Hanában, csendes, gyönyörű helyen. Miért nem jön velem?

Teljesen komolyan gondolta.

– Nem, ők a maga barátai… – babrálta a lány az ezüst karkötőit. – Nem akarok zavarni.

Sean a fejét ingatta.

– Nem, csak én leszek ott, ha el tud viselni – mosolygott. – Chris Európában van. Csak néhány napot maradnék ott, mielőtt visszaindulok Londonba.

– Sean, nem lehet.

– Dehogynem lehet. Maga mondta, hogy van néhány szabadnapja, anyám Párizsba ment Brooke-kal az esküvői ruha miatt, úgyhogy neki sincs magára szüksége. Én pedig tényleg nem harapok.

Elmosolyodott, kijöttek a nevetőráncai. Tess csak hüledezett, hogy egyáltalán fontolóra veszi az ajánlatát.

Viszont rettentő szüksége volt rá, hogy távol legyen New Yorktól egy kicsit. Itt pedig nem maradhat.

– Mikor indul?

– Holnap reggel hétkor, amikor még minden csendes, és még a reggelihez is túl korán van.

– Biztos elment a józan eszem.

Sean felnevetett.

– Hé, én ezt már akkor is elárulhattam volna, amikor megismertem!

Az út csak egy ugrás volt Mauiig a tizenkét személyes repülőn, amit Sean aznapra bérelt. Maui még zöldebbnek tűnt, mint Hawaii, ám vulkanikus eredetét egyből fel lehetett ismerni az óriási, holdszerű kráterből, amely a sziget közepén helyezkedett el. A levegőből csodás kilátásuk nyílt a tökéletes, holdsarló alakú strandokra a tengerpart egész hosszában, volt köztük fekete, fehér, még sötétvörös is. A lány máris beleszeretett. Leszálltak Hana repülőterén, amely alig volt nagyobb egy kifutópályánál a sziget buja keleti oldalán, majd bemásztak egy nyitott tetejű dzsipbe, amely a pici irodaépület előtt várta őket.

Ez egy másik Hawaii volt a „nagy szigethez” képest, amely ki volt építve, rengeteg turistát vonzott, felhőkarcolók magasodtak az üzleti negyedekben, sétahajók szelték a horizontot, a boltok tömve műanyag szörfdeszkákkal, élénk színű, sötétben fluoreszkáló törülközőkkel és bolondos mintájú ingekkel. Hana ezzel ellentétben olyan nyugalmat árasztott, ami már majdnem spirituálisnak volt mondható. Tess imádta a hawaii rózsa-és esőillatú szellőt, amely végig csiklandozta őket a városkába vezető keskeny, mangófákkal övezett utakon.

Végül egy egyszintes, keleti stílusú épület előtt álltak meg, melyet smaragdzöld gyep vett körül, egész az óceánig. Belülről úgy nézett ki, mint egy thai butikhotel: juharfa padló, plafonventilátorok és szürke-bézs-fekete minimalista bútorok. A lány kilépett a lanaha. – a hátsó teraszra –, és meglátta a fekete márvány úszómedencét a kert végében, amely szinte ég és föld között lebegett. New Yorkban többször előfordult, hogy megfélemlítette a luxus: Belcourt múzeumi pompája, illetve Meredith fagyos Upper East Side-i felső-középosztálybeli palotája. Itt viszont úgy érezte, könnyedén végigheveredhetne az egyik elefántcsontszínű díványon a medence partján, miközben elgyönyörködik a mesés látványban, és maradéktalanul otthon érezné magát.

– Kié ez a hely? – érdeklődött Seantól, aki máris khaki rövidnadrágban és fehér pólóban feszített.

A férfi elvigyorodott.

– Chris Kennedyé.

– A rocksztáré?

Sean bólintott.

– Évek óta ismerem Christ – még azelőttről, hogy a banda befutott volna. Egyébként nagyon sok zenész lakik errefelé. George Harrisonnak például ebben az utcában volt a háza.

– Atyaég! – Tess egyből más szemmel nézett a házra, most, hogy tudta, egy hírességé. De hát végül is nem bűn, hogy egy kicsit élvezi a luxust, ha már itt van, nem igaz?

– Nem bánja, ha megmártózom a medencében? –kérdezte a férfit.

– Ne, várjon – felelte Sean. – Hozza a bikinijét. Én ennél sokkal klasszabb helyet tudok az úszkáláshoz.

– Még ennél is jobbat? – kerekedett el a lány szeme.

– Bízzon bennem.

Beültek a dzsipbe, és visszakanyarodtak a picike falu felé, majd az egytermes iskolaépület mögött lekanyarodtak egy döcögős útra. Aztán egyszer csak a poros út végére értek, ahol Sean leparkolt, és kiugrott a kocsiból.

– Jöjjön! – szaladt fülig a szája, meglódulva a szögesdrót kerítésben éktelenkedő lyuk felé.

– Hova is megyünk egész pontosan? – érdeklődött Tess.

– Tilosba! – kiáltott Sean eltűnve a hasadékban. A lány is átbújt, és követte a csapáson, amely levezetett a csipkézett sziklákhoz. Buja erdő vette őket körül minden oldalról. A fákon nyíló virágok élénkvörösben pompáztak, mint a közlekedési lámpák otthon, az érett mangók topázként fénylettek; mintha az édenkertbe csöppentek volna – kivéve, hogy Tess azt érezte, a laza talaj a lábuk alatt bármelyik pillanatban a tengerbe csúszhat. Lassan araszoltak a poros, csalóka ösvényen, amely egy szikla oldalában kacskaringózott, és egy ponton vissza is kanyarodott, ahol az út egyenesen a tengerbe veszett egy korábbi földcsuszamlás következtében.

Gyaloglás közben Sean megnyílt Tess előtt, így a lány megismerhette a férfiról szóló hírlapi kacsák mögött húzódó valós történeteket. Igen, tényleg kirúgták a drága egyetemi előkészítő magániskolából, de diszlexiás volt.

– Semmit nem tudtam kihámozni azokból a zagyván összekuszált betűkből – mosolygott. A leminősítést, lenézést és az okozott csalódást nehezen viselte, és egyenes út vezetett a „rosszalkodásokhoz”, amelyek legalább elszórakoztatták. – Az iskolámban nem tűrték a rosszalkodókat. Azt javasolták, nézzek másik hely után.

Tessből kitört a nevetés.

– Én pedig meg voltam győződve, hogy micsoda bajkeverő. Ez is jól példázza, hogy minden történet mögött ott rejlik egy másik érdekes sztori. Az első szerkesztőm mondogatta ezt mindig.

– Igaza volt, legalábbis ami az én életemet illeti.

Abban a pillanatban Tess elcsúszott egy laza kődarabon, és elvesztette az egyensúlyát. Sean ösztönösen felé kapott, és mindketten lehuppantak az ösvényre. Ijedten összenéztek, aztán kirobbant belőlük a kacagás.

– Figyeljen csak – szólt Tess egy sziklán ücsörögve, miközben leporolta magát –, árulja már el, miért is kockáztatom épp a bőrömet?

– A titkos strandért – ült mellé Sean.

– Titkos strand? – csodálkozott a lány. – Honnan ismeri ilyen jól ezt a szigetet?

– Hát – sóhajtott fel a férfi. – Ez egy másik „rejtett történet”. Emlékszik, hogy a Vénusz-parti után az anyám beutalt egy minnesotai rehabilitációs klinikára?

Tess bólintott. Meredith elmesélte.

– Tíz napig bírtam. Volt ott néhány nagyon súlyos fickó, akiktől csak még rosszabbul éreztem magam. Nem mintha nem értettem volna egyet azzal, amit a klinikán mondtak, csak éppen nagyon nem tetszett a gyakorlati eljárásuk. Azok a nyilvános foglalkozások és gyónások – tudja, engem nem így neveltek. Asgillék családon belül oldják meg a problémáikat. Biztos vagyok benne, maga is egyetért ezzel.

Tess mosolyogva bólintott.

– A túladagolástól egyébként nagyon beszartam, tudtam, lépnem kell. Úgyhogy ide jöttem Chrishez. Hiszi vagy sem, még ezen a kis helyen is tartanak Anonim Kábítószeres-összejöveteleket – talán a sok rocksztár miatt. Elmentem pár foglalkozásra, de rájöttem, nincs rájuk igazán szükségem. Itt nincs. Amikor ez vesz körül – nézett körbe az erdőn és a mögötte kéklő tengeren. – A történtektől egyszerűen frászt kaptam, gondolom, és ez kijózanított.

– De így legalább találkozott Annabellel Minnesotában – jegyezte meg könnyedén Tess. Úgy gondolta, eljött a megfelelő alkalom, hogy szóba hozza Sean barátnőjét.

– Annabel és én már nem vagyunk együtt – válaszolta kis szünetet követően a férfi.

– Tényleg? – Tess próbált lezsernek hangzani. – Nem is tudtam.

– Múlt héten szakítottunk. Úgy éreztem, nem elég komoly a kapcsolat ahhoz, hogy hivatalosan is bejelentsük – nézett cinikusan a lányra.

– Tudatnia kell velem ezeket a dolgokat.

– Tud másra is gondolni a munkán kívül? – segítette fel mosolyogva Sean, aztán nekiindultak a meredek úton.

– Ma igen – felelte Tess, és rájött, komolyan is gondolja. Azóta nem gondolt a munkára, mióta reggel hétkor az Aloha Grand előtt állt a taxira várva, és azon morfondírozott, az állásába kerül-e, ha kétnapos vakációra indul Sean Asgill-lel. És ami még jobb, az anyja férje – a gonosz mostohaapám, helyesbített – sem jutott eszébe egész délelőtt.

– Biztos, hogy jó úton járunk? – lihegte Seant követve a meredek lejtőn, miközben a kövek szétmorzsolódtak a lába alatt, és meg-megcsúszott rajtuk. Sean vigyorogva a következő fordulóra mutatott.

– Holtbiztos.

Amikor odaértek, Tessnek földbe gyökerezett a lába. Sziklás kiugrón álltak a leglélegzetelállítóbb öböl felett, amit csak valaha látott. Mintha egy óriás kivájta volna a hegy oldalát, meghagyva a sziklák szivárványszín rétegeit, amelyek oltalmazón fogták körbe a strand tökéletes holdsarlóját, megvédve azt a víz hullámzó erejétől a kiszögellő sziklákkal, amelyek elválasztották a kétszáz méterre kezdődő nyílt tengertől. Teljesen elhagyatott volt, eltekintve néhány pelikántól, amely a sziklán tanyázott.

– Szűzanyám – lehelte a lány.

– Pontosan – felelte Sean.

Tess lemászott a keskeny szirten a partra. A homok vörösen fénylett, a víz lapos jadekőnek látszott, a természetes lagúna nyugodttá és tisztává varázsolta. Tess felfedezte, hogy apró halraj táncol áttetsző felhőként a ragyogó tengervízben. Mámorosan ide-oda cikáztak, majd nekiiramodtak a nyílt víz felé. A lagúna szélét jelző fekete, vulkanikus eredetű sziklafalhoz úsztak, ahová Sean felkapaszkodott, míg Tess lustán ringatózott a hátán, a kék eget bámulva. Valamiért eszébe jutottak gyermekkora vakációi. Sally, az anyja mindig ragaszkodott hozzá, hogy divatos nyaralóhelyekre menjenek, ahová a flancos barátnői is jártak: Marbellára vagy Nizzába; csakhogy Garrették csupán a legolcsóbb szálláshelyeket engedhették meg maguknak. Megvették az ennivalót a boltban, és a tengerparton piknikeztek, miközben Sally folyamatosan azon háborgott, milyen igazságtalanság, hogy ők nem ebédelhetnek a tőlük csupán méterekre álló parti vendéglőben.

– Úgy láttam, nagyon elkalandozott – mondta neki Sean, mialatt visszaúsztak a partra.

– Csak az jutott eszembe, mennyire szerettem mindig is utazni.

– Felteszem, Dom munkája miatt hódolhatott is ennek a szenvedélyének.

– Az teljesen más volt – mosolygott bánatosan a lány. – Az nem igazán a szórakozásról szólt.

Így visszatekintve tisztán látta, hogy közös utazásaik Dommal úgy kötötték őket össze, mint valami mesterséges ragasztó, és a minikiruccanások, luxushotelok és karib-tengeri strandok mindössze kedélyfokozóként funkcionáltak, hogy elpalástolják a tényt, miszerint nem sok közös van kettejükben. Tess levetette magát a törülközőjére, és mohón kortyolta az üveges ásványvizet, míg Sean az arcát szárította.

– Szóval, megbocsát? – kérdezte.

– Miért?

– A Dommal történtek miatt Londonban – válaszolt csendesen a férfi. – Csak próbáltam megvédeni, Tess, de maga is tudja, ez milyen hálátlan feladat.

A lány a szemét árnyékolva rásandított.

– Ezt hogy érti?

– Hát, magának van ez a „hagyjál békén, megoldom egyedül” hozzáállása, ugyebár?

– Nem is igaz!

– Rendben, viszont egyértelmű, hogy az első pillanattól fogva utált.

– Ez nem így van – tiltakozott Tess.

– Dehogynem.

A lány elmosolyodott, nagyot lélegezve a sós tengeri levegőből.

– Van egy elméletem, miszerint az, hogy hogyan érzel mások iránt, attól függ, milyennek találod őket első látásra – az a bizonyos „tartós első benyomás”, érti? Emlékszem, a középiskolában volt egy lány, nagy Marie. Imádnivaló volt és kedves, de valóban nagydarab. Tavaly elmentem az osztálytalálkozónkra, és nagy Marie is ott volt, csakhogy már egyáltalán nem volt nagy. Karcsú volt és gyönyörű, és nem sokkal azelőtt ment férjhez Greg Butlerhez, aki a suli szívtiprója volt. Mindenki csak hüledezett; arról pusmogtak, hogy sikerült vajon kifognia a kövér lánynak a macsót; mintha nem látták volna, ami majd' kiverte a szemüket. A Marie-ról kialakult képük betonba volt ágyazva – számukra ő mindig nagy lesz, és esetlen és taszító.

Sean ránézett.

– És a mi történetünkben én vagyok nagy Marie?

Tess kuncogásban tört ki.

– Amikor először találkoztunk, vagyis inkább amikor először hallottam magáról, maga volt a narkós fickó az orgiáról, emlékszik?

– Hm… tagadhatatlan. De, tudja, néhányan azért azt gondolják, egész rendben vagyok. Hé, mi ez az arckifejezés? – kérdezte a lányra pillantva.

– Maga. A mai nap. Igazi úriemberként viselkedik.

– Azt hiszi, megpróbálom elcsábítani? – vigyorogta el magát Sean.

A lány elpirult, és kerülte a férfi tekintetét.

– Szeretné, hogy elcsábítsam? – kérdezte most Sean sokkal lágyabban.

– Nem számít – nézett végre a szemébe Tess. – Nem fog megtörténni.

A férfi fölé hajolt, gyengéden kézbe vette az arcát, ajka pedig a lányéra tapadt. A lány eltolta magától.

– Ne, Sean, komolyan mondtam, nem lehet.

– De igen, lehet. – A férfi nevetésétől még a csokoládé is megolvadt volna.

A lány felnyögött, ahogy a férfi megcsókolta nedves nyakát, és keze a hasára csúszott, visszanyomva Tesst a forró homokra. A lány érezte a férfi ajkát napcsókolta bőrén: a vállán, az ujjain, a hasán. Sean leoldotta a bikinifelsőjét, és szájába vette sötét, cseresznyeszín mellbimbóját, miközben ujjai finoman lefelé sodorták a bugyiját.

– Ne itt – zihálta Tess. – Jöhet valaki.

– Remélhetőleg csak te – kuncogott a férfi, ahogy két ujját becsúsztatta a nedves sötét háromszögbe, majd mélyebbre hatolt, keményen nyomulva, miközben hüvelykujjával a lány csiklóját simogatta.

– Jézusom – suttogta Tess lábujjait a homokba vájva, míg Sean egyetlen türelmetlen mozdulattal megszabadult az úszónadrágjától. A lányt többé nem érdekelte, ki láthatja meg őket és ki nem. Az, hogy itt volt Seannal, ebben a titkos kis öbölben, a legtermészetesebb és legtökéletesebb dolognak tűnt a világon.

– Kérlek, most! – lihegte, érezve, hogy orgazmusa sebesen közeledik. Magához húzta a férfi kemény, izmos testét, semmi másra nem tudott gondolni, csak hogy kell neki a farka, muszáj, hogy benne legyen, hogy érezze nedvességét. Teste egyszerre mozdult a férfiéval, ő pedig teljesen kitöltötte a lányt, és az utolsó huszonnégy óra minden érzése: harag, pánik, szomorúság, öröm egyetlen tűzforró, égető pillanatban kristályosodott ki, amely olyan elsöprő erejű volt, hogy a lány fejében mintha tűzijátékot robbantottak volna.

Utána csak hevertek egymás mellett, nyirkos testük lassan megszáradt a vörös homokon. Sean Tess haját simogatta, a lány pedig élvezte, hogy a férfi erős karja átöleli. Visszamentek Chris Kennedy házába, és egy hosszú, közös, hűs zuhany után újra szeretkeztek, ezúttal a császári méretű franciaágy ropogós, fehér lepedőjén, lassan, kevésbé sürgetőn, ám ugyanolyan hévvel és vággyal. Később a lány a teraszról nézte a tintafekete égbolton hunyorgó csillagokat, és boldogan elmosolyodott. Most már látta, Sean azért viselkedett úgy, ahogy, Londonban, hogy ráébressze, Dom mennyire nem törődött az érzéseivel. Akkor viszont ez azt jelenti, hogy Sean törődik? Ebbe most nem akart túl mélyen belegondolni.

A férfi is megjelent kisvártatva, átnyújtva neki egy pohár rózsaszín limonádét, aztán mindketten letelepedtek a hintaágyba, és figyelték a szentjánosbogarak táncát egy bokor körül.

– Mihez kezdesz az esküvő után? – kérdezte Sean a hosszúra nyúlt csendben.

– Úgy érted, maradok-e New Yorkban?

A férfi bólintott.

– Szeretnék – válaszolta a lány lassan, nem lévén biztos benne, mi a jó válasz, hogy igaz-e, vagy Sean ezt akarta-e hallani. Élvezte a pillanatot, nem akarta megtörni a varázst. Sean most vajon azt várja, hogy egyből visszarohanjon Londonba, mert ő ott él, csak azért, mert lefeküdtek? És ő mit akar? Igazából már nem tudott semmit.

– Veled mi a helyzet? Meddig maradsz Londonban? – kérdezte óvatosan.

A férfi előre-hátra lendítette a hintaágyat a lábával.

– Eredetileg egy évre terveztem, aztán kettő lett belőle; most már az az otthonom. Talán nem tudsz róla, de jövőre saját PR-és rendezvényszervező céget akarok alapítani.

– Tényleg? Akkor nem az Asgill's-nek fogsz dolgozni?

– De, nekik is, de ők csak az egyik ügyfelem lesznek. Az évek során számos komoly cég keresett meg azzal a kéréssel, hogy vállaljam el a PR-és rendezvényszervezői feladatokat számukra, én pedig bolond lennék, ha nem élnék a lehetőséggel, pláne, ha a családi cégnek is hasznára válhatok közben.

Sean most teljesen új oldaláról mutatkozott be, amit a lány eddig nem vett észre. Olyan gyorsan leírta mint léhűtőt és dilettánst, hogy nem látta, milyen ambiciózusan és szenvedélyesen végzi a munkáját.

– Különben is, hogy hagyhatnám ott Angliát – kérdezte kaján csillogással a szemében –, amikor a legújabb szenvedélyem az angol lányok?

A lány játékosan a karjába bokszolt.

– Hé! Hadd fejezzem be! – kiáltotta Sean. – …Bár nagy kár, hogy aki igazán tetszik, New Yorkban él.

– Hát, ha… a fenébe is! – morgott dühösen Tess, mert gondolatait megzavarta a mobilja ciripelése.

– Bocs – ugrott fel. – Jobb, ha felveszem.

– Hagyd!

– Tudod, hogy nem tehetem – sietett a házba. – Már így is két nem fogadott hívásom van Jemmától.

– De hát épp a főnökkel vagy! – kiabálta utána a férfi.

– A főnök fiával! – kiabált ő vissza.

A telefont felvéve meglepődött és nyugtalankodni kezdett, amikor meghallotta Meredith hangját.

– Tess, milyen volt a verseny?

A lány bezárta maga mögött a teraszajtót, majd a hálószobába sétált.

– Nagyszerű! Csodás! – válaszolta izgatottan. – Nagyon szép a győztes.

– Hol van most?

A köztük lévő több ezer kilométeres távolság ellenére is érezte, hogy arcát pír lepi el.

– Még mindig Hawaiion, csak átrepültem Mauira, kicsit elnyújtva az utazást, ahogy javasolta.

– Ó, nem az Aloha Grandben van? – kérdezett vissza a nő nyilvánvaló helytelenítéssel.

– Hát, elég zsúfolt volt, és azt hallottam, Mauin lehet csak igazán pihenni – próbált olyan természetesen beszélni Tess, amennyire csak kitelt tőle.

– Igen, Sean is imádja. Feltételezem, tőle hallotta.

– Igen, tőle.

– Es hogy van a legkisebb fiam? Remélem, jól viselkedett. Bár Seant ismerve azt sem tartom kizártnak, magánál is próbálkozott.

Tess idegesen kacarászott.

– Magunk között szólva, azt hiszem, kezd lenyugodni – súgta meg bizalmasan Meredith. – Amikor itt volt, elkérte az egyik régi gyűrűmet. Úgy hiszem, hamarosan megkéri Annabel kezét.

Tess szíve megdobbant.

– Biztos benne?

– Nos, Seannál sohasem lehet tudni – mondta Meredith. – De múlt hónapban találkoztam Annabellel Londonban. Csodálatos lány.

Tess torka minden másodperccel jobban elszorult.

– Nem tudtam, hogy ennyire komoly a dolog.

– Én sem – nevetett Meredith. – A fiamnak csak annyit mondtam akkor, ne is álmodjon semmiről Brooke esküvőjéig. Nem akarom, hogy bármi is elhomályosítsa őket.

Tess úgy érezte, a lába menten összecsuklik alatta, lerogyott az ágyra, és próbált mélyeket lélegezni. Az ablak zsalulécein keresztül látta Sean sziluettjét, és hirtelen hideg borzongás futott végig a gerincén.

– Miért is hívott, Meredith?

– Ó, csak hogy tudjam, mikor megy vissza New Yorkba. Brooke és én holnap érkezünk. A ruha egyszerűen pazar…

Még pár percig udvariasan elcsevegtek, majd Tess bezárta a telefont, és az összegyűrt ágyneműre ejtette. Dühében és megalázottságában beharapta az ajkát, öklével a combját csapkodta. Mekkora idióta! Mégis, mi a francot várt, hogy szexelt Sean Asgill-lel? Azt hitte, együtt fognak járni? Tényleg abban reménykedett, hogy Sean Asgill többet akar tőle? Számára az egész nem több, mint egy enyelgés a fizetett alkalmazottal, szórakoztató kirándulás a személyzeti fertályra, hogy elbűvölje a szolganépet. Minden történet mögött ott van egy másik, gondolta, még jó, hogy van. Hogy lehetett ennyire hülye?

Visszament a teraszra, próbált természetes és nyugodt maradni.

– Ki volt az? – kérdezte Sean.

– Brooke – hazudta.

A férfi kinyújtotta a kezét, hogy megérintse az ujjait.

– Mi volt ennyire fontos? Párizsban reggel hét óra van.

A lány dühöngve morfondírozott, vonja-e kérdőre, vádolja-e hazugsággal Annabellel kapcsolatban, vagy várjon, amíg több bizonyítékot nem szerez. Egy Sean Asgillhez hasonlatos kígyó mindaddig tagadná az egészet, míg nem szembesítené a tényekkel. A gondolatot újabb követte: Sean közvetlenül New Yorkból érkezett Hawaiira, és egyenesen Londonba megy. Így logikus, hogy nála kellett lennie Meredith gyűrűjének. Ez az, megvolt a bizonyíték, amit akart.

– Valami közbejött – hátrált vissza sebesen a házba. –Sürgősen szüksége van rám New Yorkban. Meg kell néznem, mikor indulnak járatok holnap a JFK-re.

Sean nagyot sóhajtott.

– Fránya munka – nyögte lemondóan. – Mi lenne, ha ágyba bújnánk, és csak reggel aggódnánk Brooke miatt?

Tess teste megfeszült.

– Nem, meg kell rendelnem a jegyet.

Leült az asztalhoz, kinyitotta a laptopját, de a férfi mögé sompolygott, kikapcsolta a ruhája pántját, és csókokkal borította meztelen vállát. A lány megrándult.

– Soha nem hagyod abba? – hessegette el olyan játékosan Sean kezét, amennyire bírta.

– Minden rendben?

Tess szembefordult vele.

– Csak belegondoltam, tényleg olyan jó ötlet-e ez? –felelte lassan. – Mármint te épp hogy csak szakítottál…

Egyenesen a férfi szemébe nézett, hátha meglátja az igazságot.

– Figyelj, Tess, tudom, mit gondolsz, de tévedsz. Ez nagyon egyszerű. Én kedvellek, te pedig remélhetőleg kedvelsz. Hogyha pedig így áll a helyzet, akkor szerintem ez igenis remek ötlet.

– Rendben – bólintott a lány. – Akkor engedd, hogy ezt befejezzem, aztán találkozunk az ágyban.

A monitorra meredt, fogalma sem volt, mit tegyen vagy mit gondoljon. Sean szándékosan vezette félre? Vagy Meredith gyanított valamit – talán próbálta megakadályozni? Nem, ez csak ábrándozás. Bemászott az ágyba, remélve, Sean már alszik. Tévedett.

– Biztos, hogy tényleg annyira fáradt vagy? – cirógatta meg ajkával a lány nyakát.

– Térjünk rá vissza holnap reggel, oké?

Sean látszólag megelégedett a válasszal, és arrébb gurult. Tess a pihe-puha párnákon nyugtatva a fejét, a sötét plafont bámulva várt, míg Sean lágyan hortyogni nem kezdett, így biztos lehetett benne, hogy mélyen alszik. Óvatosan kibontakozott a férfi öleléséből, kisiklott az ágyból, majd belopakodott az öltözőbe. Sean táskája ki volt cipzárazva, de a férfi nem pakolt ki belőle. A lány belenyúlt és végigturkálta, kiszedegetve belőle a rövidnadrágokat, pulóvereket és cipőket, magában imádkozva, hogy ne találja meg, amit keres. Végül szorgalmasan kutakodó ujjai megakadtak egy cipzáros zsebben a táska legalján. Kinyitotta, majd remegő kézzel előhúzott egy sötétkék bársonydobozt. Lélegzetvisszafojtva felnyitotta a tetejét, és előtűnt egy hatalmas zafírkő, amelyet két sziporkázó gyémánt fogott közre. Kicsit régimódi volt, valóban, de tökéletesen kifejezte, amit ki kellett fejeznie. Szerelmet? Odaadást? Elkötelezettséget? – találgatta elkeseredetten. Haragosan becsattintotta a dobozt, majd megmerevedett, olyan hidegen és keményen pattant a hang a nyugodt levegőben. Semmi mozgást nem érzékelt a hálószoba felől, úgyhogy visszaült a padlóra, kezébe temetve az arcát. Micsoda kibaszott egy idióta! Miért gondolta egy pillanatig is, hogy érdekelheti Sean Asgillt, mi több, meg is szelídítheti? Gyors döntésre jutott.

Átóvakodott a hálószobán, ellenőrizte, Sean továbbra is alszik-e, aztán nesztelen léptekkel átsuhant a ház másik felébe, és felemelte a telefont. Mire a taxi megérkezett, ő összecsomagolt és felöltözött. Bement a fürdőszobába, és egy pillanatig elnézte az alvó Seant, ahogy minden egyes lélegzetvételénél picit megemelkedik a fehér lepedő. Olyan békésnek látszott. A rohadt életbe! Mit művelek? – korholta magát. Az a férfi megcsalt, el-árult! Valójában addig kéne pofoznia, amíg felébred, aztán az arcába vágni a gyűrűt, és a szemébe olvasni, mit is gondol róla! És az vajon mire lenne jó? Maga elé tudta képzelni a férfi bűntudatos, mégis öntelt ábrázatát, miközben azt magyarázza, hogy kapcsolata Annabellel tulajdonképpen még nem teljesen lefutott ügy.

Nos, nem adja meg neki ezt a kis elégtételt. Megőrzi a méltóságát. Kitépett egy lapot a telefon melletti jegyzetfüzetből, és pár szót firkantott rá.

Bocs. Rossz ötlet volt. Az esküvőn találkozunk.

Az üzenetet az éjjeliszekrényen hagyta, lábujjhegyen kiosont a taxihoz, és csendesen behúzva az ajtót a sofőrhöz fordult.

– A reptérre. Lépjen a gázra.

46.

Brooke beugrott David autójába, és vadul szájon csókolta a férfit.

– Hé, hé! – tolta el magától gyöngéden David. – Mi ütött beléd?

– A Portico a hetedik helyen áll, David! – lihegte a lány. – Hetedik a New York Times bestsellerlistáján!

– Édesem, ez fantasztikus! Eileen tudja már? – örvendezett őszintén a férfi, megcsókolva a lányt, mielőtt a gázra lépett és elindultak a Lexingtonon.

– Még jó! Kábé három percig sikítozott a telefonban, aztán könyörgött, menjek el vele Chanel táskát venni.

David kuncogni kezdett.

– Mi ez a dolog a nőkkel meg a táskákkal?

Brooke összenyomta a vőlegénye térdét.

– Kéérlek, ne is álmodj esküvőről addig, míg meg nem érted! – ugratta.

Mialatt David a headseten az asszisztensét hívta, hogy aznap estére foglaljon nekik helyet a Raoul's-ban, Brooke nézelődött, az elmúlt óra izgalmain elmélkedve. A Yellow Door ügyvezető igazgatója, Edward személyesen kereste fel az irodájában, hogy négyszemközt újságolja el a hírt, és gyorsan lepisszegte, amikor a lány sikítozásban tört ki. Közvetlenül ezután kezdődött a rögtönzött pezsgős köszöntő a tanácsteremben, ahol mindenki biztosította Brooke-ot, micsoda szeme van, hogy megmentette a Porticót az enyészettől. Most az egyszer a lány nem ellenkezett; mindenkinek szüksége van pár perc dicsőségre, nem igaz? Igazság szerint Brooke nem is csodálkozott a könyv előkelő helyezésén – miután Eileen olyan briliánsán, visszafogottan és humorosan szerepelt Oprah múlt heti beszélgetős műsorában. A következő napon Brooke ebédidejében a Bordersben lebzselt a Columbus Circle-nél, azt figyelve, miként kapkodják el a könyvet a szeme előtt.

Most pedig, egy tökéletes nap tökéletes betetőzéseként Daviddel megnéznek egy lakást, amiről Brooke egész héten álmodozott. Már jóval azelőtt felfigyelt a Riverside Drive-on álló épületre, hogy az ingatlanügynök azzal hívta volna, „egy nagyon különleges lakás” bukkant fel a piacon. Sok évvel ezelőtt járt egy partin a házban, és azóta arról fantáziált, hogy egyszer majd ő is ott élhet.

– Fordulj balra, és vágj keresztül a parkon – utasította Davidet izgatottan.

– Nyugatra? – húzta össze a szemöldökét a férfi.

– Bízz bennem, rendben? – mosolygott a lány.

Az autó átvágott Manhattanen, és rákanyarodott a Riverside Drive-ra, a sziget legnyugatibb pontján.

– Ott állj meg – mutatta a lány.

David egyre jobban elbizonytalanodni látszott, miközben a szürke kőből épült, neoklasszicista apartmanház felé lépkedtek, de a lány belekarolt, és magához szorította. Sejtette, hogy David meg lesz lepve, hova hozta, kiváltképp mivel az Ötödik sugárút és a Sutton Place South „legjobb épületei”-ben keresgéltek eddig, továbbá a Nyugati Tizedik és Tizenegyedik utcai házai között. A sziget nyugati csücskében eddig nem sok keresnivalójuk volt, ám az utóbbi időben valahogy egyre vonzóbbnak tűnt. Talán mert távol esett a munkahelyüktől, a barátaiktól és a családtól. Esetleg belejátszhatott a folyó látványa, ami emlékeztette őket arra, hogy egy szigeten élnek, és a vízen túl ott a nagyvilág. Netán az is vonzóvá tette a helyet, hogy kevesebb híresség élt itt, mint a West Viliágé kis utcáin, nem beszélve a kevesebb lesifotósról. Továbbá még azért is, mert a levegő kissé kevésbé bűzlött a társadalmi sznobériától. Akármi legyen is az oka, Brooke sokkal inkább otthon érezte magát itt, mint bárhol máshol, ahol eddig lakást kerestek, és nagyon remélte, David is ugyanígy érez.

Az ügynök a liftnél várta őket, majd csendben tették meg az utat az épület legfelső emeletére, a háromszintes lakáshoz. A bejárati ajtó egy hallba nyílt, utána következett a süllyesztett nappali és a szoba egész szélességében végigvonuló erkély, ahonnan az előttük hömpölygő sötét folyó felett elnézve látszottak New Jersey pislogó fényei.

– Azt hiszem, ez a hely önmagáért beszél – mosolygott az ingatlanügynök, akin látszott, megszédült a karnyújtásnyira lévő zsíros közvetítői díjtól. – Magukra hagyom önöket, hogy körülnézzenek.

– Imádom – súgta David kezét szorongatva Brooke, miközben a széles lépcsőn felsétáltak a fő hálószobába.

– Ja, jól néz ki.

David próbált vele örülni, de Brooke érezte, lelkesedése erőltetett.

– Mi a baj?

– Semmi – felelte David, nem nézve a lány szemébe.

– David, mi a baj? Egész héten furcsán viselkedtél, miután azzal álltam elő, gyorsítsuk fel a lakáskeresést.

– Csak nem hiszem, hogy még egy lakásra szükségünk lenne New Yorkban – nyitott ki egy szekrényajtót a férfi minden érdeklődés nélkül.

– Drágám, tudom, hogy szereted a tetőtéri lakásodat, de tiszta lappal akarom kezdeni.

– Talán vacsora mellett megbeszélhetnénk – sétált vissza hozzá David. – Vagy talán mégsem. Ma este a Portico-t ünnepeljük, nem?

– Hát, én azt reméltem, dolgozó életem legnagyobb napját az új otthonunk megtalálásával ünnepelhetem – válaszolta Brooke karba tett kézzel az ablak felé fordulva.

– Ne legyünk ennyire mohók.

A lány nem értette David hozzáállását.

– David, mi a baj? Azt hittem, te is bele fogsz szeretni ebbe a helybe.

A férfi komolyan nézett Brooke szemébe.

– Nekem is elég nagy napom volt ma a munkahelyen.

A lány hirtelen bűntudatot érzett; olyan izgatott volt a saját újságja miatt, hogy meg sem kérdezte, hogy telt David napja. Márpedig az arckifejezéséből ítélve komoly a dolog.

– Jaj, ne haragudj – lépett a férfihoz, megsimogatva a kezét. – Mi történt?

– Felajánlottak egy saját beszélgetős műsort – mondta David egyszerűen.

– Micsoda? Mint David Lettermané?

– Olyasmi – mosolyodott el a férfi. – Csak politikaibb.

Brooke sikoltva ölelte magához.

– Édesem, ez fantasztikus! Miért nem mondtad hamarabb? Ó, hát ez briliáns! Természetesen nagyon megérdemelted, hisz olyan jó vagy!

– Csak az a baj… – folytatta lassan David – hogy Washingtonban lenne.

– A fővárosban? – kérdezte Brooke.

– Heti öt este, tíztől az NBS-en, nagyon komoly – sorolta izgatottan David. – Vadonatúj műsor, a régi unalmas politikai vitaműsort váltja fel. Tényleg komolyan veszik, és hihetetlen méretekben népszerűsítik.

Brooke osztozni akart David lelkesedésében, de csak hidegséget érzett. Természetesen járt már Washingtonban, és mindannyiszor próbálta élvezni európai magasztosságát, látni, hogy az a város a nemzet középpontja, érezni maga körül a változás energiájának áramlását. Azonban képtelen volt rá. Steril, fellengzős, egyetlen iparágra épült helynek tartotta, ahol az emberek idő előtt megöregszenek és cinikussá válnak.

– Biztos vagy benne, hogy ezt szeretnéd? – kérdezte a férfitól.

– Hogyne szeretném! – tárta szét a karját David. Brooke megvonta a vállát.

– Úgy értem, nincs szükséged nyilvánosságra. A füleden jönnek ki a médiamegkeresések, és kilencvenkilenc százalékukat visszautasítod. Máskülönben édesapád nem azt fogja gondolni, ez a fajta nyilvánosság vulgáris?

– Az apám felemás érzésekkel viaskodik – felelte David. – Egyrészről tudja, fajsúlyos műsorról van szó, ahol állami vezetőket és hasonló kaliberű embereket interjúvolok meg – ez a része tetszik neki. Másrészről viszont nagyon piszkálja a csőrét, hogy a kongresszusi jelölésem ezzel háttérbe szorul.

– Előttem már beszéltél erről az apáddal? – kérdezte Brooke, nem tudva véka alá rejteni csalódottságát.

– Vele voltam, amikor a hívást kaptam, Brooke – válaszolt türelmetlenül a férfi. – Várni akartam, amíg személyesen tudom neked elmondani.

Az ügynök az ajtóban toporgott. David a lányra villantotta a szemét, majd erős döndüléssel bezárta előtte a tölgyfa ajtót. A lányra pillantva arckifejezése meglágyult.

– Drágám, nem akarok örökké riporter lenni. Ez pedig jó kiugrási lehetőség, új távlatokat hódíthatok meg.

Brooke tudatában volt, hogy újra keresztbe fonja a karját.

– Azt hittem, imádtad a híreket.

– Várj, úgy tudtam, utálod, hogy folyton-folyvást Bejrútba járok.

– Így is van.

– Hát akkor meg? Ez megtiszteltetés, Brooke, nem látod? – tapadt könyörögve a lányra sötétkék szeme. –Amióta azt az embercsempészős riportot megcsináltam, nagyon sokat várnak tőlem. Azt mondod, állandóan úton vagyok; nos, itt a lehetőség, hogy egy helyben maradjak.

– Távol az otthonunktól, a barátainktól, a családunktól – nem utolsósorban a munkámtól.

– Erről is beszélnünk kell…

– Ebben átkozottul igazad van – fortyant fel a lány. – Amikor utoljára megnéztem, Washingtonban egy valamirevaló gyerekkönyvkiadó sem volt.

– Ugyan már, Brooke, kezdhetnél ezernyi más dologhoz is. Ha már itt tartunk, semmit nem kellene csinálnod.

A lány keze ökölbe szorult.

– Te pedig pontosan ez szeretnéd, igaz?

Eszébe jutott Robert Billington Cliffpoint kertjében, amikor azt mondta, David jó feleséget akar. Csesszék meg, pukkadozott dühösen.

– Brooke, nyugodj meg…

– Van saját karrierem, David. Van egy hetedik helyezett könyvem a New York Times bestsellerlistáján, ami egy nap az első helyre kerül. Tudod, milyen ritka ez egy gyermekkönyvszerzőnél? Tudod egyáltalán, milyen jó érzéssel tölt ez el engem?

A férfi nem válaszolt, Brooke pedig megrázta a fejét.

– Eddig semmit nem értem el az életben. Mindenki azt gondolta, én is csak egy gazdag úrilány vagyok, aki eldolgozgat, míg férjhez nem megy. A társaság dédelgetett kedvence, csak épp senki nem vesz komolyan. Hiszen én vagyok Brooke Asgill, David Billington menyasszonya, nem pedig Brooke Asgill, a tehetséges szerkesztő. Ám ennek ma vége. Ma kiadtam egy nagyszerű könyvet, egy csodálatos könyvet, amiről mindenki beszél – és mindenki olvassa szerte az országban. Ezért nem kezdhetnék „ezernyi más dologhoz”, mert – sajnálom, ha kényelmetlenül érint – végre találtam valamit, amiben jó vagyok.

A férfi arcába nézett. Az a földet bámulta, látszólag a drága diófa padló egy pontjára összpontosítva.

– A házasság két emberről szól, Brooke.

– Pontosan – vágott vissza keserűen a lány, és egyszerre megvilágosodott, mit jelentene számára Washington: második helyet. Ha most odaköltöznének, a tévés házigazda felesége lenne. Pár éven belül a kongresszusi képviselő feleségévé lépne elő; egyszer pedig talán az elnök feleségévé, first ladyvé. Milyen ironikus: hol lenne ő első egy olyan ember oldalán, mint David Billington? Tőle mindig is azt várták, második legyen a sorban.

– Neheztelést hallok a hangodban – mondta David csendesen, tekintetét továbbra is a padlóra szegezve.

– Hibáztatsz érte?

– Brooke, a családom életében az én karrierem a legfontosabb.

– Még jó – felelte a lány csípősen. – A családodnak. Nem nekem, még csak nem is neked. A családodnak.

– De hát tudtad…

– Igen, tudtam, mi a helyzet, mikor igent mondtam neked. Mindig is tisztában voltam a helyzettel.

David felnézett. Szeme szomorúan csillogott.

– Úgy tűnik, többé már nem akarod ezt a helyzetet.

Brooke nem válaszolt. Kövér könnycseppek gurultak végig az arcán.

– Sajnálom, kicsim. Akarom ezt a lehetőséget. Valóban akarom. – A lány látta, milyen sokat jelent ez a férfinak, ettől majd' megszakadt a szíve.

– Azt hittem, a kongresszust akarod. A connecticuti széket.

David megnyerő arca félszegséget, zavarodottságot tükrözött.

– Úgy gondolom, tudnám ezt csinálni egy darabig, aztán egyből a szenátusi helyért indulnék, vagy talán a kormányzóságért valahol.

Brooke erősen beharapta ajkát, míg vér serkent belőle. Alig akarta elhinni, hogy egy órával azelőtt azt hitte, ez élete legboldogabb napja. Tenyerébe temette az arcát, nagyokat nyeldekelt.

Aztán egyszer csak azt vette észre, hogy David szelíden átöleli.

– Szeretném ezt az állást, de azt is szeretném, hogy boldog légy – suttogta lázasan a lány fülébe. – Ha ilyen sokat jelent neked, lemondhatom. Le fogom mondani.

Brooke gyengéden eltolta magától.

– Soha nem mondtam, hogy ezt akarom – szólt lágyan, arcát törölgetve.

Az ügynök kopogott, majd óvatosan belépett.

– Szóval, mit gondolnak? – mosolygott.

– Azt, hogy még gondolkodnunk kell rajta – nézett Brooke-ra David.

Brooke egyetértőn bólintott.

– Így igaz.

47.

– Azt hittem, vakáción vagy.

Tess behunyt szemmel átkozódott. Próbált észrevétlen ellopózni Patty Shackleton ajtaja előtt. Reggelente ide kukkantott be legelőször az irodája felé menet, de ma nem vágyott senkire, legkevésbé az agyafúrt, ösztönösen mindenre ráérző Pattyre, aki hátborzongató tehetséggel rendelkezett a hangulatelemzéshez.

– Bocs, Pats – toporgott az ajtóban Tess. – Csak sietek. El kell intéznem néhány sürgős bejövő hívást.

– Milyen volt a kirándulás? – szakította félbe Patty.

– Nagyszerű. Remek. Bár nem igazán nevezném kikapcsolódásnak. – Hüvelykujjal a háta mögé bökött. –Jobb lesz, ha megyek is.

– Akkor minden rendben ment Seannal? – tartotta szóval Patty. – Nem dugta meg az új Miss Asgill Hawaii Csillogást?

– Igen, minden jól ment. Nem, nem feküdt le Candy Cooperrel.

Patty kissé lehajtotta a fejét, és felhúzta a szemöldökét.

– Tess! Ismerem ezt az arckifejezést!

– Milyen arckifejezést? – Tess érezte, hogy arca bizseregni kezd. Nehogy elpirulj, intette magát, nehogy elpirulj!

Patty az arcára mutatott.

– Ezt az arckifejezést! Jogászi berkekben bűntudatnak hívják.

Tess idegesen nyúlt az arcához, mintha kitapinthatná az arcán ülő kifejezést. Patty szeme elkerekedett.

– A francba, Tess, ne! – kapkodott levegő után. –Mondd, hogy semmi sem történt!

– Miről beszélsz? – lépett be Tess az irodába, mintegy mellékesen becsukva maga mögött az ajtót.

– Rólad és Sean Asgillről Hawaiion.

Tess a homlokát ráncolta.

– Ne légy nevetséges – próbált blöffölni. – Az az ember egy gorilla. Alulfejlett, nagyképű, agyhalott főemlős.

Patty vidáman tapsikolt.

– Te kis alamuszi! Lefeküdtél vele! – Abba sem tudta hagyni a kuncogást.

– Teszek rá! – horkantott Tess. – A véleményem, miszerint egy beképzelt kis pöcs, semmit nem változott az utazást megelőző idők óta. Egyébként szerettél volna valamit?

Patty eltakarta a száját, próbálva elfojtani a vihogást.

– Eme nagyszerű felfedezés előtt meg óhajtottam veled beszélni – folytatta, miután visszanyerte önuralmát – a Kevinnel és Jackkel kapcsolatos jó híreket.

– Milyen híreket? – kérdezte Tess mohón, helyet foglalva Pattyvel szemben.

– Úgy értsem, nem beszéltél Jemmával? Tudom, hogy próbált téged utolérni Hawaiion.

Á, azok lesznek a nem fogadott hívások, amiket látott a telefonban, amikor Meredith hívta, jutott Tess eszébe, azonmód felmérgelve magát, hogy a szemét Sean Asgill csábítása miatt lemaradt valami igazán fontosról. Még nem volt ideje beszélni a lakótársával, mert előző éjszaka későn ért vissza New Yorkba.

– Jemma elzarándokolt Greenwichbe, és körbeszaglászott – újságolta Patty derűsen. – Követte Jack mamáját, Melissát valami felvágós vacsorára, és elbújt valahol hátul a fényképezőjével. Sikerült néhány csinos felvételt készítenie az üvegház ablakán keresztül, amint Melissa épp kokaint szippant. Kiderült, Mel és Steven, a kis barátja nagyon odavan a fehér porért.

– Micsoda? – álmélkodott Tess. – Hihetetlen!

Patty bólintott.

– Amikor Jemma nem tudott elérni téged, engem hívott. Elfaxoltam a fotókat Melissa házába, aztán felhívtam azzal, hogy Steve konzervatív bankjában vajon mit szólnának a kis kokainozós szokásához.

– Mit mondott erre? – kérdezte izgatottan Tess, arra gondolva, milyen remek bulvárújságíró lenne Pattyből.

– Lecsapta a telefont – mosolygott Patty. – De minden bizonnyal egyből tárcsázta a saját ügyvédjét, mert pár óra múlva visszahívott, és hirtelen egyből meg volt elégedve a jelenlegi gyerekfelügyelettel.

– Akkor Jack maradhat Kevinnél?

– Igen! – rikoltotta Patty, ujjaival az asztalon dobolva, és szokásos hűvös, higgadt viselkedése teljesen leolvadt róla.

– Kevin biztosan magánkívül van az örömtől? –örvendezett Tess.

– Soha nem láttam még embert olyan gyorsan meginni egy egész üveg pezsgőt!

– Pezsgőztetek? – Tess sikertelenül próbálta palástolni elvékonyodó hangját. Az első örömkitörést felváltotta az üresen kongó hiányérzet.

– Elmentünk a Ryan's-be a Bleeker Streeten egy ünnepi vacsorára.

– Négyen? Kevinnel, Jackkel és Jemmával?

Patty zavarban volt kicsit.

– Jack egy barátjánál volt, Jemma pedig dolgozott. Azt hiszem, Kevinnek csak szüksége volt valakire, akivel ünnepelhet.

– Persze – látta be Tess. – Mindjárt fel is hívom. Ez pompás hír!

Titkárnője, Annié dugta be a fejét az ajtón.

– Sean Asgill van a vonalban.

– Nem érek rá – felelte a lány anélkül, hogy felnézett volna.

– Azt mondja, fontos.

Patty szája szegletében játékos mosoly vibrált. – Fogadd a hívást…

– Nem érek rá – jelentette ki Tess határozottan.

Soha többé nem akart Sean Asgill-lel beszélni, ha egy mód van rá.

– El kell küldenem néhány e-mailt – indult az ajtó felé. – Nagyon szépen köszönök mindent, amit Kevinért és Jackért tettél, Patty. Nem lett volna kötelességed.

– Részemről a szerencse – válaszolta Patty, és Tess tudta, komolyan is gondolja.

Visszaérve az irodájába a székbe süppedt, és bekapcsolta a számítógépet.

Több tucat levele érkezett, mióta utoljára ellenőrizte BlackBerryjét.

Szórakozottan a legutolsó levélre kattintott. Hirtelen megszédült, mikor látta a feladó címét: Sean@Asgills.com. Kihúzta magát, és átfutotta a küldeményt.

Nem olyan bonyolult. Legalább beszéljük meg. Két hét múlva NYC-ben leszek.

Tess mérgesen kattintott a Törlés gombra.

– Ne is álmodj róla – sziszegte.

– Miről ne álmodjon? – kérdezte egy hang. A lány felnézett.

Meredith állt előtte.

– Meredith – üdvözölte zavartan, azon filózva, mióta állhat ott. Régi vicc volt a cégnél, hogy a nő olyan vékony és törékeny, hogy akár szellemnek is beillene.

– Minden rendben? – kérdezte, kutatón vizsgálgatva Tess arcát.

– Persze – felelte a lány, azon morfondírozva, ha a fia képbe kerül, semmi sincs rendben.

– Ebben az esetben – folytatta Meredith finoman – beszélhetnénk? – Bezárta az ajtót, átsétált a szobán, és elegánsan helyet foglalt a Tesszel szemközti székben. Kinyitotta a táskáját, és előhúzott egy kék levelet. –Ugyanis épp most kaptam még egyet.

48.

A charlestoni Sundowner Hotel az a fajta gyarmati stílusú ház volt, amely egykor kivételesen előkelőnek számított, a gyapot révén megszerzett 18. századi gazdagság és hatalom büszke jelképe a polgárháború előttről. A Sundowner hű maradt a nevéhez, részese lett egy nagy hotelláncnak, és mint ilyen, kissé megkopott a varázsa és bája. Ám az elhelyezkedése a város történelmi negyedében igencsak ellensúlyozza az előbbieket, gondolta Tess. A pasztellszínű téglaházak, az utcai gázlámpák és a meseszép faházak a Júlia-erkélyükkel és spalettáikkal – kétségkívül romantikát árasztottak, továbbá bizonyos álangol kecsességet, amely határozottan illett egy olyan városhoz, amelyet II. Károlyról neveztek el.

A légkondicionáló hidege szinte mellbe vágta Tesst, amikor besétált a Sundowner terjedelmes, ám némiképp málladozó előcsarnokába, ő pedig hálás volt a hűvösért. Az időjárás kezdett igazán rosszra fordulni New Yorkban, úgyhogy Dél-Karolina bódító melegét kitörő örömmel fogadta, viszont egy déli hölgy sohasem izzad, mosolygott magában. Ebben a környezetben nem volt nehéz beleképzelnie magát az Elfújta a szél egyik szerepébe, kivált amikor a concierge vaskos déli kiejtéssel igazította útba a Mistral bárba; végül is ez Rhett Butler filmbéli szülővárosa.

Jókedve egyből elpárolgott, amikor meglátta a férfit, akivel találkozója volt. Ted Kessler az ötvenes évei végén járt. Szürke bajuszt, fekete nadrágot és nyitott nyakú kék inget viselt. Gyűrött zakója a széktámlán hevert. Nem emelkedett fel a lány közeledtére, csak egyszerűen letette a papírját, és bólintott.

– Reméltem, kapok asztalt az ablaknál – kezdte. –Nem hiszem, hogy sokáig időz a városban, de innen mindent láthat, amit látni érdemes.

– Milyen kedves – válaszolt rezzenéstelen arccal Tess, miközben szemét le nem véve a férfiról, helyet foglalt vele szemben.

– Mit akar, Mr. Kessler?

Amikor Meredith három nappal ezelőtt átadta neki a kék levelet, Tess meglepve látta, a névtelen küldő felfedte kilétét, egyszerű üzenete végére odafirkálva a telefonszámát. Tess haladéktalanul találkozóra hívta; már nem sok idő volt az esküvőig, és nem tűrte, hogy bármi vagy bárki is beleköpjön a levesébe és veszélyeztesse a prémiumát. Ted Kesslerrel gyorsan és könyörtelenül kell elbánnia.

– Kezdhetnénk egy kissé régimódi déli vendégváró szokással? – A férfi odahívott egy fehér kabátos pincért, és rendelt két bourbont.

– Attól tartok, nincs rá időm – felelte Tess hűvösen, megrázva a fejét a pincér felé. – Ahogy már az előbb is kérdeztem, mit akar? Biztos vagyok benne, hogy akar valamit.

Elővette az első levelet, amit Ted küldött, és az asztalra tette.

A családja egy titkot őriz. Pontosan milyen titkot? – találgatta magában Tess. Sok titkuk van.

A bourbon ezüsttálcán érkezett, Ted leemelte, hátradőlt a székén, arcán önelégült kifejezés ült.

– Mit szólna, ha elmesélnék egy kis történetet? –somolygott.

Tess ölbe tett kézzel biccentett.

– Kérem.

– Észak-Karolinából jöttem, öt évig éltem egy tüneményes nővel. Nemrég halt meg.

– Sajnálom. – Tess valójában nem érzett túl sok részvétet az opportunista férfi iránt.

– A hölgy neve Marion Quinn volt – folytatta Kessler előrehajolva, átadva egy fotót a lánynak. A kép mosolygós, negyven körüli nőt ábrázolt egy kisfiú és egy négy év körüli kislány társaságában, aki tolószékben ült. A lány nyilvánvalóan súlyosan fogyatékos volt. Hosszú haja fényes aranyszőke, mint a búza kalásza, ám feje ernyedten lógott teste egyik oldalára, apró válla púpos. Az a fajta fénykép, amitől az ember azonnal szomorú lesz.

– A hölgy a képen Marion – mondta Kessler. –Olyan édes volt, amennyire gyönyörű. Errefelé lakott, gyermekeket fogadott be – olyanokat, akik senkinek sem kellettek. Beteg, sérült gyerekeket. Egy szent türelmével volt megáldva.

Tess a sérült kislányra mutatott a fotón.

– Ez a kislány is az egyik nevelt gyermeke?

Szavaiból kíváncsiság és csodálkozás csendült. Próbálta felfedezni, mi lehet a kapcsolódási pont Asgillék-kel, közben viszont bámulta ezt a figyelemre méltó asszonyt, aki olyan gyerekeket vett magához, akik nem az ő húsa-vérei voltak, olyan gyerekeket, akiknek ellátása tömérdek idejét és energiáját emésztette föl. De főleg az izgatta, mit keresett egy olyan nő, mint Marion Quinn, egy olyan ember oldalán, mint Ted Kessler, aki biztos, hogy hasznot akar húzni a más kárára.

– Ez egy régi fotó – szopogatta lassan whiskyjét a férfi. – Marion közel tíz éve fogadta be azokat a gyerekeket, jóval azelőtt, hogy megismerkedtünk. Pár hónappal a fénykép készülte után megbetegedett, Crohn-betegséget kapott. Meglehetősen súlyos állapotba került, így nem tudta tovább nevelni a gyerekeket. A két kisgyerek visszament az édesszüleihez.

Tess ránézve azt találgatta, hova vezet a meséje, ám sejtette, a történet még csak most kezdődik igazán.

– A kislányt Violetnek hívták – mutatott a tolószékes gyermekre. – Marionhoz eljutott a pletyka, hogy az anyja nem akarja többé Violetet, és képzelheti, hogy érezte magát: mintha cserbenhagyta volna szegény kislányt. Aztán hallotta, hogy örökbe akarják adni. Marion már előtte is találkozott néhányszor Violet anyjával, és most újra felvette vele a kapcsolatot, talán hogy rábeszélje, tartsa meg Violetet, de már túl késő volt, az anya elköltözött a városból. Nem törődött a gyerekével, aki igen hamarosan új szülőkhöz került, mielőtt Marion felocsúdhatott volna.

– Mr. Kessler, nagyon elfoglalt vagyok, rátérhetnénk a lényegre? Miként áll mindez kapcsolatban az ügyfeleimmel? – sürgette Tess. Próbált magabiztosnak látszani, de közben kezdett leesni a tantusz. Kessler elhessegette a tiltakozását. El fogja mondani a történetet, mindent szépen a maga idejében.

– Öt éve ismertem meg Mariont, amikor leköltözött Charlestonba. Nem volt olyan rossz állapotban, mint régen, ezért összeházasodhattunk.

– És mikor halt meg?

– Nyár elején.

A férfi felhajtotta a maradék bourbont.

– Természetesen át kellett néznem minden ingóságát, és szétválogatni őket. Volt egy dossziéja, abban őrizte az összes levelet és képet a gyerekektől, gyerekekről, akiknek gondját viselte, milyen édes, nem? Aztán találtam valami érdekeset. – Elővett egy fogpiszkálót, és kotorászni kezdett a szájában. – Találtam egy régi újságkivágást a New York Timesből Olyan nyolc-kilenc éves történet egy New York-i modellről, Paula Abbottról, aki egy kozmetikai birodalom szupergazdag örököséhez készült férjhez menni.

Tess és Ted szeme összevillant az asztal fölött. Ted letette a fogpiszkálót, aztán elmosolyodott.

– A kislányt, Violetet, a mozgássérült nevelt gyereket Violet Abbottnak hívják.

Tessnek beugrott, hogy Paula lánykori neve Abbott, ez volt az egyik jelentéktelen adat, amit akkor tudott meg, amikor kicsit utánanézett a családnak, mielőtt munkába állt volna náluk.

– Paula Violet anyja?

– Nem tudta? – nevetett fel gúnyosan a férfi. – Hát, nem hiszem, hogy sok embernek eldicsekedett vele. Meglehet, nem ilyesmivel szoktak büszkélkedni az úri társaságban. Hogy eldobják a saját gyereküket, mert az nem tökéletes.

Tess összepréselte az ajkát.

– Ez a legjobb esetben is csupán spekuláció, Mr. Kessler. Az Abbott nem kimondottan ritka név.

– Ugyan, menjen már – hahotázott a férfi. Benyúlt kabátja zsebébe, és újabb gyűrött fotót húzott elő, majd áttolta az asztalon.

– Ahogy már említettem, Marion mindent eltett, semmit nem szeretett eldobni.

A kép régi volt és szemcsés, de azért jól kivehető. Paula nem lehetett több rajta húszévesnél. A kislány mellett térdelt, aki szívszorító módon mosolygott az anyjára.

– Ugyanaz a lány, aki a New York Times esküvői sztorijában szerepel, nemde? – kérdezte csipetnyi diadallal a hangjában Kessler.

Tess nem tagadhatta. Bár lehetetlennek tűnt, Paula Asgillnek volt még egy lánya. Koncentrálj, Tess, koncentrálj. Oké, tényleg akkora nagy ügy? Végül is John Kennedynek meg volt egy húga elsuvasztva egy elmegyógyintézetbe, és ez nem befolyásolta negatívan a politikai karrierjét. De egy csúfondáros hangocska a fejében azt kiabálta, akkoriban még máshogy mentek a dolgok; a hatvanas években a média még nem érdeklődött a közéleti személyiségek magánélete iránt, és nem használta fel azt, hogy lejárassa őket.

És bár kitörhet a botrány, azért ez mégsem drogtúladagolás egy szexpartin. Tess határozottan pozitív irányba tudná terelni a dolgot – a rettegő fiatal lányt a körülmények és a nyomor arra kényszeríti, adja örökbe egyetlen gyermekét; a társadalom a hibás; a kislány jó helyre került – viszont van egy óriási bökkenője a dolognak. Meredith. Neki egyáltalán nem fog tetszeni a dolog. Tess el sem tudta képzelni, mennyire rázná meg a Billington családot a Paula múltja körül kirobbanó botrány, de abban biztos volt, Meredith egyvalamihez foggal-körömmel ragaszkodik: semmi nem zavarhatja meg a közelgő esküvőt. Semmi.

– Pénzt akar, Mr. Kessler?

– Okos lány. Pénzt öregkoromra – jelentette ki tárgyilagosan. – Marion nagyon szépen gondját viselte annak a gyerkőcnek. Nem beszélt róla soha senkinek.

– Amit magáról már nem lehet elmondani.

Kessler fel sem vette a gúnyolódást.

– Ebből a Paulából tehetős nő lett. A gyereke árán megszerezte magának azt az életet, amire vágyott. Akkor telik neki arra is, hogy megtartsam a kis titkát.

Tess valahol mélyen egyetértett vele. Hogy adhatta Paula másnak a gyermekét? Látta, hogy Kevin Donovan milyen elszántan küzdött Jackért, és mennyire megviselte még a gondolata is, hogy a fia nélkül kell élnie. Tess tudta, ha szülő lenne, soha nem tenne ilyet. Nem lenne rá képes. Hirtelen ráébredt, nagyon hosszú ideje most gondol először az anyaságra.

– Nem fog jól kinézni a dolog, ugye, Miss Garrett? –folytatta Kessler, tenyerét a nadrágjába törölve. – Még itt lenn is hallottunk ám a Billington famíliáról. Nem hiszem, hogy egy olyan előkelő család, mint az övék, szívesen venné tudomásul, hogy Paula Asgill csak úgy faképnél hagyta a beteg gyerekét.

– Nem azért jöttem, hogy megzsaroljon, Mr. Kessler.

A férfi nem tágított.

– Tudja, mennyit kapott Marion azért, hogy gondoskodjon Violetről? Kétszáz dollárt havonta. Saját zsebéből fizette az orvosi számlákat. Nem volt gazdag nő, csak tisztességes.

– Ami a férfiakat illető ízléséről nem mondható el.

A férfi arckifejezése barátságtalanná vált.

– Vigye el a fotót, Miss Garrett – állt fel. – Vannak másolataim. Ha nem kapok kétszázezer dolcsit, elküldöm a médiának.

– Kétszázezer… – Tess próbálta megőrizni a nyugalmát.

Kessler begombolta a zakóját, és bólintott a pincérnőnek.

– Maga fizet. Péntekig várom a válaszát.

49.

Este kilenckor Brooke még az irodában volt. Az utóbbi hetekben ez a szokásává vált, pláne mióta az iroda bezárt Hálaadásra. Mivel nyakán volt az esküvő és január nagy része a nászúttal fog eltelni – tizenöt napos kirándulás Ausztráliában, megfejelve egy héttel a Wakaya Clubban, a szuperexkluzív magánüdülőhelyen a Fidzsi-szigeteken –, minden erejével azon volt, hogy kicsit előredolgozzon. Ezenfelül szeretett éjszaka szerkeszteni, amikor mindenhol tökéletes csend honol, és csupán az asztali lámpa és a számítógép lágy fénye világítja meg a kéziratokat. A sötét elszigetelte mindentől: az esküvői stressztől és elvárásoktól és a homályos, kényelmetlen érzéstől, amely azóta nem hagyta nyugodni, mióta tudott David új állásajánlatáról.

Legalább emiatt nem kell aggódnom, gondolta Brooke, miközben lapozott az előtte fekvő kéziratban. Csupán egy hetébe került megszerkeszteni Eileen Dunne második regényét; hihetetlen, milyen kevés munkát igényelt. A Porticót övező tömjénezést követően Eileen stílusa magabiztosabb lett, és ez a regény még kiforrottabbra sikerült, mint az előző. Brooke imádta, ahogy a történet magába szippantotta, és egy másik földre, másik világba repítette. Ez is egyből bestseller lesz, ebben biztos volt, és ha úgy fogy majd, mint a Portico, még mindig nagyon jól járnak a „felháborító”, háromszázezer dolláros előleggel. Az olvasást a mobiltelefon vibrálása szakította félbe. Vonakodva nyitotta ki.

Ütős Portico kirakat a Barnes & Noble-nál. Matt Brooke mosolyogva tette félre a mobilt, azt kívánva, bárcsak ne lenne olyan elfoglalt és fontos személyiség David, hogy ne tudjon efféle rögtönzött, véletlenszerű kis üzeneteket küldeni.

Felnézett, mert valahonnan kuncogást hallott. Mimi Hall állt a nyitott ajtóban, kezében egy pohár kávéval.

– Atyaég, Mimi! – szorította a kezét a mellére Brooke. – Majdnem szívinfarktust kaptam!

– Ki volt az? Matthew? – mosolygott Mimi a sötétben.

– Matthew? – ismételte Brooke bambán.

– Palmer – lépett beljebb Mimi. – Matthew Palmer, a barátod, Eileen könyvbemutatójáról.

Brooke Mimi mindentudó arckifejezését tanulmányozta. Nem fog hazudni neki, bár semmi joga a magán-telefonhívásai után érdeklődni a munkaórákon túl.

– Ő volt, igen. Miért kérded?

– Sokat beszélsz vele, ugye? Biztos jó barátok vagytok.

– Régi barátom, így van – Brooke próbált nyugodt hangon válaszolgatni. – De igazából nem beszélünk olyan sokat. Matt sürgősségi orvos, nagyon be van fogva.

– Vicces, hogy ilyen közel álltok egymáshoz a korábbi Jeff Daniels-sztori után – jegyezte meg szándékolt nemtörődömséggel Mimi.

– Van valami probléma, Mimi?

Az idősebb nő megvonta a vállát, tovább kortyolgatva a kávéját. Csend állt be közéjük.

– Tartozol nekem, ugye tudod? – A hangja könnyednek tűnt, ám szeme irigyen és gonoszan csillogott.

– Pontosan miért is? – kérdezett vissza dacosan a lány, de belemarkolt a félelem. Mimitől mindig is kiverte a frász.

A nő közelebb lépett az asztalhoz. Brooke fölé tornyosult, aki viszont kihúzta magát a székében.

– Van fogalmad róla, hány riporter hívogat, e-mailezget és még követ is napról napra? Mindegyik rólad akar információkat. Mocskosakat.

– Remélem, megmondtad nekik, nincs miről beszámolnod. Azt hiszem, én vagyok az, akit a magazinok unalmasnak titulálnak.

– Én nem neveznélek unalmasnak – a nő nevetése keményen csattant. – Az újságok biztos ráharapnának a Matthew Palmer-ügyre. Az ilyet hívják ők „dinamit”-nak.

– Mimi, Matthew egy barátom. David is ismeri.

– Érdekes – vágott vissza fröcsögve a nő. – Azt hittem, Eileen könyvbemutatóján találkoztak először.

Brooke tudta, miért támadja Mimi. Nem azért, mert hirtelen veszélyeztetni kezdte a nő pozícióját – azért ahhoz egynél több sikerre lenne szükség, hogy feljebb másszon a ranglétrán –, hanem mert mindenki a lányról beszélt. Az utóbbi két évben Brooke volt a Yellow Door sztárja. Az egyetlen személy, akiről beszélni érdemes Michael asztalainál vagy az év közben megrendezett könyvkiadói díjkiosztókon. És bár Mimié az „Év szerkesztője”-díj és a „legfélelmetesebb” hírnév a szakmában, Brooke David Billingtonnal való kapcsolata és az „új Jackie O” szalagcímek egyszerűen besöpörték a sarokba. Brooke mindig is érezte, hogy Mimi nem kedveli, de csak most jött rá, mennyire nagyon nem.

A nő egy polcra helyezte a kávét, és felkapta a pici havazós üveggömböt, amit Brooke akkor vett Párizsban, amikor David megkérte a kezét.

– Bizonyára tisztában vagy vele, hogy a Yellow Doornál felügyelik az e-maileket – vetette oda a lánynak. – Valaki mondta, hogy az utóbbi két hónapban több mint ötven e-mailt küldtetek egymásnak Matthew Palmerrel. Ötvenet. Az elég sok, pláne, ha valaki olyan keményen dolgozik, mint te. Feltételezem, ha megpiszkálnák a telefonhívásokat, azokban is sűrűn szerepelne a száma.

Hogy merészeli/ Valaki mondta, hogy ötven e-mailt küldtetek egymásnak. Sokkal inkább arról lehet szó, hogy Mimi sunnyogott be az irodájába, belenézve a számítógépébe.

– Nincs viszonyom Matthew Palmerrel, ha erre akarsz kilyukadni, Mimi. Ha már beleütötted az orrod – bár semmi közöd hozzá –, ő egy barátom. Ha nem hallottad volna, feleségül megyek Davidhez, és szerelmes vagyok a vőlegényembe – vágta ki, érzékelve, hogy hangja egyre magasabbra ível.

– Amúgy gratulálok – felelte Mimi. – David új műsorához, úgy értem.

A hirtelen témaváltástól Brooke meglepődött.

– Milyen műsorhoz?

– Tudom, hogy hivatalosan még nem jelentették be, de vannak barátaim a csatornánál, és hallottam, hogy Washingtonban felajánlottak Davidnek egy műsort főműsoridőben.

Brooke rámeredt. Mind a Billington családi PR-gépezet, mind a csatorna vissza akarta tartani a bejelentést, míg az esküvőt övező médiafelhajtás eléri a csúcspontját – ily módon garantálva a legnagyobb mértékű érdeklődést és nézettséget a műsor számára. Eddig csupán David családja és a televízióállomás fejesei tudtak a dologról, úgyhogy Mimi kapcsolatai és információi lenyűgözőek voltak.

– És mivel Washingtonban kell majd dolgoznia, feltételezem, mindketten a fővárosba költöztök.

– Még nem döntöttük el – felelte Brooke zavarban. –Ezért nem is szóltam még Edwardnak.

– Szerintem menned kéne.

Brooke felhorkant. Nem lehetett könnyen felhúzni, de Mimi vészesen közel járt a forrásponthoz. A nő egyből rátapintott az Achilles-inára, fortyogott dühösen. A küszöbönálló elköltözésük New Yorkból még mindig kényes téma volt Brooke és David között.

– Mit akarsz ebből kihozni, Mimi? Hogy rohansz a sajtóhoz az állítólagos viszonyommal, ha nem adom be a felmondásomat?

– Ugyan, ugyan – mosolygott a nő. – Ez a médiahajcihő az agyadra ment. – Akkurátusan keresztbe fonta a karját. – Csak azt mondom, hogy míg egyesek szerint jót tesz az üzletnek, hogy a Yellow Doornál vagy, addig én ebben nem vagyok olyan biztos. Mit gondolsz, milyen érzés a többi szerkesztőnek, hogy te meg vagy híva a vezetőségi ülésekre, ők meg nem? Vannak olyan idősebb szerkesztők, akik régóta dolgoznak a szakmában, de nem javasolják elsőkönyves kis írócskáknak, hogy rohanjanak a legijesztőbb ügynökhöz a városban, aztán ki is vágják őket valaki másért, aki az áruházi pletykalapok címoldalán szerepel.

– Hát, nagyon kösz a bizalmat – válaszolta Brooke nyugodtan, arra gondolva, vajon az elhangzottakból mennyi a rosszindulat és mennyi az igazság.

– Tégy magadnak egy szívességet, Brooke, tedd meg mindannyiunkért – mosolyodott el undokul a nő. –Legyél csak a kis feleség, akinek mindenki látni szeretne. Ne játszd többé, hogy olyasvalaki vagy, aki soha nem leszel.

– Mondja a harcos feminista.

– Mondja az, aki tisztában van vele, mi lenne a legjobb mindenkinek – tromfolta le a nő szirupos leereszkedéssel.

– Mindenkinek jó? Vagy neked jó, Mimi? – köpte türelmét vesztve Brooke. – Igazság szerint lehet, hogy Washingtonba költözöm. A férjem élete ott lesz, legalábbis egy időre, és én száz százalékig támogatni akarom. És hab lesz a tortán, hogy nem kell mindennap a te keserű képedet néznem!

– Ezt vehetem a négyhetes felmondásodnak?

– Nem! – kiáltotta hevesen a lány.

Mimi lassan mosolyra görbítette a száját, ajkán megcsillant egy kávécsepp.

– Legalábbis még nem.

Az ajtóban visszafordult.

– Nagyon jóképű, igaz? Mármint Matthew Palmer. Szeretem ezt a sötét, mogorva típust. – Kacsintott. –Ne aggódj. Ha a riporterek legközelebb keresnek, megbeszélésen leszek.

Megpördült a tűsarkán, majd csendben elhagyta a szobát. Brooke utána nézett, és azon töprengett, azért van-e görcsben a gyomra, mert Mimi Hall egy számító kis ribanc, vagy mert Mimi Hall minden egyes kiejtett szava igaz.

50.

Paula mély aggodalommal vizsgálgatta az ajándékcsomagokat. Összesen tizenkettő volt belőlük, minden vendég számára egy, ott sorakoztak kilencvenfokos szöget bezárva a diófa étkezőasztal szélével.

– Nem tetszik a gyertya – nyugtalankodott összeráncolt arccal. Kari Lee-hez fordult, a háromszáz dollár per óra díjazású „reprezentációs konzultáns”-hoz, meglengetve felé egy vastag Jo Malone gyertyát.

– Zöldcitrom, bazsalikom és mandarin, Kari? Nem túl egyértelmű ez? Mi van a fekete gránátalmával, amit javasoltam?

A vékony, tetőtől talpig feketébe öltözött férfi hajthatatlanul rázta a fejét.

– Nem, nem, a zöldcitrom határozottan biztonságosabb választás; ez Jo egyik legnépszerűbb illata. Ráadásul tudom, hogy a fekete gránátalmát rengeteg fontos hálaadási vacsorán használták múlt héten. Olyan vacsorákon, amelyeken a barátai is részt vehettek.

Paula felsóhajtott, emlékeztetve magát, hogy Karit Rose Billington ajánlotta, ezért aztán bizonyos, hogy ő a legjobb a szakmájában. Paula pedig minden mással elégedett volt a csomagokban: a barna Smythson „Travel & Experiences” füzetekkel, a személyre szabott, időpont-egyeztetés után kézileg elkészített csokoládékkal az Au Lait-től a Madisonon, továbbá a Loro Piana sálakkal, amelyek oly fátyolszerűek, hogy szinte nincs is tömegük. Az ajándékcsomagok fejenként több mint ötszáz dollárjába kerültek, de az utolsó fillérig megérte, mert mindennek tökéletesnek kellett lennie: a szombat esti vacsora élete talán legfontosabb társasági eseménye. Két hónapot töltött csak a vendéglista összeállításával, és csak előkelőségek szerepeltek a meghívottak között. Az olyan társasági versenytárs barátnői, mint Gigi Miller és Samantha Donahue, természetesen szóba sem jöhettek, nem ütötték meg a mércét, különben sem illettek bele mostani életstílusába. Amikor a jótékonysági esteken összetalálkoztak, látta, hogy olyan asztaloknál ülnek, amelyek a társasági Szibéria határát súrolják. Azt suttogták, a Wall Street annyira visszaesett és Samantha olyan megalázó helyzetbe került, hogy ki kellett költöznie Brooklyn Heightsbe. Paula szinte beleborzongott, ha arra gondolt, egyszer milyen jó barátnők voltak.

Nem, a szombat esti vacsoravendégek igazi nagyágyúk voltak; az ültetési rend maga a megtestesült álom: Katrina hercegnő és férje, Arlo, Brooke és David, Lucia De Santos, akiről a rögös kezdetek után Carlotta születésnapi zsúrján kiderült, hogy igazán elragadó, és Katrina két barátnője a bermudai társaságból, akiknek férjei rettentő fontos pozícióban voltak a médiában. Végül is még nem mondott le a Tucker's Town-álmáról.

Ahogy visszatért Bermudáról, felkereste Charles Nichollst, a társaság ünnepelt válóperes ügyvédjét, becenevén a Kaszást, aki azzal érdemelte ki ezt a jelzőt, hogy egyrészt letarolta ellenfeleit a bíróságon, másrészt pedig igen hatékonyan aratta le a neki járó fizetséget. Charles mindenben támogatta Paulát, és pozitívan nyilatkozott a várható tartásdíjról, hiszen gyerekek is születtek a házasságban, amely hosszú évek óta tartott, de mindeközben arra intette, gondos körültekintéssel válassza meg a válókereset benyújtásának idejét. Ő is hallott az Asgill's eladásának felfüggesztéséről, és figyelmeztette a nőt, hogy William vagyona szinte teljes mértékben a cégben van lekötve; ha a vállalat még mélyebbre süllyed, az kihatással lehet az ő válásból származó „részesedésére” is.

Paula ott és akkor be akarta adni a papírokat, de amikor a fülébe jutott a hír, hogy Liz pénzt próbál előteremteni a Skin Plus megvásárlására, tudta, fel kell függesztenie a terveit. Az Asgill's – ezért William is – pár hónapon belül pénzhez jut. Fogalma sem volt az összegről, de hát csak futja majd belőle egy csinos kis második otthonra, nem? És ha William nem hajlandó kényelmesebbé tenni az ő életét… nos, lesz ott még pénz a válásból származó tartásdíjra.

Kari összeszedegette különböző terveit és dossziéit, úgy tűnt, indulna.

– Holnap beszélünk, drágám – búcsúzott.

Paula az arcához érintette saját erősen parfümözött arcát, sebesen az ajtó felé terelve a férfit. Negyven perc múlva kezdődött a siacumasszázsa a Skin Plusban, és már tűkön ült.

– Mrs. Asgill, újabb látogatója érkezett. – Paula dühösen pördült Maia, a szobalánya felé, aki idegesen álldogált a hálószoba ajtajában.

– Ki a fene az? – kocogtatta meg arany Cartier óráját. – Elkésem a siacuról.

– Elnézést, hölgyem, de Miss Garrett az az Asgill's-től. Azt mondja, sürgős.

Paula szitkozódva ment a hallba, ahol Tess Garrett épp levette krémszín Burberry esőkabátját. Milyen szemtelen, dühöngött Paula: hát semmi jó modor nem szorult ezekbe a britekbe?

– Attól tartok, épp indulóban vagyok – szólt lendületesen, az ajtó felé mutatva.

– Ne haragudj, Paula – válaszolta Tess, anélkül hogy megmoccant volna. – Beszélnem kell veled. Sürgős.

A PR-os hangja olyan józanul csengett, hogy Paulát elfogta a nyugtalanság. Csak nem Williammel vagy a család többi tagjával történt valami? Nem, azt nem Tess Garrett-től tudná meg. Esetleg hallott a Charles Nichollsnál tett látogatásáról? Gyorsan kiverte a fejéből a gondolatot; a Kaszás egész karrierje a diszkrécióra épült.

Paula a nappali felé intett, újból az órájára pillantva.

– Rendben, van még néhány percem – sóhajtotta. Tess leült a díványra, és megvárta, míg Paula is helyet foglal vele szemben.

– Most jöttem vissza Dél-Karolinából – kezdett bele.

– Milyen érdekes – vetette oda Paula.

– Azért mentem, hogy egy Tedd Kessler nevű férfival találkozzam. Nem ismered, viszont a volt feleségét igen. Marion Quinn-nek hívták.

A név hallatán Paula úgy érezte, mintha egy magas szikláról zuhanna a mélybe. Mozdulatlanul ült, még levegőt sem vett. Tess látta a reakcióját, és bólintott.

– Igen, tudok mindent, Paula – mondta csendesen. –Mindent elmondott.

Paula behunyta a szemét. Ez csak egy álom. Rémálom. Nem történhet meg, nem, ennyi idő után.

– Láttad Violetet? – suttogta.

Nem volt értelme hazudnia Tessnek. Még ha csak blöffölt is – de miért tenné? –, a családnak dolgozott. Az ő oldalukon áll, nem igaz?

– Nem, nem láttam Violetet – válaszolta Tess.

Kinyitotta a táskáját, kivett belőle egy fotót, és átadta a nőnek.

– Nem tudom, hol van. De ezt kaptam Ted Kesslertől.

Paula átvette a Violetet és Mariont ábrázoló képet, de annyira remegett a keze, hogy le kellett tennie. Kezével eltakarta a száját. Ujjai gyertyától és csokoládétól illatoztak, az új életétől, amire vágyott. Forró könny pergett végig az arcán, megpróbált mélyeket lélegezni, ahogy a távoli emlékek, amelyeket minden erejével a múltban akart hagyni, a felszínre törtek.

– Violet egy ápolóotthonban van Észak-Karolinában – nyalta meg kiszáradt ajkát Paula. – Az új szülei írtak nekem, és elmondták, néhány éve állandó felügyeletre szorul. Gondolom, még mindig ott van. Tizenöt éves lesz nemsokára.

Látta Tess Garrett helytelenítő arckifejezését. Átkozott kis angol szuka, gondolta, milyen alapon ítélkezik felettem? El sem tudja képzelni, milyen volt az életem. Mindez pedig csak azért történik, mert Marion Quinn férje előbukkant a semmiből.

– Mennyire volt rossz Violet állapota? – kérdezte Tess.

– Súlyos mikrokefáliában szenved – felelte Paula fontoskodva, mintha csak sportrepülő-modellekét hasonlítana össze. – Ez egy életveszélyes rendellenesség.

Hirtelen jeges rémület kúszott fel a gerincén, amikor rájött, nem is tudja, életben van-e még Violet. Hosszú idő telt el azóta, hogy a kislány örökbefogadó szülei – egy orvos házaspár, Kate és Don valakicsoda, talán Richards? – rövid, udvarias levélben biztosították róla, a legjobb kezelést biztosítják új lányuknak. Nyílt örökbefogadás volt, ami azt jelentette, Paula kapcsolatba léphetett a lányával, de ahogy teltek az évek, a nő egyre terhesebbnek ítélte az egész szituációt. Ha választhatott volna, örökre lezárta volna életének azt a fejezetét.

– Soha nem akartam, hogy így történjen – suttogta Paula, arcához préselve ujjait. – Tizenkilenc évesen szültem Violetet. Akkor még Pauline-nak hívtak; fogadok, ezt sem tudtad – mondta kemény, merev hangon.

– Violet apja nyári kaland volt a középiskola elvégzése után, egy építőmunkás valami fejlesztésen Seholville-ben. Még azelőtt elhagyta a várost, hogy megtudtam, terhes vagyok. Abban a pillanatban tudtam, hogy baj van, amikor Violetet a kezembe adták. – Könyörgő szemmel nézett Tessre. – Épp csak kikerültem az iskolából. Nem álltam készen egy gyerekre, különösen nem egy súlyosan visszamaradottra.

– Így Violet nevelőszülőkhöz került? – sürgette Tess.

– Nem győztem egyedül – folytatta Paula keserűen, és minden elfojtott dühe a felszínre került. – Az anyám haldoklott, így Violetet beadtam, és hál' istennek, Marion Quinnhez került, egy greensborói nőhöz, aki rengeteg sérült gyermeket befogadott. Elmentem hozzá, és úgy láttam, tényleg komolyan törődik a gyerekekkel. Aztán Marion beteg lett, viszont addigra én már New Yorkban modellkedtem, így Violetet hivatalosan is adoptálhatónak nyilvánították. Végül is, ki számít jobb szülőnek? Én, a húszéves lány, vagy az örökbefogadó szülők, akik kétségbeesetten vágytak gyerekre? Ők sokkal jobb életet biztosíthattak neki.

– Én sokkal jobb életet neked is – bukott ki Tessből.

Paula arca megkeményedett.

– Hogy merészelsz ítélkezni felettem? – vágta oda keserűen. – Fogalmad sincs, miken mentem keresztül, mit éreztem! Van egyáltalán valami sejtésed arról, milyen egy olyan gyermeket gondozni, aki még a fejét sem tudja felemelni? Aki soha nem lesz képes futni, olvasni vagy éppen beszélni? Nem, persze hogy fogalmad sincs!

– Violet nem csak egy gyerek – védekezett Tess. – A te kislányod!

– Igen, az – felelte Paula. Nem akarta mentegetni magát Tess Garrett előtt, de az, hogy elé tárta a történetét, újból megerősítette abban, helyesen cselekedett.

– Violet a gyermekem, és azt tettem, ami számára a legjobb.

A két nő farkasszemet nézett egymással. Végül Tess elfordította a tekintetét, arcvonásai megenyhültek.

– Szoktál gondolni rá?

Paula nem válaszolt. Nagyokat nyelt, majd végül képtelen volt tovább magában tartani az évek óta gyűlő tengernyi szomorúságot, dühöt és feszültséget. Arcát eltakarva felzokogott, válla rázkódott, ömlött a könnye, mint a zápor. Amikor kissé magához tért, elfogadta a felé nyújtott zsebkendőt, s megtörölte az arcát.

– Nyílt örökbefogadás volt, mert úgy gondoltam, ezáltal mindig tudni fogom, hogy van Violet, és mit csinál – mondta Paula. – Talán egyszer látom is. Azonban amikor megismerkedtem Williammel, rájöttem, soha nem fog megtörténni.

– Miért nem?

– A mosolygásuk, jó modoruk és elegáns ruháik mögött a felső tízezer tagjai gonoszak – suttogta a nő. – A felső középosztály eszményképe a tökéletesség. Megszoksz vagy megszöksz.

– Akkor, úgy tűnik, problémáink lesznek – válaszolta Tess. – Ez a férfi, Tedd Kessler kétszázezer dollárt követel a hallgatásáért.

Paula szívét jeges rémület járta át.

– Szóltál róla Meredith-nek?

Tess megrázta a fejét.

– Még nem. Gondoltam, te szeretnéd elmondani neki.

Paula remegő kézzel a fejét ingatta.

– Nem tudsz valamit tenni? – ívelt fel kétségbeesetten a hangja. – Azt hittem, ezért fizetünk téged!

Tess beharapta az alsó ajkát.

– A legkönnyebb dolog elfutni, vagy olyan mélyre temetni a dolgot magadban, amennyire csak sikerül, de tapasztalatom szerint ez nem mindig a legjobb megoldás.

– Összeszedem a pénzt… – hadart Paula. – Beletelhet néhány napba…

– Nem, Paula – szólt rá Tess szigorúan. – El kell mondanod Meredith-nek. Nem söpörhetjük a szőnyeg alá. Már csak azért sem, mert a zsarolók ritkán érik be egyszeri összeggel, és még ha el tudnánk is hallgattatni Kesslert, az ilyesféle titkoknak megvan az a jó szokásuk, hogy előbb-utóbb napvilágra kerülnek.

Tess Paula arcát tanulmányozta.

– William tudja?

– Természetesen nem – nyögött fel a nő, érezve, hogy könnyei újra peregni kezdenek. Behunyt szemmel emlékezett arra az egyetlen pillanatra, amikor majdnem elmondta neki. Hat hónapja tartott a kapcsolatuk, és Paula kezdett rájönni, amellett, hogy gazdag és úgy-ahogy jóképű, William Asgill tisztességes férfi, ami igen ritka az ő köreiben. Egy fa alatt piknikeztek, amikor a férfi szerelmet vallott neki. Először mondta ki azokat a szavakat, és a szemébe nézve Paula tudta, igazat beszél. Abban a pillanatban érezte, bármit elmondhatna neki, a férfi érzései nem változnának iránta. De nem volt rá képes, mert része akart lenni a férfi biztonságos, tökéletes kis világának. Olyan átkozottul keményen robotolt, hogy eljusson idáig, hogy sikeres modell legyen egy gazdag, okos pasival az oldalán, aki odáig van érte. Nem hagyhatta, hogy bármi is keresztbe tegyen neki. Mindenekfelett pedig nem akarta megadni a férfi szemét anyjának a lehetőséget, hogy azzal jöjjön:

– Én megmondtam! Egy piszkos titkokat rejtegető kis szerencsevadász!

Paula újból megrázta a fejét.

– Nem tud semmit, a megfelelő pillanat elszállt, amikor bevallhattam volna neki – felelte végül lágy hangon. – Szóval inkább megpróbáltam elfelejteni az egészet, a lányomat. Igyekszem úgy tenni, mintha olyan része lenne ez az életemnek, ami valójában meg sem történt.

Amikor Tess felemelte a mobilját, felpillantott.

– Mit művelsz? – pánikolt be.

– Megbeszélek egy találkozót Meredith-szel. Aztán el kell mennünk Charlestonba, hogy találkozzunk Ted Kesslerrel. Holnap kellene odarepülnünk.

– Sehova sem repülhetek holnap – kerekedett el Paula szeme. – Vendégeim jönnek. Már minden le van szervezve, nagyon fontos nekem!

– Ez is fontos – ragaszkodott hozzá Tess. – Meg kell oldanunk, nem halogathatjuk.

51.

A Portico bemutatóját követő hetekben Charles Devine legalább fél tucatszor kereste Tesst az Asgill's irodájában. A lány, mivel meg volt róla győződve, hogy esküvői meghívót szeretne tőle kicsikarni, mindig sikeresen hárította a hívásait. Ám amikor egy galambszürke Mrs. John L. Strong üzenőkártya érkezett a nevére, amelyben udvariasan teára invitálták, Tess tudta, az egyetlen módja, hogy véget vessen a bujkálásnak, ha eleget tesz a meghívásnak. Titokban várta is az eseményt. Kétségbeesetten szabadulni akart az Asgill-univerzumból, ami egyre vészterhesebbnek ígérkezett, mindent magába kebelezve az esküvő közeledtével, és a lány gyanította, egy csepp kínai fekete tea kis fecsegesse! fűszerezve pontosan az, amire vágyik.

Tess taxija megérkezett Charles lakása elé a Keleti Hetvenegyedik utcába, az Upper East Side egyik legjobb utcájába. A lány felment a barna homokkő épület első emeletére, megnyomta az ajtócsengőt, majd lesimította kék Marc Jacobs ruháját. Néhány szezonnal korábbról származott – amit Charles biztosan kiszúr –, de ez volt az alkalomnak leginkább megfelelő ruhadarab a szekrényében.

– Ó, egyszerűen elragadó, kedvesem – mosolygott Charles, miközben elvette a kabátját, és felakasztotta a keskeny előszobában álló agancsra. – Elcsüggeszt, mennyire vakon semmibe veszik manapság a teához való megfelelő ruhaviseletet, de maga és én nyilvánvalóan tudjuk, mi az illendőség.

Charles is kétségkívül kitett magáért a kis találkozójuk kedvéért. Keményített fehér inget, ropogósra vasalt tengerészkék öltönyt, extravagáns karmazsinvörös kravátlit és lakkcipőt viselt, ősz haját megregulázta, precízen kettéválasztva és oldalra fésülve, egy szál sem kóborolhatott el.

Úgy nézett ki, mintha épp martinizni indulna Dorothy Parkerrel az Algonquin Hotelba.

Charles lakása még manhattani viszonylatban is kicsinek számított, viszont tökéletesen volt berendezve. Beinvitálta a lányt a kacsatojáskék nappaliba.

– Üljön le, üljön le – terelte egy szürke damasztkárpitos, elegáns székhez. – Kér teát?

– Az finom lenne, köszönöm – próbálta magát kényelembe helyezni Tess a bámulatos, ám annál törékenyebbnek látszó ülőalkalmatosságon. Charles egyik ujjával megérintette ránctalan orcáját – Tess lefogadta volna, hogy arcfelvarráson esett át Brooke és David eljegyzése óta –, és színpadiasan csücsörített.

– Lássuk csak – méregette Tesst egy képkereskedő szemével, mintha a következő beruházásán töprengene. – Ötvenháromféle teát tartok. Önnek, kedvesem, a ceyloni ezüstlevelet ajánlanám. Finom, mégis erős. Javasolhatok hozzá egy csöpp citromot?

Tess csak vigyorgott. Charles eltűnt az apró konyhában, majd felbukkant két miniatűr teáskannával megrakott, csörömpölő ezüsttálcával. Egy pici kerek antik asztalka már gyönyörűen meg volt terítve kifényezett evőeszközökkel és egy tortaállvánnyal, amely roskadozott a tökéletes háromszögletű uborkás szendvicsektől és cukorbevonatú Madeleine-süteményektől.

– Kedvesem, remélem, nem sérti a kijelentésem, miszerint valósággal kivirágzott, mióta New Yorkba érkezett! – áradozott Charles, miközben kitöltötte a teát. – Tessék! Lehetne ön is a Park Lane egyik hercegnője! Így hívják ugyanis errefelé az ifjú hölgyeket. Személy szerint én meglehetősen közönségesnek tartom ezt; legtöbbjük pontosan annyira hasonlít egy hercegnőre, mint én egy kínaira. Viszont meg kell hagyni, csodálatosan ápoltak, amit az angol lányokról nemigen lehet elmondani. Nézetem szerint az ön honfitársnőinek fogalma sincs, hogy hozzák ki a legjobbat magukból. Azonban ön, édesem, határozottan kiállta a próbát. Ön hanyatló birodalmunk büszkesége.

Tess elrejtette kuncogását. Charles kissé excentrikus volt, ám egyedülálló, mint Quentin Crisp vagy egy Jane Austen-regény hóbortos szereplője. Neki volt a legarisztokratikusabb kiejtése, amit csak Tess valaha hallott, bár ha igazak a híresztelések, egy csepp kék vér sem folydogált az ereiben. Az ötvenes években érkezett Amerikába, és a végletekig kihasználta az egyik névtelen bentlakásos iskolában ráragadt tudományát. Tess csodálatosnak találta, és azt kívánta, bárcsak hamarabb meglátogatta volna.

– Azt kell hogy mondjam, Charles, meglepett – kortyolt a különleges teába Tess.

– Igen, tudom, mostanában nem nagyon mutatkoztam – bólintott a férfi. – El tudom képzelni, mennyire csodálkozott, hogy egész évben nem jártam partikra és vacsorákra. Nos, most már elárulhatom a titkom – mondta drámai hangsúllyal, megtörölve száját egy szalvétába, aztán felállt. – Amint mindjárt meglátja, nagyon elfoglalt voltam.

A könyvespolchoz lépett, leemelt egy vastag kötetet, és letette Tess elé.

Fényes sötétkék borítója volt, rajta hatalmas rózsaszín art deco betűkkel a cím: Egyszerűen isteni. Alatta kisebb betűkkel: Charles Devine – a teljes történet.

– A memoárjaim, kedvesem. Fárasztó munka volt.

– Azt elhiszem – emelte fel Tess a könyvet. Olyan súlyos volt, mint egy darab tégla.

Charles sóhajtott.

– Mindig azt hittem, a memoárjaim megírása könnyű feladat lesz, de ha valaki olyan gazdag és teljes életet élt, mint én, a munka egyszerre áldás és átok. Válogatnom kellett. A kedves kis anekdotát tegyem-e bele arról, amikor smaragdot választottunk Babe Paleyvel, vagy inkább arról, amikor együtt vacsoráztam a sahhal? Hát hogy lehet ezek közül választani?

– Úgy tűnik, végül mindkettőt beletette – válaszolta Tess, midőn észlelte, hogy a könyv terjedelme hétszáz oldalasra rúg. – Alig várom, hogy elolvassam. Ki a kiadója?

Vendéglátója ajka keskeny, mosolytalan vonallá préselődött.

– Átkozott ügynökök és kiadók! Napjainkban úgy látszik, csak olyan önéletrajzok után érdeklődnek, amiket tizenkilenc éves popsztárok írnak – írnak!? –, akik semmit nem tettek le az asztalra egyetlen sikerszám és a drogfüggőség kivételével. Tökéletesen példázza, mi a baj a mai társadalommal, ha engem kérdez: üresfejű tinik által uralt üresfejű világ.

– Sajnálom – szólt Tess együttérzőn.

Charles szomorúan bólintott.

– Entre nous, felettébb csalódott voltam, de nem hagyhatjuk, hogy ezek a dolgok fölénk kerekedjenek, igaz? – kérdezte felélénkülve. – így, amint láthatja, kiadtam én magam. Kövessen, kedvesem.

A hálószobába vezette a lányt, ami egy pompás fehér ágyneműkkel megvetett ágyból, ruhásszekrényből és éjjeliszekrényből állt. A padló minden egyes négyzetcentiméterét az Egyszerűen isteni példányaiból emelt kupacok borították, egészen a mennyezetig. Legalább ötszáz példány, állapította meg Tess, bár talán megvolt ezer is.

– Miben segíthetek, Charles? – kérdezte, amikor visszatértek a nappaliba. A férfi mosolyogva mutatott rá.

– Vág az esze, mint a borotva, ahogy a szólás tartja. Tudtam, hogy jó barátok leszünk. Igen, kisegítheti szegény jó öreg Charlest a szükség eme órájában. Biztos vagyok benne, óriási piaca lenne visszaemlékezéseimnek, először azonban nagy hírverést kell csapnunk neki. Ha mindenki az én könyvemet akarná, megtalálnának a jó nevű kiadók is. Tudta, hogy John Grisham is így kezdte? A kocsija csomagtartójából árulta a regényeit. Nem mintha valaha is össze akarnám hasonlítani magam John Grishammel – tette hozzá dölyfösen. –Ráadásul nincs is autóm.

– Valami azt súgja, itt jövök én a képbe – állapította meg Tess, elvéve egy uborkás szendvicset.

– Kedvesem, ön bámulatos hírnevet szerzett mint elsőrangú PR-os – ezek a pimasz New York-i boszorkák a nyomába sem érhetnek. Önben van tartás és elegancia, kedvesem. Ön a tökéletes választás.

Tess elgondolkodva bólintott. Egy percig sem kételkedett benne, hogy az öregúr emlékiratai felettébb olvasmányosak, sőt egyenesen pikánsak, helyenként akár a becsületsértésig is elmehetnek. És nem felejtette el Brooke és David eljegyzési partiját sem, ahol Charles azon kevesek egyike volt, akik egyenlő partnerként beszéltek vele, ráadásul nagyon kedvelte, és szerette volna, ha sikeres lesz. Most azonban ez egyszerűen nem fért az idejébe.

– Charles, tudja, mennyire szeretnék segíteni, és adhatok pár tanácsot, de jelenleg borzasztóan lefoglal az Asgilléknek végzett munkám. Az esküvő és egyebek…

Charles felvonta a szemöldökét.

– Drágám, azt hittem, hasznosabban is el tudja tölteni az idejét, mint hogy Asgillék piszkos kis titkait próbálja rejtegetni a külvilág elől.

Olyan lehangoltnak tűnt, és – őszintén szólva – magányosnak, hogy Tess képtelen volt nemet mondani neki.

– Talán az új évben megpróbálhatom – sóhajtotta.

– Pompás! – ragyogott fel az öregúr, manikűrözött kezével boldogan tapsikolva. – Tudtam én, hogy ön az én emberem! Imádni fogja, ígérem! A sztorikat, partikat, képeket, mindent! Rengeteg fotóm van, nézze!

A könyv közepére lapozott, a fényképekhez.

– Ez én vagyok Truman fekete-fehér bálján – mutatott az egyikre. – Aztán itt vagyok a Studio 54-ben Warhollal – bökött a következőre. – Vajon hová tehettem azt a remek mintás zakómat?

Becsapta az Egyszerűen istenit, majd átnyújtotta Tessnek.

– Menjen, olvassa el, aztán majd beszélünk.

– Így lesz – válaszolta annyi lelkesedéssel a hangjában a lány, amennyit csak ki bírt csikarni magából.

– Igazán lekötelez – emelte fel a teáskannát újból Charles. – Még egy kis teát?

52.

A Mayflower House, egy terjedelmes vörös téglás épület, amely az észak-karolinai Wilmington egyik külvárosában állt, nem tűnt különösebben félelmetesnek. Sőt kifejezetten figyelemreméltó volt átlagosságával, egy a környék hasonlóan túlméretezett házai közül, amelyek egy nagyszerűbb korból maradtak hátra, ám Paula mégis reszketve közelítette meg. Természetesen nem maga az épület rémisztette halálra, hanem ami odabent várta. A múltja és talán a jövője, mindkettő taszította, ugyanakkor vonzotta is. Hihetetlennek tűnt, hogy huszonnégy órával ezelőtt az volt a legnagyobb gondja, a fekete vagy a fehér limoges-i porcelánt terítse-e fel a hercegnőéknek. Élete olyan gyökeres fordulatot vett azóta, hogy bele sem mert gondolni, hová vezethet ez az egész.

Tess Garrett vele utazott, nem csupán hogy erkölcsi támogatást nyújtson, hanem hogy segítsen Ted Kessler-rel is rendezni az ügyet. Meredith ragaszkodott hozzá, hogy személyesen „varrjanak el minden szálat”. Paula megrándult, eszébe villant anyósa arca, miután Tess ismertette vele a zsarolás részleteit. Mahagóniasztala mögött ülve Meredith takarékosan bánt a szavakkal.

– Ki kell fizetni – jelentette ki ellentmondást nem tűrően.

Tess tiltakozott.

– Lennie kell más megoldásnak. Nem kezdhetünk az ilyen Kessler-féléknek pénzt osztogatni; soha nem lesz vége a követelőzésnek.

– Visszatérünk rá az esküvő után – válaszolta Meredith. – Már csak hat hetünk van hátra. Addig be kell tömni a száját, mert utána az információ már feleannyira sem lesz értékes.

Aztán Meredith teljes valójával Paulára fókuszált.

– Most pedig beszéljünk egy kicsit rólad, Paula – kezdte hűvösen. – Különös módon a Billington család valószínűleg befogadna egy sérült gyermeket, lévén, hogy Davidét a legfelsőbb politikai körökbe szándékozzák juttatni. A tragédia és hősiesség bevett politikai fogások a média és a nyilvánosság szimpátiájának elnyerésére, és kétlem, hogy ez alól a Billingtonok kivételek lennének. Talán az még megbocsátható, hogy örökbe adtad Violetet. De hogy ennyi ideig rejtegetted? Hogy társadalmi megbecsülésért és anyagi nyereségvágyból elhagytad a gyermekedet, és hazudtál a múltadról? A legtöbb ember ezt már nem tudja megemészteni.

Meredith körültekintően válogatta meg a szavait Paula vallomásának a Billington családra és a társadalomban elfoglalt helyükre gyakorolt esetleges hatásáról. Egyszer sem utalt Asgillékre, de a nő elértette a burkolt célzást. A családban elfoglalt helye veszélybe került.

Megalázottan hagyta el a megbeszélés színhelyét, olcsónak és bűnösnek érezve magát. És tudta, Meredith-nek igaza van. Évekig próbálta igazolni tettét saját maga előtt, hivatkozva édesanyja egészségének hanyatlására és a nyomorra, amelybe sodródtak, hogy nyugodt lelkiismerettel szembesüljön azzal, hogyan könyökölte fel magát a csúcsra, nem törődve azzal, milyen magas árat kell fizetnie érte. Azonban mélyen, legbelül Paula szégyellte magát azért, amit tett.

Megfordult, visszanézett az utcára, ahol Tess az autóban várta. A lány felajánlotta, hogy bekíséri, de Paula visszautasította. Túlságosan magánjellegű volt, túl nyers. Visszafordult a bejárati ajtó felé, és mély levegőt vett. Gyerünk, biztatta magát. Követte az útba igazító jeleket keresztül az ajtókon, végig egy hosszú folyosón egy hatalmas üvegházba, amelyben sok ember volt és nagy zsivaj. Az ápolóotthon karácsonyi vásárát tartották éppen, és a teremben kis bódék álltak elszórva, melyekben karácsonyi dekorációkat, zacskókba kiporciózott karamellát és forró, fűszeres almalevet árultak bögrében. Kétszárnyú ajtó vezetett egy fallal körülvett kertbe. Naposabbnak tűnt, mint kint az utca, az ég pedig olyan kék, mint a vándorrigó tojása. Legalább százan voltak odakinn – szülők, gyerekek és ápolók sétálgattak a fűzfák között, beszippantva a fahéj, méz és a közeli Cape Fear folyó hűvösen friss illatát. Paulán ideges várakozás vett erőt, bár előzőleg bevett két apró sárga pirulát, hogy megnyugodjon, amikor elhagyták a hotelt.

Tekintete egyre a gyerekeket fürkészte; néhányan sétáltak, mások tolószékbe voltak kényszerítve, ám legtöbbjük súlyosan fogyatékosnak nézett ki. Egy pillanatra be kellett hunynia a szemét, nagy levegőt venni, mert a benne tomboló érzésektől elakadt a lélegzete.

– Jól van? – kérdezte egy hang, és Paula megfordulva egy aggódó arcú, középkorú asszonnyal találta magát szembe.

– Én… ööö… Violetet keresem – dadogta. Violet Abbottot akart mondani, de eszébe jutott, a lány azóta talán nevet változtatott. Már nincs közünk egymáshoz, gondolta különös fájdalommal a szívében.

– Családtag? – kérdezte a nő. – Nem hiszem, hogy ismernénk egymást. Etta vagyok, az adminisztrációs asszisztens. Tudom, hogy Violet mamája és papája elutazott ezen a héten, úgyhogy ők nem tudtak eljönni.

Paula erőtlenül bólintott.

– Családtag vagyok, igen. Bár már nagyon régen nem láttam.

– Ott van – mutatott a nő a kert túlsó végébe, ahol az egyenruhás nővér egy kerekes széket tologatott.

Paula megköszönte a segítségét, és feléjük indult. Egy lépés, aztán még egy, győzködte magát. Egyik lábat a másik után. Ahogy közelebb és közelebb ért a tolószékhez, egyre inkább kizárta a külvilágot, és végül, amikor megállt a kislánya előtt, semmi más nem számított rajta kívül. Csakhogy a kislánya nem is volt olyan kicsi többé; majdnem felnőtt volt. Hosszú végtagjai azonban vékonyak és görbék voltak, feje oldalra billent. Paula a nővérnek bólintva, remegő térddel leguggolt a kerekes szék elé.

– Olyan nagylány lettél – suttogta alig hallhatóan, észre sem véve az arcát áztató forró könnyeket. Kinyújtotta a kezét, és megérintette Violet göcsörtös ujjait. Meglepetésére a kislány felnézett, tekintetük találkozott. Egy pillanatra mintha megélénkült volna. Megismer? – gondolta Paula vadul, ujjaival eltakarva a feltörő sírást. Nem, hogy is ismerhetne meg?

De a szemük ugyanaz, szőtte tovább gondolatait a nő. Próbálta elfelejteni ezt a részletet, de most újra látta; ugyanaz a nagy, szürke szem, ami minden reggel visszanézett rá a tükörből. És az a gyönyörűséges, sűrű aranyszín haj! Bár elengedte Violetet, többé már a nevük sem volt közös, a genetika mindörökre összekötötte őket. Ez valahogy megnyugtatta Paulát. Annyi mindent akart mondani, ahogy a kislány arcába bámult, de tudta, nem lehet. Violet értelme korlátozott, de még egy infantilis elme is megérti, ha azt mondja neki, ő az édesanyja. De tisztességtelen dolog lett volna. Az igazság általában már csak ilyen, gondolta.

– Azt hiszem, itt a barátja – intett a fejével Paula háta mögé a nővér. Ő Tessre számítva megfordult, és leesett az álla.

William közeledett.

Hogy lehet itt? – uralkodott el rajta a pánik. – Honnan tudta meg?

William aznap reggel repült Londonba, hogy Tess megjelent a házban, hogy Ted Kesslerről beszéljen Paulával, és bár beszéltek azóta telefonon, ő egy szót sem szólt róla, mi folyik itt.

Meredith? Tess? Túlságosan kifacsart volt érzelmileg ahhoz, hogy dühös legyen, csak állt ott görnyedten, míg a férfi oda nem ért.

– Hát itt vagy – próbált higgadtnak mutatkozni a nő. – Honnan tudtad, merre kell minket keresned?

William halványan elmosolyodott.

– Már jártam itt.

– Nem értem.

Férje gyengéden megérintette a karját, és távolabb vezette az ápolónőtől és Violettől.

– Paula, tudtam róla.

– Tudtad? – hitetlenkedett a nő.

– Úgy hat hónappal ezelőtt vettem neked azt a ruhát a Met gálavacsorájára, emlékszel?

Paula villámsújtottan bólintott. Pompás vintage Valentino estélyi volt. A férje mindig meglepte valamivel, kalandoztak el a gondolatai. Éppen ideje, hogy most eggyel törlesszek, tette hozzá magában.

– Bementem a gardróbodba, hogy megnézzem a méretedet, és… ö… találtam egy régi, neked címzett levelet Marion Quinntől – vallotta be enyhén elpirulva. –Említette benne a lányodat, Violetet.

Paula emlékezett arra a levélre. Marion Quinn a modellügynöksége címére küldte, amikor ő a húszas évei elején járt, és ő azt hitte, jól elrejtette. Tévedett. Mindvégig tudta, hogy meg kellett volna semmisítenie azt a levelet, de soha nem volt rá képes, most pedig már késő. Torka úgy kiszáradt, hogy nyelni sem tudott. A férje el fog válni tőle. Majdnem hangosan felkacagott az iróniára: most, hogy megkapja, amit akart, rájött, egyáltalán nem is akarja.

– Magánnyomozót béreltem, ő pedig végül rátalált Violetre – mondta William. – Szerettem volna találkozni vele, ezért eljöttem.

– Miért nem mondtad soha, hogy tudsz róla? – préselte ki magából a szavakat rekedten Paula.

William szomorúan ingatta a fejét.

– Drágám, olyan sokszor megpróbáltam.

A nő bólintott.

– Ismerem az érzést.

– Anyám tegnap beszámolt Ted Kesslerről – folytatta William –, és hogy Tesszel idejöttök. Úgyhogy Londonból egyenesen iderepültem.

Paula nagy erőfeszítések árán felnézett rá, próbálva megfejteni az arckifejezését.

– Sajnálom. Annyira sajnálom.

A nővérke, aki közben elsétált, visszajött, és megfogta a tolószék fogantyúját.

– Be kell vinnem Violetet – mosolygott bocsánatkérőn.

– Csak még egy percet adjon, kérem – felelte Paula. A nő vonakodva visszavonult, Paula pedig gyengéden megsimogatta a kislány haját.

– Megértem, mit tettél. Hogy miért tetted – szólalt meg William csendesen.

– De nem helyesled – vágta rá élesen a nő. William az állához emelte a kezét.

– Nem, de… ő még mindig a te lányod, Paula. Nincs értelme tovább rejtegetni. Violetnek új családja van, de nem kell úgy tennünk, mintha nem is létezne.

Paula egy pillanatig reménykedve nézett rá. Azt akarja mondani, hogy túlléphetnek rajta? Nem, az már túl szép lenne.

– Az anyád gyűlöl – válaszolta. – És a Billingtonok be fognak dühödni. – Eszébe jutottak New York-i barátai, új keletű társasága, akik kilökik maguk közül, ám rosszallásuk egyszeriben lényegtelenné vált ahhoz képest, hogy mit gondol a férje.

– William, én… – kezdte, ám a férfi előrelépett, és a karjába zárta.

– Csitt… – ringatta lágyan, miközben a nő könnyekben tört ki, és a vállára borulva zokogott.

– Mi a baj? – suttogta William a hajába. – Mi a baj? Még mindig itt vagyunk egymásnak, és mindig itt is leszünk egymásnak.

Paula behunyta a szemét, érezte a meleg délutáni napsugarakat a nyakán, és nem tudott betelni azzal a csodával, hogy William erős karja szorosan öleli. Abban a pillanatban eszmélt rá, mennyire nagyon szereti a férjét. Talán ez kicsit másféle szerelem volt, mint amiről tizenévesen olvasott. Nem fullasztó, izgató és érzéki, hanem védelmező, mély és mindenekfölött megbocsátó. Hogyan is kérhetne ennél többet?

A nővér odasétált hozzájuk.

– Elnézést, de Violetnek most már tényleg be kell mennie.

Paula szomorúan bólintott, majd lehajolt, hogy arcon csókolja lányát. Utána tekintete találkozott Violetével, és meg mert volna esküdni rá, hogy a kislány szeme boldogságtól csillog.

– Nemsokára találkozunk, drágám – suttogta Paula, ahogy a nővér visszatolta Violetet az épületbe.

William hátulról átkarolta, és magához szorította.

– Tudja – mondta egyszerűen. Paula szomorúan újból bólintott.

– Menjünk haza.

53.

David Billington már a lakásban várta Tesst, amikor a lány hazaért. Ő magában átkozódott, amikor meglátta a férfit a nappalijában. Az utóbbi negyvennyolc órában New Yorkból elrepült Charlestonba, onnan Wilmingtonba, aztán vissza New Yorkba. Ez idő alatt kifizetett egy zsarolót, látta Paula rég elveszett lányát, és őszintén szólva annyira elfáradt érzelmileg és testileg egyaránt, hogy egy hétig bírt volna aludni egyvégtében, amire persze esélye sem volt. Szélesen rámosolygott Davidre, palástolni próbálva bosszúságát. Végül is nem erre szerződött. Ő csak egy PR-os, az isten szerelmére! Az kellene hogy legyen a feladata, hogy élét vegye a negatív történeteknek, masszírozza a sajtót, talán összehozzon néhány interjút. Ezzel szemben úgy érezte magát, mintha egy személyben lenne Henry Kissinger és Bruce Willis az Add drágán az életedből. Ám dühét felváltotta az aggodalom, amikor meglátta a férfi gyászos arckifejezését. David még sohasem járt a lakásában, ezért Tess feltételezte, jó oka volt idejönni. Gyorsan leült hát a karosszékbe, miközben lehámozta a kabátját.

– Régóta vársz? – kérdezte. – Ne haragudj, üzleti úton jártam.

Hú, ha tudná a férfi, hol járt és mi ügyben! Újabb lehetetlen küldetés állt előtte, elfedni az Asgill család nyomait. Mindez miért? A vele szemben ülő jóképű, ámde fáradt kinézetű férfi karrierje érdekében. David megrázta a fejét.

– Úgy húsz perce. Jemma itthon volt, csak leugrott cigiért.

Fehér inge mandzsettáját babrálta, ami nyugtalanította a lányt. Soha nem látta Davidet másnak, mint makulátlan megjelenésűnek és összeszedettnek. Egy kancsó kávé állt előtte az asztalon. Tess előrehajolt, és töltött magának egy bögrével. Sűrű volt, forró és fekete, azonnal helyrerázta a szervezetét. Nem csoda, hogy a New York-iak imádták. A tea erre egyszerűen képtelen lenne.

– Szóval, minden rendben? – Most, hogy felpezsdült, erősebben érzékelte a férfi gondterheltségének hullámait is.

David kasmírfelöltője belső zsebébe nyúlt, és előhúzott egy magazint.

– Hallottál valaha a Washington Spyról?

Tessnek rémlett valami, de ez kívül esett a szokásos érdeklődési körén. A szatirikus washingtoni lapot szürke, újrahasznosított papírra nyomták, szűk körben ismerték, de népszerű bűnös szórakozást nyújtott a már befolyással bíró, elismert fiatal városi értelmiség számára, akik odáig voltak a politikai eseményeket és a Capitol Hill életét boncolgató tiszteletlen és obszcén megnyilvánulásaiért. Tess elvette Davidtól az újságot, és megnézte a borítót. Az illusztráció Davidét ábrázolta, amint kinyitja egy csontvázakkal teli szekrény ajtaját.

– Mit találtak? – lapozott aggódva a lány a címlapsztorihoz.

– Az Olivia Martin-történetet. Gondolom, már mindent tudsz a család életének arról a fejezetéről.

Tess bólintva futotta át az oldalakat. A lap újra előadta az Olivia Martin-sztorit, csakhogy ez a cikk arcátlanabb volt, mint amiket eddig Tess olvasott. Azt állította, Howard Asgillnek viszonya volt Olivia Martinnal, továbbá arra célozgatott, Howardnak köze lehet a lány drámai eltűnéséhez, és feltette a kérdést, David Billington képes lesz-e felülkerekedni a botrányon, ha jövőre indul a kongresszusi választásokon. Tess megdermedt. A Washington Spy, bár alacsony példányszámú lap volt, bírt némi befolyással, különösen ott, ahol számított, a hatalom folyosóin és ennek következtében a hírközlő médiában. És míg Tess számtalanszor figyelmeztette Brooke-ot, hogy nem képes befolyásolni a bulvárpletykákat, személyesen Meredith-t tette felelőssé minden egyes, a lányával kapcsolatos ocsmány álhírecskéért és előnytelen lesifotóért. Hát, most aztán tényleg nagy szarban lesznek, gondolta Tess. És ezúttal abban is biztos volt, a Billingtonok kivételes figyelmet fognak szentelni a hírnek.

– Ez még csak egy korai előfizetői példány, úgyhogy még egyik lapban sem fog megjelenni – mondta David. – És azt sem gondolnám, hogy apám hallott már róla, de már ráállítottam az ügyvédemet, aki buzgón keresi rá a megoldást.

Kétségei ellenére Tess kihúzta magát, és megnyugtató üzemmódba kapcsolt.

– Ez ősrégi történet, David. Csupán szóbeszéd, semmi több.

– Ugyan már, Tess. Mindannyian hallottuk a sztorit, de ez az első alkalom, hogy Howard Asgill nevét nyilvánosan összefüggésbe hozzák Olivia eltűnésével.

A lány tisztában volt vele, hogy igazat beszél. A történet mindig is nyugtalanította, de amíg csak egy esküvőről eltűnt színésznőről volt szó, még ha félig-meddig hírességnek is számító színésznőről is, aki valószínűleg drogmámorában belefulladt a folyóba, Tess tudta, ez nem lesz közvetlen kihatással David népszerűségére és választhatóságára.

Viszont a Washington Spy sztorija pontosan a „nem zörög a haraszt, ha nem fújja a szél” kategóriába tartozott, amely könnyedén foltot ejthet valaki nevén, Tess pedig nagyon is tisztában volt vele, mennyire ki tudnak csúszni ezek a dolgok az irányítás alól. A legrosszabb pedig az, hogy a bulvársajtó azt mondhatott Howard-ról, amit csak akart, ha odabiggyesztették mellé a média kedvenc kibúvóját: „Halottakról jót vagy semmit.”

Elég volt egy pillantást vetnie David arcára, látta, őt sem vigasztalták megnyugtatónak szánt szavai.

– Lehet, hogy több mint negyven éve történt, Tess – szólalt meg –, de sokak számára – különösen a feltörekvő ifjú washingtoni politikuskáknak – ez új botránnyal kecsegtet. És most egy botrányra van legkevésbé szükségünk.

Fejét lehajtva az állát dörzsölte.

– Emlékszem, három hónappal azután, hogy járni kezdtünk Brooke-kal, apám eljött hozzám, hogy Olivia Martinról beszéljen velem – nézett a kezére. – Azt mondta, ez még „bonyodalmakat” okozhat. Magándetektívvel szimatoltatott az eset után, de nem járt sikerrel.

Őszinte szomorúsággal nézett a lányra.

– Szeretem Brooke-ot, Tess, és el akarom venni feleségül. Nem érdekel, mit tett vagy mit nem tett az apja, mert bármi legyen is az, semmi közünk hozzá. De az apámat nagyon is érdekli, és ha újabb sztorik bukkannak elő…

– Azt nem engedhetjük meg – vágott a szavába gyorsan Tess. – Mellesleg biztos vagyok benne, ebben a sztoriban nincs több. Senki nem tudja, mi történt Olivia Martinnal.

A férfi sötétkék szeme ellágyult.

– Reméltem, hogy ezt fogod mondani.

Tess megdörgölte az arcát, hátha eltüntetheti a fáradtságot.

– Nézd, kétlem, hogy intézkedhetnénk a magazin ellen, tekintve, hogy egyszerűen csak előástak egy régi mesét, de nézzük meg, mit mondanak az ügyvédeid, így vagy úgy, szerintem jobban járunk, ha magunk mellé állítjuk a lapot, mintha magunk ellen fordítanánk. Tudjuk, ki a tulajdonos?

– Ben Foley. Volt már hozzá szerencsém. Gazdag szülők gyereke. A magazin csupán egy nagyon sikeres kis hobbija.

– Próbálj meg beszélni vele – javasolta Tess. – Nem akarjuk, hogy az Olivia Martin-sztori a köztudatban cirkuláljon. Ugyanakkor csak úgy vethetünk véget a pletykálkodásnak, ha kiderítjük, mi is történt valójában.

Ebben a pillanatban Jemma robbant be az ajtón cigivel a szájában, hóna alatt barna papírzacskóval.

– Hoztam bort – nézett reménykedve hol Tessre, hol Davidre.

– Remek! – üdvözölte az ötletet Tess. – Hozz három poharat, mert beszélnünk kell.

54.

Liz érkezett elsőnek. Saját kulcsával engedte be magát a The Carlyle lakosztályába. A hely örömteli változatosságot jelentett Wendell The Pierre-beli lakosztályához képest, ugyanis a nő nem érezte igazán, hogy az ő kezében van az irányítás, ha, csak nem saját, illetve semleges területen volt. Levette a ruháit, és épp csak besiklott meztelen testével a ropogós fehér lepedő alá, amikor Wendell jelent meg a hálószobaajtóban.

– Elkéstél – mosolygott a férfira, hívogatón széttárva karját a párnán.

Szokásos mosolya helyett Wendell a homlokát ráncolta, majd a Washington Spy egy példányát dobta le az ágyra.

– Láttad? – kérdezte.

Liz előrehajolt, magára húzva a lepedőt.

– Mi ez?

– Vess rá egy pillantást, és megérted, miért nem téged akarlak nézni ma délután.

A nő zavarodottan lapozta végig az újságot.

– Már megint ez a szarság? – bosszankodott.

Wendell kibújt Brioni zakójából, meglazította a nyakkendőjét. Ajkát szorosan összepréselte. A nő jól ismerte ezt az arckifejezést – „halotti maszk”-nak hívta. Csupán ízelítőt adott abból a kegyetlenségből, amivel kezelni fogja a problémát.

– Azt mondod, szarság – ült le a férfi az ágy szélére.

A célzás dühítette Lizt. Ő nem az anyja volt, vagy Brooke, vagy Tess Garrett, akik összetojják magukat, ha bármi is veszélyezteti a dédelgetett esküvőjüket. Liz magasan tett rá, meg lesz-e tartva az esküvő vagy sem, az egész tündérmesébe illő szirupos baromság teljesen hidegen hagyta. Ami viszont már nem hagyta hidegen, az az, hogy Wendell – és az évek múlásával sem szűnő pletykaáradat – azzal vádolja az apját, valami módon köze lehetett Olivia Martin eltűnéséhez. Ez olyan szemenszedett rágalom, amit nem fog eltűrni.

– Menj a picsába, Wendell! – köpte oda, magasabbra húzva testén a lepedőt. – Olivia Martin egy dilis ribanc volt, aki megölte magát, pont! Semmi köze az apámhoz és a családomhoz, és már a gondolattól is, hogy elhiszed ezt a megalapozatlan vádaskodást, kinyílik a bicska a zsebemben!

Hosszú csend következett, míg egymást méregették, végül Wendell megrázta a fejét. Kételkedve nézett a nőre.

– Remélem, igazad van abban, hogy semmi köze sincs az Asgill családhoz, mert nem vagyok abban a hangulatban, hogy eltűrjem a szórakozást.

Liz nagy levegőt vett, hogy lenyugodjon. Még mindig pokoli mérges volt, viszont azzal sem lesz előrébb, ha Wendellnek esik. Különösen nem akarta a Skin Plus közelgő kivásárlását kockára tenni. Wendell meggyőzése az üzlet finanszírozására olyan volt, mintha a fogát húznák; a férfi kőkeményen alkudozott a szerződés legapróbb részletéről is. Ha Liz bármilyen különleges szívességre számított tőle csak azért, mert lefeküdtek egymással, hát óriásit tévedett. Ehelyett Wendell a kivásárlási ár összegéért cserébe a törzstőke nyolcvan százalékát követelte, bár Liz kidolgozott néhány részvény-visszavásárlási eljárást, ha elérnek bizonyos optimista eladási mutatókat. Biztos volt benne, hogy ez bekövetkezik, mint ahogy abban is biztos volt, Wendel-lel ágyon kívül is ugyanolyan szenzációs együttműködésre lesznek képesek, mint az ágyban. Az a férfi egy pitbull: hatalmas tőke, ha az ember oldalán áll, de senki sem akarná megtudni, milyen az, ha a bokájába mar.

– Gyere ide – szólt nyersen.

A nő először nem mozdult, majd átkúszott az ágyon. Leült a férfi mögé, és hosszú, sima lábával körülfogta. Meztelen mellét a férfi hátához nyomva pihekönnyű csókokkal borította a nyakát, majd kigombolta az ingét, és a mellkasát cirógatta.

– Mi ketten – suttogta – képesek vagyunk bármire.

Kezét lejjebb csúsztatta, fürge ujjakkal kicipzárazta a férfi sliccét, és kiszabadította keményedő farkát.

– Daviddel és Brooke-kal előesküvői interjút kellene készíteni – duruzsolta, miközben megmarkolta a rózsaszín, vastag hímtagot, hozzáértőn le-fel jártatva rajta a kezét, míg érezte, hogyan duzzad és keményedik egyre hatalmasabbra a szorításában.

– Kézbe vesszük a sztorit – suttogta, miközben érezte, hogy egyre jobban benedvesedik.

– Irányítás alatt fogjuk tartani. A mi oldalunkról közelítjük meg. Nézd meg Obamát, bevallotta a kábítószerezést, mielőtt hivatalba lépett, és mindenki megbocsátott neki. Viszont ott van Clinton azzal a „nem tüdőztem le” baromsággal, őt pedig keresztre feszítették.

– Az csak egy füves cigi volt – mordult fel Wendell. –Ez pedig gyilkosság.

A nő keze megállt, ujjai alig érezhetően szorosabbra zárultak a férfi farkán.

– Öngyilkosság volt – jelentette ki határozottan –, vagy baleset. A pokolba is, Olivia lehet, még ma is életben van, ki tudja! Soha nem találták meg a holttestét.

Wendell hirtelen felegyenesedett, és az ágy mellől ellépve becipzározta a nadrágját.

– Nem hiszem, hogy ez ma jó ötlet volna.

Liz ádáz tekintetet vetett rá.

– Nagyon úgy tűnik.

Kisiklott az ágyból, és bevonult a fürdőszobába. Még mindig fel volt ajzva, lüktető, nedves puncija sóvárgott a gyönyör után. Visszavette fekete nadrágkosztümjét, vizet locsolt az arcára, és sápadt képmására meredt a tükörben. Nyugodj meg, Liz, a lényeg lebegjen a szemed előtt, utasította magát. Te irányítsd a történetet. Kezeld a pasit.

Amikor előkerült a fürdőszobából, meglepetésére Wendell mintha meghunyászkodott volna.

– Liz, sajnálom. Csak annyi minden jár a fejemben – nyújtotta ki felé a karját. A nő engedte, hogy magához vonja.

– Én is sajnálom – nem volt hozzászokva, hogy a férfi bármiért is bocsánatot kérjen. – Csak hát ő az apám.

– Ő meg a fiam.

Wendell megcsókolta a nő puha fülcimpáját, ami nagyon jó érzés volt. Liz a férfi nyakát simogatta, és érezte, miként enyhül a feszültsége.

– Egész héten nagyon elfoglalt leszek, de mi lenne, ha visszatérnénk erre következő kedden vagy szerdán? –cirógatta meg Wendell arcát. – Rengeteg karácsonyi parti lesz, amit felhasználhatsz kibúvóként.

– Így lesz – válaszolta a férfi gyengéden. Megfogta a nő kezét, ajkai közé vette az ujjait, és lágy csókokat lehet rájuk.

Liz mosolyogva, enyhén eltolta magától.

– Most pedig, attól tartok, vissza kell mennem az irodába. Kijelentkezem.

Felmarkolta kapcsos táskáját és a szobakulcsot, kilépett a kísértetiesen csendes folyosóra, és megnyomta a lift hívógombját. Ritkán találkoztak Wendell lakosztályán kívül, de ha mégis, tettek bizonyos óvintézkedéseket, különös tekintettel arra, hogy mindig egyedül érkezzenek a szállodákba, és egyedül is hagyják el. Egyszer egy egész délutánt töltöttek keféléssel Belcourt istállójában, a csónakház szomszédságában, majd hihetetlenül izgalmas módon abban az ágyban, amit a férfi Rose-zal osztott meg. Ezek az önfeledt órák úgy valósulhattak meg, hogy Wendell igen nagylelkűen egész napos kimenőt adott a teljes személyzetnek.

Liz elővette fekete American Express hitelkártyáját, és olyan gyorsan fizette ki a számláját, ahogy csak tudta. Épp átvágott az előcsarnokon, amikor valaki megütögette a vállát.

– Liz, micsoda meglepetés!

Megfordulva Robert Billingtonnal találta szemközt magát, aki felöltőjét begombolva halványan rámosolygott.

– Mit keresel te itt? – Arcán a szokásos alattomos kifejezés ült.

A nő szíve majd' kiugrott a helyéről, és az jutott eszébe, vajon látta-e a férfi a recepciónál.

– Pár napja ideköltöztem. Átalakítják a fürdőszobámat.

Robert bólintott.

– Nem költöztél össze a rézbőrűddel? Úgy hallottam, nagyon izzott körülöttetek a levegő.

Te pedig undorító, ocsmány féreg vagy, fortyogott Liz összehúzott szemmel.

– Független típus vagyok – felelte a tőle telhető legszelídebben. – Azt hittem, hallottál erről is, Robert.

A lift csilingelve megállt mögötte. Ösztönösen odafordult, és meglátta Wendellt mellettük elhaladni. Hogyaza!

– Apa?

Liz Robertre pillantva látta, pillanatnyi zavarodottságát felváltja a győzelemittas vidámság, amikor rájött, rajtakapta az apját. Wendellnek azonban szeme sem rebbent, kitárt karral közelített feléjük.

– Robert, Liz! Mit csináltok ti itt? – Kedélyesen megragadta Robert karját. – Ugye, nem együtt érkeztetek? – kérdezte tettetett gyanakvással. Liz majdnem hangosan felnevetett pimasz előadásán. Olyan tökéletesen és meggyőzően alakította a szerepét, hogy hozzá képest tiszta amatőrnek érezte magát.

– Honnan jössz? – kérdezte Robert, aki láthatóan nem tudta hová tenni a dolgot.

– Késői ebédem lesz Ty Connorral. Láttad odabent? – intett fejével az étterem felé. – Épp most érkeztem, de el kellett mennem a mosdóba.

Robert gyanakodva vizsgálta apja arcát.

– Nem, nem láttam…

Wendell lesimította a zakóját, és higgadtan bólintott.

– Láttad a Washington Spyt? – kérdezte fiát, ügyesen másfelé irányítva a beszélgetés menetét.

Robert tekintete Lizre vándorolt, arckifejezése tartózkodóvá vált.

– Igen. Majd később megbeszéljük.

Wendell odahajolt Lizhez, és arcon csókolta. A nő még ki volt pirulva hotelszobájuk melegétől.

– Nos, viszlát, Wendell, Robert. Gondolom, mindannyian találkozunk az esküvőn.

Kisétált a pompázatos előcsarnokból, mereven előreszegezett tekintettel, míg csak ki nem ért az utcára. Lelépett a járdáról, mire egy sárga taxi sofőrje hosszan rádudált, miközben elrántotta a kormányt, és kiüvöltött az ablakon. Már megint éppen hogy, vigyorgott önelégülten Liz.

55.

Jemma bár apró termetű volt, meglehetősen nagy hanggal rendelkezett. Minden fej odafordult a teremben, amikor felállt, hogy születésnapi köszöntőt mondjon a barátnője tiszteletére.

– Tess Garrett harmincévesen lehet, hogy még egy polcon csücsül szabadon – kezdte kacagva –, de átkozottul biztosak lehetünk afelől, hogy saját kezűleg építette azt a polcot: ő fűrészelte ki a fát, ő fúrta ki a lyukakat és a többi. Ez a nő tehetséges, leleményes, briliáns, és tudja, hogyan kezelje a kalapácsot, úgyhogy vigyázat!

Mindenki nevetésben és tapsban tört ki. Jemma lecsendesítette őket.

– Komolyan, Tess rengeteg embernek segített ennél az asztalnál, és mindannyian hálásak vagyunk neki. A legjobb barát, akit csak az ember remélhet megának. Kérlek benneteket, emeljük poharunkat, és kiáltsuk együtt: „Boldog születésnapot, Tess!”

Tess felnyögött, a többiek meg éljeneztek. Vidám tapshullám söpört végig az étterem különtermében, amit Brooke bérelt ki, hogy méltón megünnepelhessék a jeles eseményt. Tess boldognak és ellazultnak érezte magát a pezsgő, népszerű San Carlosban, egy SoHóban álló olasz étteremben. Annak külön örült, hogy Brooke nem az egyik szuperdivatos helyet választotta, amelyek manapság elárasztották a környéket. Az alacsony mennyezetű, gyertyafényes San Carlosból áradt a pompás, e világi egyszerűség, ami az otthoni kedvenc kocsmáira emlékeztette. Az asztalon kancsókban állt a vörösbor, és a finoman lágy és ragacsos tiramisu maradványainak illata töltötte be a levegőt. Nem volt hatalmas felhozatal barátokból, csak Patty, Kevin és Jack, Brooke és David, természetesen Jemma, akit elkísért újdonsült barátja, a fotós Phil, akit a Tahoe-tóhoz tett kirándulása alatt ismert meg, továbbá régi barátnője, Buggyant Becks az Oracle-tól volt jelen legutóbbi pasijával, a pasminát viselő bankárral, Ronaldóval. De ez így pont megfelelt Tessnek. Úgy tűnt, mindenki kitűnően szórakozik, ami annak is betudható – Tess meggyőződése szerint –, hogy pár nap múlva itt a karácsony. Gyerekként persze utálta, de ahogy egyre idősebb lett, és sokkal inkább a partik, mint az ajándékok kezdték jelenteni az ünneplés csúcspontját, a szülinapja csak megkettőzte az élvezetet. Boldog sóhajtozás közepette próbált rá visszaemlékezni, mit csinált ugyanezen a napon egy évvel ezelőtt. Nem jutott eszébe.

– Tudsz róla, hogy ezentúl nem lehetünk barátok többé? – kérdezte Jack ünnepélyesen.

Tess ijedten meredt rá.

– Tényleg? Hogyhogy?

– A huszonévesek dögösek. A harmincasok már vének – kacagott fel a fiú, felragadva Tess vörösborral teli poharát, és szemtelenül belekortyolt.

– Hé! Azonnal tedd le! – tiltakozott a lány.

Jack kinevette, majd megölelte.

– Ne aggódj, már megyünk is – mondta. – Apa azt mondja, rég ágyban lenne a helyem, de hát mit tudhatja ő? Találkozunk jövő héten? Gondoltam, nem árt, ha figyelmeztetlek, közeleg a karácsony, és ebben az országban az a szokás, hogy megajándékozzuk egymást.

– Ajándékok? – vigyorgott a lány. – Hát erről fogalmam sem volt!

Amikor Jack az apjához fordult, Patty lépett Tesshez, és arcon csókolta.

– Indulnom kell, édesem. Nagyszerű este volt, és Jemma kis beszéde a szívemből szólt.

– Szóval a polcon ücsörgök? – mosolyodott el a lány.

– Inkább hogy micsoda jó barát vagy. Nézd meg Kevint. Nélküled elveszítette volna Jacket.

Tess rájuk nézett, amint apa és fia felvették vastag sídzsekijeiket.

– Talán, ki tudja? – vont vállat. – Az az érzésem, Kevin nem adta volna fel egykönnyen, ha már Jackről volt szó.

– Na jó, de hány ember engedhet meg magának egy lesifotóst vagy egy magánnyomozót? – Tekintete az asztal felé siklott, ahol Jemma, Brooke és David ült. –Mindenki életét rendbe teszed, nincs igazam?

– Kivéve a sajátomat – vágta rá grimaszszerű, már-már önsajnálatba hajló mosollyal Tess. – Egyébként meg hogy érted, hogy elmész? – kérdezte. – Pontosan egy időben Kevinnel és Jackkel?

Patty egy pillanatra nyugtalannak látszott.

– Nagyszerű fickó – pirult el. Tess tapsikolt örömében.

– Mi folyik köztetek? – suttogta. – Mondd el! Olyan titokzatos vagy!

Patty lehalkította a hangját.

– Tegnap együtt vacsoráztunk. Semmi nem történt.

– És mi jön ma este? A desszert?

Patty próbált komoly képet vágni, de Tess látta rajta, alig bírja visszatartani a kuncogást.

– Kikísér, hogy segítsen taxit fogni. Bár meghívott magához kávéra. Csak kávézni.

– Csak kávéra, na peeersze!

– Tess, ő az ügyfelem! – korholta Patty.

– Volt az ügyfeled – javította ki a lány. – Azt hiszem, fordul a kocka, és nemsoká ő részesít téged különleges szolgáltatásban.

Patty mosolyogva forgatta a szemét.

– Milyen rossz kislány vagy! Most már nem a londoni bulvármagazinoknak dolgozol!

– Nos, a jégkirálynő felolvadt – simogatta meg Tess barátnője karját.

– A jégkirálynő is szórakozásra vágyik, igazad volt.

Tess nézte, ahogy Patty átvág a szobán, hogy Kevin felsegítse rá a kabátot. Aztán a férfi egyik nagy kezét a nő vállán nyugtatva, a másikat gyengéden fia fejére helyezve kivezette őket az ajtón. Tess gyomra hirtelen görcsbe rándult, amikor bevillant az emlék, ahogy részegen megpróbálta Kevint megcsókolni, és ahogy a férfi aztán kényelmetlenül, zavarban ránézett. Ma este azonban, Pattyvel az oldalán, arca reménytől és boldogságtól ragyogott. Milyen érdekes őshatalom a szexuális vonzerő, mosolygott magában – sem előre megjósolni, sem erőltetni nem lehet. Ki tudja, mitől nem illik egyáltalán egymáshoz két ember, míg mások annyira összeillenek, mint a kirakós játék darabkái? Magától például soha nem boronálta volna össze Pattyt, a kifinomult, iskolázott, karrierista nőt Kevinnel, a két lábbal a földön járó kétkezi munkásemberrel, egyszerűen úgy gondolta volna, semmi esélyük. Most pedig erőt vett rajta az érzés, hogy ők ketten ezután boldogan élnek, amíg meg nem halnak.

– Mit gondolsz Philről? – suttogta egy hang. Jemma állt mellette, arcán aggodalom tükröződött. Tess mosolyogva veregette meg a kezét.

– Nagyon helyes. Tudtam, hogy inkább a Tahoe-hoz kellett volna mennem Hawaii helyett.

– Hé, el a kezekkel! – vigyorgott Jemma. – Ó, ha már itt tartunk. Van számodra egy ajándékom.

– Jaj de jó! – lelkesedett Tess. – Brad Pitt fog kiugrani a szülinapi tortából?

– Ezt azért még Brooke sem tudná elintézni – vett elő egy darab papírt farmerzsebéből a lány. Tess széthajtogatta. Kinyomtatott fotót tartott a kezében. A képen egy elbűvölően szép barna hajú nő hajolt előre, hogy megcsókoljon egy kopaszodó, harmincas pasast, aki hosszú fekete kabátot viselt. Az asztalon körbepillantva Tess egy sarokba húzta Jemmát.

– Kik ezek? – kérdezte, érezve, hogy fontos dologról van szó.

– A barna Alicia Wintrop.

Tess a homlokát ráncolta.

– Honnan ismerős ez a név?

– Ó, David Billington volt barátnője.

Tess Davidre nézett, aki nevetve tiramisuval etette a tiltakozó Brooke-ot.

– Találd ki, miért kaparta elő a Washington Spy Olivia Martin történetét? – kérdezte Jemma. – Alicia Wintrop ezzel a pasassal kavar – kocogtatta meg a kopaszodó pasas képét. – A nagyon is házas, ám könnyen elcsábuló Benjámin Foleyval, a Spy Media ügyvezető igazgatójával. Amely tulajdonosa a Washington Spymk.

– A francba! Honnan tudsz ilyen dolgokat?

– Ez az alap, édesem – válaszolta Jemma. – Kíváncsi voltam, ki merészel szentesíteni egy ilyen sztorit, amikor pontosan tudja, nem kisebbekkel húz ujjat, mint Billingtonék? Csakis a tulajdonos, ami további töprengésre késztetett: miért tenne ekkora őrültséget? Úgyhogy követtem Foleyt pár napig. Legalább két délutánt töltött Alicia házában a Village-ben csak az elmúlt héten.

– Szóval akkor megvan Alicia címe?

– Egy köpésre lakik tőlünk.

Tess két kezébe fogta Jemma arcát, és cuppanós csókot nyomott rá.

– Jem, egyszerűen zseni vagy!

– Csak nyugalom! – kacagott Jemma. – Philnek tartogatom magam!

Tess udvarias köhintést hallott balról.

– Miss Garrett? – szólította meg udvariasan a pincér. – Valaki odakinn várja. Mondtam neki, hogy az összejövetel nemsokára véget ér, de azt kérdezteti, ki tudna-e fáradni hozzá egy percre.

Tess bódultan meredt Jemmára.

– Jobban jár, ha nem Sean az – lengette meg a tortavágó kést suttogva Jemma. – Simán levághatnám a fejét.

Sean Asgill, gondolta akaratlan szorongással a lány. Az egy szörnyeteg. Akkor meg miért reménykedik, hogy talán mégis ő lesz az? Átsétált a zsúfolt éttermen, ki az utcára, és összefonta a karját a téli hidegben.

– Szia, Tess.

Ismerős alak állt a járdán, az utcai lámpák fénye lágyan vetült az arcára. –Dom?

– Meglepetés! – szólalt meg esetlenül a férfi, idegesen lépve egyet Tess felé.

– Mi a fenét keresel te itt? – hátrált vissza a lány a biztonságot adó étterem felé.

– A környéken jártam.

– Nem igaz.

Dom vállat vont.

– Boldog születésnapot akartam kívánni.

– Kösz. Épp most szúrtad el a szórakozásomat. – Tess megrázta a fejét. – Honnan tudtad, hogy itt vagyok?

– Újságíró vagyok.

A lány felhorkant.

– Te ezt így nevezed?

Dom odalépett hozzá, megérintve meztelen karját.

– Tess, tíz órát repültem, hogy lássalak.

– Mi van? Kibaszott érdemrendet vársz érte? –támadt neki a lány, azon töprengve, miért is ilyen gonosz vele. Rendben, végül is egy kígyó az ipse, de már hetek óta nem gondolt rá. Továbblépett.

– Csak öt percet kérek – mondta Dom –, hogy elmondhassam, mennyire sajnálom. Hogy mekkora hülye voltam, és hogy annyira hiányzol, hogy sehol másutt nem bírtam meglenni a születésnapodon, csak itt, veled.

Tess rámeredt.

– Talán azelőtt kellett volna erre gondolnod, hogy valaki mást vettél el feleségül.

Dom a földet bámulta.

– Tamarával nem működött a dolog. Igazad volt.

A lány keserűen felnevetett.

– Megházasodtál és elváltál hat hónapon belül? Nem hiszem el! Jézusom, Dom, biztos rekordot állítottál fel, pláne, hogy mindig azt mondogattad, soha nem akarsz megházasodni!

Dom kifújta a levegőt, fehér pamacsokat eregetve a hideg levegőben.

– Elvakított ez az egész, Tess. A pénz, a fényűzés, a vörös szőnyeg, a partik. Azt hittem, ettől én is különleges leszek, de ha nem igazán tartozol oda, előbb-utóbb értéktelennek érzed magad.

Tess alaposan megnézte magának, és most először tűnt fel neki, milyen fáradtnak és szerencsétlennek tűnik Dom. Természetesen pontosan tudta, miről beszél a férfi. Emlékezett az első alkalomra, amikor először kiszállt egy limuzinból, ahogy megérkezett egy csillogó New York-i partira. A lesifotósok beizzították a kamerákat, és a „ki ez?” mormolás végigszaladt a tömegen.

– Senki – mondta valaki, így az összes kamera pihenőállásban maradt, senki nem pocsékolta rá a filmet. Nem vagyok „senki”, lázadozott a lány, elvonulva mellettük, de vicces, mennyire megmaradt benne az a szó.

– Mit akarsz, Dom? – A lány hangját szinte teljesen elnyomta az étteremből kiszűrődő lárma.

– Még egy esélyt. – Hangjában nyoma sem volt a szokásos hetvenkedő önbizalomnak. – Szeretlek, Tess. Mindig szerettelek. Mindig is szeretni foglak. Téged kellett volna elvennem, de megijedtem. Attól, hogy mit jelent. Rettegtem attól, milyen lesz egy reggel arra ébredni, hogy öregember lett belőlem; rettegtem attól az élettől, amiről úgy gondoltam, jobban is alakulhatott volna.

Őszintesége és reménykedése kezdte megolvasztani a Tess szívét burkoló jégpáncélt. Lágy esőcseppek hulltak a holdfényes égboltról, és drágakő gyanánt szikráztak a férfi sűrű fekete szempilláján. A csendes, macskakővel borított utcán ott a SoHóban, a több millió dollárt érő lakások és dizájnerbutikok árnyékától övezve tényleg úgy nézett ki, mint egy filmsztár. Jobban szemügyre véve a lány már felfedezte az első finom ráncokat a szeme körül, de még ez is jól állt neki. Néhány hónappal ezelőtt még bohém volt és könnyelmű; ma éjjel komolyabbnak és felnőttebbnek tűnt.

– Mit mondasz rá? – lépett közelebb. A sötétség úgy zárult köréjük, mintha végül már csak ők ketten léteztek volna, mint régen.

– Nem – felelte simán.

Dom úgy tántorodott hátra, mintha arcul ütötték volna.

– Van valaki más, ugye? – nézett el a lány mellett, az étterem ajtaja irányába. – Odabenn van?

Tess szándékosan nem válaszolt, szenvedést akart okozni neki.

– Ki az? – vicsorgott a férfi. – Hadd találgassak. Sean Asgill? Lefogadom, hogy megvigasztalt Nina partija után, nem így volt?

A lány önkéntelenül elpirult, Dom pedig egyből lecsapott.

– Nem mondhatnám, hogy meglepődtem – gúnyolódott. – Végül is Asgillék megszállottja vagy, nem? Szeretnéd az ő gazdag, csillogó életüket élni, hiszen magad is mindig erre vágytál!

– Hogy merészeled! – védekezett Tess.

A férfi közelebb lépett. Ilyen távolságból még megbántottabbnak tűnt.

– Nem hittem, hogy ennyire hiszékeny vagy, hogy hagyod magad elcsábítani – folytatta Dom megadóan. – Asgill azért kedvel, mert segítettél neki, ez minden. Viszont hadd áruljam el neked, a barátai nem fognak elfogadni, a családja sem, egyenlő partnerként semmiképp. Nem akarom, hogy úgy érezd magad, ahogy én éreztem az utóbbi három hónapban. Először azt hiszik, vicces vagy, újdonságszámba mész. Kis vérfrissítés a társaságban, vagy valami hasonló. Tamara csak arra használt engem, hogy bosszantsa az apját, gondoltad volna? Meg akarta neki mutatni, hogy nem uralkodhat rajta, ezért rangján alul házasodott. Egy ideig működik is a dolog, de aztán rád unnak. A körön kívül maradsz, és véged.

Tess szája kiszáradt. Nem szerette látni Dom fájdalmát, de gyűlölte, hogy a férfi úgy beszélt, mintha ők ugyanolyanok lennének, a felsőbb osztályok lábtörlői.

– Nem járok Seannal – szólalt meg dacosan. – Nem járok senkivel. Nincs szükségem senkire, Dom. Különösen rád nem.

A férfi egy pillanatig rámeredt, majd bólintott.

– Mindenkinek szüksége van valakire, Tess – felelte halkan, aztán megfordult, hogy elmenjen. – A Mercerben lakom, ha esetleg máshogy döntenél.

A lány nézte, ahogy elsétál az utcán, majd eltűnik a SoHo árnyai közt. Miért jöttem ide? – kérdezte magától. Az igazság az volt, hogy azért jött New Yorkba, hogy rátaláljon a csodára és a romantikára, amit csakis ez a fenomenális város nyújthatott. Akkor miért érezte mégis úgy, hogy ez a világ legmagányosabb helye?

56.

Alicia Wintrop a Nyugati Tizenegyedik utca egyik vörös téglás házában lakott, olyan közel Tess lakásához, hogy ha a lány kiállt volna a tetőteraszra, talán még dumálni is tudtak volna.

– Segíthetek? – jelent meg Alicia az ajtóban. Már reggel fél tízkor teljes West Village-i eleganciában pompázott: sötétkék dizájner farmer, hosszú ujjú fehér póló és szédítő tűsarok, amely inkább tűnt középkori kínzóeszköznek, mint rendes lábbelinek. Tess a legfelső lépcsőfokon állt. Mélyen beszívta a hideg levegőt, kétségbeesetten próbálva úrrá lenni az előző esti ivászat utáni másnaposságán.

– Tess Garrett vagyok, Brooke Asgill és David Billington egyik barátja – mutatkozott be, átadva Asgill céges névjegykártyáját. – Magánügyben keresem. Bejöhetek?

Alicia felhúzta a szemöldökét a kártya láttán, majd vonakodva beengedte a házba.

– Megy az esküvőre? – kérdezte, miközben bevezette Tesst a csillogó, virág-és frisskenyér-illatú konyhába. Tess irigyen nézett körbe, gyorsan feltérképezve a földszintet. A ház tompa, elegáns színekkel volt kifestve, és lenyűgöző, modern képek lógtak a falakon. Körülbelül tízmillió dolláros ingatlan, és Alicia Wintrop még el sem múlhatott harminc. Hogy csinálják ezek az emberek? – álmélkodott Tess.

Alicia kinyitotta a hűtő ajtaját, és frissen facsart narancslét töltött két pohárba.

– Igen, ott leszek az esküvőn – vette fel a poharát Tess –, bár az inkább munka lesz.

– Szóval Brooke-nak dolgozik.

– A PR-osa vagyok.

– Biztosan elfoglalt – kortyolt Alicia mosolyogva a gyümölcslevéből.

Tess elnyomott egy sóhajt. Nem volt idő fecserészésre.

– Talán a munkám tett cinikussá, bár nem igazán hiszek a véletlenekben. És maga, Alicia?

Alicia a gránitpultnak dőlve vállat vont.

– Soha nem gondoltam bele – válaszolta óvatosan.

– Talán megmagyarázom – kezdte türelmesen Tess. –Brooke-ot és Davidet rendkívül felzaklatta egy történet, amely a Washington Spy e heti számában jelent meg. Olyan történet, amely bizonyítékok hiányában vádaskodik Brooke családjával szemben. Olyan történet, valljuk be, amely rengeteg kárt okozhat.

– Igazán? Nem olvasom a Washington Spyt – fordította el zöld szemét a lány.

– Ez érdekes – vágta rá Tess. – Már a pletyka sem a régi. Tudja, azt hallottam, viszonya van Benjámin Foleyval, a Spy tulajdonosával, és azt gondolom, maga kérte, rakja be az Olivia Martin-sztorit.

Alicia arcát elfutotta a pír, de az arckifejezése dacos maradt.

– Én pedig azt gondolom, szörnyen rossz modorra vall idejönni a házamba vádaskodni. David Billington a barátom.

– Pontosan – válaszolta Tess.

Alicia a padlót bámulta, Tess pedig felbuzdulva a hallgatásán, folytatta.

– Egy kapcsolatom az Oracle-nál elárulta, hogy a Brooke-ról és az egyetemi oktatójáról szóló történetet David egyik volt barátnője szivárogtatta ki. Szerintem az a barátnő maga volt, Alicia. Továbbá úgy sejtem, maga beszélte rá Ben Foleyt, hogy közölje le a sztorit. A Billington család nagy befolyással bír Washingtonban, és nem sokan szeretnék magukra haragítani őket efféle történetek nyilvánosságra hozatalával, még egy szatirikus lap sem. Ez még tőlük is túlzás lenne. Ám valószínűleg egy jó kúrás után Foley beadta a derekát, mi?

Alicia felszegte az állát, és haragosan meredt Tessre.

– Ez felháborító! – rikácsolta. – Színtiszta rágalom!

Tess nem moccant, nem szólt egy szót sem. Ez volt az egyik taktika, amit ellesett régi szerkesztőjétől a Globe- nál, aki igen sikeresen alkalmazta az eljárást PR-osokkal és ügyvédekkel szemben. Semmit nem árult el, mégis hatalmat és tudást sugárzott.

– Nem akarja, hogy David és Brooke összeházasodjon, igaz? – kérdezte végül.

– Nem, nem akarom! – sikoltotta Alicia, orrlyuka kitágult dühében.

Tess halkan, megkönnyebbülten sóhajtott. Végül igaza lett.

– Tizenöt éve ismerem Davidét – mondta Alicia remegő hangon. – Ebből kettőt jártam vele. Jól ismerem a családját és a vele kapcsolatos terveiket. Szerelmes voltam David Billingtonba, érti? Hiszek benne. Lehet, hogy magának az a dolga, hogy védje Asgillék érdekeit, de milyen áron? Ismeri David politikai törekvéseit. Bolond lenne nem észrevenni, milyen nagyszerű politikus válna belőle. Viszont ha a felesége apja megölt valakit, és a család mindvégig eltitkolta, hogy fogja ez feltüntetni az amerikai nyilvánosság szemében? Az emberek többet érdemelnek ennél: az igazságot! Hogy képes tükörbe nézni, ha segít elkendőzni az igazságot? Képes lesz együtt élni a tudattal, hogy megtagadott ettől az országtól egy nagyszerű vezetőt – mindezt miért? A jó fizetésért?

Tess megvetően nézte Aliciát. Egy percig sem hitte, hogy ilyen önzetlen indokok vezérelték, hogy ennyire a szívén viselte volna az amerikai nép sorsát. Ez a nő csak magával törődött, és kész volt bevetni bármilyen trükköt, hogy elérje a célját.

– Ne moralizáljon itt nekem. Itt csakis arról van szó, hogy magának akarja Davidét. Féltékeny Brooke Asgillre, és össze akarja őket ugrasztani.

– Már elterveztem az egész életemet, életünket, mire ők találkoztak.

– A maguk kapcsolata már véget ért, mire David találkozott Brooke-kal.

– Igen, és én vetettem neki véget. Bolond fejjel eljátszottam a nehezen megkaphatót. Vissza akartam szerezni, de addigra már megismerkedtek. Nem így kellett volna történnie.

Tess figyelmesen vizsgálta Alicia arcát, ezért észrevette, hogy a nő szeme könnytől fényes, és egy pillanatra meg is sajnálta. Emlékezett az éles fájdalomra, amely belenyilallt, amikor meglátta a zafírgyűrűt Sean táskájában Mauin. A másnak szánt gyűrűt. Igen, tudta, milyen érzés akarni valakit, majd felfedezni, hogy az a valaki mást akar. Ám ez mégsem indokolta Alicia eljárását. Ezzel nem csak Brooke-nak okozott kárt; egy egész családot tönkretehet vele, talán kettőt is.

– Howard Asgill és Olivia Martin története pedig több mint negyven évre nyúlik vissza – jelentette ki Tess határozottan. – Halott, lefutott ügy. És ami még fontosabb, még csak nem is igaz. Ne tegye emiatt tönkre David kapcsolatát.

Alicia rábámult.

– Olyan biztos ebben, Tess? Tökéletesen biztos? –kérdezte megvetően. – Miért nem kérdezi meg Olivia nővérét is, és csak utána mondja, hogy biztos benne! Ő bezzeg nem hiszi, hogy Olivia csak úgy hipp-hopp eltűnt.

– Ó, most már Olivia Martin családjának a sorsa is érdekli? – kötött bele Tess.

– Legalább én törődöm valakivel – felelte Alicia.

Tess letette a poharat, és felvette a táskáját.

– Viszlát, Alicia – indult az ajtó felé. – Kitalálok magam is.

Az utcán hideg volt. Tess egészen a füléig felhajtotta a kabát gallérját, és sietős léptekkel visszaindult a Perry Street felé. Minden egyes lépésnél fülébe csengtek Alicia szavai, nem hagyták nyugodni. Legalább én törődöm valakivel. Talán igaza volt. Ő talán csinálná ezt, ha nem fizetnék meg ilyen jól érte? Nem, tuti, hogy nem. Ám Brooke a barátnője lett, és Meredith minden fagyossága és Seannak az érzelmeivel való játszadozása ellenére igenis törődött az Asgill családdal. Ami jobban bosszantotta, az az, hogy Alicia jogot formál arra, hogy törődjön Daviddel és a karrierjével. Lehet, hogy magának az a dolga, hogy védje Asgillék érdekeit, mondta, de milyen áron? Erről eszébe jutott egy régebbi beszélgetése Dom egyik jogász barátjával. A férfi annak köszönhette hírnevét, hogy erőszakos bűnözőket mentetett fel, és Tess rákérdezett, hogyan képes rá. Hogy tudja megtenni, mikor tisztában van a bűnösségükkel?

A válasz egyszerű volt: ha az ügyfele azt állította, ártatlan, akkor ő hitt neki. Tess emlékezett rá, hogy kigúnyolta önző vakságát, mire a férfi emlékeztette, az újságírók sem a lelkiismeret gyöngyszemei. Talán neki is igaza volt. De a lány nem ezért választotta az újságírást: amit a Colchester Observernél töltött napjai alatt a legjobban imádott, a vadonatúj sztorik leközlése és a mögöttük rejlő igazság felkutatása volt. Be kellett ismernie, valahol útközben mindez mellékessé vált. A Sunday Globe-nál töltött idő ugyanannyira szólt a puccos pozícióról és a zsíros fizetési csekkről, mint az igazság felkutatásáról. Vajon még mindig ugyanígy gondolkodik? –morfondírozott. Még mindig annyira elvakította az ambíció, hogy nem számított az igazság? Dideregve nyitotta ki a lakás bejárati ajtaját. Jemma lépett ki a konyhából, kezében sűrű, krémes állagú valamivel telt üvegtállal.

– Oreosüti-puding – tartotta fel mosolyogva. – Kérsz?

– Pudingot? Délelőtt tizenegykor?

– A puding mindig jól jön – kacsintott Jemma, kanalat merítve a trutyiba, amely cuppogva el is nyelte. Tess nagyot sóhajtva lerogyott a díványra.

– Rossz ember vagyok én, mondd?

– Miért lennél az? – telepedett Jemma a karosszékbe.

– Ezek után felmerül bennem a gyanú, hogy megtámadtad Alicia Wintropot, és legalábbis agyonütötted.

Tess szája sarkában gyenge mosoly jelent meg.

– Nem, azt azért nem, csak ez a munka… á, felejtsd el! – nyúlt inkább a pudingért.

Egy kis ideig némán kanalazott.

– Mi van, ha Howard Asgill tényleg megölte Olivia Martint? – kérdezte csendesen.

– Azt hittem, épp azon dolgoztok szorgalmasan David Billingtonnal, hogy elfelejtődjön ez a sztori.

– De mi van, ha mégis igaz, Jem?

– Nem hiszem, hogy bármiféle jelentőséggel bírna manapság – vont vállat a lány. – Bill Clinton bátyja drogdíler volt, mégsem ártott meg a karrierjének, nem igaz?

– A féltestvére volt, és Bili addigra már kormányzó volt – vágta rá Tess.

Jemma maga alá húzta a lábát, és egyenesen barátnője szemébe nézett.

– Miért gondolod most nagy hirtelen, hogy ez az Olivia nőszemély gyilkosság áldozata lett?

Tess elgondolkodva törölgette a száját.

– Nem tudom, mi történt vele. Eddig senki nem beszélt nyíltan Howard részvételéről a történetben, hacsak nem vesszük számításba Charles Devine-t.

– Aki egy rémes öreg pletykafészek.

– Akkor is van egy olyan érzésem, hogy itt valami… nem stimmel, Jem. Mindketten oknyomozó riporterek vagyunk, hírebek, nem? Így neveztek volna minket a régi időkben. Kiszagoljuk a sztorikat, mint a vadászkutyák a vért. És most érzem azt a bizsergést.

– Akkor mi az elmélete, Sherlock?

– Charles Devine elmesélte, hogy akkoriban azt suttogták, Howardnak viszonya volt Oliviával. Az akkori újságkivágásokból pedig tudjuk, hogy Olivia karrierje addigra lejtőre került, és drogproblémákkal küzdött. Mi van, ha pénzre volt szüksége, és követelőzni kezdett Howardnál egy kis búcsúajándékért, miután a férfi megházasodott? A férfi megöli. Megszabadul a testtől.

– Lehetséges, de az is előfordulhat, Tess, hogy elrabolták a földönkívüliek, akik a Beatles-koncertre érkeztek a Madison Square Gardenbe.

Tess nem figyelt rá. Egy darabig gondolataiba mélyedve álldogált.

– Dobd ide a telefont – mondta aztán gyorsan.

– Kit hívsz?

– Domot.

– Domot? – visított fel Jemma. – De hiszen azt mondtad, soha többé nem akarod látni, miután múlt éjjel felbukkant, és megpróbált bekavarni…

– Ingyenszállást tud szerezni egy csomó hotelban – válaszolta Tess, aki megpróbált gyakorlatias lenni.

– És most jött el a vakáció ideje?

– Nem vakációzni megyek – emelte a kagylót a füléhez Tess. – Hanem Luisianába. Meredith családjának házába.

– Mikor?

– Amilyen hamar csak feljutok egy repülőre.

Jemma a fejét rázta, és lecsapta a pudingos tálat a dohányzóasztalra.

– Tess! Amióta csak ismerjük egymást, mindig is New Yorkban akartál dolgozni. Az itteni életre, pezsgésre és izgalmakra vágytál. Az Asgill família pedig tálcán nyújtotta neked a lehetőséget. A fenébe is, ha Asgillék nem lennének, én a hírességek narancsbőrét fotózhatnám, ahogy kilépnek a taxiból! Tartozunk nekik, Tess! Azért vagyunk itt, hogy biztosítsuk az esküvő létrejöttét, és nem azért, hogy a múltban vájkáljunk és ujjal mutogassunk! Védenünk kellene, nem az országban körülnyargalva bemártani őket!

– Semmi ilyesmit nem szándékozom tenni. A munkámat végzem, Jemma! – kiabálta Tess dühösen.

– Ez a sztori már évtizedek óta kering a köztudatban, de ha nem próbálom kideríteni, mi történt valójában Olivia Martinnal, soha nem lesz vége!

– Csak nem akarom, hogy szellemekkel viaskodj – felelte Jemma. – Az utóbbi tíz évben ezt tetted. Semmit nem kell bizonyítanod senkinek. Soha többé.

– Ez nem igaz – suttogta alig hallhatóan Tess. – Van mit bizonyítanom. Magamnak. És nem számít, mennyi mindennel tartozunk szerinted az Asgill családnak, ha bármi közük van Olivia eltűnéséhez, nem fogok szemet hunyni a gyilkosság felett.

57.

Brooke ajkába harapva nézegette menyasszonyi ruháját. Épp most szállították ki a lakásához, miután első osztályon repülte át az Atlanti-óceánt. Meseszép volt, vitán felül. Selyme fenségesen ragyogott, szabásvonala és díszítése bonyolult és aprólékosan kidolgozott; minden részlete fényűző és elegáns. Elégedettséget kellett volna éreznie, örömöt, akár még eszelős izgatottságot is.

Én nem ilyet akartam, gondolta nyomorultul a gardrób padlójára csúszva, arcát tenyerébe rejtve. Én nem ilyet akartam, ismételgette újra és újra, miközben kövér könnycseppek hulltak a térdére. Az utolsó simítások alatt Guillaume Riche szalonjának műhelyében ugyanezt érezte, de nem mert egy árva szót sem szólni Liznek és az anyjának. Tudta, mennyi minden múlik rajta, különösen most, hogy a vállalat bajba került. Brooke megtörölte a szemét, és újra szemügyre vette. Szó sem volt arról, hogy csúnya ruha lett volna. Gyönyörűséges volt, kész művészi alkotás. A díszítés, a francia Lesage hímzőbirodalom munkája egész egyszerűen észvesztő volt: több százezer apró kristályból és barokk gyöngyből állt, melyeket madártoll alakban, finom ezüstszállal, kézzel varrtak fel, míg a ruha fölé boruló kabátot kilencvenöt méter tüllselyemből alkották meg. Ám ahogy ott lógott saját díszes tartóján a lány gardróbjában, valójában múzeumi darabnak tűnt. Gazdag és terjedelmes megjelenésével sokkal inkább megfelelt volna egy régi királynő ízlésének, mondjuk Nagy Katalinnak vagy Marié Antoinette-nek. Brooke pedig nagyon is tisztában volt azzal, hogy ő nem királynő, bármilyen keményen próbál is az lenni.

Feltápászkodott, kiment a konyhába, hogy töltsön magának egy pohár bort, aztán kezében az üveggel és egy dugóhúzóval átsétált a nappaliba. Az étkezőasztalon még mindig ott tornyosultak a három nappal ezelőtti, a The Plaza egyik lakosztályában tartott bulijából származó előnászajándékok. Barna és fehér cukorkamintás Henri Bendel szatyrokba csomagolt kozmetikumok, kacsatojáskék Tiffany dobozok, Brooke Billington névvel ellátott Smythson üdvözlőkártyák, arany Louboutin tangák a nászéjszakájára, és még ezernyi más nőcis holmi. Ő volt a legszerencsésebb lány a világon. Akkor miért oly nyugtalan és miért érez ürességet? Felkapta a telefont, és David számát tárcsázta, aki Vegasba utazott az egész hétvégén át tartó legénybúcsújára.

– Szívem, én vagyok.

– Édesem, épp most indulunk – felelte a férfi. A háttérből nevetés és kötekedés zsivaja hallatszott. – Valami baj van? – kérdezte David.

– Utálom a menyasszonyi ruhámat – bökte ki Brooke.

David felkuncogott.

– Szerintem ezt nem lenne szabad elárulnod nekem. Figyelj, Robert utánam üvöltöz, és már egy órája el kellett volna hagynunk a hotelt, egyébként isten tudja, miért. Kiráz a hideg, ha belegondolok, mit tervezett el nekem.

– Menj csak. – A lány hirtelen önzőnek és butának érezte magát. – Érezd jól magad! Velem minden rendben. Tényleg.

– Biztos?

– Biztos.

Brooke letette a kagylót, és körbe-körbe vándorolt a szobában.

Tudta, hogy ki kell beszélnie magából, ezért újra felemelte a telefont, azzal a szándékkal, hogy felhívja Debs Asquitht; ám ahogy ujjai a gombokhoz értek, meggondolta magát, és inkább egy New York-i számot tárcsázott.

– Matt, te vagy az?

A Mimivel történt irodai konfrontációja óta eltelt három hétben megpróbálta magát távol tartani Matthew-tól, munkára vagy a hektikus esküvői előkészületekre hivatkozva, bár igazából nem volt szüksége kifogásokra, mert éjjel-nappal be volt fogva. Fodrászidőpontok, arckezelések, találkozók a fotósokkal, virágosokkal, étkeztetőkkel, nem beszélve a vég nélküli, legapróbb részletekbe menő csúcstalálkozókról Alessandro Franchet-tivel. Ám hirtelen Matthew Palmer maradt az egyetlen ember, akivel beszélni akart.

– Szia – szólt óvatosan a telefonba a férfi. – Mi újság?

– A menyasszonyi ruhám úgy néz ki, mint egy hóvihar.

– Úgy tudtam, kétszázezer dolcsiba került.

A lány most lett csak igazán rosszul.

– Annyiba. Azért pedig jó sok anyagot adnak.

– Szívás.

Matt hangja távolinak és furcsának tűnt.

– Jól vagy?

– Aha – motyogta a férfi.

– Nem úgy tűnik. Igazság szerint olyan pocsékul hangzói, ahogyan én érzem magam.

Kényelmetlen csönd telepedett közéjük. Brooke hallgatta a vonal halk statikus pattogását, és próbált rájönni, mi állhat barátja rossz hangulata hátterében.

– Matt, mi a baj? Megijesztesz.

A férfi sóhajtott.

– Ó, nem olyan nagy dolog. Susie és én szakítottunk.

– Jaj, ne! Mikor?

– Pár nappal ezelőtt. Nézd, Brooke, semmiség, komolyan. Nagyfiú vagyok. Csak kissé elfáradtam. Most ettem meg a pizzát, és megyek aludni.

– Jaj, ne haragudj – szabadkozott a lány. – Néha elfelejtem, mi a munkád. Menj és pihenj, később beszélünk.

Letette a telefont, és hátradőlt. Aztán valami hirtelen jött sugallat hatására felkapta a táskáját és a bontatlan üveg bort. Felejtsd el Mimit, aki bűntudatot akar benned ébreszteni, borzolta fel magát, miközben felkapta a kulcsát. Húsz perccel később már Matt lakása előtt állt.

– Brooke? – nyílt nagyra a férfi szeme a meglepetéstől, mikor ajtót nyitott.

Szörnyen nézett ki. Arca sápadt, és a lány érezte az alkoholt a leheletén.

– Meglepetés – rebegte elhalóan, amikor rájött, a férfi nem örül neki. Brooke soha nem volt spontán személyiség, és pontosan a hasonló esetek elkerülése végett szokott megfontoltabban cselekedni. Csakhogy most már túl késő volt a hátraarchoz, ezért zavarában elvörösödve besétált a lakásba. A nappalit áporodott, savanyú szag ülte meg. Az asztal tele volt sörösüvegekkel, a pizza szinte érintetlenül száradozott barna dobozában, mintha a férfi egy falatot se tudott volna letuszkolni a torkán.

– Bocsánat – próbált sebtében rendezkedni Matt. Esetlenül és lassan mozgott, és Brooke látta rajta, hogy részeg. Meglepetéssel tapasztalta, hogy ez bosszantja. A férfi heteken át úgy kezelte Susie-t, mint aki semmit nem jelent számára, most mégis leitta magát, nyomott a hangulata, és lubickol az önsajnálatban. Brooke igenis dühös volt rá, amiért hazudott neki.

– Nem, ne kérj bocsánatot – szállt be a takarításba ő is. – Jogodban áll elengedni magad. Szomorú, ha véget ér egy kapcsolat. Nem szeretnéd elmondani, mi történt?

A férfi vállat vont.

– Tudod, hogy van ez. Összekülönböztök valami marhaságon, ami aztán veszekedésbe torkollik. Harminc perccel később már olyan dolgokat vágsz a fejéhez, amiket nem kellett volna, ő meg rád csapja az ajtót. Aztán, hát – int az üveghegyek felé –, ez lesz a vége.

Brooke szabadkozva letette a borosüveget.

– Azt hiszem, ezt nem kéne most felbontanunk.

– Én is azt hiszem.

A férfi végül csak megeresztett egy halvány mosolyt.

– Szóval, mennyire szörnyű az az esküvői ruha?

A lány elhúzta a száját, majd mindketten felnevettek.

– Tudod, mi tenne jót mindkettőnknek? – kérdezte hirtelen.

A férfi szkeptikusan méregette.

– Egy jó bulizás!

– Nem vagy nyakig elmerülve az esküvői előkészületekben? Mármint a lánybúcsú csütörtökön, aztán itt a karácsony. Utána…

– Oké, mit csinálsz holnap este?

– Semmit, szabadnapos leszek. Karácsony első napján dolgozom helyette.

– Szeretném, ha eljönnél velem valahová. Ne aggódj, nem vonsz el az előkészületektől. Inkább csak összekötöm a kellemest a hasznossal.

– Miért, azt akarod, hogy én válasszam ki a csokrodat?

– Valami olyasmi.

Matt tűnődve dörzsölgette borostás állát, majd elvigyorodott.

– Nos, ebben az esetben állok rendelkezésedre.

58.

Liz megpillantotta az arcát a sütő ajtajának visszatükröződő felületén, és rájött, idejét sem tudja, mikor főzött utoljára vacsorát. Elvégre az utóbbi két évben mindennap házhoz szállították neki a makrobiotikus ételcsomagokat, amelyektől teste ilyen karcsú maradhatott, minden modern kütyüvel felszerelt dizájner konyhája pedig figyelemreméltóan érintetlen állapotban pompázott. Mosolyogva kihúzta a mézzel-balzsamecettel pácolt bárányt a sütőből, hogy pár ágacska rozmaringot dobjon még mellé, mielőtt győzelemittasan leoldotta újonnan vásárolt krémszínű Williams-Sonoma kötényét. Nem egészen Thomas Keller, de megjárja. Hirtelen támadt háziassága kissé meghökkentette, bár sikerült meggyőznie magát – valahol a bárányhús megvétele és megsütése között félúton –, hogy semmi rossz nincs abban, ha néha-néha megcsillogtatja a nőies oldalát is. Wendell mindig azt mondta, szereti a meglepetéseket. Nem mintha Wendellnek főzne, intette meg magát, csupán kibővíti képességeinek tárházát.

Odakint esett a hó, a fagyos hópelyhek megtapadtak az ablakokon, mintha gyémántot permeteztek volna rájuk. Imádta, hogy mennyire határozottan elkülönültek egymástól az évszakok New Yorkban. A tél sarkvidéki hidege, a nyár perzselően forró párája, a tavasz és ősz frissessége. Az állandó változástól és precíz körforgástól az ember érezte, hogy él, mintha minden folyamatosan előrehaladna. Pontosan ezért nem bánta az érzelmi zűrzavart, ami ezt az évét jellemezte. A Skin Plus kivásárlása már csak hetek, semmint hónapok kérdése. Beletelt kis időbe, míg a kényes finanszírozási kérdést elrendezték, mivel Wendell ragaszkodott hozzá, hogy semmiféle nyom ne vezessen hozzá közvetlenül, és ezenfelül meg kellett birkózni a többi vállalati papírmunkával is. Az új cége neve Vincita lesz, ami olaszul győzelmet jelent. A győzelem pedig annál édesebb, minél rögösebb a hozzá vezető út.

A portás felszólt a kapucsengőn, hogy bejelentse a látogatóját. Liz a hálóba sietett, egy csepp parfümöt permetezett a két melle közé, felfrissítette a szájfényét, majd lesimította koromfekete Balmain ruháját, amely olyan szoros volt, hogy nem viselt alatta fehérneműt. Meglepte, milyen ideges. Már egy hete lebeszélték a vacsorát, és Wendell még soha nem járt a lakásában. Liz már rosszul volt a kis lopott vacsoráiktól a hotelszobákban vagy éttermekben, amelyek egyetlen vonzereje az volt, hogy olyan messze estek a divatos helyektől, hogy senki nem tudta, hol vannak. Régen az volt Wendell kifogása, hogy a nő lakása a Central Park West 15. szám alatt túl divatos, és így nagy lenne a valószínűsége, hogy ismerősökbe botolhat, de végül beleegyezett a ma estébe. A mai nap fordulópontot hozhat a kapcsolatukba, amire Liz az első Hamptons-beli kefélésük óta vágyott. Elég gyakorlatias volt ahhoz, hogy tudja, Wendell nem fogja elhagyni a feleségét, de meg tudott nevezni legalább fél tucat gazdag, befolyásos férfit, akik olyan hosszú távú, stabil kapcsolatot tartottak fenn a szeretőjükkel, ami már majdnem bigámiának számított. Tényleg erre vágyott? Liz Asgill valóban le akarta kötni magát egyetlen férfi mellett? Nem is mert belegondolni; amiben viszont megingathatatlanul bizonyos volt, az az, hogy ha Wendell Billingtonnal van, nagyon boldog. És ettől a gondolattól megrémült.

– Főzöl? – vette le kabátját Wendell, majd egy szék támlájára dobta. – Nem gondoltam volna, hogy az a főzős fajta vagy.

– Ilyen sokoldalú vagyok, drágám – mosolygott a nő.

Lekapcsolta a világítást, míg végül csupán az asztal közepén csinosan elrendezett drága gyertyák fénye ragyogott a szobában. Kivette a bárányt a sütőből, és az asztalra tette a porcelántányérokon felszolgált cukkinivirágok, francia rakott krumpli és gesztenyeszósz mellé.

– Ülj le, hadd élvezzem ki ezt a Martha Stewart-pillanatot! Nem túl gyakran fordul elő velem.

Wendell helyet foglalt az egyik magas támlájú széken, kézbe vette a villát, és megpörgette az ujjai körül.

– Milyen volt Svájc? – kérdezte tőle Liz, miközben előrehajolva egy tökéletes szelet húst rakott a férfi tányérjára.

– Hideg és unalmas – kortyolt Wendell a Cháteau Margaux-ból, amit a nő töltött ki előzőleg.

– De legalább David jól szórakozik – felelte Liz. –Brooke mondta, hogy ma reggel Vegasba repült. Azt hittem, te is mész, bár nem hiszem, hogy kifejezetten rajonganál a legénybúcsúkért.

– Nézd, Liz, beszélnünk kell – nézett a szemébe a férfi.

– Ezért is vagy itt – mosolygott rá a nő szélesen. – Jó néhány dolog merült fel a Skin Plusszal kapcsolatban, amiről tárgyalnunk kell. Inkább veled szerettem volna megbeszélni, mint az ügyvédekkel. Különösképp kíváncsian várom a véleményed az általam elsődlegesen kiválasztott pénzügyi igazgató személyével kapcsolatban. Aztán, ahogy megegyeztünk, a legfantasztikusabb szexuális élményben részesítelek, amihez csak valaha szerencséd volt.

A főzés igazándiból csak a bemelegítés volt Liz számára. Valójában a szexet várta, amelyre végre luxus módon a saját hálószobájában fog sor kerülni. Egyszerre eszébe jutott Rav. Még mindig találkozgattak, bár a kapcsolatuk egyetlen mentségeként az szolgált, hogy jótékonyan elfedte a Wendellel fenntartott afférját. Ahogy arra Rav helyesen rámutatott, együttléteik ritkultak, és kezdtek ellaposodni. De miért is lenne szüksége a férfira, ha ott van neki Wendell, a saját ágyában? Izgatott várakozással nyalta meg az ajkát.

– Nem akarok üzletről beszélni – szólalt meg Wendell mély, komoly hangon. Liz felkapta a fejét. Mindig büszke volt borotvaéles ösztöneire, amik most azt súgták, legyen résen. Valami nem stimmelt.

– Rendben, miről akarsz beszélni? – kérdezte könnyedén.

– Rólunk. Nem hiszem, hogy folytathatjuk.

A nő tovább szeletelte az omlós bárányt, nem nézve a férfira.

– Liz, hallod, amit mondok?

A nő letette a kést, remélve, hogy Wendell nem vette észre ujjai remegését.

– Igen, és várom a további magyarázatot.

A férfi elfordította sötét, komoly szemét a nő arcáról.

– Robert elkapott, mielőtt Svájcba repültem. Egyenesen rákérdett, van-e köztünk valami.

Lizbe belenyilallt a tiltott öröm, hogy titkuk napvilágra került.

– Persze letagadtad – válaszolt.

– Természetesen – felelte a férfi összeráncolt szemöldökkel.

– Akkor hol a probléma?

– Ott, Liz, hogy ő a fiam, és pontosan tudta, hogy hazudok.

– És akkor mi van, az istenért? Ugyanúgy tisztában vagy vele, mint én, hogy a fiaid, a feleséged meg mindenki tudja, mi a helyzet!

– Így van – fektette két tenyerét a férfi a drága asztalterítőre. –Tudják, hogy az anyjuk nem képes kielégíteni a szükségleteimet. Úgyhogy lefektetem a pultos csajt vagy az eladónőt. Mi van abban? Ezek felett még szemet hunynak. De te nem csak egy pultos vagy, Liz. A fiam sógornője leszel.

– Ez nem nagyon izgatott a Hamptonsban – kortyolt hosszan, elszántan bordóijába a nő.

Wendell hátratolta a székét, és a halántékát masszírozgatta.

– Fontos vagy nekem, Liz. Szeretek veled lenni, de tudod, hogy van ez. A média nem cseszeget, ha egy senki kis pincérnővel hetyegek; a város férfilakosságának fele olyanokat kúrogat, akiket nem lenne szabad. Ez viszont már ártalmas lehet.

Tekintetük összefonódott. A nő érezte, hogy van még hátra valami, ettől pedig megfagyott az ereiben a vér.

– És mi lesz a Skin Plusszal? – szegezte a férfinak a kérdést.

Wendell fészkelődni kezdett.

– Mit gondolsz.

– Ez nem kérdés volt.

– Gondolok? – támadt rá Liz. – Azt gondolom, hogy több száz munkaóra fekszik a megállapodásunkban! Azt gondolom, hogy ez lesz a legjobb befektetésed egész jövő évben! Azt gondolom, hogy messze-messze túl jó ahhoz, hogy feladd, csak mert berezeltél a kapcsolatunktól! – próbálta sikertelenül elpalástolni a feltörő pánikot.

Wendell hangja fáradtnak tűnt.

– Van elég remek befektetésem, Liz. Bosszúságra viszont nincs szükségem.

– Bosszúságra? – szorította ökölbe a kezét a nő. –Csupán ennyi vagyok neked?

– Nem így értettem – váltott engesztelőre a férfi hangja. – Csak úgy gondolom, talán jobb, ha nem folytatjuk ezt a kapcsolatot. Túl nagy a nyomás, túl nagy a csábítás.

– Szánalmas vagy! – sziszegte Liz.

– Liz, nyugodj meg. Ne légy olyan gyerekes.

A nő összeszűkülő szemmel méregette.

– Ó, pedig tudok én gyerekes lenni, Wendell – mordult, felemelve a mártásos tálat. Odasétált a férfihoz, majd az edény egész tartalmát a tengerészkék gyapjú Ralph Lauren öltöny nadrágjára borította.

– Te kurva! – üvöltött Wendell. – Leforráztál!

Felpattant, a barna mártás pedig folydogálni kezdett lefelé a nadrág szárán, míg ő előkapta a mobilját, és utasításokat vakkantott a sofőrjének.

– Rodney! A ház előtt áll? Szerezzen nekem egy nadrágot! Nem érdekel, honnan! Hozza a sajátját, ha más nincs!

Mártás csöpögött a krémszínű szőnyegekre is, de Liz észre sem vette.

– Kifelé! – vicsorgott, végignézve, ahogy a férfi összeszedi a holmiját és eliszkol, ő, a milliárdos nagykutya, mint egy megfélemlített üregi nyúl.

– Soha többé ne told ide azt a nyavalyás képedet!

Liz megvárta, míg csapódik a bejárati ajtó, aztán a padlóra rogyott. Térdét átölelve ringatózott előre-hátra, zokogva és jajveszékelve, könnyei nem csupán az üzlet elvesztése, hanem a szárba szökkent szerelem és boldogság durva sárba tiprása miatt is megállíthatatlanul potyogtak. Liz Asgill szívét végül sikerült összetörni.

59.

Tess lélegzete elállt, amikor bérelt kocsijával letért a luisianai Great River Roadról. A hosszú, tölgyfákkal szegélyezett út végén elé tárult Riverview, Meredith gyermekkori otthona, és ahogy közeledett, úgy bontakozott ki a ház teljes pompájában. A Baton Rouge-ig tartó háromórás repülőúton bemagolta Riverview történelmét: valaha a Dél egyik legnagyobb cukorültetvénye volt; Meredith családja az ötvenes évek közepétől a hetvenes évek elejéig birtokolta; az utóbbi több mint harminc évben pedig luxushotelként üzemelt. Az 1808-ban, gyarmati stílusban épült, restaurált főépület fehér, impozáns ház volt, öt tartóoszloppal a bejáratnál és magas ablakokkal. Nem különbözött sokban Belcourttól, olyan volt, mintha a lemeszelt homlokzatú változata lenne. Miközben áthaladt a birtokon, észrevett néhányat a tizenkét elszórtan álló faházból, melyek a ház történetének gyászos emlékeztetői voltak, bár erősen kételkedett benne, a jelenlegi lakók tudatában vannak-e múltjuknak. Ma a házikók éjszakánként ezer dollárért luxusmenedékként funkcionáltak tehetős nászutasok és vakációzók részére, de a 19. században rabszolgakunyhók voltak.

Megborzongott, és már nem először jutott eszébe, muszáj volt-e egyáltalán idejönnie. Valójában még az előtt tárcsázta Dom számát, hogy végiggondolta volna, mit művel. A férfi majd' kiugrott a bőréből, hogy hallja a hangját, Tess pedig rosszul érezte magát, mikor Dom, észlelvén, hogy szó sincs itt kibékülésről, annyira elszontyolodott.

– Szeretném, ha megtennél nekem valamit – közölte a férfival nyersen.

– Tudhattam volna, hogy akarsz valamit – felelte Dom szarkasztikusan.

– Miért, mit vártál?

Hosszú csönd következett.

– Pár éjszakára lenne szükségem a Riverview ültetvényen – folytatta Tess.

– Szuperdrága a hely, és nem tudom, leírhatom-e költségként. Ráadásul jó kifogás lesz, miért kérdezősködök majd annyit.

– Miért kell odamenned szaglászni Riverview-ba?

– Ne kérdezd.

– Hát, akkor kerekíts belőle egy jó cikket nekem.

Tess felnevetett.

– Ez azt jelenti, hogy küldhetem a számlát?

– Ez meg azt jelenti, hogy lehetünk barátok? – kérdezett vissza Dom.

– Talán. Egyszer.

Tess elhessegette magától a gondolatot, amikor kilépett az autóból, és elővette bőröndjét a csomagtartóból. A balzsamos, loncillatú levegő simogató volt és meleg. Amikor bejelentkezett a gyönyörű mahagóni recepcióspultnál, az igazgató, aki Sidney Garnerként mutatkozott be, kitörő örömmel üdvözölte.

– Szóval maga jött a London Timestól? – kérdezte vaskos, mély, déli kiejtéssel.

– Chronicle-tól. – helyesbített Tess.

– Örömmel üdvözöljük, Miss Garrett. – Odaintett egy pincérnek, aki hozzájuk rohant egy tálcával, amin egy pohár mintjulep állt. Az édes, szirupos koktél whiskyt, tört jeget, cukrot és mentaleveleket tartalmazott.

Tess udvariasan a fejét rázta.

– Nemsoká újból autóba kell ülnöm.

– De hát csak most érkezett! – tiltakozott a férfi. –Riverview pedig a kikapcsolódásról szól!

Tess megmosolyogta, hogyan nyújtja el az igazgató a szót különálló szótagokra: „ki-kapp-cso-lóu-dás”.

– Nos, azon leszek, de sajnos nem nyaralni jöttem.

Sydney elhessegette a pincért.

– Akkor megmutatom a szobáját. A Galambdúcban szállásoltuk el.

Tess leplezni próbálta csalódottságát. Dom lelkére kötötte, hogy a tizenkettes számú bungalót foglalja le, ami legközelebb esik a folyóhoz. Amelyben Olivia Martin is lakott.

Végigsétáltak egy ösvényen, amely keresztülvezetett a rózsáktól és virágzó fáktól pompázó, gondozott kerten.

– Mit tud nekem mesélni a ház történetéről, Mr. Garner? – kérdezte.

– Sydney, kérem – kedélyeskedett a férfi. – Nos, a Portland hotelcsoport három évvel ezelőtt vette meg Riverview-t az előző tulajdonosaitól. Milliókat költöttünk az átépítésére, megtartva az ingatlan eredeti báját, ám kiszolgálva a 21. századi igényeket.

Csinos szürke melléképülethez érkeztek, a férfi átadta a kulcsot.

– A Galambdúc az egyik legjobb szobánk. Rendkívül csendes. Gondoltam, jobban megfelel önnek, mint a főépület szobái, ha dolgozni szeretne.

Tess elmosolyodott.

– Remélem, nem bánja, ha körülnézek.

– Parancsoljon. Ha bármi kérése van, forduljon hozzám. – Egy ismertetőt nyomott a lány kezébe. – CD-képtár, tájékoztató a hotel történetéről. Minden benne van.

– Lehetséges, hogy megnézzem a tizenkettes faházat?

A férfi a fejét ingatta.

– Sajnos nem. Nyolcvanszázalékos a kihasználtságunk ezen a hétvégén, és a tizenkettes is le van foglalva. Mint általában mindig. Felettébb népszerű a csodálatos kilátásra vágyó friss házasok körében. Jelenleg is nászutasok lakják.

– Azért megpróbálja? – érintette meg flörtölve a férfi karját Tess. – Csak pár percre lenne szükségem, hogy kicsit nézelődhessek, meg ilyesmi. Igazán hálás lennék.

Sydney szeme kissé elkerekedett.

– Megnézem, mit tehetek – próbált kokettálni. –Majd jelentkezem.

Elindult, majd hirtelen visszafordult.

– Tudja, néhány héttel ezelőtt egy másik újságíró is telefonált, a tizenkettesről érdeklődve. Úgy tudom, a bungalónak megvan a maga története. Valami színésznőcske eltűnt innen egy partiról a hatvanas években, de nagyra értékelném, ha nem említené meg a cikkében. Néhány turistát megrémít az ilyesmi.

– Persze – mosolygott Tess bájosan –, számíthat a diszkréciómra.

A lány azon morfondírozott, vajon ki telefonálhatott? Alicia? Valaki a Washington Spy tói? Wendell Billington egyik embere? Nem igazán számított. Senki nem jutott előrébb, különben már hallott volna róla.

Ciripelés hallatszott, Sydney elővette a mobilt a zsebéből.

– Most pedig ha megbocsát – olvasta el az üzenetet. –Az étteremből keresnek. Új a szakács – kacsintott esetlenül.

– Nos, akkor én birtokba veszem a szobám. Egy órán belül Vacherie-ben lesz találkozóm.

– Jobb, ha siet – ajánlotta Sydney. – Elég messze van.

Te mondtad, gondolta Tess.

Dennis Carsont nehéz volt lenyomozni. Mivel Tessnek csupán véges idő állt rendelkezésére, kénytelen volt megkérni Beckyt az Oracle-nál, segítse ki egy újabb, Brooke és David esküvőjéről szóló sztoriért cserébe, de nem volt más út, hogy megtalálja a rendőrt, aki Olivia eltűnése ügyében folytatta a nyomozást. Vacherie szép kis város volt az autópálya mellett. Középpontjában egy apró, fehér templom állt magas, csúcsos templomtoronnyal. E köré csoportosultak a kreol kunyhók és faházak. A nyugdíjas rendőr közvetlenül a szatócsbolt mögött lakott. Tess megérkeztekor épp a rózsabokornál ásott. Hetven év körüli férfi volt, katonásan rövid, acélszürke hajjal, négyszögletes állkapoccsal, sötét, éber szemmel.

– Köszönöm, hogy fogadott – szólalt meg Tess, miközben Carson a teraszon álló, nádból készült díványhoz vezette, maga pedig a vele szembeni faszékre ereszkedett le, foltos zsebkendőjével megtörölgetve a homlokát.

– Nem lepődtem meg túlságosan – felelte Carson. – Néhány héttel ezelőtt valaki szintén ugyanebben az ügyben hívott fel.

– Igen, hallottam róla – válaszolta mosolyogva Tess. – Megkérdezhetem, ki volt az?

– Nem tudom. Üzenetet hagyott a rögzítőmön, de az utóbbi pár hetet Oregonban töltöttem a fiamnál.

A lány szívéről nagy kő esett le. Talán akkor senkinek sem sikerült az eset végére járnia.

– Tehát maga az Asgill családnak dolgozik?

– Meredith Asgillnek dolgozom, igen. Én vagyok a család sajtósa. És amint már bizonyára maga is rájött, az Olivia Martin-sztori megint terítékre került.

Carson vállat vont.

– Jó esély volt rá, most, hogy a nő lánya hozzámegy ahhoz az előkelő pasashoz. A tévéből, tudja.

Carson, Tess meglepett arcát látva, elmosolyodott.

– Hé, csak nyugdíjba mentem – nevette el magát –, még nem haltam meg! Tudja, itt is járatjuk ám az újságokat!

Tess elpirult.

– El tudná mesélni, mi történt akkor régen?

– Hát, nem vagyok benne biztos, hogy bármi olyat mondhatnék, amit már ne írtak volna meg – vont vállat a férfi. Elfordította a fejét, szeme a távolba révedt. – Az esküvői vacsora után hatalmas partit adtak kinn Riverview-ban. Szombat éjszaka volt. A szemtanúk szerint Olivia részeg volt, ráadásul úgy tűnt, be is vett valamit. Körülbelül fél tucat vendég látta üveges szemmel botorkálni. Egyedül érkezett a partira, és azt hiszem, a tizenkettes faházban lakott. Meredith hozzátartozói látták utoljára életben úgy tizenegy óra táján, amikor Olivia odament hozzájuk megköszönni az estét. Senki nem látta távozni vagy a faházba bemenni, egyszerűen csak eltűnt.

Tess bólintott. Igen, ezt a változatot ismerte mindenki.

– Mikor jelentették be az eltűnését?

– Kedden, majdnem három nappal később. Az esküvő másnapján, vasárnap Meredith családja villásreggelire várta azokat a vendégeket, akik Riverview-ban éjszakáztak, vagy a főépületben, vagy a régi kis faházakban, elszórva a birtokon. Olivia nem jelent meg az étkezésen, az emberek pedig feltételezték, épp a másnaposságát alussza ki. Csak aznap este fedezte fel az egyik szolgáló, hogy Olivia minden cucca még a tizenkettes házikóban van. Ő jelentette Meredith anyjának, aki semmit nem tett másnapig.

– Miért nem?

A férfi a vállát vonogatta.

– Ha egy csinos színésznőcske nem ér haza egy partiról, nem tör ki egyből a pánik. Mindenki azt gondolja, megismerkedett egy fickóval, és felment hozzá. Márpedig ő Hollywoodból jött, úgyhogy szeszélyes tudott lenni – kit érdekel, ha az összes cókmókját vendéglátója házában hagyta? A színésznők, a modellek nem arról híresek, hogy a legmegbízhatóbbak a világon. Meredith anyja végül hétfőn felhívta Howardot Caprin, és arra jutottak, értesítik a rendőrséget, ha Olivia nem kerül elő a következő reggelig.

– Nem is került elő.

Carson a fejét ingatta.

– Úgyhogy mi csak kedden, délelőtt tizenegykor jutottunk be a tizenkettes bungalóba. Az éjjeliszekrénye tele volt erős fájdalomcsillapítókkal, a fürdőszobában pedig félig üres vodkásüveget találtunk. És látta, milyen közel esik a folyó a tizenkettes faházhoz? Talán még száz méter sincs köztük. A Mississippi körülbelül másfél kilométer széles Luisianának ezen a területén, a sodrása pedig igen erős. Ötven százalék az esélye, hogy egy belezuhant test kiúszik egész a Mexikói-öbölig, hogy aztán sose találják meg.

– Szóval úgy hiszi, a lány beleesett?

– Beleesett, belegyalogolt, soha nem fogjuk megtudni. Azt viszont tudjuk, Olivia depressziós volt. Tudjuk, hogy eltűnése előtt nem sokkal felbontották a televíziós szerződését. Továbbá azt is, hogy azóta nem volt mozgás sem a bankszámláján, sem a társadalombiztosítási számán, tehát nem valószínű, hogy életben maradt.

– Azt mondja, beleesett vagy belegyalogolt a folyóba. És mi van, ha lökték? Vagy beledobták?

Carson kutatón nézett Tess szemébe. Néhány másodperc múlva bólintott.

– Természetesen lehetséges, ám dulakodásnak semmi jele nem volt a házikóban. Senki nem látott vagy hallott semmi szokatlant, pedig úgy száz vendéget kérdeztünk ki. Még kutyákat is bevetettünk a keresésnél, de semmit nem találtunk.

– Mi van azzal a pletykával, hogy Howard Asgillnek viszonya volt vele? Éppen megházasodott, Olivia meg kezdett problémát jelenteni…

Carson halványan elmosolyodott.

– Howard Asgill az egész éjszakát a feleségével töltötte. Egyébként meg senki nem jött hozzánk azzal, hogy Howard viszonyt folytatott Oliviával. És még ha így is lett volna, nem jelenthetjük ki, hogy ő ölte meg.

Megtörölte a kezét a zsebkendőben, és Tess látta rajta, fogytán a türelme.

– Miss Garrett – sóhajtotta. – Az a munkánk, hogy felkutassuk az igazságot és megbüntessük a bűnösöket, és én egész életemben e szerint éltem. Ám néha hiába keresünk valamit, mégsem találjuk meg.

Tess bólintott.

– Egyetértek, Mr. Carson, de az én munkám is az, hogy rájöjjek az igazságra. Tudnom kell. Ha olvassa az újságokat, tisztában van vele, mi forog kockán.

Carson a nyakát kezdte masszírozni.

– Világos, értem én. De tudnia kell, Olivia Martin közismert személyiség volt, ezért felettébb alapos volt a nyomozás. Több mint harminchat órán át nem jelentették az eltűnését, és azok, akiket nem találnak meg az első negyvennyolc órában, a legritkábban kerülnek elő.

– Gondolja, hogy életben van?

Az idős férfi felfordította a két tenyerét.

– Néhány embernek sikerül észrevétlenül eltűnni a társadalomból, de Olivia közismert volt, és nagyon sokan keresték. Szerintem előbb-utóbb a nyomára bukkantak volna. Tudom, hogy a nővérét is lenyomozták Sacramentóban, de még addig sem jutottak, hogy öngyilkosságra gyanakodjanak. Amit ugye lehetetlen megállapítani, ha nincs holttest.

– Kapott utána pénzt a nővére?

Carson vállat vont.

– Hallottam már ilyen esetről. Az eltűnt személyt hét év után nyilvánítják halottá. A nővére volt az egyetlen élő családtagja, ő kapta az életbiztosítását, ha volt ilyen.

A lány tisztában volt vele, nem élhet tovább vissza az öregúr vendégszeretetével. Teljesen megértette: ki akarna negyven-egynéhány évvel ezelőtti eseményekről szóló kérdésekre válaszolgatni, pláne, ha nincsenek is válaszok. Felvette a táskáját, és felállt.

– Köszönöm a türelmét, Mr. Carson – nyújtott kezet. – Mielőtt elmegyek, megkérdezhetem, ön szerint mi történhetett? Öngyilkosság volt? Vagy gyilkosság?

A férfi elgondolkozva simogatta az állát.

– Hallott valaha Occam borotvájáról?

Tess megrázta a fejét.

– Ez egy orvostudományban használatos alapelv. Laikusok számára lefordítva annyit tesz, hogy a sok egymásnak ellentmondó elmélet közül valószínűleg a legegyszerűbb magyarázat a legjobb, illetve az áll legközelebb az igazsághoz.

Tess a hallottakon rágódott, míg lesétáltak a lépcsőn a kertbe.

– Szóval az az elmélet, miszerint a depressziós, telegyógyszerezett Olivia Martin sétára indul a folyó mentén, majd beleesik, sokkal valószínűbb, mint hogy a nővére gyilkolta meg a biztosítási pénzért, illetve hogy Howard Asgill végzett vele, hogy ne derüljön fény a viszonyra?

Carson kinyitotta Tessnek a kertkaput.

– Igen, én így gondolom – felelte. – Pláne, hogy a tanúk egyöntetűen azt vallották, a nővére Sacramentóban tartózkodott az esküvő éjszakáján. Márpedig kemény biztonsági intézkedések voltak a partin; oda aztán senki nem juthatott be meghívó nélkül.

Tess megállt a járdán, és visszafordult.

– És mi a helyzet Howard Asgill-lel?

A férfi egy kattanással bezárta a kaput.

– Miss Garrett, magam kérdeztem ki Howard Asgillt. – felelte keményen. – Szakmai véleményem szerint semmi köze nem volt az esethez. Ha valaki meggyilkolta Olivia Martint, az nem ő volt.

Tess gondolataiba mélyedve vezetett vissza Riverview-ba. Nem lett okosabb az ügyben, de rájött, mennyire élvezi a menetét: kérdéseket feltenni, emberekkel beszélgetni; mintha végre valami építő jellegűt csinálna. Őszintén szólva az Alicia Wintroppal történt összecsapás jobban megviselte, mint kellett volna. Alicia vádaskodása – az, hogy Asgilléknek dolgozik, és gyakorlatilag hazugságokat, bűnöket kendőz el, félrevezetve az embereket, mindez pedig morálisan vajon mennyire elfogadható – telibe talált. Tess valahol tudta, hogy igazat mondott, de mindeddig sikerült semmibe vennie. Azonban most, itt, távol Manhattan csillogásától, a lány belátta, az igazság azért ennél egy kicsit bonyolultabb. Mindenki múltjában vannak olyan dolgok, amiket szeretne örökre eltemetni. Mindenki követett el hibákat. A kérdés viszont az, melyik hiba maradjon továbbra is eltemetve.

Valódi megkönnyebbüléssel fordult be Riverview vaskapuján. A repülőút óta még nem öltözött át, és mostanra kissé elhanyagoltnak érezte magát. A szobájába visszaérve letusolt, hosszú, szellős ruhába bújt, aztán lement a hotel éttermébe. A helyiség zsúfolt volt, de a lány talált egy csendes asztalt a sarokban, és rendelt egy koktélt. Eszébe jutott az ital, amit visszautasított néhány órával ezelőtt, amikor a szállóba érkezett.

– Mindennel elégedett, Miss Garrett?

A lány felnézve egy elegáns, hatvan körüli nőt látott maga előtt, galambszürke vászonpantallójának a színe megegyezett a hajáéval.

– Lori Adams vagyok – mutatkozott be kinyújtott kézzel. – Az igazgatóhelyettes. Ha jól tudom, ön a Chronicle-tól jött.

Tess udvariasan mosolygott. Sajtóutakon be kellett kalkulálni, hogy a vezetőség letámadja az újságírókat, és kötelező jelleggel körbevezetik őket a hotelban, vagy megmutogatják nekik a legújabb fejlesztéseket. A lány tisztában volt vele, ez az ingyenszállás ára, most azonban azt kívánta, bárcsak hívta volna inkább a szobaszolgálatot.

– Minden a legnagyobb rendben – mosolygott a nőre. – Ez a hely egyenesen gyönyörű, és igen különleges.

– Megengedi? – mutatott a Tesszel szembeni székre Lori.

– Hogyne.

Lori intett a pincérnek, hogy hozzon még egy koktélt.

– Igen, különleges. Nagyon nehéz lesz tőle megválni, elárulhatom.

– Megválni tőle?

– Jövő héten nyugdíjba megyek – mosolyodott el a nő. – Rengeteg emlék köt ide; Riverview volt az életem. Bár valószínűleg eljött az ideje; a dolgok kezdenek megváltozni, most, hogy egy nagy hotellánc részei lettünk. Minden teljesen más volt, amikor negyven évvel ezelőtt elkezdtem itt dolgozni.

– Negyven éve? – kortyolta italát elgondolkodva Tess.

– Nem tudtam, hogy Riverview már akkor is hotel volt.

– Nem volt az – felelte Lori sóvárgással a hangjában.

– A családnál dolgoztam, akiké a ház volt.

– Meredith családjának, a Cartereknek?

– Ön jól informált.

– New York kis hely – vont vállat Tess. – Elég jól ismerem Brooke Asgillt.

Az idősebb nő arca felragyogott.

– Igazán? De hát ez csodálatos! Ismeri Meredith-t is?

A lány bólintott. Volt egy olyan megérzése, Lori Adams nagyobb segítségére lehet, mint Sydney Garner.

– És hogy van? – vette el a megérkező italát a pincértől Lori. – Hogy van Meredith?

– Kicsit idegesen. A szokásos örömanyai problémák.

A nő felkuncogott.

– Nem lep meg. Meredith mindig is különösen precíz és pontos volt. Emlékszem az esküvőjére – mindennek tökéletesnek kellett lennie.

– Valóban? – Tess alig bírt magán uralkodni izgatottságában. – Ön ott volt az esküvőn?

– Akkoriban a Carter család szobalánya voltam. Háztartási alkalmazottból küzdöttem fel magam vezetői pozícióba. Ahogy említettem, egész életemben Riverview-ban dolgoztam.

– Mi történt Meredith esküvőjén?

Lori felhúzta a szemöldökét.

– Az Olivia Martin-ügyre gondol?

Tess letette a poharát.

– Ne aggódjon, ez nem lesz a cikkben. Nem hiszem, hogy az olvasóink Angliában tudnák, ki volt Olivia Martin. Csak tudom, Brooke kíváncsi lenne rá; biztosan tudja, még mindig igen ocsmány pletykák keringenek az apjáról.

A nő bólintott.

– Látta már a tizenkettes faházat? – halkította le a hangját.

Tess megrázta a fejét.

– Nem, Sydney mondta, hogy most is foglalt.

Lori egy egymás kezét fogó párra mutatott az étterem legtávolabbi sarkában.

– Ők azok, akik ott vacsoráznak – mondta hamiskás mosollyal. – Odamehetünk, hogy gyorsan körülnézzen, ha szeretné.

A kert csendes volt az étterem nyüzsgése után, a koromfekete égboltot csillagok pöttyözték. Megkerülték a házat, végigmentek a lámpákkal kivilágított ösvényen, egy kőből készült szökőkút és egy kis japánkert mellett, míg Tess egyszerre csak meghallotta a víz mély morajlását.

– Mi ez?

– A Mississippi. Az emberek gyakran elcsodálkoznak, hogy van egy kis hangja, de hát ő meglehetősen hatalmas, fenséges idős hölgy.

Végre meglátták a bungalót, amelynek ablakai narancsszínben tündököltek. Határozottan elkülönült a többi épülettől. Két másik házikó állt kicsit arrébb. Lori, minden szobát nyitó kulcsával, beengedte magukat. Tesst elöntötte az adrenalin, egyrészt, mert tilosban jártak, másrészt pedig, és ez volt a meghatározóbb érzés, máris közelebb került az igazsághoz. Nem volt túl sok látnivaló odabenn: a ház nappaliból, hálóból és fürdőszobából állt.

– Persze a berendezés megváltozott azóta, de az alaprajz a régi.

Tess, látva a pár ruháit és személyes dolgait szerte a kis lakásban, kezdte kényelmetlenül érezni magát.

– Azt hiszem, mehetünk – mondta. Bezárták az ajtót, és megálltak az apró teraszon, a korlátnak dőlve.

– Mit csinált aznap éjjel, Lori? – suttogta sietősen a lány.

– Én szolgáltam fel az italokat. Több száz vendég volt, és mindenki nagyon szomjas – nevetett a nő. – A szertartást délután négykor kezdték. Az azt követő vacsora úgy nyolcig tartott, utána tánc hajnalig. A dzsessz-banda remek volt, éjfélkor pedig fantasztikus tűzijátékot tartottak, amire azt mondták, még a szomszédos államban is lehetett látni.

Tess próbálta magát odaképzelni 1964-be, a partira, a rengeteg emberrel maga körül.

– Hol tartották a tűzijátékot?

– Mindenki a ház elé gyűlt, hogy jól lássa, közvetlenül a szökőkút köré.

– Szóval amikor elkezdődött, ez a terület a faházaknál elhagyatott volt. Ha Olivia éjféli sétára indult a folyóhoz, aztán beleesett, senki nem hallhatta a sikoltozását, merthogy senki nem volt itt.

Lori bólintott.

– Igen, én is mindig erre gondoltam. Amott, a tízesben aztán hajnali egytől négyig pókerjátszma folyt – mutatott a tizenketteshez legközelebb eső faházra. – A kilences és tizenegyes lakói is ott voltak hajnali háromig. Akkor sokkal nagyobb lett volna az esélye, hogy meghalljanak vagy lássanak bármit.

Lori elkapta Tess kérdő tekintetét, és felnevetett.

– Csodálkozik, hogyan emlékezem mindezekre a részletekre? Mert az esküvőt követő hetekben és hónapokban semmi másról nem beszéltek. Ezen a vidéken ez volt a legnagyobb esemény. Egy kicsit mindannyian nyomozókká váltunk, próbáltuk kideríteni, mi történhetett szegény Oliviával.

A lány érezte, hogy mobilja vibrál a zsebében.

– Elnézést – mondta a nőnek, és lesietett a lépcsőn, míg hallótávolságon kívül nem ért.

– Tess! Miért nem veszi fel a mobilját?

A lány azonnal ráismert Meredith hangjára.

– Nem vagyok a városban.

– Nincs a városban? – szisszent fel a nő. – Azonnal találkoznunk kell! Most hívott Wendell Billington a Washington Spy sztorijával kapcsolatban. Hol van?

Tess addig nem akarta neki elárulni, hogy eljött Riverview-ba, amíg többet meg nem tudott. Végül még kiderülhet, hogy teljesen rossz nyomon jár. Ám más oka is volt titkolózásának. A nő akár évtizedek óta biztosíthatta Howard alibijét, és takargathatta a férfi részvételét Olivia eltűnésében. Nem mondhatta a munkaadójának, hogy épp bizonyítékokat gyűjt, amik alapján akár még börtönbe is küldhetik. Másrészről viszont nem volt értelme alakoskodni, különben is, David kérte fel, hogy járjon az ügy végére. Ha Meredith beszélt a férfi apjával, lehet, úgyis megtudná.

– Riverview-ban vagyok, Meredith.

A vonal túlsó végén csend volt.

– David kért meg rá, hogy jöjjek el, Meredith – magyarázta. – Tudnunk kell, mi történt. Csak így vethetünk véget a szóbeszédnek.

Mikor megszólalt, Meredith hangja fagyosan csengett.

– Minden tiszteletem a magáé, Tess, de miután több tucat rendőr sem tudta kideríteni, mi történt Oliviával, kétlem, hogy maga több szerencsével jár negyven év elteltével. Az idejét pedig hasznosabban is eltölthetné, ha az igazi munkáját végezné, pozitív kicsengést biztosítva a Washington Post-sztorinak, mielőtt Wendell komolyan elbeszélget a fiával a menyasszonyáról.

Valóban dühösnek hangzott. Tess maga elé képzelte, ahogy fel-le járkál Upper East Side-i szalonjában, kamillateát és bourbont követelve a szobalányától, hogy lecsillapítsa magát.

– A Billingtonok épp Ben Foleyt szorongatják, hogy a Spy következő számában bocsánatkérést közöljön le. Ezenfelül megszerveztem egy interjút a New York Chronicle-nál Brooke-nak és Davidnek, közvetlenül az esküvő után. Megemlítik majd benne az Olivia Martinesetet, azzal, hogy a rendőrségnek semmi oka, hogy azt higgye, bármilyen becstelenség történt.

– Azt akarom, hogy visszajöjjön, Tess.

– Adjon huszonnégy órát – kérte a lány.

Meredith egy pillanatig gondolkozott.

– Rendben. Csütörtökön találkozunk az irodában.

– Köszönöm, Meredith – hálálkodott Tess enyhe borzongással, majd letette a kagylót. Mi volt az? Félelem? Izgatottság? Aztán rájött: a sztori. Pontosan ezt imádta az újságírásban, és ez hiányzott a jelenlegi munkájában az Asgill családnál. A vadászat izgalma. A történet. Az igazság. Bármi legyen is az.

60.

Matt kételkedve nézett Brooke-ra. – Brooklynba viszel éjszakai szórakozásra? Nem hittem, hogy valaha is átkeltél a folyón, te, az úri kislány, vagy pedig Peter Lugerhez megyünk steaket enni? – kérdezte, megnevezve Manhattan legjobb steakházát. Brooke felvihogott.

– Az igazat megvallva, nem szórakozni megyünk.

A taxi Brooklyn Heights egyik csendes, macskaköves utcáján állt meg, egy kicsi, vörös téglás épület előtt, ami úgy nézett ki, mintha egyszer istálló lett volna. Brooke az ajtóhoz sétált, és megnyomta a kapucsengőt.

– Szóval, hova hoztál?

– Nicholas Diaz stúdiójába – felelte Brooke. – Ő a legtehetségesebb divattervező, akit valaha láttam. Néhány hónappal ezelőtt küldött nekem egy ruhát, amit egyszerűen imádtam, és most arra kértem, varrjon egy ruhát az esküvő előtti próbavacsorára.

A stúdió egy kis szoba volt az épület legfelső szintjén.

– Brooke! Édesem! – nyitott ajtót Nicholas, majd puszit adott a lánynak. Magas volt és vékony, borotvált fejjel, kecskeszakállal és hatalmas, fülig érő mosollyal.

– Nicholas, ő a barátom, Matt.

A két férfi kezet fogott, majd Nicholas karon ragadta Brooke-ot, és egy sarokba cibálta.

– Mondd, hogy ott lesz az esküvőn – suttogta, kézfejével eltakarva az arcát.

– Ott lesz az esküvőn – mosolygott a lány.

– Mondd, hogy meleg – vigyorgott a férfi pajkosan.

– Sajnos nem – szabadkozott Brooke. – Ne haragudj, szívem.

Nicholas az ég felé lendítette a kezét.

– Ah! – kiáltotta játékos undorodással. – Pedig már azt hittem, ő az esküvői ajándékom! – Visszapillantott Mattre, majd újra Brooke-ra. – Vagy ő a te kis ajándékod magadnak?

A lány finoman meglegyintette.

– Nem, Nicholas. Nem. – Ám divattervező barátját nem tudta meggyőzni. A férfi csupán három éve végzett a Parsons Divatiskolában. Közvetlenül utána a párizsi Yves Saint Laurent-hoz ment dolgozni, majd a szüleitől kapott kölcsönből jó egy éve létrehozta saját márkáját. Műhelye még mindig alig volt több egy házi műhelynél – amikor Brooke először találkozott vele, bevallotta a lánynak, egyből tudta, a legjobb módja, hogy felfigyeljenek a ruháira, ha a város leggyönyörűbb, legtöbb nyilvánosságot kapó nőinek küldi el őket, de arra nem volt pénze, hogy csak úgy szórja a társasági előkelőségeknek a huszonötezer dolláros öltözeteket. Körültekintően választotta ki Brooke-ot, és elárulta, tucatnyi zsebkendőt telesírt örömében, amikor a lány felhívta időpontot egyeztetni.

– Gyere – hívta a férfi Mattét a műhely túlsó végén álló asztalhoz. – Van pezsgőm, csokim és eprem. Brooke felé viszont az ujját rázta. – Neked viszont nincs csoki, cukorborsó!

Aztán a fogashoz ment, és kicipzárazott egy ruhazsákot. Előhúzott egy sárgás krémszínű estélyit, amely úgy lebegett keresztül a levegőn, mint egy pillangó. Brooke olvadozva csapta össze a kezét.

– Ó, Nicholas! – kiáltott fel boldogan.

– Örülök, hogy tetszik – repesett a férfi.

– Még hogy tetszik? Imádom! – kapkodott levegő után a lány, óvatosan megérintve a fátyolszerű anyagot.

– Milyen kár, hogy ez csak a próbavacsorára lesz – kortyolt egyet a miniüveges pezsgőjéből Matt.

Brooke és Nicholas egyszerre vonta fel a szemöldökét, amitől egyből félrenyelte a pezsgőt.

– Apropó, van számodra valamim – szólalt meg Nicholas kissé zavarban. A lány követte a fehér öltözőbe, ahol a férfi félrehúzott egy függönyt. – Sohasem lehet tudni – suttogta.

Brooke levegő után kapkodott. Csodálatos elefántcsontszínű, hosszú, szűk szaténruha lógott előtte, amiről azonnal tudta, lélegzetelállítóan állna rajta.

Nicholas vállat vont.

– Tudom, hogy van másik ruhád, sokkal pompázatosabb ennél. De arra gondoltam, talán szeretnél valami egyszerűbbe átöltözni a partira.

– Ó, Nicholas, ez egyszerűen fenséges!

A férfi büszkén elvigyorodott.

– Jól értem, hogy szeretnéd felpróbálni?

Brooke bólintott, majd hátranézett Mattre.

– Ne aggódj miattam – töltött magának újabb pohár pezsgőt barátja. – Jól elleszek odakint.

Brooke olyan izgatottan bújt bele a ruhába, mint egy kislány. Nicholas felsegítette egy kis zsámolyra, hogy ne a földön álljon, majd a lány körül szökdécselve gombostűkkel igazított itt-ott a ruhán. A hosszú, aranyozott tükörbe nézve a lány feltornyozta a haját, hogy hosszú nyaka érvényesülni tudjon. Úgy érezte, menten sírva fakad. Brooke soha nem hitte el, mikor azt mondták neki, milyen szép, ám a királynői tartású, kifinomult nő, aki visszanézett rá, oly lenyűgöző volt, amilyennek mindig is látni szerette volna magát. Az A vonalú szoknya előkelő, mégis modern, a nyakkivágás ízlésesen mély, míg a testére simuló felsőrész kihangsúlyozta vékony alakját. Hátul éppen a lapockája alá ért, ami még tökéletesen illő, ám elég mélyen kivágott ahhoz, hogy érzékiséget és merészséget sugalljon. Nemcsak szenzációsan nézett ki, hanem nagyon kényelmes viselet is volt. Az elefántcsontszín szaténberakásos organza pehelykönnyű volt, és selymesen simogatta a bőrét, egyszerre volt törékeny és kemény, mint egy titkos páncél. Mikor Matt az öltöző bejáratához sétált, Nicholas visszavonult. Tess kicsit úgy érezte, hűtlenséget követ el azzal, hogy Matt előbb látja a ruháját, mint David, de aztán emlékeztette magát, hogy ez nem az igazi esküvői ruhája, szóval igazából nem számít. Mégis visszatartott lélegzettel várta a férfi reagálását.

– Nagyon szép – bólintott Matt. – Azt hittem, utálod.

A lányba belenyilallt a csalódás az udvarias, visszafogott megjegyzéstől. Szíve hevesebben kezdett verni a felismeréstől, hogy azt akarta, a férfi gyönyörűnek lássa. Hagyd abba, szidta magát. Hagyd abba! De hát nem minden nő vágyik egy vonzó férfi bókjaira?

– A másik ruhával van bajom – felelte gyorsan, leszállva a zsámolyról. – A Disney-hercegnő ruhával. Ez viszont tökéletes. Kár, hogy nem mehetek férjhez benne.

– Hogy érted ezt?

Látta a férfi zavarodottságát, és elutasítóan legyintett.

– Ne kérdezd, családi ügy. Most pedig, ha lennél oly jó, és kifáradnál…

Miután visszavette saját ruháit, hálásan köszönetet mondott Nicholasnak, és Mattel lementek az utcára. Lassan sétáltak vissza a Brooklyn Bridge felé a fákkal szegélyezett sétányon, némán bámulva az East River csillogó, olajos fekete vizét. Szokatlan csend honolt körülöttük, se futók, se botorkáló részegek nem tűntek fel, a csípős hidegben az emberek vagy otthon maradtak, vagy bárokban és éttermekben partiztak a közelgő karácsony tiszteletére.

– Nem kellene épp egy testőrnek vigyáznia ránk? Bárki a nyakunkba ugorhat ezen a környéken.

– Itt vagy nekem te – lökte játékosan oldalba a férfit Brooke.

Egy darabig csendben sétáltak.

– Ne haragudj, hogy elcipeltelek magammal – törte meg a hallgatást a lány. – Azt gondoltam, jó móka lesz, de csak elszomorított.

– De hát nem kell viselned azt a másik ruhát, ha nem akarod – felelte Matt.

A lány sóhajtott.

– De igen. Rengeteg pénzbe került, és az Asgill's azért kapta meg a Guillaume Riche parfüm gyártási licencét, mert ő varrta a ruhámat.

– Szerződésbe van ez foglalva valahol?

– Nem hiszem, de Liz felrobbanna a méregtől. Hetekig tárgyalt Guillaume üzleti partnerével.

A férfi elmosolyodott, és megvakarta a sötét borostát az állán.

– Szóval inkább nézel úgy ki a saját esküvődön, mint egy képviselőfánk, mint hogy feldühítsd a nővéredet? Teszem hozzá, a nővéredet, akiért azért nem is vagy annyira oda!

A lány bánatosan elmosolyodott, aztán megálltak a vaskorlátnál, a bűvös manhattani várossziluettet bámulva, amely tisztán kirajzolódott a tintakék égbolt előtt. Brooke nagyot sóhajtott. Ez volt a világon az egyik legkedvesebb látványa, különösen éjszaka, amikor a Brooklyn Bridge-en égtek a lámpafüzérek, boltívei pedig mint két fekete püspöksüveg törtek a magasba.

– Vicces, hogy a város legjobb látképe nem is a városban van – mondta, egyszerre úgy érezve, mintha ő lenne Audrey Hepburn a Római vakációból. – Néha el kell távolodnunk valamitől, hogy jobb rálátást kapjunk.

Lopva Mattre pillantott, és jóleső borzongás futott végig a gerincén attól, hogy vele van, hogy esküvői ruhákat nézegetnek együtt, és romantikusan andalognak. A férfi felhajtotta hosszú kabátja gallérját, utána pedig zsebre dugta a kezét. Most még gondterheltebbnek tűnt, mint általában, telt ajkát szorosan összepréselte, szemét a folyó egy távoli pontjára meresztette. Brooke homlokráncolva arra gondolt, talán Susie jár az eszében. Elképedésére élesen belenyilallt a féltékenység.

– Februárban elutazom Afrikába – fordult most felé Matt. – Úgy döntöttem, jelentkezem a programba, és úgy tűnik, felajánlanak egy állást Ghánában.

Annak ellenére, hogy már ezer éve tudott róla, a lány csalódást érzett, hogy a férfi elmegy.

– Nagyszerű, Matt – felelte erőltetett lelkesedéssel. –Még jó, hogy ezt elhoztam a stúdióból, mi? – Ezzel elővarázsolt egy minipezsgőt a kabátja zsebéből. Kicsit küzdött a dugóval, mire az egy pukkanással kiszabadult az üvegből.

– A jövőre – mondta, a férfinak kínálva fel az első kortyot.

Matt meghúzta az üveget, aztán szembefordult vele.

– Hiányozni fogsz – szólt egyszerűen. Brooke nevetve legyintett a megjegyzésre.

– Hé, elvárom, hogy írj képeslapot. És különben is, csak egy év, nem igaz?

– Azért utána már nem lesz az igazi – mondta a férfi. – Az az érzésem, miután férjhez mész, már nem nagyon fogunk találkozni.

Brooke tudta, hogy igaza van. Egy hét múlva már férjnél lesz, és szíve legmélyén érezte, még ha Matt itt is maradna, barátságuk nem tartana sokáig. Nem azért, mert bármi baj volt vele, hanem mert ezzel jár a házasság. Az, hogy elkötelezi magát David mellett, megváltoztatja a dolgokat. Mégsem állt készen, hogy ezt hangosan kimondja.

– Matt, a barátom vagy. David pedig nem eszik embert, te is tudod. Persze hogy látjuk egymást az esküvő után is.

– Figyelj, ne aggódj – kortyolt még egyet Matt. – Ez van. Házasságot kötsz, és az ellenkező nemű barátaid, főleg az egyedülállók, szépen lemorzsolódnak. Velem ugyanez történt.

Brooke megint érezte azt a féltékeny szúrást. Sokszor elfelejtette, a férfi már volt házas.

– Ne butáskodj, attól még együtt ebédelhetünk vagy iszogathatunk, ha nem kell épp melóznunk – erősködött. – Sőt, össze kéne hoznunk neked egy randit valakivel, akivel meghívnánk magunkhoz vacsorára.

– Nos, akkor gondoskodj róla, hogy valami Park Lane-i hercegnővel hozz össze, hogy soha többé ne kelljen dolgoznom.

– Azt utálnád – mosolygott a lány. Azt én is utálnám, gondolta, érezve a hangulatváltozást.

Abban a pillanatban elkezdett hullni a hó, csillagporként szitálva alá az égből. A lány mosolyogva indult újból a híd felé.

– Szóval, mi a véleményed? – próbálta plátóibb mederbe terelni a beszélgetést. – Mi legyen a menyasszonyi ruhákkal? Guillaume-é vagy Nicholasé?

– Nagyon egyszerű: amelyik boldoggá tesz, Brooke. Amelyik neked tetszik, nem pedig másoknak.

– Csakhogy ez nem egészen így működik, nem igaz? – kérdezett vissza a lány kutató tekintettel.

– Azt hittem, mindig is lázadó akartál lenni – korholta a férfi.

– Valószínűleg csapnivaló lázadó lennék – vigyorgott vissza Brooke.

– Nicholas ruháját akarod viselni, hát viseld azt. A többiek pedig csesszék meg.

– De te mit gondolsz? Ugye nem tetszett Nicholas esküvői ruhája? – tanulmányozta figyelmesen Brooke Matt arcát. – Ne hazudj. Láttam a szemeden.

A hó nagyobb pelyhekben kezdett esni, fényes fehér hártyával vonva be a járdát.

– Gyönyörű vagy, Brooke – szólalt meg nagy sokára a férfi. – Már abban a pillanatban, amikor először megláttalak, olyan gyönyörű voltál, hogy azt gondoltam, soha többé nem fogok így érezni az életben – folytatta lágy hangon –, de aztán mégis megtörtént. Megláttalak abban a ruhában, és újból megdobbant a szívem.

A gondolatok őrült iramban kezdték egymást követni a lány fejében. Matt most az érzéseiről vallott neki, vagy csak hódolt a szépségének, mint mindenki más? Az utóbbi hónapokban annyira hozzászokott az újságokban a neve elé biggyesztett „gyönyörű”-höz, hogy már fel sem vette a bókokat.

Matt szájából viszont egész másként hangzott, felgyorsult tőle a szívverése. Nagy levegőt vett, amikor a Providence-ben együtt töltött utolsó éjszakájuk újra lejátszódott a fejében. Emlékezett rá, mennyire kívánta. Emlékezett, mennyire élvezte közelségüket, Matt érzékiségét, miközben táncoltak. Akkor mindezt a szokatlanul nagy mennyiségben elfogyasztott alkoholnak tudta be, de létezhet, hogy kivételesen szoros barátságuk, könnyed bizalmasságuk, amely végigkísérte főiskolás éveiket, már akkor is több volt ennél? Egyszerre mindennél fontosabb lett, hogy megtudja.

– Emlékszel az utolsó esténkre a Brownon? A táncparketten? Arra kértél, menjek haza veled.

Matt halvány, kényelmetlen mosolyt villantott rá.

– Igen, arra kértelek.

– Nem voltam biztos benne, mit hallottam.

– Nem voltál benne biztos?

– Nem hallottam jól a zenétől… És nem akartam tönkretenni a dolgokat.

A férfi zavartnak és szomorúnak látszott.

– Nem mondtál rá semmit. Csak elsétáltál. Azt hittem, így akarod elegánsan a tudtomra adni, hogy kikosarazol.

Végül is így történt, gondolta bánatosan a lány, szemét végigjártatva a férfi arcának minden milliméterén. Akkor éjszaka a klubban Brooke majdnem biztos volt benne, mit hallott. Ám úgy döntött, inkább meg sem hallja, ezzel pedig elutasította Mattet. Ha akkor megcsókolja, mi történt volna? Tudta, hogy nem olyasvalakit szánnak neki, mint Matt Palmer – születésétől kezdve úgy nevelték, arra szoktatták, hogy hercegnő, akiért egy nap eljön az ő Lancelotja. Az egyetem első évét követő nyáron elvitte magával Mattet Parklandsbe, és észrevette anyja csendes helytelenítését. És bár fogalma sem volt róla, miért, fejet hajtott előtte.

A férfi megeresztett egy halvány mosolyt, mielőtt feszengve elfordult.

– Durva dolog volt részemről, tudom, de szerelmes voltam beléd. Közel három évig akartam tőled egyfolytában megkérdezni, hazajössz-e velem. Azon az utolsó éjszakán pedig kibukott belőlem. Viszont mindvégig igazam volt. Nem voltam elég jó neked.

– Matt, egyáltalán nem erről volt szó. Barátok voltunk. – A lány elvörösödve ismerte fel sznobságát, amit olyan mélyre temetett magában, hogy észre sem vette, nem is lázadozott ellene.

Az idő mintha megállt volna, ahogy a feszültség nőttön-nőtt köztük.

Egyre erősebben havazott.

– Vissza kellene mennünk – szólalt meg végül a lány. Matt bólintott, és lekanyarodtak a sétányról. A férfi leintett egy taxit, és a Manhattanbe tartó úton Brooke túlságosan zavarban volt ahhoz, hogy megtörje a csendet. Amikor Matt lakása elé érkeztek, a férfi odafordult hozzá.

– Figyelj, tudom, hogy mielőbb haza akarsz menni, de megtennéd, hogy felugrasz egy percre? Oda szeretném adni a nászajándékodat.

– Akkor jössz az esküvőre? – hadarta a lány, azon morfondírozva, változott-e valami a Brooklynban elhangzottak óta.

– Úgy tervezem – mosolyodott el a férfi. – Csak szeretném inkább most odaadni.

A lány vállat vont.

– Rendben, de csak egy percre. Tényleg vissza kell érnem, és talán az sem lenne a legjobb, ha itt meglátna valaki.

Az épület előcsarnoka hála istennek üres volt, ők meg egy szót sem szóltak a liftben, kerülték egymás tekintetét. A férfi kinyitotta a bejárati ajtót, Brooke-ba pedig bevillant, mennyire rossz ötlet volt feljönnie.

Egyetlen kis lámpa fénye világította meg a szobát. A lány egyszerre kiszolgáltatottnak és borzongatóan sebezhetőnek érezte magát.

Matt előtte hámozta ki magát a kabátjából, feltárva széles, izmos hátát, és mivel a pulóvere kissé felcsúszott, napbarnított bőréből is egy keveset.

Megfordult, és ott álltak egymással szemtől szemben.

– Matt, én… – a lány leállította magát. Akarlak, fejezte be a gondolatot.

A férfi mintha a fejébe látna, közelebb lépett hozzá, zöld szeme az övébe mélyedt, miközben kezét a lány arcához emelte.

A levegő megtelt elektromossággal, ahogy arcuk egyszerre közelített a másikéhoz, míg csak Matt szája a lányéra nem tapadt. Brooke bensőjében egy tiltakozó hangocska egyre hangosabban kezdett üvölteni. Állj! Lassíts? – parancsolta az esze, próbálva eltépni a száját a férfiétól. Azonban ő csak erre vágyott. Semmi másra, csak rá.

– Ez az ajándékom? – zihálta, amikor a férfi egy pillanatra elhúzódott tőle.

Matt lassan, szexisen elmosolyodott.

– Nem. Egy kávégép az, de remélhetőleg ez jobban tetszik…

Erős karjával szorosan átölelte a lány vékony derekát, miközben magához húzta. Ajka újra lecsapott Brooke szájára, ő pedig képtelen volt ellenállni. Nyelve a lányét kutatta, Brooke pedig lehunyta a szemét, minden idegvégződése fellobbant a folyékony vágytól, és többé semmi más nem számított, csak a gyönyör, amit a férfi ajkának érintése okozott a bőrén.

Anélkül, hogy kibontakozott volna a férfi öleléséből, lelökte magáról a kabátot, Matt pedig beirányította a hálószobába. Brooke-ot a bezáródó ajtónak nyomta. A lány megragadta a férfi tarkóját, és végigszántott rövid, sűrű haján, érezve, amint Matt kemény farka nekifeszül. Egy pillanatra szétváltak, majd a férfi kigombolta a lány blúzát, s lesodorta a válláról a földre, míg a lány áthúzta Matt fején a pulóvert, és végigsimított sötét mellszőrzetén. A férfi mély hangon felmordult, mielőtt ajka megint lecsapott a lány vállára és nyakára. Az ágyra lökte Brooke-ot, és megfogta a mellét. A lány mellbimbója azonnal reagált, hetykén meredezett a csipke melltartón keresztül, amint a férfi megérintette a feszes, tejeskávé színű bőrt. Matt ujjai lesiklottak a lány bordáin, míg aztán sikerült kigombolnia Brooke farmerját. A lány önkéntelenül széttárta a lábát. A férfi megcsókolta a mélyedést a nyakánál, lassan haladva lefelé, napbarnított, feszes hasa felé, megízlelve minden egyes négyzetcentiméterét, míg végül elérkezett a kigombolt nadrág mély V alakú kivágásába. Ajka tűzként perzselte a lány forró, nedves szemérmét. Brooke elbódult a vágytól. Érezni akarta magában a férfit, azt akarta, hogy megkóstolja. Érezni akarta kemény, feszes bimbóját a férfi puha ajka között, azt akarta, hogy nyelve bejárja legtitkosabb zugait. Matt kezdte lehúzni róla a farmert. Brooke kéjesen félig lehunyta a szemét, a férfit figyelve, az ismerős állformát, az intelligens zöld szemet árnyékoló hosszú, fekete szempillát, jóképű vonásait, és… Davidet látta maga előtt.

– Ne!– sikoltotta hirtelen, ahogy végigvágott rajta a bűntudat, úgy söpörve félre a vágyat, mint a partról visszahúzódó óceán a homokot. – Ne, Matt, nagyon sajnálom, de nem lehet – lihegte remegve, majd elhúzódott a férfitól. – El vagyok jegyezve, jövő héten lesz az esküvőm, nem szabad megtennem – próbálta magát meggyőzni.

A férfi csalódottan dörgölte meg ujjaival az ajkát.

– Tényleg nem? – kérdezte keserűen.

A lány felpattant az ágyról, és sietősen magára kapta a blúzát.

Csend telepedett a szobára. Matt végül komoran feltette a kérdést.

– Szerelmes vagy belé?

A lány habozott, nem akarta megbántani Mattét, ám hazudni sem akart.

– Úgy látom, igen a válasz – felelt helyette is a férfi bánatosan. – És hozzámész?

Az esküvő gondolatára ürességet érzett, mintha távol állna tőle, nem is vele történne. Abban a pillanatban nem tudta, mit is akar valójában. Pár perccel ezelőtt csak Mattre vágytál, gondolta, tehetetlen elkeseredésében lehunyva a szemét. Micsoda zűrzavar!

– Mi mást tehetnék? – A lány hangja elcsuklott a bánkódástól. – Olyan ez az egész, mint egy hatalmas tankhajó, amely megállíthatatlanul közeledik a célja felé. Hogy állítod meg? – kérdezte, azon töprengve, meg akarja-e állítani egyáltalán.

– Velem jöhetnél Ghánába.

A lány hitetlenkedve nevetett.

– Az aztán a megoldás! – nézet a férfira. – Elfutni egész Afrikáig!

Matt zöld szemében fájdalom reszketett, és Brooke előtt hirtelen megvilágosodott: a férfi is elfut. Nem tudhatta, amiatt-e, hogy belefáradt New Yorkba és a sürgősségi osztály vég nélküli stresszébe, vagy mert igazság szerint soha nem tudta magát túltenni a felesége halálán. Szinte teljen biztos volt abban, hogy Susie-nak viszont semmi köze a dologhoz, de talán, csak talán, köze lehet őhozzá.

– Oké, ha nem Afrika, akkor mit szólnál Párizshoz, Londonhoz vagy Los Angeleshez? Azt mondtad, imádod azt a várost.

A lány felhúzta a farmer cipzárját, óvatosan kerülve a szemkontaktust.

– Matt, hagyd abba. Szeretem Davidet.

A férfi felállt, megfogta a lány kezét, és maga felé fordította.

– Én pedig téged szeretlek, Brooke. Mindig szerettelek. Soha nem adtál rá esélyt, hogy bebizonyítsam, milyen nagyszerű pár lennénk, de még nincs túl késő.

– Hat nap múlva férjhez megyek, Matt.

– És? – ragadta meg szorosan a lány karját Matt. –Mondd le! Azt tedd, amit szeretnél! Ne amit mások szeretnének! Az istenit, állj már a sarkadra, Brooke!

A lány lerázta magáról a kezét, és hátrálni kezdett. Feltépte a hálószoba ajtaját, felmarkolta a kabátját és táskáját, közben pedig úgy érezte, Matt apró lakásának falai szorosan köré zárulnak.

– Mennem kell – motyogta.

– Gondolkozz rajta, Brooke! Gondolkozz rajta.

A lány azonban már ott sem volt.

61.

Mary-Ann Henner részeg volt. Látszott és érződött is rajta. Hatvanvalahány éves arca, amely egykor rendkívül csinos lehetett, most püffedt és ráncos, durva és ápolatlan. Piától, bároktól és cigitől bűzlött, ahogyan queensi otthona is.

– Jöjjön csak, jöjjön! – invitálta Jemmát a pici nappaliba. A szoba giccses volt, de takaros, és mindenhol két gyermek fotója volt látható – a falakon, ezüstkeretekben a polcok mentén, még a tálalószekrénykén álló, kissé ízléstelen csecsebecsés dobozka tetején is, amilyet a vurstliban lehet nyerni.

– Ők a gyerekeim, Lauren és Jerry – mondta Mary-Ann. – Már réges-rég kirepültek a fészekből. Ugyanez elmondható az apjukról – tette hozzá kényszeredett mosollyal, miközben Jemmát a vörös bársonydíványhoz vezette. Távirányítóval kikapcsolta a tévét, amiben épp Az élet csodaszép ment. Hát nem így van? – gondolta a lány. Egy üveg körömlakk és egy pohár átlátszó folyadék állt a dohányzóasztalon. Víznek tűnt, de Jemma tudta, nem az.

– Tehát maga Meredith Asgillnek dolgozik? – kérdezte Mary-Ann, felemelve a vizespoharat. – Meg kell hogy mondjam, Brooke jó partit csinált. De hát mindig is olyan csinos lány volt.

Mary-Ann Henner majdnem negyven évig volt Howard Asgill személyi asszisztense, és csak közvetlenül a férfi halála előtt „nyugdíjazták”, amikor az italproblémája miatt többé már nem volt képes megfelelően ellátni a munkáját. Ennek ellenére mégis ő maradt az első érintkezési pont, amikor Jemma belement, hogy segít Tessnek a nyomozásban: a titkárnők sokszor tudták, hol van a kutya elásva – ezúttal majdhogynem szó szerint is.

Jemma komolyan gondolta, amit mondott, amikor Tesszel összevitatkozott a lakásban. Barátnője eredménytelenül próbált az igazság nyomára bukkanni, csak keringett körbe-körbe, mint a farkát kergető kutya, és a lány attól tartott, összeomlik az élete, ha végül megleli. Úgyhogy Jemma vegyes érzésekkel ajánlotta fel a segítségét, amikor Tess Luisianából hívta a legújabb fejleményekkel.

– Hosszú ideig dolgozott Howardnak, igaz? – kérdezte a nőt Jemma.

Mary-Ann vörösre lakkozott lábkörmét piszkálta, miközben úgy bámult kifelé az ablakon, mintha valami bonyolult számtani feladványt kellene megoldania fejben.

– Tizenhat éves koromtól kezdve. Howard titkárnőjének asszisztenseként kezdtem, én voltam az asszisztens asszisztense – kacagott.

– Ott volt az esküvőjén?

– Természetesen. A legpompásabb esemény volt, amelyen valaha csak részt vettem. Egész életemben. Még Cary Grant is ott volt, az isten szerelmére!

Jemma nyugtalanul fészkelődni kezdett. Kínos helyzetben volt, de a nő, világfájdalmát és vodkáját dédelgetve, beszédes kedvében volt.

– Volt viszonya Howard Asgillnek Olivia Martinnal? – kérdezte minden teketóriázás nélkül.

Mary-Ann halványan elmosolyodott.

– Újból felütötte a fejét a sztori? Gondoltam, az esküvő közeledtével így lesz. Az újságok nem tudnak eleget írni Brooke-ról és Davidről, mi?

Cigarettát vett elő a dobozából, majd meggyújtotta, füstkarikát eregetve a levegőbe.

– Akkoriban engem is kikérdezett a rendőrség.

– Tudom, Mary-Ann, de sokat segítene, ha újból visszaemlékezne azokra a napokra.

– Ahogy már mondtam hatvannégyben is, soha nem láttam semmit, ami arra utalt, Howard bármi rosszat művelt volna. Küldtem virágot Oliviának Howardtól – leginkább tigrisliliomot, az volt a kedvence –, és néha együtt ebédeltek New Yorkban, de a lány az Asgill's nagykövete volt, és semmi nem késztetett arra, hogy olyan jusson eszembe, bármilyen más kapcsolat lehetne köztük, ami eltér a munkától.

– Volt valaha hűtlen Howard Meredith-hez?

A nő kis várakozás után bólintott.

– Nem tudta a micsodáját a nadrágjában tartani, ha erre gondol. De hát nem ilyen a legtöbb gazdag, befolyásos férfi? Sőt, a legtöbb férfi – tette hozzá, a gyerekeit ábrázoló egyik bekeretezett fényképre pillantva.

– Emlékszik valami különösre az esküvő éjszakáján? Bármi szokatlanra? Például látta Howardot Oliviával?

– Persze. Még táncoltak is együtt. Howard megtáncoltatta az összes Asgill's nagykövetet, büszkélkedett velük a tömeg előtt. Mindig keverte az élvezetet a munkával, még az esküvője napján is. Bár, gondolom, Meredith-nek ez nem tetszhetett túlságosan. Szépen hajba is kapott miatta Oliviával.

– Erről is beszámolt a rendőröknek?

Mary-Ann félénken nézett rá, majd megrázta a fejét.

– Tizenhét voltam akkor, drágám – vont vállat. – Az volt az első munkám, és nem akartam kockáztatni. Kérdezték, Howardnak van-e viszonya Oliviával, és én nemmel válaszoltam, mert ez volt az igazság, de nem óhajtottam mélyebben beleártani magam. Most már viszont halott – fújta ki hosszan a füstöt a nő. – Azt mondok, amit akarok.

– Pontosan hol játszódott le az a kis beszélgetés Meredith és Olivia között?

– Nem messze a nagy szökőkúttól a ház előtt. Úgy tizenegy óra tájban.

– Jó a memóriája.

Mary-Ann horkantott.

– Nagy nap volt az nekem, édesem, azon az éjszakán vesztettem el a szüzességem. Az ilyen estékre emlékszik az ember.

– Á, értem – felelte Jemma félszegen.

– Életem legromantikusabb éjszakájának indult – folytatta a nő vágyakozva, merengőn. – Csodás dzsesszzene szólt, a virágok illatoztak a rózsakertben… ott történt meg – suttogta. – Első alkalom, hogy egy férfi cserbenhagyott, de nem az utolsó. Azt mondta, találkozzunk éjfélkor a tűzijátéknál. A rohadék soha nem mutatkozott többé.

– Emlékszik arra, hogy látta Howard Asgillt éjfél körül? Vagy talán a tűzijáték után?

Mary-Ann bólintott.

– Emlékszem, mert addigra már zokogtam. Howard meglátott, és ideadta a zsebkendőjét. Nagyjából fél egy lehetett, úgy saccolom. – A pohárért nyúlt, és felhajtotta a maradékot. Jemma felé billentette a poharat. –Egy italt?

– Nem, mennem kell – állt fel a lány. – De nagyon köszönöm, hogy fogadott.

– Szívesen, édesem – kísérte ki az ajtóig Mary-Ann. –Mindig boldog vagyok, ha a régi szép időkről beszélgethetek. – Kinyitotta az ajtót, Jemma pedig kilépett.

– Soha ne bízzon meg egy férfiban sem, drágám – búcsúzott a nő. – Végül mindig cserbenhagyják.

Ámen, gondolta Jemma, miközben az ajtó becsukódott mögötte.

62.

Brooke rettegett a lánybúcsújától, tekintve, hogy a nővére, Liz szervezte a jeles eseményt. Egy megalázó sztriptízbár lebegett a szeme előtt, babaolajjal és kiizmolt Chippendale-fiúkkal, ezért igencsak elképedt, amikor megtudta, Liz a Buddha Bar, a Meatpacking District legtrendibb klubétterme különtermét bérelte ki, és telehordatta rózsaszín pezsgővel és kitűnő falatokkal. Továbbá meghívta Brooke legalább negyven közeli ismerősét: közép-és főiskolai barátnőket, kolléganőket a Yellow Doorból, és a társaságbeli barátnőit. Brooke emlékeztette magát, milyen a nővére: bármibe is fogjon Liz, azt a lehető legjobban csinálja. Másrészről viszont kissé cinikusan fogadta nővére jóindulatát – muszáj, hogy legyen mögötte valamilyen hátsó szándék, nem? –, bár a bárpultnál álldogálva, a ráhintett gardéniaszirmok alatt, barátnőitől körülvéve el sem tudta képzelni, mi lehet az.

– Szeretném neked mindezt megköszönni – érintette meg Liz karját. – Egyszerűen tökéletes! El sem hiszem, hogy sikerült felhajtanod ennyi régi arcot.

Liz lazán vállat vont.

– Csak arra gondoltam, milyen kár, hogy mostanában nem tudsz annyit találkozni a spence-es és a brown-os barátnőiddel – válaszolta csendesen. – Fontos, hogy megmaradjanak a régi barátságok.

A teremben elhelyezett teamécsesek lágy aranyfénybe vonták Liz arcát, ám a rajta ülő kifejezés komoly volt és melankolikus. Ha Brooke kevésbé ismerte volna, azt gondolhatta volna, nővére, nos, szomorúnak tűnik. Újra fürkészni kezdte; ritkaságszámba ment ugyanis, hogy Liz arca bármiféle érzelmet tükrözzön a harag kivételével. Brooke a pultra hajolva rendelt két pezsgőt, az egyiket Liznek nyújtva, aki egyetlen nagy korttyal eltüntette az italt.

– Liz, jól vagy, édesem? – kérdezte aggódva.

– Biztosan készen állsz a Billington családra? – hagyta figyelmen kívül a kérdést a nővére. Tekintete nyugtalanítóan éles volt, hangsúlya összetéveszthetetlenül őszinte, és egy aggodalmas pillanatig Brooke arra gondolt, vajon tud-e a múlt éjszakáról, az éjszakáról, amikor majdnem lefeküdt Matt Palmerrel, amelynek emléke az azóta eltelt huszonnégy óra minden pillanatával egyre hátborzongatóbbá és visszataszítóbbá vált. A dolog iróniája, hogy szörnyen vágyott rá, hogy megoszthassa nővérével a kétségeit. Bár nem álltak közel egymáshoz, Liz volt a legokosabb, legfortélyosabb nő, akit ismert; nem volt olyan probléma, amit ne tudott volna leküzdeni, mindenben meglátta a lehetőséget, és mindig megtalálta a kiutat a legnagyobb kutyaszorítóból is. Brooke vágyott bölcs tanácsára, csakhogy igazság szerint nem bízott benne.

– Persze hogy készen állok.

– Álljál is – tanácsolta Liz fénytelen, szomorú szemekkel –, mert ők senki mással nem törődnek, csak magukkal.

Brooke összevonta a szemöldökét.

– Liz, van valami…

A kérdést félbeszakította egy magas, vékony, szőke nő érkezése. Testre simuló, flitteres miniruhát viselt, apró, elegáns kalapjának fátyla eltakarta az arcát.

– Lily? Te vagy az? – hajolt le Brooke, hogy bekukucskáljon a fátyol alá. A kalap bólintott, halk szipogás szűrődött ki mögüle.

– Baleset történt, Brooke – suttogta jövendő koszorúslánya. – Valami szörnyűség!

A lány szíve megállt egy pillanatra. Lily tud róla? Ha az unokahúga tudta, akkor David is? Tiszta paranoiás!

– A botox – szipákolta Lily, felemelve a fátyolt. Bal szemhéja puffadt volt és erősen petyhüdt, mintha bemázoltak volna neki egyet.

– Direkt az esküvőre akartam egy feltöltést, de elcsúszott.

– Elcsúszott? – hüledezett Brooke, semmilyen tapasztalata nem lévén a kozmetikai eljárások terén, amelyeknek a fél város alávetette magát.

– Mit csináltál? Cigánykerekeztél a beavatkozás után? – kérdezte Liz fanyarul.

Brooke rosszalló tekintetet vetett nővérére. Ez még tőle is érzéketlenség volt, ám Lilyt nem hatotta meg különösebben.

– Tudnál segíteni, kérlek? – veregette meg Lily Liz karját. – A Skin Plusnál csak van valaki, aki segíteni tud rajtam! Hogy lehetnék így koszorúslány? Így nem kerülhetek az emberek szeme elé! – tört ki belőle a zokogás.

Liz közelebbről is megszemlélte.

– Nem hiszem, hogy bármit tehetnénk – mondta –, de ne aggódj. Talán két-három hét múlva leapad.

Brooke és Lily tátott szájjal nézte, ahogy eltűnik a tömegben.

– Hogy tudok részt venni az esküvőn, amikor nem csak szörnyen nézek ki, hanem úgy is érzem magam? –suttogta Lily.

Ó, ismerem az érzést, gondolta szomorúan Brooke. Abban a pillanatban megszólalt a telefonja. Összeszorult a torka, amikor az LCD kijelzőn meglátta a hívó nevét. David.

Egész nap nem reagált a hívásaira, de nem veheti semmibe az idők végezetéig. Minden pillanatban visszaérkezhet Las Vegasból, és a lánynak fogalma sem volt, mit tegyen, vagy mit mondjon neki. Nagy levegőt vett, és felvette a telefont.

– Szia, édes – köszönt a férfi. – Egész nap próbáltalak elérni. Minden rendben?

Hangja hallatán Brooke-ban felhorgadt a bűntudat, amit a pezsgő és régi barátnői segítségével sikerült egy időre a szőnyeg alá sepernie; a férfi aggodalma azonban csak rosszabbá tette a dolgot.

– Persze, persze. Csak teljesen lefoglalt a parti, meg ilyesmi. Hol vagy?

– Tíz perce érkeztünk meg New Jerseybe. Csak jó szórakozást akartam kívánni a hétvégére.

– Milyen volt Vegas?

– Robert százezret veszített blackjacken.

– Megteheti. Én a sztriptíztáncosnők miatt aggódom.

David elnevette magát.

– Én is a sztriptíztáncosok miatt aggódom, Brooke. A lánybúcsúk mindig sokkal durvábbak, mint a legénybúcsúk.

– Hmm, azt azért nem hiszem – évődött a lány, kissé eltúlozva a dolgot.

– Gondolom, nem szeretnéd, hogy ma este átmenjek.

– Szerintem nagyon későn lesz vége.

– De reggel indulok Belcourtba. Biztos, hogy nem akarsz velem jönni?

A lány mély levegőt vett, hogy a hangja határozottabbnak tűnjön.

– Drágám, ez lesz az utolsó karácsonyom a családommal. Azt hittem, te is így szeretnéd.

Egyik fele máris kétségbeesetten látni kívánta a férfit, mintha a jelenléte valamiképp kitörölné az előző éjszaka eseményeit. Másrészről viszont hálás volt a háromnapos karácsonyi szünetért, ami elősegítette a távolmaradásukat egymástól.

– Tudom, tudom, csak hiányzol, Mrs. Billington.

Mrs. Billington. Hirtelen iszonyú melege lett.

– Még nem – felelte vékony hangon, elpirulva.

– Szeretlek.

– Én is szeretlek.

Lecsukta a mobilt, majd ujjaival elrángatta bőrétől finom fekete gyapjúszövet koktélruhája tölcsérnyakát. Mintha elfogyott volna a levegő a szobában. Keresztülnyomakodott a tömegen, kirohant az épület elé. A sötét, macskaköves utcán összegörnyedt, kezével a térdén támaszkodva, szőke haja előrehullt a nyakába. Úgy érezte, hánynia kell. Az utóbbi huszonnégy órát kizárólag ideges aggódással töltötte, állandóan ellentétes érzelmek kavarogtak benne: félelem, szerelem, bűntudat és szégyen – amelyek mostanra annyira felőrölték, hogy már levegőt sem kapott.

– Brooke, mi a baj?

Felnézett. Tess állt előtte, aki követte a mellékutcába.

– Jól vagyok. Csak kissé rám jött a hányinger odabenn.

Tess kutató szemekkel vizslatta Brooke arcát.

– Brooke. Mi történt?

A lány felegyenesedett, a klausztrofóbiás pánik kissé alábbhagyott. Ám képtelen tovább cipelni a terhet, el kell mondania valakinek. Akár annak a személynek, akit megfizetnek azért, hogy kibogozza a problémáikat.

– Nem vagyok benne biztos, hogy végig tudom csinálni, Tess – szakadt ki belőle a könnyekkel együtt. –Nem tudom, hozzámehetek-e Davidhez.

Látta, hogy Tess szeme elkerekedik a meglepetéstől.

– Nem értem.

Én sem, gondolta Brooke, és lehunyta a szemét. Én sem. Fogalma sem volt, azért, mert nem szereti eléggé Davidét, vagy mert túlságosan fontos neki Matt. Azóta járatta ezen az agyát, amióta eljött a férfi lakásából. Másra sem bírt gondolni. Amikor kilépett az épületből, a város sötét csendbe burkolózott, a késő éjszakáig tartó karácsonyi partikon még nagyban mulattak, a boltosok pedig már lehúzták a redőnyt. Miközben a taxiból nézte a mellette elsuhanó Manhattant, arra kérte a sofőrt, ne álljon meg, autókázzanak kicsit a városban, remélve, hogy a helyes válasz egyszer csak felbukkan valahol a New York-i panorámában. Fizikailag rosszul lett a gondolatra, hogy karácsony után felautózzon Belcourtba, és lefújja az esküvőt, de a szíve megszakadt, ha az jutott eszébe, soha többé nem látja Mattét. Brooke-nak azon a magányos utazáson kellett rájönnie, hogy tűnjön bármilyen önzőnek és mohónak, az igazság az, talán az emberi szív elég nagy ahhoz, hogy egy embernél többért is dobogjon egyszerre.

Tess odasétált Brooke-hoz, magas sarkú cipője hangosan kopogott a macskaköveken.

– Kicsit túl sokat ittál és ideges vagy – dörgölte meg Brooke hátát. – Ez ilyenkor természetes. Mi lenne, ha hívnék neked egy taxit? Hazaviszlek, és beszélgetünk egy jót.

Brooke felnézett rá.

– Lefeküdtem Matt Palmerrel.

Tess a szája elé kapta a kezét.

– Ó, Brooke, nem!

A lány szégyenkezve hajtotta le a fejét.

– Jó, nem, csak majdnem. Meg akartam tenni. Életem legjobb szexe, ami nem jött össze.

A PR-os szemöldöke reménykedve felszaladt.

– Szóval valójában nem is feküdtél le vele.

– Nem ez a lényeg – vágta rá Brooke szenvedélyesen. Még a bőrén érezte Matt ajkát, emlékezett rá, mennyire élvezte a dolgot. Tisztában volt azzal, hogy a hűtlenség fogalmát mindenki másképp értelmezi, de attól, hogy a farmer mindvégig rajta maradt, még bűnösnek érezte magát – a legtöbb ember és önmaga szemében – hűtlenség vádjában.

– Ugye nem hiszed, hogy szerelmes vagy belé? –kérdezte Tess hitetlenkedve.

Dübb, dübb. A klubból kiszűrődő zenét hallja, vagy a saját vére lüktetését a fejében?

– Nem tudom – hápogta Brooke, visszagondolva arra az éjre a providence-i klubban, és hogy mi történt volna, ha hazamegy Matt Palmerrel. Az élet apró döntések sorozata, amelyek monumentális következményekkel járnak. Mint az, hogy tegnap éjszaka felment Matt lakásába a nászajándékért, ami kétségessé tett mindent, amit addig a pontig akart.

– Csak azt tudom, ha vele vagyok, boldog vagyok. Valahogy könnyebbnek érzem magam.

– Miért nem fogyókúrázol inkább? – vágta rá Tess nyersen.

Brooke dühösen fordult szembe vele.

– Tess, komolyan beszélek. Matt elhagyja New Yorkot, és azt akarja, menjek vele. – Sós, kozmetikumokkal keveredő könnyei a szájába csorogtak.

Tess rámeredt.

– Teljesen elment az eszed? – ripakodott Brooke-ra csípőre vágott kézzel.

– Lehet – vágott vissza Brooke. – De az is lehet, hogy évek óta most először gondolkodom józanul!

Tess lassan megrázta a fejét. Brooke úgysem akarja hallani, mit gondol: én megmondtam. Figyelmeztette a lányt, ne játsszon a tűzzel.

Brooke hirtelen megrázta az öklét, és dühösen a falba rúgott.

– Azt hiszed, olyan jó nekem ezt átélni, Tess? Nem ismerek magamra, hogy ilyen szörnyűséget teszek? –sikoltotta. – David jó ember! Szeretem, igazán szeretem. Tartozom neki – és magamnak – annyival, hogy csak akkor megyek hozzá, ha száz százalékig biztos vagyok magamban. Hívj régimódinak, hívj romantikusnak, de ha feleségül megyek valakihez, teljes szívemmel hozzá akarok tartozni. Nem pedig egy másik férfi ágyából kipattanva igent mondani neki!

Tess ekkor megragadta Brooke vállát, és elkezdte visszalökdösni a klub irányába.

– Mi a fene…? – tiltakozott a lány.

– Nézd – mutatott sürgetőn Tess a sikátor másik végébe. Sötét alak közeledett feléjük, kezében a semmivel össze nem téveszthető teleobjektíves fényképezőgéppel.

– Átkozott lesifotós – sziszegte Tess. – Menj vissza az épületbe!

– Nem tudok!

– Muszáj – parancsolt rá határozott, kemény hangon Tess. – Menj vissza, igyál egyet, és próbálj olyan normálisan viselkedni, amennyire csak tudsz.

– Tess… – könyörgött Brooke, de a lány erősen szorította.

– Azt akarod, hogy David a holnapi lapokban értesüljön róla? – kérdezte. – Ha most elmész, mindenki tudni fogja, hogy valami nem stimmel. Éld túl a mai estét, tegyél úgy, mintha fergetegesen szórakoznál. Holnap első dolgunk lesz, hogy átbeszéljük a dolgot.

Brooke Tessre nézett, arcán gyászos, szerencsétlen kifejezéssel.

– Ugye, nem mennél hozzá valakihez, ha másvalaki mellett lennél boldog? – Hangját majdnem teljesen elnyelte a fagyos téli levegő.

– Házasságra még csak gondolni sem akarok – fordult el tőle Tess.

– Hé, nézzétek, a menyasszony arc könnyes a szerelemtől – vihogott Debs Asquith, amikor Brooke belépett a terembe.

– Egy kis szentimentalizmus nekem is jár, nem igaz? – próbált halványan mosolyogni a lány, lekapva egy műanyag tiarát az egyik barátnője fejéről, és a sajátjára illesztve. – Most pedig kérem azt az üveget, innom kell!

A következő órában csoporttól csoportig járt, miközben alig figyelt a társalgásra, amiben részt vett, és megpróbált a pezsgő mámorába menekülni.

– Brookey, el sem hiszem, hogy ma este még nem is beszélgettünk! – Evelyn Roche és Grace Elliot a barátnői voltak a Brownon, de már több mint két éve nem látta őket, nem is hallott felőlük, mióta egyikük Chicagóba, másikuk Bostonba költözött.

– Úgy örülök, hogy látlak titeket! – ölelte meg őket szorosan Brooke. Boldog volt, hogy találkozhat régi barátnőivel, de azt kívánta, bárcsak máshol és máskor került volna sor az örömteli viszontlátásra, amikor már véget ért ez a rossz álom.

– Pont azt emlegettük, mikor az államvizsga utáni héten Newportba utaztunk – mondta Evelyn. – Emlékszel rá? Néztük a távolból Cliffpointot, és Jenny Sanders Amerika második legpartiképesebb agglegényének titulálta David Billingtont. Kijelentette, az a küldetése, hogy levadássza.

– Jé, tényleg – válaszolta Brooke közömbösen. – És mi van azóta Jennyvel?

– Hozzáment Európa legpartiképesebb agglegényéhez, ha jól tudom – felelte Grace. – Hiszen tudod, mindig tudta, mit akar.

Brooke halványan mosolygott, kétségbeesetten szabadulni akart.

– Ha már a boldog egyetemi évekről van szó – folytatta Grace –, olvastam, mit mondott rólad Matt Palmer az Oracle-ban.

Brooke élesen szedte a levegőt, nem nézett a barátnői szemébe, próbált nem kimutatni semmilyen érzelmet.

Grace előrehajolt, és összeesküvő módjára leszegte az állát.

– Hát, múlt héten találkoztam Sandy Steele-lel Bostonban, nem hiszem, hogy ismeritek. Hozzáment az orvosis pasijához a Brownról, és kiderült, a férje ismeri Matt Palmert. Keringett róla néhány zamatos pletyka pár évvel ezelőtt. Legkevésbé sem lepődtem meg, amikor hallottam, milyen patkány módon viselkedett veled a pletykarovatban.

– Pletykák? – kérdezte Brooke növekvő pánikkal. Grace grimaszolt.

– Azt mondják, verte a feleségét – suttogta. Brooke-nak az elképedéstől és hitetlenkedéstől száguldani kezdett a pulzusa.

– Ismerek egy orvost, aki ugyanezt művelte – bólogatott Evelyn. – Ilyenek ezek az alkoholisták.

Brooke ujjai megremegtek. Torka annyira kiszáradt és olyan keserű lett, hogy alig tudott levegőt venni.

– Nem – tiltakozott kissé túl hangosan. – Ezt nem tudom elhinni!

Grace vállat vont.

– Sandy férje ezt mondta. Végül is Matt az a fajta, akit jobb elkerülni, ha részeg, de hát erre akkor sincs bocsánat, nem? Egyébként Matt és a felesége már külön élt, amikor a nő meghalt. Elég borzalmas história.

– Igen, szomorú – bólintott Brooke döbbenten. Nem is tudjátok, mennyire, gondolta. Fogalmatok sincs.

63.

Az elfogyasztott pezsgő ellenére Brooke képtelen volt elaludni. Egész éjjel forgolódott, nem és nem akarta elhinni, amit Grace mesélt Mattról. Egyszerűen nem lehet igaz: abban lehet valami, hogy alkoholproblémákkal küzd; érezte az áporodott, savanykás alkoholszagot a lakásában, és látta, milyen vizenyős a szeme a másnaposságtól a Susie-val történt szakításuk után. De hogy elhiggye, hogy verte a feleségét? Lehetetlen, vagy mégsem?

Egy brooklyni kávézóban üldögélve megdörzsölte a szemét, és egy hajtásra felhörpintette a kávéját.

Aggodalmasan látta a faliórán, hogy reggeli nyolc harmincötre jár az idő. Öt percet késett, és minden eltelt másodperccel jobban összezavarodott, és egyre hülyébbnek érezte magát. Pontosan nyolc óra negyvenkor Susie sétált be a helyiségbe. Brooke először fel sem ismerte; hosszú vörösesszőke haját rövidre vágatta. Sokkal jobban nézett ki így, hogy a bubifrizura keretbe foglalta az arcát, gondolta Brooke.

– Micsoda kellemes meglepetés – üdvözölte Susie idegesen, és rendelt egy kamillateát a pincérnőtől. –Sajnos nem maradhatok sokáig, el kell érnem a vonatot. A szüleimhez megyek Albanybe, pár óra múlva indul. A karácsony körül mindig nagy hűhót csap a családunk, úgyhogy óriási pácban lennék, ha akár egy másodpercet is elmulasztanék.

Amikor Brooke végül feladta, hogy akár egy szemhunyásnyit is aludjon az éjjel, bement a fürdőszobába, és tűzforró vízzel lezuhanyozott. Nem is tudta, hogy a víz pezsdítő erejétől jött a gondolat, vagy a puszta kétségbeeséstől, de hirtelen megszállta egy ötlet. A táskájában kotorászva megtalálta Susie névjegykártyáját, amit Eileen könyvbemutatóján kapott a lánytól, és gondosan megválogatva a szavakat, küldött neki egy üzenetet azzal, nem találkozhatnának-e.

Úgy tűnt, a Brooke-kal szemben helyet foglaló Susie kifejezetten kínosan érzi magát, és a lány teljesen meg tudta érteni: mi a fenéért hívja fel Brooke Asgill karácsony reggel?

– Egyébként boldog karácsonyt! – turkált bőr hátizsákjában a lány, majd kihúzott egy barna gyógyszeres üveget, nyakán élénkpiros papírmasnival.

– Az olaj, amit ígértem. Édesmandula-, levendula-és narancsvirágolaj. Csodálatos stresszoldó. Gondoltam, talán szükséged lesz rá, az esküvő miatt, meg ilyenek.

Brooke szomorú mosollyal kulcsolta ujjait az üveg nyakára, hüvelykujját fel-le simítva az üvegen.

– Susie – kérdezte csendesen –, miért szakítottatok Mattel?

A lány megvárta, míg a pincérnő leteszi elé a teát. Belekortyolt, két keze között tartva a bögrét.

– Asszem, nem igazán működött a dolog – felelte. –Egy elfoglalt orvos és egy hóbortos aromaterapeuta. Soha nem működött volna.

Szélesen elmosolyodott. Kissé túl szélesen.

– Találkoztam egy régi barátnőmmel tegnap este – kezdte Brooke lassan. – Azt mondta, Matt verte a feleségét.

Mély ránc jelent meg Susie két szemöldöke között.

– Tényleg? – sütötte szemét az asztal lapjára.

– Igen, tényleg.

Hosszú csend következett.

– Mondd el, Susie. Megütött?

Látta, hogy a lány olyan szorosan markolja a bögrét, hogy remegnek az ujjai.

– Csak néhányszor.

Brooke-ot először elöntötte a forróság, majd végigfutott rajta a hideg.

– Amikor először megütött, azt gondoltam, az én hibám – mesélte Susie lágy hangon. – A szülinapi vacsora estéjén történt, rendesen felöntött a garatra. Már mindenki hazament, én pedig kicsit ki voltam akadva, amikor láttam, hogy viselkedik, ha a közeledben van – hülyeség, ugye? – kérdezte, nevetést erőltetve. – Mondtam pár dolgot, amit nem kellett volna, és akkor megütött. Nem erősen – nem is fájt, csak mélységesen megdöbbentett. Magamat okoltam, hogy felidegesítettem, és azzal vádoltam, szerelmes beléd.

Sápadt arca kipirult.

– Próbáltam elfelejteni, de csak piszkált a dolog, úgyhogy egy héttel később elmeséltem az egyik barátnőmnek, aki abban a gyógyközpontban terapeuta, ahol én is dolgozom. Ő azt mondta, ez egy tipikus viselkedésforma, és ha egyszer megtette, megteszi máskor is. – Megrázta a fejét. – Nem akartam hinni neki. Úgy képzelnéd, hogy azok a férfiak, akik nőket vernek, szörnyetegek, nem? De Matt olyan sok más tekintetben nagyszerű fickó, és tudom, hogy bután hangzik… de tényleg azt gondoltam, hozzá tudnék menni. Úgyhogy tudnom kellett, igaz-e, amit a barátnőm mondott.

Egy pillanatra elhallgatott, óvatosan visszahelyezve a bögrét a kistányérra.

– Elmentem meglátogatni a felesége nővérét – folytatta szinte bocsánatkérő hangon. – Körülszaglásztam Matt lakásában, és megtaláltam az elérhetőségeit egy címjegyzékben. Amikor feltűntem a lakása ajtajában, és elárultam, hogy Matt barátnője vagyok, egyből tudta, miért jöttem. Azt mondta, Katie, a felesége el akart tőle válni, mielőtt meghalt.

Végül Brooke-ra nézett.

– Te is ezért vagy itt, igaz? – kérdezte. – Neked is tudnod kellett, ugye?

Brooke Susie szemébe nézett, látta a belőle sugárzó bizalmat, együttérzést és szomorúságot. Bólintott, és hatalmas ürességet érzett a haragtól és csalódástól.

– Újból megütött, amikor elmondtam neki, tudok Katie-ről.

– Sajnálom – nyögte Brooke kétségbeesetten, kezét Susie-éra simítva.

– Az emberek belépnek az életünkbe, és csalódást okoznak, de mi legalább időben észrevettük – felelte Susie csendesen. – És legalább nem követtél el semmilyen hibát. A te Davided jó embernek látszik.

– Tudom – suttogta Brooke szomorúan. – Tudom.

A kávézóból kilépve Brooke elsétált a Prospect Parkba, és leült egy padra. Senki nem vette észre New York leghíresebb leányát; kapucniját mélyen a szemére húzta, mereven maga elé meredt, a magas, csupasz fákra szegezett tekintettel. A pad hideg volt a kabátja alatt, és megint havazni kezdett. Nézte, ahogy a hópelyhek aláhullanak a szürke égboltról, olyan aprók és tökéletesek voltak, ám egyből elolvadtak a nedves ösvényen, amint földet értek. A lány gyomrát görcsbe rándította a düh és a keserű csalódás. Üres volt, szomorú, bolond, elárult és nagyon-nagyon-nagyon bűnbánó.

Végül elővette a mobilt, és Tess Garrettet hívta.

– Ne pánikolj – próbált annyi bizonyosságot csempészni a hangjába, amennyit csak bírt –, az esküvő meg lesz tartva.

64.

– Ki kér ír kávét? – tette fel a kérdést Kevin. Tess hátravágta magát az élénksárga díványon, és a hasát simogatta.

– Nem hiszem, hogy le tudnék még szuszakolni bármit is – felelte. – Szerintem ez volt a legbőségesebb karácsonyi lakoma, amit valaha ettem.

– Én kérek! – kiáltotta Jack lelkesen.

– Azt nem hinném – mosolygott Patty, miközben hosszú üvegpoharakba öntötte a krémes italt, majd az egyiket Kevinnek nyújtotta. Tess látta, hogy a férfi elmosolyodik, és átöleli Patty vékony derekát. Egész nap diszkréten viselkedtek, nem hivalkodtak érzéseikkel, de nyilvánvalóan alig tudtak betelni egymással.

– Ó, az ifjúi szerelem! – sóhajtotta Jack drámai szemforgatás közepette. – Gyere, Tess, hagyjuk őket magukra! Mutatni akarok neked valamit.

A lány nyögdécselve, kipukkadni készülő hasát gyömöszkölve talpra kecmergett. Ideje volt, hogy elinduljon; nagyon kedves volt Pattytől, hogy meghívta, különösen, mivel alig várta, hogy csendes, meghitt kettesben ünnepelhesse egy kicsit a karácsonyt az új pasijával, úgyhogy Tess nem akarta próbára tenni a türelmét. Követte Jacket a szobájába, ahol a fiú szalaggal átkötött, élénk színű csomagolópapírba tekert ajándékot nyújtott át neki.

– Óó, mi ez? – tépte le a csomagolást kíváncsi izgalommal a lány. Fél tucat DVD volt benne.

– Csupán néhány javaslat. Ügy gondoltam, elkelne egy kis segítség, ha már úgyis horrorfilmekért óvakodsz be a moziba.

– Jack, ezek szuperek! – ölelte meg a lány hálásan. –Még egyiket sem láttam.

– Nem vagyok meglepve – korholta a fiú. – Mindig csak dolgozol. – Homlokráncolva nézett Tessre. –Miért dolgozol olyan sokat?

A lány gombóccá gyűrte a csomagolópapírt, és a fiúhoz hajította.

– Mert muszáj.

– Nem, nem muszáj – válaszolta a fiú egyszerűen. –Azt hiszed, jobbá teszi az életed, de nem így van, sőt rosszabbá. Úgy értem, ha nem dolgoznál ilyen keményen, visszamehettél volna Angliába karácsonyozni.

Tess vállat vont.

– Nem hiszem, hogy jobb lett volna, ha Angliában töltöm a karácsonyt. Már senki sincs ott, aki közel állna hozzám.

– Ez szomorú – felelte Jack, Tess pedig kicsit kényelmetlenül érezte magát. Semmi vádló nem hangzott el, a fiú jóindulatból sajnálkozott és aggódott, de igaza volt. Szomorú. Hol hibázott? – töprengett; milyen rossz döntések hatására jutott idáig? Sok ezer kilométerre otthontól. Igen, gazdag volt, igen, sikeres volt, de mégis egyedül, annak ellenére, hogy barátok vették körül.

– Nem mehetnél el meglátogatni a mamádat? – kérdezte Jack.

Tess megrázta a fejét.

– Ő nem túl kedves ember. Nagyon megbántott, és azt hiszem, őt hibáztatom nagyon sok minden rosszért az életemben.

– De akkor is az anyukád.

A gyerekek és a bolondok mindig igazat beszélnek… – gondolta Tess. Jack gyerekes nézőpontjából olyan egyszerűnek tűnt, szinte volt értelme.

– Miért nem hívod fel? – ütötte a vasat kis barátja. –Tudod, miután a mamám megpróbált elvenni apától, néhány hétig látni sem akartam. Aztán megbocsátottam neki. Nem erről szól a karácsony?

Tess odaugrott hozzá, és szorosan megölelte.

– Ha egyszer fiam lesz, azt akarom, olyan legyen, mit te!

– Azt hittem, nem akarsz gyerekeket.

A lány felkacagott.

– Hát, tudod, most már abban sem vagyok biztos, mit akarok.

Begyömöszölte a DVD-ket a táskájába, majd kiballagott a nappaliba.

– Elmentem! – jelentette be vidorabban, mint ahogy valójában érzett.

– Remélem, nem az irodába? – kérdezte Patty komolyan.

– Csak pár e-mailre – mosolygott a lány. – El tudjátok hinni, hogy tíz hívást kaptam ma a különböző fotóügynökségektől? Mindenki arról beszél, hogy az esküvőt Leonard házában tartják két ünnep között. Vissza kell mennem, hogy megszervezzek egy fotózást.

Arra gondoltam, hogy kiadunk egy hivatalos képet a boldog párról, a többi meg megy jótékony célra.

– Ráérsz minderre holnap – mosolygott Patty lustán Kevin karjaiban. – Karácsony van!

Tess majdnem hangosan felnevetett. Mi változtatta ezt a tökös karrierista lányt ilyen érzelgőssé? A szerelem, jutott gyorsan döntésre, és bár kényelmetlen a tudat, Patty ettől csak még erősebbé és gazdagabbá vált. Tess mindig negatív fogalmakat párosított a szerelemhez: sebezhetőség, függetlenség elvesztése, lehetséges – nem, elkerülhetetlen – szívfájdalom. Azok után, ami az apjával történt, meggyőzte magát, hogy soha nem akar családot, úgy határozva, csupán a pénz és a pozíció nyújthat valódi biztonságot. Viszont ha Pattyre és Kevinre nézett, mellbe vágta a felismerés, hogy talán eddig a fonákjáról látta a dolgot. Lehet, Jacknek van igaza. Ahelyett, hogy teljesen elutasítja a család gondolatát, új megközelítésből kellene szemügyre vennie.

Búcsút intett, és lement a hideg utcára, ahol már két-három centis hóréteg borította a járdát. Visszagyalogolt a lakásába, a szűz havon hagyva magányos lábnyomát. A lakás csendes volt és hideg. Jemma Torontóba ment a nővéréhez, a kis karácsonyfa a szoba sarkában pedig meglehetősen elhagyatottan és bánatosan nézett ki a világító égők nélkül. Üdv a klubban, gondolta Tess.

Kinyitott egy üveg bort, bekapcsolta a sztereót, és lehuppant a díványra. Mialatt a bort kortyolgatta, lehunyt szemmel hallgatta Nick Drake dallamos, melankolikus zenéjét. Három nap múlva lezajlik az esküvő, azzal együtt pedig lejár a szerződése. Hogyan tovább? Hová tartozik ő pontosan a nagyvilágban? Nem lesz se munkája – és egyszerre leesett –, se lakása. A lakást az Asgill család biztosította a szerződés idejére; ha többé nem az alkalmazottjuk, ki kell költöznie. De hová? Visszamenjen Londonba? Mi várja ott? Ki van ott? Dom. Sean. Az anyja.

A kandallópárkányra nézett, ahol Jemmával felsorakoztatták a karácsonyra kapott üdvözlőlapokat. Idén fordult elő legelőször, hogy az anyjától nem kapott lapot, jött rá. Az apja halála óta eltelt években mindig küldött neki lapot a születésnapjára és karácsonyra, általában Tess munkahelyére címezve. Nem volt benne biztos, honnan tudta mindig az anyja, épp merre dolgozik, de a lapok menetrendszerűen megérkeztek, rajtuk feltüntetve az anyja elérhetőségei. Felhívhatnád, duruzsolta egy hangocska a fejében. Micsoda baromság, szidta magát, megragadva a legközelebbi keze ügyébe eső könyvet, hogy elterelje a gondolatait. Egyszerűen isteni – a teljes történet. Elnyújtózott a díványon, és belelapozott Charles visszaemlékezéseibe. Be kellett ismernie, igencsak olvasmányos történet volt, csodás tehetséggel elbeszélve, bizarr és szellemes, a lány fel nem foghatta, a kiadók miért nem buktak a kéziratra. Talán ez történik, ha az ember kiesik a pikszisből. Túl fáradt lévén a további olvasáshoz, a könyv közepére gyűjtött fényképekhez lapozott. Charles totyogósként, egy vidéki kertben rohangászva. Charles tizenévesként. Milyen jóképű volt! Charles Truman Capote-val, Pamela Harrimannel, Babe Paleyvel, Gregory Peckkel. Ahogy mondta, mind ott voltak. Charles olyan elbűvölően és elegánsan nézett ki az összes képen. Micsoda élete volt, esett egyik ámulatból a másikba Tess. Hirtelen abbahagyta a lapozgatást, mert az egyik arc nagyon ismerősnek tűnt. Igen, semmi kétség, ő volt az: csak sokkal fiatalabb, sokkal boldogabb kiadásban. Tess elolvasta a képhez tartozó szöveget: „A nyílt tengeren Meredith Carterrel és Olivia Martinnal, Catalina Island, 1963 júliusa.” Tüzetesebben szemügyre vette a fotót. Egy jachton készült, Olivia és Meredith fürdőruhát viselt, nevetve koccintották össze a pezsgőjüket. Vidám, nyugodt kép volt, ám valami mégsem stimmelt. Újra elolvasta a képaláírást: Catalina Island, 1963 júliusa. Tess a homlokát ráncolta. Visszaemlékezett az egyik legelső beszélgetésére Meredith-szel, Brooke és David eljegyzésén Belcourtban. Igen, megvan! Tisztán emlékszik rá, Meredith azt állította, alig ismeri Oliviát. Felemelte a mobilját, és Charlest tárcsázta.

– Drága Tess! Boldog karácsonyt! – üdvözölte a férfi őszinte örömmel. – Hogy van? Már azt hittem, soha többé nem hallok ön felől!

– A visszaemlékezéseit olvasgatom épp.

– Hát nem pompás?

– De, igen, csodálatos.

A lány pillanatnyi szünetet tartott.

– Charles, otthon van? Beszélni szeretnék magával.

A telefonban tisztán hallotta az öregúr tapsikolását.

– Tudtam! Kiszagolja a közönségsikert, nincs igazam? – trillázta.

– Tegye fel a teavizet. Máris ott vagyok, amint fogtam egy taxit.

Charles elegáns kék bársonykabátkában nyitott ajtót, amilyet a dohányzáshoz öltöttek régen az urak, és persze hozzá illő papucsot viselt, amelybe arannyal bele volt hímezve a monogramja.

– Single malt whisky – nyomott egy pohár borostyánszínű italt mosolyogva a lány kezébe. – Végül is karácsony van!

Az ünnep egyetlen jele a kandallóra támasztott ezüstcsillag volt.

– A karácsonyi dekorációkat felettébb közönségesnek találom – magyarázta könnyedén.

– Be kell vallanom, idén én sem tettem ki magamért – ült le Tess a Charlesszal szemközti székre.

– Önnek legalább ott az esküvő, kedvesem – sóhajtott a férfi. – Engem meg sem hívtak.

– Mondhatni, zártkörű rendezvény lesz – válaszolta Tess sajnálkozva.

Charles felhorkant.

– Inkább arról van szó, Asgillék kissé túl sokat képzelnek magukról.

Tess udvariasan mosolygott.

– Nos, pontosan Asgillékről szerettem volna kicsit önnel beszélgetni.

– És mi a helyzet a memoárommal? – húzta fel a szemöldökét Charles.

– Arról is.

Tess elővette a könyvet, és kinyitotta a Meredith-t ábrázoló képnél.

– Ez milyen alkalomból készült? – ült át a férfi mellé a díványra.

Charles arca ellágyult.

– Ó, Bunny Bartlett huszonegyedik születésnapján – válaszolta meleg hangon. – A jacht az apjáé, aki borzasztó fontos ember volt Hollywoodban, úgy hiszem. Újgazdagok, de a parti csodálatosra sikerült. Hatemeletes születésnapi kókusztorta, és apuci egy vadonatúj Porschét parkolt le neki a mólónál, mire kikötöttünk.

Á, azok a boldog szép idők – kortyolt mosolyogva skót whiskyjébe.

– Szóval akkor Meredith és Olivia Martin jó barátnők voltak?

– Feltételezem, bár én aznap találkoztam mindkettőjükkel először. Ha már Meredith-nél tartunk…

Charles letette a poharát, és csintalanul nézett Tessre.

– Fincsi kis pletykát hallottam a minap a munkaadójáról.

Tess várakozva nézett rá.

– Nem igazán kellene elmondanom – folytatta a férfi –, de mivel nem hívtak meg az esküvőre, nem látom be, miért kellene továbbra is diszkrétnek maradnom.

– Mi volna az?

– Beszéltem Tony Scalinóval, egy remek mesterszakáccsal, aki Gillian Pope-nak szokott főzni.

Tess üres tekintettel meredt rá.

– Ismernie kell Gilliant. Mocskosul gazdag Upper East Side-i nagyasszony, kitűnő arcfelvarrás, Meredith egyik barátnője. Kivéve, hogy nem csak barátnők. Hanem társak. – Charles az utolsó szót idézőjelben mondta, hangját színpadias suttogásra váltva.

– Társak? – kérdezett vissza Tess.

– Szeretők- jött a felelet.

– Szeretők? – nyelte félre a whiskyt a lány, köhögésben törve ki. – Meredith-nek szeretője van? Nőnemű szeretője?

Charles jókedvűen, nevetve ütögette össze a tenyerét.

– Kedvesem, igencsak meglepődne, ha tudná, New York magasabb köreiben hányan forgolódnak mindkét irányba, bár a nők ezt sokkal jobban titkolják, különősen a nagyon gazdagok és hatalmasak. A klitorátusok, ahogy én hívom őket.

Tess visszaemlékezett, mit mondott neki Leonard hónapokkal ezelőtt: Howard halála óta Meredith-nek nem volt senkije. Ha Charles pletykája hiteles, úgy tűnik, mégis volt, csak a nő inkább titokban tartotta.

– Tulajdonképpen érthető – fűzte tovább a szót bágyadtan Charles. – Howardnak annyi istenverte viszonya volt, hogy felmerül a gyanú, otthon nem sok élményben lehetett része. Lenyűgöző, hogy Meredith kis titka eddig még nem került napvilágra. Tony szerint egy piszkos kis firkász szaglászott ott egyszer. Feltett neki pár kérdést Meredith-ről és Gillianről, de többé nem mutatkozott. Arra jutott, biztos Meredith fizette le, hogy ne tolja oda többször a képét.

Tess szeme visszavándorolt a Meredith-t és Oliviát ábrázoló képre. Egy dolog, amit jól megtanult a lesifotósokkal való munkája során, hogy a meghittségét igen nehéz tettetni. Egyes dolgokat nem lehet meggyőzően alakítani. A különös gonddal megkomponált, teleobjektívvel készült fotók a celebekről, ahogy a tengerparton hancúroznak, még elmentek néha, és elég hihetőnek tűntek, de a hollywoodi álpárok, akiket az ügynökeik boronáltak össze, hogy reklámozzák a készülő filmjüket, vagy hogy takargassák valódi szexuális beállítottságukat, soha nem voltak hitelesek. Meredith és Olivia azonban igazinak tűnt. Tess rájött, hogy ez fogta meg első látásra a fotón. A meghittség: ahogy Meredith feje a barátnője vállán nyugszik, miközben Olivia felszabadultan kacag.

– Gondolja, hogy Meredith és Olivia együtt voltak? – kérdezte Charlest.

A férfi megrándította a vállát, ahogy a képre pillantott.

– Lehetséges. Azon a nyáron mindenki ki-be ugrált egymás ágyába. Most pedig, kérem, árulja el, mi a véleménye a hetedik fejezetről?

Bár az ágya megvetve várta a régi szobájában, és az éjjeliszekrényen friss virágok álltak a kínai vázában, Brooke képtelen lett volna elaludni anyja házában. Nem tudta megmondani, miért, de akkor sem érezte jól magát. Valahogy sikerült túlélnie a napot, minden tőle telhetőt megtett, hogy élvezze a hagyományos karácsonyi ünneplést a családdal, de most úgy érezte, bekerítették, csapdában vergődik. Megvárta, míg anyja felmegy a hálószobájába, aztán követte, hátrahagyva Lizt, Williamet, Seant és Leonardot a moziteremben, ahol a Casablanca ment.

– Mennem kell – állt meg a világoskék hálószoba ajtajában.

– Karácsony van – eresztette le Meredith a rúzst, amivel épp felfrissítette a sminkjét. – Nem lehetsz egyedül karácsonykor.

– Anya, harminchat óra múlva Floridába repülünk! Rengeteg dolgom van, és még be sem csomagoltam rendesen.

Meredith felsóhajtott, meg sem próbálva leplezni helytelenítését.

– Jól van. Davidet látjuk még addig?

– Nem, Belcourtban maradt. Majd csak a Keysen találkozunk vele.

Meredith okos szeme összeszűkült.

– Ugye, minden rendben? – sétált oda Brooke-hoz.

– Persze. Miért ne lenne?

Meredith vízkék szeme a lányáéba mélyedt.

– Tudod, hogy csak egy hajszálon múlt.

Brooke megdermedt. Az anyja tud Mattról? Hirtelen rosszul lett a gondolattól, hogy valaki alattomban lekapta őket, amint a Brooklyn Promenade-en andalognak.

– Egy hajszálon? – dadogta.

Az anyja komoran bólintott.

– Amikor az a sztori megjelent Olivia Martinról a Spy ban, azt hittem, Wendell nyomást gyakorol Davidre, hogy gondolja meg magát.

Brooke-ot elöntötte a megkönnyebbülés.

– Wendell ugyanolyan jól tudja, mint mi, hogy nincs semmilyen titkos botrány a mögött a történet mögött – mondta, nem nézve az anyjára. Meredith megérintette lánya arcát.

– Ugye, tudod, hogy nekem bármit elmondhatsz? –nézett Brooke szemébe.

Brooke kipréselt magából egy mosolyt.

– Tudom, csak hát annyi minden jár a fejemben az utóbbi időben.

Meredith egy pillanatig csak nézte, majd előrehajolt és megpuszilta.

– Akkor boldog karácsonyt, drágám.

– Boldog karácsonyt – felelte Brooke. Boldog, gondolta. Bárcsak igaz lenne.

Este kilencre már otthon is volt, átöltözött krémszínű selyemköntösébe, aztán felhívta Davidet. Leginkább hagyta a férfit beszélni; David elmesélte, kinek milyen ajándékot vett és kitől mit kapott, és apró-cseprő családi pletykákkal szórakoztatta; beszámolt az újonnan vásárolt lovakról, az új vitorlásról, amit Robert rendelt, Laura unokatestvére terhességéről. Csapongó beszélgetésük megnyugtatta a lányt, segített kikapcsolnia a nyugtalanságát, ami napok óta kísértette. Miután elköszöntek egymástól, Brooke Louis Vuitton bőröndjei mellé tette elefántcsonszín selyemcipellőjét és Sabbia Rose alsóneműjét, majd az ágyra terítette Guillaume menyasszonyi ruháját.

– Ezt fogom viselni – suttogta maga elé. Nicholas csodálatos fehér ruhája felé fordult, aztán sebesen visszacipzárazta a ruhazsákba, a gardrób legtávolabbi csücskébe akasztva, közben pedig próbálta kiiktatni a vele kapcsolatban feltoluló emlékeket. A kinn maradt ruhadarabokat belegyömöszölte a bőröndökbe, majd lecsapta a fedelüket. Abban a pillanatban megszólalt a mobilja.

– Döntésre jutottál már?

A lány szája kiszáradt, ahogy felismerte Matt hangját.

– Döntésre? – krákogta, küzdve a rosszulléttel.

– Otthon vagy? – kérdezte a férfi aggodalmasnak tűnő hangon.

– Igen – felelte behunyt szemmel.

Ne most, fohászkodott. Ne most.

– Épp lejárt a műszakom. Találkozhatnánk? Nem bírom ki, hogy ne lássalak karácsony napján, pláne, hogy csak rád tudok gondolni, amióta elváltunk.

Brooke úgy érezte, meghasad a szíve. Olyan őszintének tűnt, olyan szerelmesnek.

– Nem hiszem, hogy jó ötlet lenne, Matt.

– Ó.

A csend mellbevágó volt.

– Matt, napokon belül férjhez megyek.

– És mi van a múltkori éjszakával? – Hangjából könyörgés és megbántottság áradt.

– Matt, kérlek. Jobb lesz ez így.

– NEM! – kiáltotta a férfi. – Figyelj, most átmegyek. Legalább beszéljük meg!

– Nem – felelte a lány, és gyomrában úgy bizsergett a félelem, mintha pillangókat engedtek volna szabadon benne.

– Kérlek! Csak öt percet adj!

Ő nem egy szörnyeteg, győzködte saját magát. Legalább ennyivel tartozol neki.

– Öt perc – mondta.

Matt csendesen lépett be a lány lakásába, szeme komolyan, szomorúan fürkészte az arcát. Brooke a nappali közepén állt, karját védekezőn összefonta maga előtt.

– Mi változott meg, Brooke? – kérdezte a férfi halkan. – Azt hittem, történt valami akkor éjszaka. Tudom, hogy történt.

A lány kényszerítette magát, hogy ránézzen. Az utóbbi huszonnégy órában valóságos szörnyként festette le maga előtt, meggyőzve magát, hogy egy brutális, vicsorgó fenevad, ám ennek nyomát sem látta az előtte álló férfiban. Csupán egy megtört ember volt, talán gyenge is, aki követett el hibákat, mint mindenki más, és attól, hogy szenvedni látta – a fáradtság vörös karikáival a szeme alatt, barázdált homlokával –, csak még szomorúbb lett. Soha nem akart Mattnek hazudni; az utóbbi kilenc hónapban igazi jó barátja volt, a józanság oázisa. Rendben, talán nem ugyanaz az ember, akinek régen hitte, de akkor is tartozik neki az igazsággal.

– Megütötted Katie-t – mondta, nagyon igyekezve, hogy a hangja határozottan csengjen. – És Susie-t is.

A férfi élesen nézett rá.

– Ki mondta ezt neked?

– Nem számít. Csak az, hogy tudok róla.

– Nem igaz. – A férfi hangja remegve felívelt. Brooke rájött, még mindig hinni akar neki, még mindig azt szeretné, ha Katié és Susie hazudott volna, de Mattét elárulta a szeme. Bűntudat sugárzott belőle.

– Ezért mész Afrikába – világosodott meg egyszerre a lány előtt. – Nem csak a munkádtól és New Yorktól akarsz távol kerülni, hanem attól az embertől is menekülsz, akivé váltál.

Mattre nézett, és megdöbbenve látta, hogy a férfi sír.

– Tudod, milyen szörnyű ott a kórházban? – kérdezte a lánytól csendesen. – Amikor próbálsz megmenteni egy gyereket, de nem tudod? Amikor egy tizenkét éves kölyök lőtt sebtől hal meg?

Amikor egy férfit, aki épp eljegyezte magát, szíven szúr egy őrült hajléktalan, és előtted hal meg a műtőasztalon?

– Nem, nem tudom, és biztosan rettenetes. De nem mentség az ivásra, és arra sem, hogy másokon vezesd le a feszültséget. Hogy másokat bánts – mondta a lány egyre erőteljesebb, remegő hangon.

Matt lenézett rá, majd elfordította a fejét, és az ablakhoz sétált.

– Katie megbocsátott nekem – válaszolta kibámulva az ablakon. – Különváltunk, de meggyőztem, hogy megváltoztam. Elmentünk nyaralni, hogy rendbe tegyük a dolgainkat, de… akkor halt meg.

– És Susie?

A férfi a falba öklözött.

– Elvesztettem a feleségem, Brooke! – kiabálta. – Bocsásd meg, hogy nem volt túl könnyű életem mostanában!

Megfordult, és lépett egyet a lány felé. Brooke, látta, miként feszülnek meg az izmok az állkapcsán, ahogy próbálta kordában tartani az érzéseit. Nagy levegőt vett.

– Brooke, szeretlek.

Felemelte a kezét, hogy megérintse a lány arcát. Kezéről le volt horzsolódva a bőr. Brooke összerándult, és kitért előle.

– Menj el, Matt – szólt nyugodtan. Odasétált a bejárati ajtóhoz, és kinyitotta.

– Kérlek. Menj.

A férfi sápadt arccal elment mellette, majd az ajtóban megtorpant.

– De mivelünk mi lesz, Brooke?

– Nincs mi, soha nem is volt – felelte Brooke szomorúan, aztán bezárta az ajtót. Abban a pillanatban tisztán érezte, hogy igaza van. És pontosan tudta, mit kell tennie.

65.

Wendell Billington Gulfstreamjének hátuljában ülve Liz elhessegette a légiutas-kísérőt, aki egy pohár hideg Dom Perignont kínált neki, azt kívánva, bárcsak vége lenne már ennek az egész átkozott esküvői hercehurcának. Az sem könnyítette meg a dolgát, hogy mindig arról álmodott, Wendellel kettesben fog repülni ezen a csodás gépen, mint üzleti partnere és szeretője. Ehelyett a férfi nagyvonalúan az Asgill család rendelkezésére bocsátotta a G-5-öt, hogy azzal utazzanak New Yorkból Key Biscayne-re. Kinézett a kis kajütablakon az alattuk elterülő felhőszőnyegre, és ökölbe szorult a keze. Négy nap múlva újév, és őszintén szólva Liz már alig várta. Ez az év szörnyű volt, tovább kellett lépnie, maga mögé utasítani az egészet. Rendben, lehet, hogy Wendell kiszállt a Skin Plus kivásárlásának finanszírozásából, de úgyis talál mást, örömmel áll a kihívás elébe – alig várja –, és amint vége ennek a borzalmas esküvői komédiának, nekiáll új csendestárs után nézni.

A folyosón előrepillantva Brooke-ot látta mélyen egy magazinba temetkezni, egy másik krémszínű bőrfotelban pedig Leonard aludt. Ő is álmos volt, csakhogy a mögötte levő ülést elfoglalta a hatalmas vászon ruhazsák, amelyben húga esküvői ruháját szállították. Némán felnyögött, amikor anyja felállt és hozzálépett. Pont erre van szüksége.

– Csendes vagy – ült le Meredith a lányával szemközti székre.

A nő halványan elmosolyodott.

– Nos, a parti még nem kezdődött el.

– Biztos, hogy nem Rav az oka?

Liz majdnem felkacagott. Egy hete vetett véget a kínlódásuknak, és az anyja azt hitte, valamit is számított neki.

– A kapcsolatunk Ravvel kifutotta magát – válaszolta udvariasan.

– Nagyon szép gesztus volt Wendelltől, hogy kölcsönadta nekünk a gépet, igaz? – váltott témát Meredith.

Már az is fájt, ha a nevét hallja. Egész karácsonykor zsibbadt volt, érzelmileg teljesen kimerült. Őszintén szólva mélyen megbántotta Wendell elutasítása. A férfi az élete része lett, elővigyázatlanná tette, és amikor kezdett meglágyulni – a pokolba is, fontolóra vette még egy kapcsolat lehetőségét is, az isten szerelmére! –, a férfi bevitte neki a halálos ütést. Liz Asgill nem szokott hozzá, hogy padlóra küldjék, első reakciója mindig a támadás volt; ezúttal viszont… ezúttal nem igazán tudta, hogy csapjon vissza.

– Wendell csupán fitogtatja az erejét és pénzügyi helyzetét azzal, hogy ideadta a repülőt – vágta rá epésen. – Emlékeztet minket, ki a főnök.

Meredith megérintette lánya térdét.

– Erről szerettem volna beszélni veled.

Liz háta megfeszült.

– Ha a Skin Plus finanszírozásáról van szó, az újévben két tárgyalásom is lesz erről – sietett a válasszal.

– Lehet, újragondolod, ha meghallgatod, amit mondani akarok – felelte Meredith. Hátradőlt a székében, és kivárt egy kicsit.

– Azt akarom, hogy te legyél az Asgill's ügyvezető igazgatója.

Liz pislogás nélkül meredt az anyjára, nem engedte, hogy bármiféle érzelem látszódjon az arcán.

– És mi lesz Williammel? – kérdezte.

Bátyja nem utazott velük. Liz kezdetben furcsálkodott is rajta, de így már mindjárt érthető volt.

– Ő leköszön. Tegnap beszéltem vele. Nagyon hosszú történet, legyen elég annyi, hogy mostantól több időt szeretne tölteni a családjával.

Liz arra sem emlékezett, vett-e levegőt, és mikor.

– Mi történt? – kérdezte.

– Most nem mehetek bele. Mondjuk azt, hogy problémák akadtak Paulával, maradjunk ennyiben. És innentől a házassága lesz a legfontosabb számára.

Liz ravaszkás pillantást vetett anyjára.

– És én még egy pillanatig elhittem, azért ajánlottad fel, mert én sokkal jobban megfelelek a pozícióra.

– Liz, ne légy már ilyen – intette le türelmetlenül Meredith. – Azt hittem, mindig is erre vágytál.

– Igen, mindig ezt akartam, de nem azért, mert nincs más választásod.

– Erről szó sincs, Liz. Mindig is elég jónak tartottalak hozzá – sőt, a legjobbnak –, de a cég a bátyádat illette születése jogán. Ö talán nem olyan könyörtelen, mint te, Liz, de mindig reménykedtem benne, hogy egy családként tudunk együtt dolgozni, a legjobb képességünk és tehetségünk szerint felvirágoztatva ezt a céget, olyan hatalmassá téve, amilyenné csak tudjuk. Te viszont sohasem akartad ezt. Mindig is versenyként tekintettél erre az egészre.

– Te tetted versennyé, anya – vágott vissza Liz kíméletlenül.

Meredith hideg arcán megbántottság és meglepetés suhant át.

– Tényleg így érzed?

Liz bólintott, mellébe tompa fájdalom nyilallt.

– Mindig a többiekről szólt minden – folytatta fátyolos hangon, miközben a szemébe könny gyűlt. – Mindig Brooke szépsége, Sean sármja, William úgynevezett elsőszülöttségi joga volt terítéken. Es velem mi van? – mondta, és ököllel ráütött a mellére.

Elfordította a fejét, dühös volt, hogy feltárta égető keserűségét az igazságtalanság felett, amit oly régóta hordozott magában, szégyenkezve, hogy anyja megríkatta.

– Te vagy a legtehetségesebb gyermekem, Elizabeth – szólalt meg Meredith gyengéd hangon.

Liz odafordult felé.

– Akkor miért utasítasz el? – sziszegte.

– Mert nincs szükséged rám – válaszolta Meredith csendesen.

Liz az ablak felé fordult, behunyta a szemét, próbált tisztába jönni a feltoluló ismeretlen érzésekkel. Az igaz, hogy soha nem volt szüksége senki segítségére, hogy boldoguljon a világban, de hát mindenki vágyik rá, hogy szeressék, nem? Egyszerre hideg lett belül, és magányos.

Az anyjának nem kellett, mert úgy érezte, Liznek nincs szüksége rá. Wendell akarta őt, de elhagyta, mert nem volt rá szüksége.

Nagy levegőt vett, majd visszafordult Meredith-hez.

– Több részvényt akarok. A szerződésemben szerepeljenek részvényopciók és bónuszok.

Meredith bólintott.

– Ahogy számítottam rá.

Előrement, hogy beszéljen a pilótával, Liz pedig hátradőlt. Ki kellett volna ugrania a bőréből, de csak ürességet érzett. Most nyújtották át neki tálcán, amire mindig is vágyott, a győzelem mégsem jelentett semmit. Gyerünk, Liz, korholta magát. Az üzlet az övé, márpedig az üzlet jelentette számára a legtöbbet. Egy röpke pillanatra eszébe jutott Wendell, és egy könnycsepp elszabadult az arcán. Dühösen letörölte. Igen, az üzlet volt a mindene. Csupán ennyije volt.

66.

Jewel Cay nem csak egy ház volt, hanem egy magánsziget Florida partjainál, egyike a tucatnyi homokos földdarabnak, amelyek a csodálatos Keyst alkotják. Tess farmersortban és pólóban körüljárta a szigetet, az apró kompot figyelve, amely összekötötte Jewel Cayt a szárazfölddel, ide-oda ingázva az ételes-és pezsgősládákkal és – dobozokkal. A teniszpályákon a munkások épp most állítottak fel egy hatalmas sátort, míg egy regiment kertész tökéletesre manikűrözte a buja kertet. Séta közben azt is látta, amint Wendell biztonsági csapata aprólékosan átfésüli a terepet, hogy tökéletesen biztonságos legyen a holnap érkező VIP-vendégek számára. Eszébe jutott, Jemma hogyan szivárgott be a biztonságiak közé a Vénusz-partin, és elmosolyodott, erről viszont sajnos eszébe jutott Sean Asgill, úgyhogy sietve megrázta a fejét, hogy elűzze az emlékképeket.

Levette a papucsát, és letelepedett egy sziklára, amely kinyúlt a jadezöld óceán fölé. Késő délután volt, a nap lágy fényű sáfránygömbként süllyedt egyre lejjebb a pasztellszínű égen. A lány ellazította a vállát, próbálta kiüríteni az elméjét, ám képtelen volt teljesen elengedni magát. Tudta, hogy boldognak kellene lennie – az utóbbi hónapok igencsak döcögősre sikeredtek, de megcsinálta: holnapután lezajlik az esküvő, ő pedig teljesítette a feladatát. A Billington jogi gépezet fenyegetéssorozatának hála, az Olivia Martin-ügynek nem lett folytatása, és Ted Kessler, miután megkapta a maga kis kétszázezer dolláros csekkjét, csendben visszahúzódott a barlangjába. Ami még ennél is üdvösebb, Meredith biztosította róla, hogy megkapja a prémiumát, ezenfelül pedig – ha szeretné – egy teljes munkaidős állást, miután véget ér az esküvő. Sikeres lett, szükségük volt rá. Akkor miért érzi magát komplett csődtömegnek?

Nézte, ahogy egy pelikán lecsap az égből, azon merengve, hogy volt képes egyáltalán elrugaszkodni a földtől azzal a dagadt testével és röhejes csőrével. Állandóan próbált másra gondolni, de a több ezer dologból, ami a fejében keringett, mindig egyetlenegy kérdésre tért vissza. Hogy halt meg Olivia Martin?

Hallotta, hogy valaki mögötte négykézláb igyekszik felmászni a sziklán. Megfordult, és nagyot dobbant a szíve, amikor meglátta, hogy Sean Asgill közeledik, ő. Természetesen elkerülhetetlen volt, hogy útjaik keresztezzék egymást az esküvőn, és Tess próbálta magát felkészíteni erre a pillanatra, ezerszer is elpróbálva, mit mond majd a férfinak, meggyőzve magát, hogy profi, és elbír vele. Most azonban már nem volt ebben olyan biztos.

– Szia – ült le mellé Sean, végigsimítva piszkosszőke haján.

– Hello – Tessnek sikerült magából kicsikarnia egy gyenge mosolyt, bár szíve úgy dübörgött, hogy biztos volt benne, a férfi is hallja.

Legyél normális, mondogatta magának. Csevegj.

– Mikor érkeztél?

– Úgy egy órája – felelte Sean. – Itt fogok lakni. Te a szállodában vagy?

Tess bólintott, és az exkluzív üdülőhelyre mutatott pár száz méterre a szárazföldön, ahol a holnapi próbavacsorát tartják. Mindketten a pelikánt figyelték, ahogy nagy placcsanással landolt a vízen.

– Házasság, mi? – folytatta Sean. – A régi jó mumus.

Tess nem válaszolt semmit, a nyelvébe harapott.

– Bár, ha belegondolok, talán nem is annyira az, ha a megfelelő személlyel házasodik az ember – tette a férfi hozzá lazán. A lány oldalpillantást lövellt felé, és sikítani akart az érzéketlenségén, aztán emlékeztette magát, Sean nem tud róla, hogy ő megtalálta az eljegyzési gyűrűt a táskájában. Nem lett volna szabad tudnia róla, szóval nem is tiltakozhatott. Próbált lenyugodni, azon filózva, vajon mikor kéri meg Sean Annabel kezét. Talán az esküvő után leviszi St Bartsba, és szilveszterkor teszi fel neki a nagy kérdést. Talán már az esküvő napján megteszi, a tűzijáték alatt, pont ezen a kis elhagyatott strandon. Hagyd abba, Tess! – szidta magát dühösen, hagyd abba!

– Egyébként hogy vagy? – érdeklődött a férfi.

– Elfoglaltam Úgy néz ki, maradok New Yorkban az esküvő után is. Bár még nem tudom biztosan, mihez kezdek majd.

Sean a homlokát ráncolta.

– Ó. Sok szerencsét – nyögte sután.

A lány elfordult. A partot nyaldosó óceánról eszébe jutott a Mauin kettesben töltött idő, és tessék, megint itt vannak, pár hét elteltével, és úgy beszélgetnek, mint két idegen.

– Jobb, ha visszamész Annabelhez – hajított egy kavicsot a tengerbe.

– Mi van?

Sean meglepett hangja arra késztette Tesst, hogy szembeforduljon vele.

– Annabelhez, a barátnődhöz. Később talán majd megihatnánk együtt valamit. Jó lenne, ha végre én is megismerhetném.

A férfi arca végtelen zavarodottságot tükrözött.

– Egy hónapja nem találkoztam Annabellel, Tess.

Most a lányon volt a sor, hogy zavarba jöjjön.

– Miről beszélsz? ő a menyasszonyod, nem? Vagy legalábbis az lesz.

– Mi a fenéről beszélsz, Tess?

A lány könnyedén felkacagott.

– Tudom, hogy titokban kell tartanod Brooke és David esküvőjéig, de anyád elárulta, hogy meg akarod kérni Annabel kezét. Bár talán ezt te magad is közölhetted volna velem. Tudnom kell ezekről a dolgokról. A munkámhoz tartozik – tette még hozzá szarkasztikusan.

Sean egyre a fejét rázta.

– Nem értem. Miért állítana ilyesmit?

Tess felpattant, és lemászott a szikláról a világos homokra. Annyira jellemző Seanra ez a nevetséges színlelés!

– Sean, ne légy hülye! – szólt vissza ingerülten. – Meredith felhívott Mauin azzal, hogy amikor New Yorkba érkeztél, elhoztál tőle egy gyűrűt, amivel majd megkéred Annabel kezét. Először nem hittem neki, de ott volt a táskádban. Egy nagy zafír-és gyémántgyűrű.

A férfi arca kigyúlt a haragtól, de Tesst már az sem érdekelte, ha meggyűlöli, amiért a holmijában kotorászott.

– Á, az a gyűrű? – kérdezte hitetlenkedve. – Az a régimódi kinézetű? – Megrázta a fejét. – Az a gyűrű lett volna Brooke meglepetésajándéka a családtól az esküvő alkalmából. „Valami kék”, tudod? Anya azért adta nekem a gyűrűt, hogy felhasználhassam belőle a köveket. Van egy fantasztikus ékszerész barátom Londonban, aki nyakláncot készített belőlük. Azért volt nálam Mauin, mert egyből magammal akartam vinni Londonba.

Tess megrázkódott, ahogy az adrenalin elöntötte a testét. Igazat mond? Belenézett a férfi szemébe, de zavaron kívül mást nem látott benne.

– Miért mondott ilyet anya? – Sean arca elfelhősödött a rosszallástól. – Tudta, hogy Annabel és én már nem vagyunk együtt.

Tess összeráncolt homlokkal emlékezett vissza Meredith hűvös szavaira akkor este a telefonban: Mauin van? Sean imádja. Feltételezem, tőle hallott róla. Seant ismerve, talán már magánál is próbálkozott.

Meredith ráérzett! Érezte, hogy valami történt kettőjük között, és gyorsan cselekednie kellett, hogy még csírájában elfojtsa. Seanra nézett, akiről sütött a felháborodás és az aggodalom, és hitt neki a gyűrűvel kapcsolatban.

– Hát, feltételezem, nem helyesli, hogy te meg én… – Próbált uralkodni az árulás felett érzett dühén. – És anyád mindig eléri, amit akar.

A férfi felé lépett a homokon, a lány pedig megborzongott. A nap lebukott a látóhatár mögé, és hirtelen lehűlt a levegő.

– Elérte, amit akart, Tess?

– Tényleg vége Annabellel? Láttam néhány képet rólatok együtt a vörös szőnyegen egy héttel Maui után.

Sean bólintott, ujjai megérintették a lány kezét.

– Nem hazudtam neked Mauin, Tess. Végeztem Annabellel, és igen, az a fotó az új filmjének a premierjén készült Maui után, de Annabel könyörgött, hogy kísérjem el. A sajtó nem tudott róla, hogy véget ért a kapcsolatunk, és belementem, hogy fenntartom a látszatot, míg el nem ül a film körüli felhajtás. De te olyan gyorsan megléptél Mauiról, és kinyilvánítottad, hogy nem akarod, bármi is történjen kettőnk között, hogy azt gondoltam, úgysem érdekel. Ezenfelül azt sem akartam, hogy megtudd, mennyire megbántottál.

– Megbántottalak? – kapkodott levegő után a lány, és el sem akarta hinni, amit az imént hallott.

Sean még jobban megszorította az ujjait.

– Tudom, azt hiszed, képtelen vagyok elkötelezni magam bármi iránt is, de ez nem igaz. Amikor ott voltunk Mauin, folyton az járt a fejemben, hogy visszajönnél-e velem Londonba, ahol boldogan élhetnénk együtt. Hülyeség, mi?

Tess kutatón nézett az arcába, szeretett volna hinni neki, de még mindig túlságosan mély volt a seb. Látta, hogy a szokásos ravaszkás villogás a szemében sokkal lágyabb, reménykedő csillogássá szelídült.

– Ez igaz? – krákogta.

Sean bólintott, magához húzta, és megcsókolta, gyöngéd ajka lágyan súrolta az övét, és abban a pillanatban, hozzásimulva a férfi testéhez, a természet tündöklő dicsőségétől övezve Tess tudta, mennyire egymáshoz illenek.

– Soha többé ne hagyj el – simogatta meg a lány haját mosolyogva a férfi. – ígérd meg!

Tess mély levegőt vett, megborzongott, majd felnevetett. Annyi sok időt elpazarolt egy rossz kapcsolatban, csupa olyan dologgal körülvéve magát, amire nem volt szüksége – a drága lakásokra, a menő munkára és az egzotikus nyaralásokra –, kétségbeesetten próbálva meggyőzni magát, hogy ez kell neki; most, hogy itt állt Seannal, hatalmas megkönnyebbülés öntötte el.

– Nem foglak – suttogta. – Hidd el, nem foglak.

Tess kopogott Meredith Jewel Cay-beli lakosztályának ajtaján. Sean a reptérre ment Williamért és Pauláért, és a lány tudta, meg kell ragadnia a ritka alkalmat, hogy beszéljen vele. A nő hosszú, bő vászonruhájában az elegáns régi ház erkélyén állt, ősz haja kontyba fésülve. Visszasétált a szobába, bezárva maga mögött a franciaablakot.

– Már vártam – fogadta a lányt színtelen hangon.

– Igazán? – kérdezte Tess, elszántan próbálva megőrizni a hidegvérét.

– Láttam Seannal beszélgetni a strandon. – Meredith arca semmi bűntudatot vagy kényelmetlen érzést nem árult el. Tess tudatában volt, munkaadója a legjobb esetben is fagyos, de kíváncsi lett volna, valóban jég folyik-e a nő ereiben. Biztos rájött, Tess előbb-utóbb megtudja az igazságot, hogy megkísérelte tönkretenni a kapcsolatát Seannal, mégsem látszott rajta, hogy egy cseppet is izgatná. Miért is izgatná? – gondolta a lány keserűen. Nyilvánvalóan semmit sem jelentek neki. Eldobható volt, pótolható, ugyanolyan alkalmazott, mint a kertészek és szobalányok. Ami pedig Seant illeti, feltételezte, Meredith meg van róla győződve, abszolút mértékben és csalhatatlanul az ő érdekében cselekedett.

– Igen, beszélgettünk – válaszolt a lány egyenesen. –És elmondta, a mese arról, hogy megkéri Annabel kezét, csupán értelmetlen koholmány.

– Á, a gyűrű – felelte Meredith hűvösen, visszafordulva az ablak felé. – Úgy hiszem, megbocsátható hibát követtem el akkor.

– Hibát? – csattant fel a lány. – Pontosan tudta, mire kell a gyűrű, de hazudott nekem, Meredith! Egyszerűen nem akarta, hogy Sean és én együtt legyünk!

– Egy anyának meg kell tennie, amit meg kell tennie, Tess – felelte egyszerűen. – Azt cselekedtem, amit helyesnek véltem.

Tess gyomrát görcsbe rántotta a düh, ha arra a rengeteg órányi kemény munkára és szabadidőre gondolt, amit arra áldozott, hogy Meredith terveit és ambícióit támogassa és óvja. Ez nem kilenctől ötig tartó munkakör volt – gyakorlatilag Tess felelt az Asgill család jólétéért és státusáért. Nos, tovább egy pillanatig sem hajlandó védelmezni.

– És ez nem az egyetlen dolog, amiben hazudott nekem, ugye?

Az idősebb nő végre ránézett.

– Nem értem, miről beszél.

Tess lecsillapította magát. Tudta, milyen ingoványos talajra tévedhet, ha folytatja; semmit nem akart kevésbé, mint újra kockára tenni a kapcsolatát Seannal, és tudta, a férfi nem viselné túl jól, ha fenyegetné vagy megvádolná az anyját, de a lány sejtése szerint már olyan közel járt az igazsághoz, hogy nem bírta visszafogni magát.

– Olivia Martinnak viszonya volt magával, igaz? –kérdezte mély, nyugodt hangon.

Meredith őszinte meglepődéssel nézett Tessre, majd fejét hátravetve hangosan kacagni kezdett, feszes bőrű, fehér arca ezernyi ráncba szaladt.

– Drágám – kiáltotta –, hogy maga milyen nevetséges tud lenni!

– Az volnék? – kérdezett vissza a lány. – Azóta vannak diszkrét „társai”, amióta Howard meghalt; valójában léteztek ők már a házassága alatt is. De maga Olíviába volt szerelmes.

– Badarság! – sziszegte Meredith, elutasítóan legyintve. – Semmit sem tud rólam.

Tess abban a pillanatban tudta, hogy igaza van. Kitartó, makacs önfejűsége tette elsőrendű újságíróvá, a munkája iránti elkötelezettsége és szenvedélye, amelyet olyannyira fájón hiányolt.

– Tudom, hogy maga és Olivia együtt voltak Bunny Bartlett jachtján Catalinán – számolta a tényeket az ujján a lány. – Tudom, hogy még közvetlenül az esküvő előtt is szoros kapcsolatban álltak. Azt is tudom, látták magukat veszekedni Riverview-ban egy órával azelőtt, hogy a lány eltűnt.

Megállt, Meredith-re nézett, aki sápadtan és komolyan álldogált.

– Amit viszont nem tudok, hogy magának köze volt-e Olivia eltűnéséhez – folytatta Tess. – Ha volt, azt ajánlom, most mondja el. Nem bujkálhat örökké az igazság elől, Meredith. Azt hiszem, ezzel mindketten tisztában vagyunk.

A nő leült egy fonott székbe. Tess látta, hogy a keze remeg a karfán, ahogy rájött, leleplezték.

Egy teljes perc elteltével szólalt csak meg.

– Szerettem Howardot, igazán szerettem – fogott bele könnytől csillogó szemmel. – A szeretet nem a szenvedélyről szól, Tess, bármit higgyen is. A szeretet a megértésről szólt, és mi Howarddal megértettük egymást. Ő céltudatos volt és dinamikus, aki csak ismerte, tudta, milyen sikeres ember lesz belőle, de mi együtt csináltuk végig, jó csapat voltunk. Howardban megtaláltam mindazt, amire neveltek, hogy akarjam és szükségem legyen. Társ, csodálatos apa, barát. Négy gyönyörű gyermekünk született.

– De soha nem volt belé szerelmes.

A nő alig láthatóan vállat vont. Ajka bánatosan legörbült.

– Soha nem éreztem vágyat, szenvedélyt iránta. Amit Olivia iránt éreztem – mondta csendesen. Tessben ellentétes érzések kavarogtak: megkönnyebbülés, jóváhagyás, félelem. Amennyire gyűlölni akarta Meredith-t azért, mert kockára tette a kapcsolatát Seannal, azért mégsem akarta, hogy gyilkos legyen. Azonban tudnia kellett.

– Maga ölte meg Olivia Martint?

– NEM! – sikoltotta Meredith, nagyot csapva a szék karfájára. Egy pillanatig Tessre meredt, majd elfordította a tekintetét. – Viszont igaza van, Tess, ahogy mindig. Szerelmes voltam Olíviába.

Felállt, és az ablakhoz sétált, szemét a sötétedő horizontra függesztette.

– Oliviával először Bunny jachtján találkoztam. Olyan gyönyörű volt, olyan izgalmas és életteli. Egy évvel azelőtt történt, hogy Howarddal összeházasodtunk. Oliviával havonta körülbelül egyszer tudtunk találkozni, de rengeteget beszéltünk, leveleztünk. És igen, egészen az eltűnése éjszakájáig együtt voltunk.

Tess közelebb húzódott hozzá.

– Meséljen az esküvő éjjeléről – az igazságot, Meredith. Mindent. Tudnom kell, min veszekedtek.

Amikor a lány felé fordult, az idős nő arckifejezése félelmet és fájdalmat sugárzott.

– Olivia részeg volt. Be is volt gyógyszerezve. Attól mindig agresszív lett. Bekerített a szökőkútnál, és azt mondta, beszélnünk kell. Mondtam neki, hogy ez az esküvőm napja, és könyörögtem, várjon vele egy kicsit, de o nem volt hajlandó, ezért megegyeztünk, hogy pár perc múlva találkozunk a rózsakertben.

– Mikor történt mindez?

– Úgy negyed tizenkettő lehetett – sóhajtott a nő. –Amikor találkoztunk, nagyon ádáz arcot vágott. Pénzt követelt. Havi tízezer dollárt, hogy ne fecsegjen rólunk.

– Maga belement?

– Az rengeteg pénz – felelte Meredith rövid, kemény nevetés kíséretében. – Ennek ellenére nem akartam, hogy kitudódjon. Nagyon jól tudtam, miért vett el Howard: a tiszteletreméltóságomért. Akkoriban nagyon más idők jártak, Tess. Egy rólam és Oliviáról szóló sztori nem csupán botrányos, hanem kész katasztrófát jelentett volna egy családi kozmetikai vállalatnak, amely rúzst és pirosítót árul az erényes amerikai nőknek. Ma ez már nevetségesnek tűnik, ám akkor más világ volt.

Tess a szemöldökét ráncolta.

– De biztos csak blöffölt, nem? Neki is pontosan ugyanannyi veszítenivalója volt. Miért engedte volna Olivia, hogy egy ilyen sztori kitudódjon róla?

A nő megvonta keskeny vállát.

– Olivia karrierjének befellegzett. Huszonhét éves volt, és feltűntek a színen a nála fiatalabb, szebb lányok. A tévés karrierje sem indult be, és Asgill's-lány sem maradhatott már sokáig. Én pedig megijedtem. Fiatal voltam, aznap mentem férjhez. Nézze el, ha nem gondolkodtam olyan tisztán, ahogy azt maga szerette volna.

Könnyáztatta arccal kortyolt a komódon álló pohár vízből, keze reszketett, miközben a szájához emelte.

– Mondtam Oliviának, hogy beszélünk róla, ha visszatértem a nászútról, ő pedig sarkon fordult és elment, míg én visszamentem a partira, hogy megnézzem a tűzijátékot. Akkor láttam utoljára… – csuklott el Meredith hangja, és arcát eltakarva siratta a rég elvesztett, ám soha el nem felejtett szerelmet.

– Hiszek magának – szólalt meg Tess halkan, és olyan érzés kerítette hatalmába, mintha lábbal tiporna a nő fájdalmában. Meredith felnézett, ahogy a lány az ajtóhoz sétált.

– Bocsásson meg Seanért, Tess. Belátom, hibát követtem el.

Tess mosolyt erőltetett az arcára.

– Azt. De akkor is rájövök, mi történt Oliviával.

Bárcsak tudná, hogyan.

67.

Brooke még nem egészen volt magánál, amikor érezte, hogy megmozdul az ágya. Elfordította a fejét, hunyorgott a hosszú, fehér zsalukon áttörő nap fényében, aztán meglátta az ágy szélén ücsörgő, mosolygó Davidet.

– A legszebb látvány, amit férfi csak kívánhat magának – szólalt meg gyengéd hangon, megsimogatva a lány arcát.

– Hát te itt vagy? – rebegte Brooke elhaló hangon, és visszahanyatlott a párnára. December huszonnyolcadika volt. Davidnek előző nap kellett volna megérkeznie, de telefonált, hogy közben útba kell ejtenie Washingtont, hogy részt vegyen egy sürgős megbeszélésen az új műsoráról.

– Egyenesen DC-ből jöttem. Sajnálom, hogy egész héten nem tudtunk találkozni, édesem, de úgy gondoltam, jobb letudni egyszerre az összes értekezletet, hogy ne zavarja meg semmi a nászutunkat.

– Ami persze nem így lesz… – mosolyodott el lassan Brooke.

– Ami így is lesz – jelentette ki a férfi határozottan, arrébb csusszanva, hogy a lány mellé heveredhessen.

– Azt jól is teszik – vigyorgott Brooke, átölelve David nyakát. – Kizárólag csak magamnak akarlak.

– Nos, itt vagyok – csókolta meg a férfi a lány nyakát és meztelen vállát. Brooke kuncogott, élvezve a puha ajak érintését a bőrén. Az utóbbi napok érzelmi hullámvasútját követően azon marcangolta magát, milyen lesz újból viszontlátni Davidét. Felülkerekedik rajta a bűntudat? Viszolyogni fog az érintésétől? Ám abban a pillanatban, ahogy tekintetük találkozott, olyan elsöprő erővel támadt rá a megkönnyebbülés és a szerelem, hogy a Mattel történtek emléke egyszerűen leolvadt róla. Közelebb húzta magához a vőlegényét, és átadta magát csókjaiknak. Amikor végül elengedte, David felült, és nadrágja hátsó zsebéből előhúzott egy papírlapot.

– Alessandro megkezdte a visszaszámlálást – nevetett. – Te is megkaptad?

A lány szemét forgatva bólogatott. David színpadiasan megköszörülte a torkát, és hangosan olvasni kezdett.

– Találkozó a lelkipásztorral: 15.00; visszatérés a szállodába az átöltözéshez: 16.20; utolsó eligazítás: 17.35; próbavacsora: 19.30.

– Hát, nem lehet azzal vádolni, hogy ne lenne összeszedett. Tegnap valósággal őrjöngött, hogy nem vagy itt.

– Van itt azonban valami, amit lefelejtett a listáról.

Brooke zavartan nézett rá.

– Nem hiszem, hogy még bármi mást be tudnánk szuszakolni a mai napba.

– Egy utolsó randi – nézett rá komolyan David.

– Utolsó randi? – bámult vissza hevesen dobogó szívvel a lány.

Egy utolsó randi, aztán kidob?

– Abban reménykedtem, el tudunk slisszolni a vacsora után – válaszolta a férfi. – Csak te és én. Szeretnék még egyszer randevúzni a barátnőmmel, mielőtt elveszem feleségül.

A lányból kirobbant a kacagás, csak úgy kapkodta a levegőt.

– Egy utolsó találka. Igen, pompásan hangzik? –lökte le magáról a takarót, és visszahúzta Davidet az ágyba.

A Pelicano Hotel egyik királyi méretű franciaágyában Sean lihegve arrébb gurult. Végül visszafordult Tesshez, és elvigyorodott.

– Gyere vissza velem – kérte.

A lány nevetett, majd a feje alá tett kézzel válaszolt.

– Visszatérhetnénk rá az esküvő után? – kérdezte, kerülve a férfi tekintetét.

– Úgy érted, nem akarod elsietni a dolgot? – hajtotta fejét a könyökére Sean.

– Talán.

A férfi ráhajolt, és szájába vette a mellbimbóját, gyengéden szívogatva, majd nyelvével lustán körözve körülötte.

– Olyan lassan, mint ez most?

– Atyám – zihálta Tess.

Az éjjeliszekrényen megcsörrent a mobilja.

– Hagyd – hallotta Sean tompa hangját.

– Nem tehetem – húzódott el a lány, puszit nyomva a férfi feje búbjára. – Három kontinensről érkeznek vendégek, és több száz sajtóorgánum küzd a bejutásért.

A padlóra lendítette a lábát, közben pedig felkapta a mobilt.

– Au – nyafogott tettetett sértődöttséggel Sean. –Nem is álmodtam, hogy ilyen barrakudatípus vagy!

– Csak ha fontos dolgom van! – incselkedett a lány, kisurranva az ágyból. A fürdőszobába szaladva beugrott a zuhany alá, továbbra is mosolyogva élvezve a hűs víz érintését ragacsos bőrén.

– Csak ha fontos dolgom van… – ismételte halkan maga elé. Volt a mondatban valami, ami megszólaltatott egy csengettyűt a fejében, mintha már hallotta volna az utóbbi pár napban, és nem hagyta egy percre sem nyugodni, valami, ami nem egészen…

– Ó, istenem! – suttogta. Hirtelen eszébe jutott. A kirakós játék utolsó hiányzó darabja olyan bizonyossággal került a helyére, hogy csak átkozni tudta magát, amiért nem látta már előbb. Gyorsan elzárta a vizet, kiugrott a kabinból, és sebes mozdulatokkal szárazra dörgölte magát.

Fehér pólóruhába és strandpapucsba bújt, majd megragadta a mobilját.

– Hé, szépségem – szólt Sean még mindig az ágyból. – Együtt ebédelünk?

– Ja, persze – felelte a lány oda sem figyelve, kirobogva a szobából, miközben már hívta is Jemmát. Megnézte az időt a mobil kijelzőjén, remélve, a lány már megérkezett Floridába Torontóból.

– Itt vagy már? – hadarta a készülékbe, amint barátnője felvette a telefont.

– Igen, a hotelban. Tíz perce hívtalak, nem kaptad meg az üzenetet? – kérdezett vissza Jemma. – Nagyon későn értem ide múlt éjjel, nem akartalak már zavarni.

– Melyik szobában vagy?

– Az egyik faházban a medence mellett. A kékben a sor végén.

Tess lerohant a lépcsőn, papucsa hangosan csattogott a márványpadlón. A házikó ajtaja nyitva állt, Jemma pedig a teraszon reggelizett egy lágyan hajladozó pálmafa alatt.

– Szia! – üdvözölte Jemma jókedvűen. – Gyere, kóstold meg ezeket a croissant-okat, egyszerűen fenségesek!

Tess az ajkára illesztett ujjal nézett végig a parton, majd intett Jemmának, hogy jöjjön be a kis házba.

A lány felvont szemöldökkel csukta be maga után az erkélyajtót, majd követte Tesst a plafonventilátor alatt álló fehér díványig.

– Találtál valamit, ugye? – kérdezte csendesen, Tess pedig bólintott.

– Megtudtam, hogy Meredith-nek viszonya volt Olivia Martinnal.

Jemmának elkerekedett a szeme.

– Most csak ugratsz, ugye?

– Úgy tűnik, Olivia próbálta megzsarolni Meredith-t, hogy ne fecsegjen kettőjükről, ezért látta őket veszekedni Mary-Ann Henner a tűzijáték megkezdése előtt.

Jemma eltöprengett a hallottakon.

– Mennyivel akarta megzsarolni?

– Tízezer dollárt akart havonta.

– Hogyaza! Ennyit a megtört, depressziós Olivia-elméletről! Nem úgy hangzik, mintha öngyilkosságra készült volna a következő néhány órában.

Tess egyetértően bólintott.

– Pontosan így gondolom én is, pláne, hogy Meredith sem adott azonnali választ. Azt meséli, megkérte a lányt, várjon, amíg visszaérnek a nászútról, úgyhogy Oliviának eggyel több oka volt, hogy ne akarjon meghalni.

– Attól még lehetett baleset is – söpörte le szórakozottan Jemma a mandulás croissant morzsáit a blúzáról.

– Elvégre alkoholista meg gyógyszerfüggő volt, nem?

Tess gondolataiba mélyedve bámulta az ujjait.

– Megvan Mary-Ann Henner telefonszáma?

– Persze.

Jemma máris a BlackBerryjében keresgélt.

– Mit kérdezzek meg tőle?

– Kivel szexelt a rózsakertben Meredith és Howard esküvőjének éjszakáján.

Jemma összerezzent a hitetlenkedéstől.

– Ugyan már, Tess. Ez még egy magamfajta szégyentelen nőszemélytől is durva lenne.

Tess arcára határozott kifejezés költözött.

– Azt mondtad, Mary-Ann maga mesélte el neked, hogy lefeküdt valakivel a rózsakertben valamikor negyed tizenkettő körül, nem? Pont akkortájt, amikor Olivia megzsarolta Meredith-t, szintén a rózsakertben – felelte Tess. Visszagondolt a Riverview-ban tett látogatására, amikor Lórival, az igazgatóhelyettessel éjféltáj elsétáltak a félreeső kert mellett; milyen nyugodt és elhagyatott volt; tisztán hallott minden zajt, a fákon ciripelő tücsköktől kezdve a gyepen keresztülsétáló párig, akik a szobájukba igyekeztek.

– Aznap éjjel nagy jövés-menés volt a bokrokban – emelte fel gondosan szedett szemöldökét Jemma.

Tess arca komoly maradt.

– Mary-Ann azt is mondta, a pasas, akivel volt, nem bukkant fel a tűzijátéknál, amikor is Lori Adams szerint Olivia Martinnal megtörtént, ami megtörtént.

Jemma habozva tartotta ujját a BlackBerry hívógombja fölött.

– Hívd fel – kérte Tess. – Aztán hangosítsd ki, hogy én is halljam.

– Szerinted mit fog elmondani?

– Azt hiszem, tudom, kivel volt akkor este Mary-Ann – jelentette ki meggyőződéssel a hangjában Tess. –Szerintem hallotta Olivia fenyegetőzését, és úgy döntött, elhallgattatja.

Jemma elhúzta a száját, majd megnyomta a hívógombot.

– Kívánj szerencsét – suttogta.

Tess kiment az erkélyre, magára hagyva Jemmát Mary-Annel a vonalban, de hallotta a társalgás minden szavát.

– Mary-Ann? – kezdte Jemma.

– Igen.

– Öö. Jó napot. Boldog karácsonyt. Jemma Davies vagyok, én jártam magánál néhány nappal ezelőtt.

– Hát persze, hogy van?

Feldobottnak hangzott, mintha ünnepi hangulatban lenne és be volna csiccsentve.

– Izé, Mary-Ann, fel kell tennem magának egy igen személyes kérdést – hadarta Jemma.

– Nosza – vihogott a nő. – Ismer, csak bátran.

– Howard Asgill esküvőjének éjszakájáról lenne szó.

– Talált valami érdekeset?

Jemma Tessre nézett.

– Azt hiszem, közeledünk.

Elhallgatott, majd mély levegőt vett.

– Tudnom kell, kivel volt aznap éjjel a rózsakertben Riverview-ban.

Mary-Ann újból kuncogni kezdett.

– Nahát, nahát. Ez tényleg elég személyes kérdés.

– Kérem, Mary-Ann.

A nő nem válaszolt egyből, és a két lány tisztán hallotta a jégkockák csilingelését a pohárban.

– Hát, ha mindenképpen tudni akarja, Leonard Carter volt az. Meredith bátyja.

Tess és Jemma összenézett.

– Igen, tudom, mit gondol – folytatta Mary-Ann. –Inkább a középiskolai szívszerelmemnek kellett volna adnom a szüzességem, mint egy egyéjszakás kalandban elveszíteni egy esküvőn. Csakhogy a hormonok nem így működnek, drágám, igazam van? Az esküvő előtt néhány napig Riverview-ban éjszakáztam. Howardnak kellett segítenem iratokat rendezni, tudja, hogy van ez. Jó barátságba keveredtem Leonarddal, édes istenem, olyan jóképű volt! Igazi sármőr.

– Együtt hagyták el a rózsakertet? – kérdezősködött tovább Jemma az egyre aggodalmasabbnak tűnő Tessre pillantva.

– Nem. Én elfutottam, amikor lépteket hallottam közeledni – nevetett fel keserűen a nő. – Nem akartam, hogy rajtakapjanak a menyasszony bátyjával, az isten szerelmére! Dolgoznom kellett volna, nem kefélni!

– Köszönöm, Mary-Ann – búcsúzott tőle Jemma zavarban. – Nem állt szándékomban feltépni a régi sebeket.

Mary-Ann megint felkacagott.

– Csak az emlékek maradtak, drágám. Viszlát.

Jemma tátott szájjal bontotta a vonalat.

– Leonard – suttogta. – Leonard volt az.

– Tudtam – bólintott Tess.

A Pelicano Hotelban rendezett vacsora pazarul sikerült. Alessandro csodát művelt, a hotel üvegházát kifinomult, mégis meghitt helyiséggé sikerült átalakítania. A nyolc kerek étkezőasztalt egyszerű francia brokátterítővel fedték le, mindegyik közepén hatalmas, krémszín vázából leomló halványsárga és fehér virágokból komponált asztali dísz. Az egész olyan visszafogott volt, amennyire a jeles esemény csak engedte. A hetvenöt fős vendégseregnek – amely a családból, közeli barátokból, továbbá egy maroknyi hírességből és politikai méltóságból állt – metszett kristálypohárban szolgálták fel a legfinomabb borokat, az étlapon pedig az állam legkitűnőbb ételei szerepeltek: párolt articsóka édesköménnyel és citrommal, friss homár és miniatűr zöldcitromos pite a Joe's Stone Crabből. Amikor felszolgálták a kávét, Wendell Billington emelkedett szólásra, hogy tőle szokatlan melegséggel üdvözölje Brooke-ot a családban, aztán Sean kacagtatta meg a társaságot egy kedves kis történettel, ami arról szólt, hogy Brooke hétévesen levelet írt Károly hercegnek, amelyben megkérte a kezét. Húga pironkodásával mit sem törődve azzal folytatta, a palota volt oly kedves, hogy visszaírt neki, miszerint sajnálattal vissza kell utasítaniuk az ajánlatot, azon az alapon, hogy őfelsége már elvette Diana hercegnőt.

A beszédek végeztével kitárták a franciaablakokat, a vendégek pedig kiáramlottak a teraszra és a trópusi kertbe. Brooke, kimentve magát Rose Billingtonnál, lesétált a lépcsőn, ki a kertbe, ahol talált egy mangófák által körbevett csendes kis zugot. Leült a hideg kőpadra, belélegezte a langyos esti levegőt, és élvezte a magányt. Egyetlen percre úgy tett, mintha újból a régi jó egyszerű Brooke Asgill lenne. Igazán élvezte, hogy egész este mindenki a szépségét csodálta, tátott szájjal gyönyörködve Nicholas hosszú krémszín selyemruhájában, de pillanatnyilag csak arra vágyott, hogy egyedül, nyugodtan ücsöröghessen kicsit, hallgassa a tengert, beszippantsa a virágok illatát, önmagával foglalkozzon. Amikor meghallotta az ösvényen közeledő lépéseket, szívverése felgyorsult. Davidre számítva felnézett; a férfi csodálatosan viselkedett egész nap, olyan gondos volt, kedves, mintha megértené, az esküvő, legyen bármilyen tökéletes, nehéz a számára, és a lány azon sem csodálkozott volna, ha azért jön, megnézze, jól van-e. Ám nem David volt az, hanem Tess.

– Ó, szia, Tess – préselt ki magából egy mosolyt, amikor a lány odaült mellé.

– Minden rendben volt odabenn? – kérdezte Brooke-tól.

A lány sóhajtott, nem tudott hazudni barátnőjének. Ráadásul ő volt az egyetlen, aki ismerte az egész történetet Mattel. Legalábbis nagy részét.

– Csak próbálom magam meggyőzni, bizonyos dolgok meg sem történtek – felelte Brooke halkan. – Eddig működik a dolog.

– Szóval, ami Matt és közted…

– Annak határozottan vége – jött a csendes válasz.

Tess bólintott.

– Helyesen döntöttél.

Brooke a kezére nézett. Nem mondta el Tessnek, miért nem szeretné látni Mattét soha többé az életben.

Miért ne higgye azt a lány, hogy a David iránt érzett szerelme volt az erősebb? A pokolba is, ez akár még igaz is lehetne.

– A helyes döntés… igen. Őszintén szólva épp a vőlegényemet várom a randinkra. Davidnek bármelyik percben meg kell érkeznie, hogy még egy utolsó romantikus élményben legyen részem egyedülállóként.

– Ez esetben ideje távoznom.

– Vissza Seanhoz? – nézett fel mosolyogva Brooke.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – derült Tess.

– Láttam azt a bizonyos csókot a mosdóknál Sean beszéde után.

– Láttad? – rázta meg a fejét nevetve Tess. – Talán hamarabb el kellett volna mondanom – nem mintha lett volna bármi elmesélnivaló. Történt köztünk valami Hawaiion, de azt gondoltam, jobb lesz magam távol tartani tőle.

Brooke a homlokát ráncolta. Tess vállat vont.

– De még ha problémás is kissé a fiú, odavagyok érte. Az egyik lecke, amit idén megtanultam, hogy együtt lehetsz te valakivel ezer évig is, akiről azt hiszed, a jóisten is neked találta ki, de attól még lehet, hogy nem így van. És az a személy, akiről pedig meg vagy győződve, hogy nem neked lett teremtve, nagyon-nagyon is neked lett kitalálva – kuncogott. – Ki tudtál hámozni ebből a hablatyolásból valamit?

Brooke bólogatott.

– Tökéletesen érthető voltál.

Abban a pillanatban David bukkant fel a sötétből. Éjkék öltönyében, ünnepélyesen lenyalt hajával Tess szerint úgy festett, mint James Bond.

– Nos, magára is hagyom az ifjú szerelmespárt – indult vissza Tess a hotelba, amikor David megfogta Brooke kezét. A férfi átvezette a lányt a kerten, végig egy kivilágított ösvényen, míg el nem érték a kikötőt, ahol egy kis csónak várta őket.

– Ó, édesem – szólt Brooke csillogó szemmel –, ez mesés!

David a fedélzetre lépett, átsegítve a hosszú ruhát viselő Brooke-ot a rozoga pallón.

Beindította a motort, és a csónak keresztülvágott a vízen, amelynek csendes, fekete felületén mintha ezüstszalagok cikáztak volna. Pár perc múlva egy másik kis szigetre érkeztek, amely csupán homokból és bozótból állt, mind a kétszáz méter szélességében. David a kormány mögül zseblámpát és kis hátizsákot húzott elő, kihajította őket a partra, majd egy „allé-opp!” kiáltással vállára hajította a kacagó Brooke-ot, és kigázolt a szárazföldre. Csodásan elhagyatott és romantikus hely volt, a homok hűvösen simogatta meztelen talpukat, a telihold és a csillagok pedig fényesen ragyogtak. David pokrócot terített a földre, kinyitott egy üveg habzó pezsgőt, és kitöltötte két papírpohárba.

– A holnapra – ütötte poharát a lányéhoz. A távolból odahallatszott a hotelból kiszűrődő zene és nevetés, amin Brooke-nak is kuncognia kellett, miközben felhúzta a ruhája alját és keresztbe tette a lábát. Az jutott eszébe, a magán viselt sok millió dollár értékű ékszerek – a hosszú, lógó Harry Winston fülbevaló és a Rose Billingtontól kölcsönzött gyémánt nyaklánc – dacára mégis úgy érzi magát, mint Robinson Crusoe.

– Ó, miért nem művelünk ilyesmit gyakrabban, szívem? – kérdezte boldogan.

– Mármint hogy birtokháborítást követünk el a Keys egyik lakatlan szigetén, alkohollal teli hátizsákkal a kezünkben? – vigyorgott David.

A lány odahajolt hozzá, megcsókolta, és arra gondolt, mennyire tetszik neki ez a David. Kisimult és játékos. Ilyen volt sok-sok hónappal ezelőtt is, amikor először találkoztak Biarritzban: ő abba a férfiba szeretett bele. Soha nem a pénzről volt szó, a New York-i elit társaságban elfoglalt helyről vagy az egész életen át garantáltan biztosított luxusról és kiváltságokról. Egy férfiról szólt, aki odaadóan törődött vele, és aki számára is mélységesen fontos volt. De nem egy lakatlan szigeten éltek, ahol eljátszhattak, hogy hajótöröttek, hanem New Yorkban, ahol az életük köztulajdon volt, és ahol soha nem lazíthattak, mert tudták, valaki mindig figyeli vagy fotózza őket, esetleg csak pletykál róluk. Brooke biztosan tudta, semmivel sem lesz könnyebb életük Washingtonban sem, és amikor David belevág a politikai karrierjébe, a helyzet csak rosszabbodni fog.

Ahogy ott üldögéltek csendben, és körülöttük nem volt más, csak az ég meg a tenger, a lány boldogságába szomorúság vegyült. Természetesen tisztában volt vele, hogy pontosan ez a helyzet, a korlátokkal teli, szűk élettértől való rettegés kergette Matt karjába. Igen, jó kiállású férfi volt, igen, barátok voltak, és igen, csábította egy kevésbé bonyolult múlt nosztalgiája. Ám mindezek felett Matt volt az ő mentőcsónakja. Valójában nem akart Afrikába menekülni vele, de egyik fele igenis el akart futni. Itt heverve, távol a cirkusztól, kristálytisztán látta mindezt.

– Van számodra egy ajándékom – szólt David.

A lány meglepetten és riadtan nézett rá.

– Azt hittem, nem törődünk ezzel.

David elmosolyodott.

– Ha ez az ajándék boldoggá tesz téged, akkor az engem is boldoggá tesz.

Apró szarvasbőr erszényt húzott elő, és odaadta a lánynak, aki a tenyerébe ürítette a zsákocska tartalmát, és látta, hogy egy kulcscsomót tart a kezében.

– Mihez valók? – kérdezte, és eszébe jutott, hogy néhány héttel ezelőtt látott egy cseresznyepiros oldtimer Mercedest parkolni a SoHo egyik utcáján, és hogy folyatta érte a nyálát.

– Nézd, David, micsoda autó! – kacagott akkor, és eszébe jutott egy giccses nyolcvanas évekbeli detektívsorozat, amit imádott nézni a kábeltévén. Jellemző lenne David figyelmes extravaganciájára, ha lenyomoztatta volna a tulajt, hogy megvegye tőle a kocsit.

– Egy autóhoz?

David kuncogni kezdett.

– Nem, a lakáshoz a Riverside Drive-on, a háromszinteshez, amibe beleszerettél.

Brooke levegő után kapkodott.

– De hogy tudunk… – kezdett bele, de a férfi felemelte a kezét, hogy lecsitítsa.

– Drágám, tudom, soha nem lelkendeztél az ötletért, hogy véglegesen Washingtonba költözzünk, szóval újra és újra eltöprengtem rajta, hogy is tovább. Beszéltem Edwarddal a Yellow Doornál, és azt mondja, dolgozhatnál nekik három napot a héten. Péntekenként visszarepülhetnék Washingtonból New Yorkba, és keddig maradhatnék. A tegnapi megbeszélésen arról volt szó, hogy heti egy nap a manhattani stúdióban vehetnénk fel a műsort, és a producer nem tiltakozott kézzel-lábbal ellene, úgyhogy nem is tűnik olyan bonyolultnak, hogy megosszuk az időnket New York és DC között.

Brooke lehunyta a szemét, szorosan markolva a hideg fémet a tenyerében. David annyira édes volt. Olyan szeretetreméltó. A szerelemnek nem kellene ilyen bonyolultnak lennie.

A szavak úgy buktak ki belőle, hogy ideje sem volt gondolkozni.

– Valami történt Matt Palmer és köztem – nyögte, képtelenül arra, hogy továbbra is eltitkolja az igazságot szerető, becsületes embere előtt.

David egy ideig csak bámult rá, arcán először értetlenség, majd hideg, keserű felismerés tükröződött.

– Mi történt egész pontosan? – kérdezett rá fagyos higgadtsággal, ami megrémisztette a lányt.

Brooke lehajtotta a fejét. Elöntötte a szégyen, és súlyos márványtömbként ült a szívén.

– Csókolóztunk. Kicsit szórakoztunk…

– Lefeküdtél vele – szőtte tovább a gondolatot hidegen a férfi.

– Nem! Itt megálltam. Nem tudtam megtenni.

– Milyen szép tőled – köpte a szavakat mélységes csalódottsággal David. – Mikor történt?

– Mialatt Vegasban voltál. – Brooke levegőt sem mert venni.

David felállt, megragadta a pezsgősüveget, és teljes erejéből a tengerbe hajította.

– A kurva életbe! – bömbölte. Ez volt az első alkalom, hogy Brooke káromkodni hallotta.

– David, annyira sajnálom! – kecmergett talpra a lány, kinyújtva felé a karját, de a férfi elhúzódott tőle.

– Milyen jól szórakozhattatok rajtam a hátam mögött! – görbült le keserűen David szája. – Ó, David, gyere el Matt szülinapjára – utánozta a lányt elváltoztatott hangon –, olyan jó barátom!

– Barátok voltunk – erősködött a lány kétségbeesetten. – Csupán egyszer történt meg. Rettegtem az esküvőtől, és össze voltam zavarodva a jövőnk miatt.

– Hát, nagyon sajnálom, hogy a jövő velem ennyire nyugtalanító! – gúnyolódott komoly arccal a férfi.

A lány próbálta megfogni a karját, de ő lerázta magáról, és elfordította az arcát.

– David, tudod, hogy szeretlek!

A férfi ránézett, és színtiszta őszinte fájdalom sugárzott a szeméből.

– Valóban?

Igaza volt. Honnan tudhatná David, mit is érez ő valójában, amikor itt állt csupán órákkal az esküvő előtt, tökéletesen bizonytalanul a saját érzéseit illetően, azt sem tudva, mit akar. Ezernyi boldog emlék suhant át az agyán: az első randevúik, első útjuk Hamptonsba, a Bahamákra, vagy csak szombat reggelenként a közösen, ágyban elköltött reggelik, miközben csereberélték a reggeli lapokat. De ő volt az igazi? Az egyetlen szerelme? Nagyon elszállt dolog azt gondolni – a világon élő sok milliárd ember közül –, megtalálhatjuk azt az egyetlent, aki a tökéletes számunkra?

Brooke tökéletesen tisztában volt azzal, hogy Daviddel egyfajta kompromisszumot kötött. A férfi jóképű, okos, kedves, és ő kétségtelenül imádta; viszont az sem kétséges, ha összeköti vele az életét, két lépéssel mindig le lesz maradva mögötte, egész élete a nyilvánosság előtt zajlik majd, ugyanakkor ő az árnyékban marad. Talán egyszer erre vágyott, amikor barátnőivel a sziklás ösvényen bóklásztak Davidék háza alatt, de most úgy érezte, csak becsapja magát, és saját magát fosztja meg egy boldogabb élet lehetőségétől. Tudta, hazudhatna a férfinak, visszakozhatna, szépítgethetné a tényeket, mondhatná, hogy semmit nem jelentett neki az egész. Csakhogy jelentett. Bármi és bárki lett is Mattből, több volt ez, mint buta kis flört; így próbált jelezni neki a saját szíve.

– Nem rólad van szó, David – szólalt meg végül. –Szeretlek. Tudom, hogy hamisan cseng, de igazán, szívemből szeretlek. Az életünkről van szó, arról az életről, ami kettőnkre várna.

– De ha boldogtalan vagy amiatt, hogy én… – kezdte a férfi, de Brooke közbevágott.

– Nem – válaszolta határozottan. – Nem arról van szó, hogy boldogtalan vagyok veled, édesem. Soha ne gondold ezt. Az életünkkel vagyok boldogtalan.

Szinte fizikai megkönnyebbülést érzett, hogy végre hangosan is bevallotta. Háta kiegyenesedett, fülében harangok zúgtak. Mintha végre megtette volna az első lépést a szabadság felé, de hirtelen nagyot dobbant a szíve, mikor rájött, a szabadság talán egyet jelent David elvesztésével.

– Mi történt veled, Brooke? – kérdezte kétségbeesetten a férfi, képtelenül arra, hogy elleplezze fájdalmát. –Millió nő cserélne másodpercnyi gondolkodás nélkül helyet veled.

– Lehet – felelte a lány lassan. – Talán igazad van.

Gyomra görcsbe rándult a félelemtől, aztán egyszerre csak eszébe jutott Eileen Dunne, és az első ebédjük együtt a The Londonban.

– Valaki azt mondta nekem egyszer, a házasság nem csak a szerelemről szól – folytatta, erőt és bátorságot merítve a szavakból. – Hanem arról, hogy a kiválasztott partnerünkkel együtt akarjuk megélni az élet kalandjait.

– Szóval te nem velem akarod megélni azokat a kalandokat. – David hangja végtelenül bánatos és elveszett volt.

A lány kinyújtotta a kezét, és gyengéden megérintette a férfi arcát.

– Mindennél jobban szeretném, David. Csak nem hiszem, hogy ugyanazokat a kalandokat keressük.

A férfi úgy pislogott rá, mintha valami nagyon megfoghatatlanról beszélne.

– Akkor ennyi – mondta végül színtelen hangon. Brooke-ot hirtelen valami ismeretlen érzés kerítette hatalmába: a düh. Dühös volt a helyzetre, a férfira, a férfi miatt. Őt erre az életre nevelték; soha nem maga választott. Ezt a kedves, érzékeny embert olyasvalamibe kényszerítették, amit ő soha nem kért.

– Tényleg erre az életre vágysz, David? A politikára, az ambíciókra? Valóban ezt akartad egész életedben?

– Persze, én…

– Rendben, de ha annyira szeretnél egyszer elnök lenni, miért nem indulsz jövőre a kongresszusi választásokon? Miért halasztód el a washingtoni műsor kedvéért? Tudom, hogy imádsz a tévében dolgozni, de nem csak erről van szó, ugye?

– Te is tudod, Brooke – felelt David ingerülten. – A washingtoni műsor nagyon jól jön még a későbbiekben; megismernek az egész országban, komoly politikai játékosként fognak általa számon tartani.

– Á, baromság! – vágott vissza a lány, önmagát is meglepve. – Csak elodázod az elkerülhetetlent!

– És mi lenne az?

– Hogy olyan életet élj, amit valaki más választott helyetted.

Tanácstalanság suhant át a férfi arcán, aztán nyomtalanul el is tűnt.

– Lehet, hogy mások választották helyettem, Brooke, de ez az, amit akarok.

– Nem, nem az – ragadta meg a lány David mindkét vállát. – Túl őszinte vagy hozzá; túl tisztességes ahhoz az élethez, amibe bele akarnak kényszeríteni. Miért csinálod ezt? Miért?

– Én ezt akarom – ismételte a férfi, de nem nézett a lány szemébe.

– Hát én viszont csak téged akarlak, David. Nem az életedet, nem a családodat – hanem téged. És ha te még mindig akarsz engem, talán nem kell, hogy így érjen véget – mondta kétségbeesetten, miközben szeméből peregni kezdtek a könnyek. – Lehet másik életünk, David. Újrakezdhetjük valahol máshol. Londonban, Los Angelesben; bárhol, ahol nem roppantának össze az elvárások.

– Nekem is vannak ambícióim, Brooke – felelt David lágy hangon. – Itt nem csak a családomról van szó; magam miatt is szeretnék sikeres lenni. Igen, vannak bizonyos elvárásaik velem szemben, tisztában vagyok vele – nem, tisztelem is őket, mert történetesen hiszek benne, hogy a család nagyon fontos. Viszont nem vagyok robot, meg tudom hozni a saját döntéseimet.

Brooke hallotta, ahogy a hullámok lustán nyaldossák a homokot, és a helyzet keserű iróniájára gondolt. Tizennyolc hónappal ezelőtt ugyanígy kezdődött a kapcsolatuk, első csókjukat a holdfényes tengerparton váltották. Most úgy tűnik, itt is ér véget a kapcsolatuk. David talán a nyomás miatt, amit a családja gyakorolt rá következetesen egész életében, talán saját elhatározásából készült ilyen elszántan a politikusi pályára. Nem számít, miért, csak az, hogy nem volt hajlandó feladni törekvéseit a lányért. Ami pedig Brooke-ot illeti, ő sem volt hajlandó kompromisszumokra. Nem akart a Billington-gépezet egyik csavarja lenni, de ami még fontosabb, nem akart David része lenni. És ez volt a legszomorúbb az egészben. Végül zokogni kezdett.

– Sajnálom – suttogta. – Soha nem akartalak megbántani. Szeretlek.

A férfi lassan, bánatosan hozzálépett, és a karjába vette.

– Én is sajnálom. Nagyon.

68.

Mire Tess visszaért a partira, a legtöbb vendég elhagyta az asztalt. Néhányan a kertben pezsgőztek és nevetgéltek, a többiek kezdtek visszaszállingózni a hotelszobájukba. Ahogy Seant kereste a szemével, tekintete megakadt egy sűrű, vörös haj koronán. Paula Asgill egyedül üldögélt egy szélső asztalnál, és a kávéjába bámult.

– Paula – sétált oda hozzá a lány mosolyogva. – Már két hete nem találkoztunk.

Paula mosolyogva felnézett.

– Nem, rengeteg dolgom volt. Rengeteg gondolkodnivalóm – felelte szokatlan melegséggel a hangjában.

Tess kellemesen meglepődött; Paula viselkedése mindig kimért és fagyos volt, most viszont olyan lágyság költözött a szemébe, ami még pár hete nem volt tapasztalható. Talán nem minden válság rossz, gondolta a lány.

– Megszervezted az interjúmat a Metropolitan magazinnal? – kérdezte a lánytól.

Tess bólintott.

– Jövő héten lesz, minden el van rendezve. Közlés előtt elküldik jóváhagyásra.

Az utóbbi hetek egyéb elintéznivalói mellett Tess megszervezett egy interjút Paulának a Metropolitannal, egy felkapott társasági lappal, amely az érdeklődésre számot tartó Park Lane-i hercegnőkről közölt érdekes, színes társasági híreket, csillogó fotókkal egyetemben. Tess üzletet kötött Shelley Vine-nal, a szerkesztővel: a lap szűz sztorit kap, amely bejárja egész Manhattant, cserébe a nő megígéri, hogy a lehető legegyüttérzőbb hangnemet ütik meg Paulával és az egész családdal szemben. Tess látta Paulán, alig várja, hogy megszabaduljon a lelkét nyomó tehertől, hogy kitálalhasson, és szentül hitte, a Shelleyvel történt megbeszéltek értelmében Paula sértetlenül kerül ki a történetből.

– Köszönök mindent, Tess.

– Csak a munkámat végeztem.

Paula megrázta a fejét, és a lány szemébe nézett.

– Nem, ez sokkal több volt annál.

– És mi lesz ezután? – kérdezte Tess kicsit zavarban. – Hallom, William leköszön a cégtől.

– Igen, legalábbis az ügyvezető igazgatói posztról. Leonard nyugdíjba akar menni újévtől, úgyhogy William talán átveszi tőle a nemzetközi fejlesztést, de majd meglátjuk – mosolyodott el újra. – A hangsúly most a saját kis családunkon lesz. Veszünk egy házat Észak-Karolinában, talán közel a hegyekhez. Azt hiszem, mindkettőnknek jót fog tenni, ha kicsit távol leszünk a várostól. Nem hiszem, hogy ez a kemény versengés és stressz jót tenne, pláne, hogy szeretnénk még egy kisbabát.

Tess ámulva nézte, hogy ragyog fel Paula arca még a gondolattól is. Mindig úgy gondolt a nőre, mint különösen kemény teremtésre, azonban kiderült, csupán a saját démonjai elől menekült. Nem volt nehéz észrevenni, milyen traumát okoz egy fiatal lányban, hogy megbirkózzon egy sérült gyermek nevelésével, ha nem áll mögötte védőháló, a maró bűntudat pedig, hogy elhagyta a gyerekét, évről évre mélyebben rágta magát a nő lelkébe. Lehetséges, hogy Paula még keményebb, mint amilyennek ő hitte, gondolkodott el Tess, miközben kimentette magát, és a bárhoz ment egy martiniért. Kivette belőle az olajbogyót, és egy hajtásra eltüntette az italt, megacélozva magát a következő feladata előtt.

– Á, hát itt vagy!

Megfordulva Seannal találta magát szembe.

– Mi újság? – A férfi nagy zöld szeme az övébe mélyedt.

A fenébe, ennyire átlátszó volnék? – gondolta a lány.

– Ó, semmi – felelte legyintve. – Csak beszélnem kell Leonarddal. Láttad valahol?

– Úgy tíz perce ment vissza anyámmal a csónakon Jewel Cayre. Minden rendben, édes?

Nem, nincs minden rendben, válaszolt magában a lány, elfordítva a szemét. Egész nap képtelen volt lazítani, azon tépelődve, lépjen-e az információ birtokában, amit nagy nehezen összeollózott Olivia Martin eltűnésével kapcsolatban. Első felbuzdulásában el akarta mondani Meredith-nek, és ráhagyni, mit kezd vele; végül is ez a dolga, nem? Azonban mit fog gondolni Meredith a PR-osáról, aki Olivia meggyilkolásával vádolja a bátyját? És ha, tegyük fel, igaz a hír, tudni akarja egyáltalán ennyi eltelt év után? Ami pedig még ezeknél is fontosabb: Sean hogyan fog reagálni? A legjobb esetben is törést fog okozni a családban, a legrosszabb esetben pedig… abba bele se mert gondolni. Egyébként is, Tessnek nem állt rendelkezésére semmilyen kézzelfogható bizonyíték, hogy mi történt valójában Meredith és Howard esküvőjén, és még ha lenne is, mire volna jó, hogy régi titkokat kapart elő, amelyek annyi fájdalmat okoznának a családban? Brooke-on és Daviden természetesen csöppet sem segítene, pedig azért fizetik, hogy megvédje a magánéletüket. Viszont – Tess állandóan ide lyukadt ki – mi van, ha valóban gyilkosság történt? Ha Leonard tényleg megölte Oliviát, hogy tarthatná magában a titkot: suvassza jó mélyre, mint „kellemetlen igazságot”? Nem ismerte Oliviát vagy a családját, de azt világosan érezte, ha hasonló helyzetbe kerülne, tudni akarná az igazságot a szeretteiről, még ha nehéz is lenne elviselni. És persze az utolsó érv: Meredith a társadalmi elvárások és a társasága miatt ment hozzá Howardhoz, ám a szíve Oliviáé volt. ö csak tudni akarja, mi történt valójában, nem? Ám milyen áron? Tess mosolyt erőltetett az arcára.

– Ne aggódj, nem maradok sokáig.

Sean előrehajolt, és szájon csókolta. Tess egy pillanatig azt kívánta, bárcsak elfészkelődhetne a karjában, elmondhatna neki mindent, segítséget kérhetne tőle. Ám ez ki volt zárva. Neki kell elintéznie.

– Később átjöhetek a szobádba? – mosolygott a férfi lustán.

– Várlak – felelte a lány, teljes szívéből remélve, nem történik addig semmi, ami visszavonhatatlanul megváltoztatja a dolgokat.

Tess volt az egyetlen utas a kis kompon, amely oda-vissza szállította a vendégeket Jewel Cayre. A sötétben üldögélve figyelte, amint a hotel kikötőjében ringatózó több millió dolláros jachtok árbocaira erősített lámpák fénye egyre kisebbé és kisebbé zsugorodik. Még ettől a kis rövid utazástól a sima vízen is háborgott a gyomra. Talán az a martini mégsem volt olyan jó ötlet, gondolta a mólóra szökkenve. Az előtte magasodó ház hatalmas szellemarcra emlékeztette – a fénylő ablakok a szeme és az orra, a kétszárnyú tölgyajtó a kitátott szája. A lány hirtelen fontolóra vette, hogy a komppal egyenesen visszamegy a hotelba, és inkább ágyba csábítja Seant.

Szedd össze magad, utasította rendre magát. Már majdnem ott vagy. A szobalány mosolyogva nyitott ajtót, és a ház keleti szárnya felé mutatott. A szalonból lágy, klasszikus zene szűrődött ki, a nyitott ajtóban pedig Tess meglátta Meredith-t Rose és Robert Billington társaságában, amint pezsgővel a kezükben jót mulatnak valamin. A lány gyorsan elhúzódott, mielőtt meglátták volna; Leonard nem volt velük. Az elmúlt huszonnégy órában alaposan megismerkedett a ház alaprajzával, úgyhogy a másik szárny felé vette az irányt. A folyosókon sötét honolt, de egy távolabbi szobából, amiről Tess tudta, hogy Leonard dolgozószobája, fény szűrődött ki. Csendesen megközelítette, majd az ajtóban körülnézett. Hatszögletű helyiség volt hosszú ablakokkal, a faburkolatú falakon térképek és hajózási témájú festmények lógtak. Tess pulzusa meglódult, amikor felfedezte Leonardot a hatalmas tengerészkapitányi íróasztal mögött.

– Te jószagú ég, Tess! – nevetett fel a férfi. – Jól rám ijesztett! – Felállt, hogy beljebb invitálja a lányt. –Jöjjön csak, jöjjön be. Nem kellene magának még a partin lennie? Azt hittem, maguk, fiatalok még nagyon bírják.

Tess halványan elmosolyodott, és rájött, a férfi látványától még nyelni is elfelejtett. Ami csak még nehezebbé tette a dolgát, hogy ráadásul kedvelte Leonard Cartert.

– Kérdeznem kell magától valamit, Leonard – fogott mondandójába határozottabb hangon, mint ahogy valójában érzett. Pár méterrel beljebb lépdelt a szobába, de állva maradt, ügyelve, hogy ne kerüljön túl közel a férfihoz.

– Tudnom kell, mi történt Meredith esküvőjének éjszakáján. Tudnom kell, mi történt Olivia Martinnal.

A férfi mereven mosolygott, de a hangja könnyed maradt.

– Ősrégi történet. Mindannyian olvastuk a Washington Spy cikkét, de semmi következménnyel nem járt – lefutott ügy. Az esküvőt megtartják holnap, ami nem lenne lehetséges, ha Wendell Billington egy szót is elhitt volna a vádaskodásokból.

– Tudom, mi történt, Leonard – felelte Tess lágy hangon, kényszerítve magát, hogy a férfi szemébe nézzen.

A férfi egyre szélesebben mosolygott, míg ajka végül vonallá keskenyedett.

– Senki nem tudja, Tess. Soha nem is fogja megtudni senki.

– Senki, magán kívül.

– Nem tudom, miről beszél – vágott vissza Leonard könnyedén.

– Szerintem pedig tudja – erősködött a lány. – Mindent megtenne a családjáért, nem ezt mondta egyszer? Megvédi, támogatja őket, ugye? Ez kiterjed az értük való gyilkolásra is?

A férfi letette a tollát. A derűs kedélyesség mostanra nyomtalanul eltűnt az arcáról.

– Hogy micsoda? – kérdezte összeszűkülő szemmel. –Hogy mondhat ilyeneket, Tess? Azok után, amit ez a család tett magáért!

Tess körme a tenyerébe vájt. Eltökéltsége megingott, de folytatnia kellett.

– A rózsakertben volt Meredith esküvőjének éjjelén, igaz, Leonard? – szívóskodott. – Lefeküdt Mary-Ann Hennerrel, és miután végeztek és a lány elment, maga meglátta a nővérét és Oliviát, amikor besétáltak a rózsakertbe. Kihallgatta, ahogy Olivia megzsarolja Meredith-t.

– Ez teljes képtelenség! – rikoltotta a férfi dühödten.

Tess zajt hallott a háta mögül, és megfordult. Meredith állt a nyitott ajtóban. A nő arca nyugodt volt. Egy hosszú pillanatig tekintete a Leonardéba mélyedt, majd elfordította a fejét.

– Nos, Leonard? – kérdezte. – Igazat beszél a lány? –A nő hangja feszült, ám higgadt volt, szeme pedig kemény és rideg, mint a kő.

– Természetesen badarságokat beszél! Ez csak kitaláció, feltevés.

Meredith becsukta a dolgozószoba ajtaját, Valentino szaténruhája lágyan suhogott, ahogy lassan a szobába sétált.

– Az igazságot akarom, Leonard.

A férfi visszasüppedt a székébe.

– Ez az igazság.

Nővére az asztalhoz lépett, mindkét tenyerét a sötét fára simítva.

– Mondd el! – sziszegte. – Most azonnal!

Leonard jó néhány hosszú, fájdalmas pillanatig csak bámult rá. Végül megrántotta a vállát, majd bólintott.

– Igen, ott voltam a rózsakertben Mary-Annel. ő visszament a partira, én pedig ott maradtam, hogy elszívjak egy cigarettát. Te bejöttél Oliviával, de én a földön ültem, ezért nem láthattatok. Hallottam, mit beszéltek, ahogy azt is, mennyi pénzt követelt tőled.

Arca elsötétült. Pár másodpercig hallgatott, majd folytatta.

– Olivia egy ribanc volt, Meredith – suttogta. – Néhány héttel azelőtt rájöttem, hogy lefekszik Howarddal. Próbáltam elijeszteni, de kinevetett. Aztán láttam, hogy kikezd mindenkivel, aki csak élt és mozgott az esküvőn.

– Mi történt, Leonard?

A férfi felállt, és az ablakhoz lépve kibámult a sötétségbe.

– Elmentem a bungalójához, hogy beszéljek vele, talán meg is fenyegessem kicsit. Úgy bántam vele, mint a hímes tojással, és mit értem vele? Úgyhogy az arcába vágtam, hogy kétkulacsos kis ringyó, és nem kap tőlünk egy fityinget sem. Ő viszont teljesen elszállt a gyógyszereitől – megütögette maga mellett az ágyat, és azt mondta, szívesen kefél velem is. – Leonard most Meredith-hez fordult. – Azt mondta, begerjed attól, hogy a családban marad.

– Mit tettél vele? – Meredith láthatóan nehezen szedte a levegőt.

Leonard visszafordult az ablak felé, saját képmását bámulva a fekete ablaküvegben.

– Megragadtam. Könnyű dolgom volt, sokkal nagyobb voltam nála. A szuka próbált megkarmolni, úgyhogy lenyomtam az ágyra a vállánál fogva. Mielőtt észbe kaptam volna, már a nyakát szorongattam. Simán körbeértem a nyakát két kézzel. Egyre jobban szorítottam, azt követelve, hagyja békén a nővéremet. Ő bólogatott, vagy az életéért küzdött, nem tudnám megmondani. Aztán elernyedt.

Újból feléjük fordult, hol Tessre, hol Meredith-re nézett.

– Csak rá akartam ijeszteni – tette hozzá üres arccal.

Meredith teste megfeszült, ahogy az asztalra hajolt.

– Szerettem őt, Leonard – suttogta.

A férfi dühösen megpördült.

– Szeretted? – vicsorgott. – Szerettél egy ribancot, aki zsarolni próbált?

– Ne merészeld! – sikoltotta a nő, lesöpörve egy poharat az asztalról. – Ne merészelj felmentést keresni rá! Megölted a nőt, akit szerettem!

Leonard a nővére szemébe nézett.

– Nem akartam, hogy… olyan legyél. Életed végéig fizethettél volna neki! A pénzedre és szívedre való tekintettel mentettelek meg ettől. Törődtem veled!

– Törődtél velem? – hüledezett Meredith. – És mikor kértelek meg rá?

Leonard csúfondárosan felnevetett.

– Á, mert te mindig olyan óvatos vagy, és mindent az irányításod alatt tartasz, ugye? És mi a helyzet azokkal a kis mocskos kalandokkal, amik azóta voltak, mi lett a rengeteg barátnőddel? Mit gondolsz, miért nem derültek ki soha? A leszbikus nőkben rejlő tisztesség miatt? –fröcsögte. – Ó, nem, Meredith, hanem mert mindegyiküket megfizettem!

A nő rámeredt, és egyetlen könnycsepp gördült le az arcán.

– Hová tetted a testét? – kérdezte alig leplezett haraggal és keserűséggel. – Hová?

Leonard nehézkesen visszaült a székébe.

– Levittem a folyóhoz – válaszolta mély, visszafogott hangon és beledobtam. Érted tettem, Meredith. Megvédtelek téged.

– Megölted? – üvöltötte a húga, és az öklével az asztalt verte.

– A bátyád vagyok! Csak el akartam rendezni a dolgot!

– Elrendezni? Mindent tönkretettél!

Tess földbe gyökerezett lábbal állt, és semmire sem vágyott jobban, mint hogy a Globe biztonságos irodájában ülhessen, és inkább a megírója legyen ennek a sztorinak, ne pedig a szemtanúja. Azért jött ide, hogy szembesítse Leonardot a tettével, hogy megtudja az igazságot, de most belemászott egy borzalmas családi tragédia legközepébe.

Abban a pillanatban Leonard előrebukott. Tess látta, ahogy az ujjai görcsösen az asztalt markolják. Abban a pillanatban tudta, hogy nagy baj van. Még a dolgozószoba lágy fényében is látszott, hogy minden vér kiszaladt a férfi arcából. Elfojtott kiáltás szakadt fel belőle, testének jobb oldala remegni kezdett, arca eltorzult a kíntól. Teste lassan lecsúszott a bőrszékről. Tess odaugrott mellé, próbálva visszaemelni a székbe.

– Meredith, segítsen! – nyögte, de az idősebb nő egyszerűen megfordult, és kisétált a szobából, hagyva, hogy Tess egyedül küszködjön a magatehetetlen testtel. Leonard szája kinyílt, végtagjai súlyosan lógtak a szék mellett, szeme viszont élénk maradt, és rettegést tükrözött. Kiáltani próbált, de mintha hangtompítót tettek volna a szája elé.

Tess az ajtóhoz rohant.

– Segítség! – sikoltotta. – Valaki, kérem, segítsen!

Megragadta az asztali telefont, és a 911-et tárcsázta, azon imádkozva, csak nehogy túl késő legyen.

Az éjszaka folyamán gyorsan elterjedt a hír a Jewel Cay környéki hotelokban és házakban, hogy Brooke és David esküvőjét lefújták. A környék nyüzsgött az újságíróktól, akik a jeles esemény tudósítására érkeztek volna, és bár a Billington-biztonságiaknak sikerült kordonnal elkeríteni a Cayjel szemközti területet, a sajtó figyelmét nem kerülte el a mentőhelikopter érkezése a Carter-házhoz este tizenegy körül.

Amikor olyan hírek kezdtek keringeni, hogy Brooke Asgill súlyosan megbetegedett, Tess sietősen összehívott egy sajtókonferenciát másnap reggel hétre, hogy tisztázzák a félreértéseket.

Reggeli hat óra harminckor már legalább százötven újságíró gyülekezett a Pelicano Hotel kertjében a hevenyészve emelt pódium előtt.

Tess megdörgölte a szemét, aztán lehajtott egy méregerős feketekávét. Az utóbbi nyolc óra történései hatására a fülén kellett volna kihabzani az adrenalinnak, pláne, hogy leleplezte élete legnagyobb sztoriját is; ám a családért érzett aggodalom és szomorúság súlyosan telepedett a vállára.

Figyelte a hirtelen támadt mozgolódást, amikor Liz Asgill fellépett az emelvényre, és előhúzott a zsebéből egy papírlapot. Olyan nyugodtan és összeszedetten viselkedett, mintha nem lenne tudomása az előtte lökdösődő, üvöltöző riporterekről és filmes stábokról. Mivel a család teljesen össze volt zavarodva, Liz volt a tökéletes választás, hogy felolvassa a nyilatkozatot. Egy földrengés sem ingatná meg, gondolta Tess. Hallotta a szóbeszédet, miszerint a nő váltja Williamet az Asgills ügyvezető igazgatói székében, ami tökéletes helycserének tűnt. Nem John Donne írta egyszer, hogy „senki nem különálló sziget”? Azonban nincs mindenkinek szüksége valakire, elmélkedett Tess a nőt figyelve. Néhány férfinak – és nőnek – elég volt valami, Liznek pedig ez a valami az üzlet volt. Remélem, mindketten nagyon boldogok lesztek, gondolta mosolyogva.

– Köszönöm, hogy eljöttek, hölgyeim és uraim? –kezdett bele Liz egy sok vihart átélt politikus hangján. –Ahogy azt már bizonyára tudják, Brooke Asgill és David Billington esküvőjét elhalasztották. Szeretném önöknek felolvasni a húgom és vőlegénye rövid nyilatkozatát. – „Brooke nagybátyja, Leonard Carter kórházba szállítása miatt néhány órája arra a döntésre jutottunk, hogy a körülményekre való tekintettel nem tarthatjuk meg az esküvőt. Köszönjük a jókívánságaikat és a megértésüket, és kívánunk Leonardnak mielőbbi gyógyulást.”

Liz a tengernyi várakozó arcra nézett.

– Van kérdésük?

Egy rámenős szőke, mikrofonnal a kezében, azonnal felállt.

– Az esküvőt elhalasztották, vagy végérvényesen lemondták?

Liz lesújtó pillantást vetett rá.

– Elhalasztották.

Egy magas férfi rikító nyakkendőben meglengette a jegyzettömbjét.

– Igaz a pletyka, miszerint Leonard Cartert az egyik családtagja támadta meg?

Tess magában nevetett.

– Egyáltalán nem – válaszolt Liz, hangjában tökéletesen elegyítve a meglepetést és helytelenítést. – Sajnálatos módon az utóbbi időben nagybátyám nem örvendett a legjobb egészségnek. Jelenleg többet nem mondhatok, de az állapota stabil.

Egyszerre tucatnyi kérdés záporozott felé. Liz higgadtan felemelte a kezét.

– Nincs több kérdés, kérem. Mind az Asgill, mind a Billington család igen nagyra értékelné, ha tiszteletben tartanák a magánéletüket ebben a nehéz időszakban.

Tess olyan csendesen surrant el a helyszínről, ahogy csak tudott. Nem sok értelme volt a Pelicanónál maradni, ahol az újságírók olyan kérdésekkel bombáznák, amikre úgysem válaszolhatott. Komppal átment Jewel Cayre, ahol felvezették a családfő hálószobájába. Brooke az erkélyen állt, az azúrkék óceánt bámulta.

Amikor meghallotta Tesst, megfordult, és a lány azonnal látta, hogy szeme ki van vörösödve a sírástól. Visszasétált a hálószobába, és elkezdte becsomagolni szebbnél szebb ruháit a Louis Vuitton bőröndökbe.

– Vége?

Tess bólintott, majd körülnézett.

– Hol van David?

– Abban a házban, ahol a bátyja is lakik – felelte Brooke anélkül, hogy felnézett volna.

Tess figyelmesen tanulmányozta a lány arcát.

– Az esküvőt nem csak elnapoltátok, igaz? – kérdezte csendesen.

Brooke megrázta a fejét, végül Tessre nézett.

– Elmondtam neki. Mattet.

– Ó, Brooke…

– Vége – folytatta a lány –, de csak akkor fogjuk tudatni mindenkivel, ha elült a vihar.

– Sajnálom. Davidét. Hogy Matt nem az, akinek hitted.

Brooke végre Tess szemébe nézett.

– Nem Matt miatt szakítottam Daviddel. Hanem magam miatt.

Tess felvont a szemöldökét. – Várj, ti – szakítottál vele?

– Egyszer csak rájöttem, addig nem lehetek boldog sem Daviddel, sem Mattel vagy bárki mással, amíg nem vagyok kibékülve önmagammal – magyarázta az ágyra huppanva. – David mellett fulladoztam, olyan szerepbe voltam kényszerítve, amit nem akartam eljátszani. Mindenki olyan sokat várt Davidtól, de tőlem senki nem várt semmit – kivéve, hogy legyek a kis felesége, látható, ámde nem hallható.

– Lányok ezrei lennének szívesen a helyedben – mosolygott fanyarul Tess.

– Miért mondogatja ezt nekem mindenki? – nevetett hitetlenkedve Brooke. – A múltban talán engem is boldoggá tett volna. Idén a dolgok azonban gyökeresen megváltoztak; én is megváltoztam. Felfedeztem Eileen Dunne-t, akinek a könyve listavezető a New York Times népszerűségi listáján, Hollywoodba repültem – és ez még csak a kezdet, Tess! Nem állok készen arra, hogy valakinek a része legyek, most kezdek önmagam lenni.

– De én azt hittem, tényleg szeretitek egymást – ingatta a fejét szomorúan Tess.

Brooke megmosolyogta.

– Úgy látom, Daviddel lenni olyan volt, mintha kihúznák a lottószámaidat, és csak utána látnád, a rossz héten. A szerelem nem elég a kapcsolat működéséhez – túl sok egyéb tényezőt is figyelembe kell venni. Ott a család, az ambíciók…

– Kéjvágy…

Mindketten elnevették magukat. Brooke megfogta Tess kezét.

– Jó barátnőm vagy, Tess, köszönöm, köszönök mindent – mondta könnytől csillogó szemmel.

– Minden rendben lesz – válaszolta Tess csendesen, mert belenyilallt, mennyire fog neki hiányozni a lány.

Brooke bólintott.

– Tudom. Végre szabadnak érzem magam, Tess. Szabadnak. Erre vágytam mindvégig.

Tess mezítláb kisétált a partra, elhaladva az üresen tátongó sátor mellett, melynek ponyvája vigasztalanul csapkodott a lágy szellőben. Séta közben gondolatai az elmúlt tíz hónap körül forogtak: a számtalan izgalmon, drámán és csillogáson – és ez lett a vége. Se munkája, se biztonságot nyújtó otthona, se – mivel az esküvőt nem tartották meg – prémiuma. Meredith pusztán egy „köszönöm”-öt préselt ki magából, mielőtt visszavonult szobájába a reggeli sajtókonferencia előtt. Tess nem tudta, szívből jött-e, vagy csak az irónia mondatta vele. Igazából nem is számított. Nem maradhat az Asgill család alkalmazásában. Az ok pedig ott ült az orra előtt a homokban, a partot nyaldosó hullámok szomszédságában. Sean. Szíve megdobbant, amikor meglátta, és eszébe jutottak a férfi huszonnégy órával korábban hozzá intézett szavai: „Gyere vissza velem.”

Erősen kételkedett benne, hogy még mindig áll-e az ajánlata. Vajon gyűlöli, amiért ekkora kárt okozott a családjában? Hát, mindenképp visszatér Londonba, jutott döntésre a lány nagy hirtelen. Ha Sean Asgill az egyik hiányzó darabka az életéből, akkor biztosan érezte, hogy az otthona – talán a saját családjával, az anyjával együtt – a másik. Lassan odasétált a férfihoz, aki valami gyanús löttyöt szorongatott, feltehetően alkoholt.

– Szia, mi volt a kórházban? – kérdezte idegesen.

Sean ráhunyorgott.

– Leonard agyvérzését súlyosnak diagnosztizálták.

Tess megdöbbent.

– Az mit jelent?

– Az orvosoknak kell még pár óra, hogy kiderítsék, mennyire károsította a szervezetét. Vizsgálják, hogy megállapítsák, van-e maradandó agykárosodás. A jobb oldala lebénult, de a beszédközpontja működik, és úgy látják, van esélye, hogy újból járni tud majd.

– Istenem, Sean, annyira sajnálom!

A férfi bólintott, szeme a távolba révedt.

– Ja, az anyám elmesélte, mi történt a dolgozószobában.

Ivott egy kortyot, majd a lányra nézett.

– Anya elmondja a luisianai rendőröknek, amit a bátyjától hallott, aztán ki tudja, hogyan tovább. Gondolom, attól függ, Leonard hajlandó-e vallomást tenni – tud-e vallomást tenni. Feltételezem, a rendőrség téged is meg fog keresni.

Tess megdörzsölte a szemét.

– Talán már épp eléggé megbűnhődött.

Sean a szemébe nézett.

– Tudod, ott a kórházban voltak pillanatok, amikor gyűlöltelek.

Tess visszatartotta a lélegzetét. Érezte, hogy a nap égeti a bőrét, de nem mert megmozdulni. Sean felkapott egy kavicsot, és a hullámokba hajította.

– Folyton azt kérdezgettem magamtól, én mit tettem volna a helyedben.

A lány szíve majd kiugrott a helyéről.

– Az igazság pedig az, hogy ugyanígy cselekedtem volna – folytatta Sean. – Bármennyire is szeretem a nagybátyámat, és bármennyire szeretném, ha nem lenne igaz az egész, Leonard akkor is megölt valakit. Persze, nagyon régen történt, és valahol megértem a motivációját – meg akarta védeni anyát –, de akkor is szörnyűséget tett. És bármi történt is, te aztán nem vagy hibás semmiben.

Megint kortyolt az italából, amit aztán Tess kivett a kezéből.

– Nincs szükséged rá – suttogta.

– Nem, rád van szükségem – húzta magához Sean a lányt, csókot lehelve az ajkára.

Tess szorosan magához ölelte, átjárta a boldogság és a megkönnyebbülés. Amikor azonban a férfi megcirógatta a nyakát, megborzongott.

– A francba, olyan vörös vagy, mint a főtt rák! – bámulta Sean a lány égett bőrét. – Gyerünk az árnyékba! Nektek, angoloknak nem való ez a klíma.

Lassan sétáltak a parton.

– Apropó, maradsz New Yorkban? Úgy értem, a munkád itt befejeződött, nem?

Tess elmosolyodott.

– Hát, amikor azt hittem, ejteni fogsz, úgy döntöttem, hazamegyek, de hivatalosan is hajléktalanná váltam – vigyorodott el végül. – Nincs munkám. A battersea-i lakásomat egy évre kiadtam két újságírónak, és családom sincs… még, mindenesetre.

– Véletlenül tudok egy remek új PR-ügynökségről, ami a közeljövőben nyílik Londonban – mondta Sean. – Azt hiszem, ismered az ügyvezető igazgatót. Úgy tudom, asszisztenst keres.

– Asszisztenst? – kacagott a lány. – Minimum igazgatói székről beszélhetnénk! Bár láttad mostanában az önéletrajzomat? Bárhová megyek, katasztrófák szegélyezik az utamat.

– Tudom – sóhajtott drámaian Sean. – De valahol el kell kezdened a csúnya nagyvárosban. A fizetés rettenetes, de a szállást ingyen biztosítják. Lesz egy lakótársad is, de úgy hallottam, pokolian jóképű fiatal fickó.

A barackszínben tündöklő reggeli nap kiemelkedett a ragyogó fehér felhők mögül, Tesst pedig egyszerre elöntötte a fény és a melegség.

– Ez esetben fontolóra veszem a dolgot – kacagott, aztán kéz a kézben visszasétáltak a házba.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Szeretnék köszönetet mondani a következő embereknek: szüleimnek, Farah-nak, Damiannek, Danielnek és Finnek, akik mindig mellettem állnak, és folyamatos támogatással, ötletekkel és bátorítással segítenek. Különösen te, Mama, igazi sztár vagy. Köszönet illeti még John Kellyt, Quentin Humberstone-t, Sam Bakert, Margi Conklint, Niki Browest, Camilla Kayt, Lisa Oxenhamet, Victoria Mosst, Louise Roe-t, Kerry Pottert, Jacqui Swiftet, Natasha Huntert. Rendkívül hálás vagyok Jonathannek is – jobb ebédpartnert el sem tudnék képzelni, aki képes így átkormányozni a reklám és a válságkezelés háborgó vizein. És George-nak Mauin és Rileyéknek Ventura Countyban – köszönöm a szobáitokat, ahonnan olyan gyönyörű kilátás nyílik!

Szerencsés vagyok, hogy ennyire elkötelezett ügynököm van, mint Sheila Crowley, és ennyire bölcs és csodálatos szerkesztőt adott a sors, mint Wayne Brookes, aki mindig tudja, mi jó a könyveimnek, és aki óriási élvezetté varázsolta munkás életem utóbbi négy évét. Köszönöm, köszönöm, köszönöm!

Soha nem szűnő köszönet illeti a Harper Collins szenzációs csapatát: Amanda Ridout-t, Lee Motleyt, Wendy Neale-t, Clive Kintoffot és a kereskedelmi, reklám-és marketingcsapat többi tagját – mindig hálás leszek kemény munkátokért, segítségetekért és támogatásotokért. Szeretném külön megemlíteni a műszaki osztályt, köztük Penny Isaacet, amiért egyre kijjebb tolta a határidőt, amikor ez a könyv egyre hosszabb lett – és egyre későbbre csúszott.

És végül örök hála imádott Johnomnak – a Pez Gang kapitányának, ritka régiségek gyűjtőjének, pár excellence villámhárítónak és szerkesztőnek és univerzális hősnek – nélküled nem volnék képes ilyen teljesítményre.

Tartalomjegyzék

PROLÓGUS

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS