TASMINA PERRY

Türkizkék óceán

Ulpius-ház Könyvkiadó

Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Tasmina Perry: Deep Blue Sea

Fordította CSÁSZÁR TÍMEA

TARTALOM

Az egyetlen embert, aki segíthetne rajta,

soha többé nem akarja látni (illetve…)

Mindenki azt hitte, tökéletes az életük – tévedtek…

Előszó

Húsz évvel korábban

Ki az a nő?! – hallotta anyja üvöltését a földszintről. Rachel Miller húsz perce ért haza az úszóedzésről, és amint belépett az ajtón, azonnal a szobájába küldték, ezért nem hallotta, hogy egészen pontosan min vitatkoznak a szülei. Direkt bezárta a szobája ajtaját, mert nem akart fültanúja lenni a sértegetéseknek és vádaskodásoknak, de azt azért kivette, hogy az anyja most épp az apját vonja felelősségre.

És ne hazudj nekem!

Rachel tudta, hogy erre a balhéra sor kerül. Gyakorlatilag ott lógott a levegőben, várható volt, ahogyan a közelgő vihart is megérezzük.

Pedig nem volt mindig így. A fénykép a lenti tévészekrényen másról mesélt. Anya, apa, Rachel és a nővére, Diana, mindannyian a kanapén ülnek, szorosan egymás mellett, hatalmas vigyorral az arcukon, szinte hallani a nevetésüket, mondd, hogy „csíz”, a karjuk egymás köré fonva, mintha soha semmi nem szakíthatná el őket egymástól. Vagy hazugság volt az is?

Valahol, valamikor az idők folyamán elromlott valami. Az állandó zsörtölődések, az apró hülyeségek miatt. Aztán a sértődésekből viták lettek, a veszekedésekből nyílt háború. Kevéssel karácsony előtt különösen csúnyán összevesztek a szülei, a hangjukban annyi gyűlölet és düh volt, hogy Rachel a szobájába menekült, és azért imádkozott, hogy fejezzék már be.

És az imái tulajdonképpen meghallgatásra találtak. A veszekedések gyakorlatilag megszűntek. Igaz, ellenséges hallgatás vette át a helyüket. Állandó feszültség uralkodott az otthonukban, mint amikor egy csapból folyamatosan csöpög a víz, mígnem a kád végül túlcsordul.

Rachel kihúzta az éjjeliszekrénye fiókját, az új C D -lejátszója után kutatott benne, hogy minél gyorsabban megnyomva az indítógombot, kizárhasson minden más zajt. Bebújt a paplan alá, a térdét felhúzta a mellkasához, és belemerült a Bravo legújabb számába, amelyet épp ma kapott vissza az egyhetes elkobzás után. Mr. Stephenson ugyanis rajtakapta, amint fizikaórán olvasgatta.

– Rachel!

A lány nagyot ugrott az ijedtségtől, ahogy lehúzták a füléről a fülhallgatót. Felnézett, a nővére állt az ágya mellett. Utoljára a suliban találkoztak, és most örült, hogy ő jött be hozzá. Diana – nagyobb – szobája az övé mellett volt. A falát fehér-rózsaszín Laura Ashley tapéta borította, Matt Dillon-és Christian Slater-poszterekkel dekorálta. A két lány gyakran átment egymás szobájába, amikor a szüleik veszekedtek.

– Jobb lett volna, ha haza se jövök – mondta Diana halkan, miközben felhajtotta a paplant, és bebújt a húga mellé az ágyba.

– Hol voltál? – kérdezte Rachel, aki nagyon szeretett volna valami másról beszélni.

– Paulnál.

Paulnál?

Rachel szeme elkerekedett, és hirtelen nem foglalkozott azzal, hogy mi folyik lent, a földszinten. Paul Jonesnál? Diana Paul Jonesék házában járt? Paul Jones a gimi sztárja, az ügyeletes szépfiú, homlokába hulló tincsei alól sötét szempár kandikál ki, az iskolai futballcsapat kapitánya. Paul Jonesnak még motorja is volt.

Az iskolában minden lány szerelmes belé, Rachel is – titokban, az álmaiban – nagyon bele volt zúgva.

– Akkor ő most… Paul a szerelmed?

Diana megvonta formás vállát.

– Csak járok vele.

Rachel bólintott, és próbált lazának tűnni, bár a szája kiszáradt, a gyomra pedig görcsbe rándult. Mit jelent pontosan „csak járni” valakivel? Egészen biztos volt benne, hogy a csókolózás beleértendő. Igazi csókolózás, nyelvvel meg minden, amitől igazság szerint Rachel be volt ijedve rendesen. De hát jövő héten betölti a tizenhármat, és szeretett volna jól informált lenni.

– Nem nehéz?

Diana gúnyosan elmosolyodott, és felhúzta a szemöldökét.

– Mi nem nehéz?

– A csókolózás.

Diana felnevetett. Bájos nevetése volt, ami Diana egész lényéből sugárzott, ez Rachel számára néha elég bosszantó tudott lenni. De tudta azt is, hogy a nővére sosem nevetné ki, Diana nem volt gonosz.

– Sosem gondolkodtam még azon, hogy nehéz vagy könnyű-e csókolózni – mondta. – De jó érzés.

Aztán Rachel összeráncolt szemöldökére tévedt a tekintete.

– Ne aggódj, te is hamarosan megtapasztalod.

Diana rámosolygott, és Rachel érezte, hogy kicsit enyhül benne a féltékenység. Nem Diana hibája, hogy jobban tetszik Paul Jonesnak, mint Rachel. Ha ő lenne Paul Jones, valószínűleg ő is Dianát választaná.

Hangos csattanás hallatszott. Olyan volt, mintha egy egész étkészletet vágtak volna a földhöz.

– Min veszekszenek tulajdonképpen? – kérdezte Di suttogva, és közelebb húzódott a húgához.

Rachelt mindig meglepte, hogy a nővére milyen halkan beszél. Az emberek általában arra számítottak, hogy harsány és túláradó személyiség, talán a szépsége és a menő srácok körében kivívott népszerűsége miatt. Ezzel szemben Di csendes, érzékeny lány volt, aki órákat töltött imádott, butuska romantikus regényeinek az olvasásával.

– Nem tudom. Apa már itthon volt, amikor hazaértem.

Ki az a nő?!

Rachel nem volt ostoba, pontosan értette, hogy mire céloz az anyja. Apja talált valakit, valakit, akit szerethet. De ezt nem akarta elárulni Dianának. Ma este semmiképp.

– Gyűlölöm ezt – sóhajtotta Diana. – Gyűlölöm a veszekedést.

– Tudom – felelte halkan Rachel, és átölelte a nővérét.

Gyakran gondolták azt az emberek, hogy Rachel az idősebb kettejük közül. Nemcsak a magassága és hosszú lába miatt, aminek igen nagy hasznát vette úszás közben. Hozzá képest Diana játék babának tűnt.

Hallották, ahogy döngve becsapódik egy ajtó. A két lány egymásra nézett, mindketten tudták, hogy a bejárati ajtó csattant.

– Elment – mondta Rachel. Gondolkodás nélkül csúszott ki száján a szó.

– Elment? – ismételte meg Diana, hangjában félelem reszketett. – Honnan tudod? És mit értesz azon, hogy elment?

Diana kikászálódott az ágyból, és az ablakhoz futott. Rachel azonban már az elrobogó autó megpillantása előtt tudta, hogy az apjuk elhagyta őket. Nemegyszer előfordult már vele, hogy megsejtett dolgokat, tudta, mit gondolnak mások, vagy mire készülnek. Nem szerette ezt a képességét, úgy érezte magát tőle, mint egy mesebeli boszorkány.

– Rachel! Csinálj valamit! – kiáltotta Diana. Szemét könnyek öntötték el, szép, komoly arca halottsápadttá vált.

Rachel kifújta a levegőt, és próbálta meggyőzni magát, hogy innen már csak felfelé vezet az út – immár hármójuk számára.

– Nézzük meg, hogy anya jól van-e – javasolta végül.

Megfogta a nővére kezét, tudva, hogy nyugodtnak és erősnek kell lennie, mert furcsamód úgy érezte, hogy az anyjára és a nővérére ilyen szempontból nem számíthat.

– Menjünk, nézzük meg, hogy mit tudunk helyreállítani a romokból!

1. fejezet

– Szóval ki akarja még megmászni az Everestet?

Diana körbenézett az asztal körül ülőkön, hogy vajon melyik vendége tette fel a kérdést, melyik barátja akarja próbára tenni a többieket. Bármelyik férfi lehetett a tizenkét személyes, kerek asztalnál, sőt akár még a lányok közül is kinézte egyik-másikból. Ilyen barátaik voltak: kifinomultak, ambiciózusak és versengők. És nem pénzről volt itt szó, sokkal inkább az alfahím (vagy -nőstény) mentalitásról: mindig többre, jobbra és magasabbra törekedni. Úgy beszéltek a Himalája csúcsának megmászásáról, mint mások egy sétáról a parkban.

– Én benne vagyok – vágta rá Michael Reynolds, Diana férjének, Juliannek a közeli barátja.

Diana tudta, hogy Mike csak szívatja őket, a férfi ugyanis legalább húsz kiló súlyfölösleget cipel, és nagy hantás, de Di aggódni kezdett, hogy a dumájával esetleg felbiztatja Juliant. És Juliannek nem hiányzott most a hegymászás.

Michael előrehajolt a székében.

– Komolyan gondolom – mondta csillogó szemmel. – Mindenki azt hiszi, hogy hú, de nehéz, én viszont rengeteget olvastam a témáról, és abszolút teljesíthető. Csak egy kis elszántság kell hozzá.

Julian belekortyolt a brandyjébe, megforgatta a szájában a borostyánszínű italt, majd így szólt:

– Hát én még nem tudom – kezdte Diana nagy megkönnyebbülésére. Férje élt-halt a kalandokért, sivatagokon kelt át gyalogszerrel, egész kontinenseket hódított meg motorral, de mindezeket – csakúgy, mint minden mást is az életben – nagy gondossággal, alaposan megtervezve hajtotta végre.

– Azt hiszem, manapság túl nagy a forgalom az Everesten.

– Túl nagy a forgalom? – nevetett fel Michael, és felhajtotta a brandyjét. – Az ég szerelmére, azért nem a St. Moritz-i sífelvonóról van szó!

A felesége, Patty megveregette a karját.

– Szerintem Juliannek igaza van. Nagyon sokan akarják manapság megmászni, még vállalati csapatépítő túrákat is szerveznek az alaptáborig. Olyasmi ez, mint amikor a nők sorban állnak egy-egy különlegesebb dizájnertáskáért: évekre előre fel kell rá iratkozni, aztán a gatyád is rámegy, hogy a kiválasztottak között lehess.

Ezen mindenki jót derült, közben a felszolgálók újratöltötték a kávéscsészéket. Az arabica csodálatos aromája a rózsa és a lonc illatával keveredett. Diana eredetileg nem a kertben akarta megrendezni a partit, de amikor a vendégek száma miatt már öt tizenkét személyes asztal kellett, és így végképp nem fértek el az ebédlőben, nem maradt más választása.

– Julesnak nincs szüksége arra, hogy felmásszon a világ tetejére – tette hozzá Bob Wilson, a befektetési bankár, aki viszonylag feltűnő jelenségnek számított a hajpótlásával. – Úgyis ott vagy már, nem igaz, Denver? Gyerünk, valld be, tényleg megveszitek a Jura Motorst?

Julian visszafogottan elmosolyodott. Európa egyik legnagyobb és leggazdagabb vállalatcsoportjának, a Denver-csoportnak a vezérigazgatójaként hozzá volt szokva, hogy cáfolja a híreszteléseket, spekulációkat, és visszaverje befektetéssel foglalkozó barátai szégyentelen próbálkozásait bennfentes információk megszerzésére.

– Ne higgy el mindent, amit az újságokban olvasol, Bob! Ilyesmiből már elég kemény leckéket kaptunk.

Azzal a felesége kezéért nyúlt, tenyerét Diana asztalon nyugvó kezére tette. Az asszony úgy érezte, hogy minden tekintet rá szegeződik, ettől kicsit kényelmetlen érzése támadt.

– Ha már szóba került a Himalája, gyerünk, és nézzük meg a feleségem vodka jégcsúszdáját, amit ő maga alkotott. Letette a nagyesküt, hogy nem Michael farkát mintázta meg – tette hozzá Julian kacsintva.

– Milyen kár! – kiáltotta Patty, miközben a vendégek felálltak az asztaltól, és szétszóródtak a kertben.

Diana is felállt, lesimította finom, vékony, fehér gyapjúból készült ujjatlan miniruháját, és megkönnyebbülten felsóhajtott: jól sikerült a vacsora. A kedvenc partiszerviz cége ezúttal is kitett magáért. Diana maga állította össze a menüt Dan Donnelly, a vezető séf segítségével. A vendégek királyrákot kaptak, és halványkék színű édesgyökér panna cottát, de Diana a falatkákra, a fehér misóban pácolt garnélarákokra volt a legbüszkébb, amelyek igazán kivételesen finomak voltak. Senki nem hagyott egy árva falatot sem a tányérján, ami mindig jó jel egy ilyen gourmet társaságban.

A kert is lenyűgözően festett. Julian szerette a Notting Hillen álló, négyszobás villájukat londoni „legénylakásnak” nevezni. Az otthonuknak most Somerfold számított, az oxfordshire-i háromszáz holdas birtok, de ez a kert akkor is fantasztikus volt a városnak ebben a részében, ahol a több millió fontot érő házakhoz csak egy zsebkendőnyi zöld tartozott, az is megosztva másokkal. Kétoldalt nyárfák szegélyezték, a lankás gyep a kert közepén vesét formázó mesterséges tavacskát fogott közre. A vizében úszkáló aranyhalak visszaverték az ágakról és bokrokról tükröződő mesebeli fényeket. Ezen a balzsamos nyári estén úgy festett a kert, ahogyan egy Viktória korabeli iskolás lány képzelhette el a tündérek ligetét, és Diana épp ezt a hatást akarta elérni. Nagyon izgult, hogy ennyi idő után hogyan fog sikerülni a vendégfogadás, de eddig semmi gond nem adódott.

– Ó, drágám! – kiáltott fel Patty, aki a teraszon csapott le Dianára. – Csodálatos itt kint!

Nem is értem, miért nem töltötök több időt a városban.

Diana a poharába bámult.

– Manapság sokkal jobban érzem magam vidéken. A város olyan fullasztó tud lenni! – mondta, nem teljesen híven az igazsághoz.

Patty megértőn elmosolyodott, és megérintette Diana karját.

– Hát persze – válaszolta –, megértem, de hiányolunk ám, ugye tudod?

Patty csak kedves akart lenni, és persze valóban értette is a helyzetet, hiszen ő és Michael tudott Diana és Julian „problémáiról”, ahogyan udvariasan nevezni szokták a dolgot. De az igazság az, hogy Diana nagyon megkönnyebbült, amikor három éve vidékre költöztek. Soha nem érezte komfortosan magát azokban a körökben, amelyeket Julian annyira szeretett: bankárok, cégvezetők, szóval a kőgazdag elit világában. És éppen őket hívták meg ma este is. Diana pont ezért ragaszkodott hozzá, hogy szűk körű és szolid legyen a kilenc hónap utáni első vendégség náluk, már amennyire hatvan barát és kolléga szűk körnek, az ötfogásos vacsora pedig szolidnak tekinthető.

Diana és Patty odasétált a tóparti emelvényen elhelyezett ülőalkalmatosságokhoz, és onnan figyelték, ahogy Julian, Mike és egy csapat pasi lelkesen tárgyalják, hogyan kellene motort bérelniük, és bebarangolniuk vele Nepált.

– Sose unják meg ezt a macsós egymás hergelését? – sóhajtott Patty. – Megmászni az Everestet. Aha, persze! Arra sincs idejük, hogy lejátsszanak egy golfmeccset! Majd pont expedíciókra fognak utazgatni.

Diana kuncogott.

– És ami még fontosabb: egyikük felesége sem lenne oda az ötletért – tette hozzá Patty újabb sóhaj kíséretében. – A szabimat papucsban akarom tölteni, nem ormótlan bakancsban.

Patty biztatón megveregette Diana karját.

– Jól érzed magad, drágám? Annyira örülök, hogy… szóval hogy megint emberek között vagy a… nehézségek után.

Istenem, mennyire szeretjük kerülgetni a forró kását! – gondolta Diana. A „nehézségek” óta eltelt hosszú hónapok alatt ráébredt, hogy a környezetében élő embereknek mennyire nehezükre esik kertelés nélkül beszélni komoly dolgokról. Halvaszülés, vetélés – túl komoly, sőt kegyetlen téma volt egy ilyenfajta társaság számára. Elhalt a magzatom, gondolta. Miért olyan nehéz ezt kimondani? Diana tudta, hogy Patty csak tapintatos akar lenni. Ráadásul ma este nem lehet a múlton rágódni. Ma a nevetésé és a boldogságé a főszerep, a jövőbe kell tekinteni, nem a múlton merengeni. Julianre nézett, aki láthatóan nagyon jól érezte magát a barátai körében, ahogyan azt a felesége remélte is.

– Nem teszek úgy, mintha a tavalyi lett volna életem legjobb éve – mondta Diana. – De ígérem, hogy nem fogok örökre eltemetkezni vidéken.

– Ennek örülök, mert hiányzol nekünk – válaszolta Patty kedvesen.

Diana hálás volt a szavaiért. Bár Patty legalább tizenöt évvel idősebb volt nála, de egyike azon kevés nőknek a baráti körükből, akivel úgy érezte, tényleg megtalálja a hangot. Sziporkázóan okos és sikeres nőnek ismerte meg, egy svájci bank igazgatótanácsának tagjaként dolgozott, de sosem kérkedett a sikereivel. Michaellel együtt, aki egy nagyon befolyásos befektetési alap vezetője volt, pénzügyi nagyágyúnak számítottak. Annyira, hogy az előző nyarat Genfben töltötték, a tó partján álló tizennyolcadik századi, főúri pompával berendezett villában laktak. Arról nem szólt a fáma, hogy Patty nem gazdag családból származik, ugyanis ez már nem számított, most már a felső tízezer tagja volt. Diana nagyon szerette volna, ha ugyanez nála is működik: amióta ugyanis hozzáment Julianhez, egy nap sem telt el anélkül, hogy ne érezte volna, lenézik a származása miatt.

– Újra ezzel kellene foglalkoznod – mondta Patty.

– Újra mivel? – Diana figyelme már megint elkalandozott. Újabban mintha kezdene mindez a rossz szokásává válni.

– Rendezvényszervezéssel, drágám – válaszolta Patty. – Hát nem ebben a szakmában kezdted?

– Nem igazán. Helyettesítettem valakit Julian cégénél, és egyszer csak a céges nyári buli szervezésének kellős közepén találtam magamat.

A kis senki, akinek szerencséje volt – gondolta Diana. Az összes rosszmájú feleség és barátnő ezt mondta róla, alig leplezett irigységgel. A „kis senki”, aki lecsapott a főnökre.

– Saját vállalkozást kellene indítanod – javasolta Patty. – Komolyan. Azonnal adnék neked megbízást. Nem rendezünk már akkora vendégfogadásokat, mint régen, de nem ártana az a kis tündérpor, ami a te partijaid jellemzője.

Diana rosszallón csóválta a fejét.

– Mondták már neked, hogy ellentmondást nem tűrő a stílusod?

Patty szeme felragyogott.

– Igen, és nem fogadok el nemleges választ. Kérdezd csak meg Mike-ot!

Diana mindig irigyelte Patty és Michael kapcsolatát. A baráti körükben ritkaságszámba ment, hogy egy házaspár tényleg szeresse egymást. Persze állandóan ugratták egymást, gyakran sütöttek el vicceket a másik kárára, de érezni lehetett a melegséget és a tiszteletet, amivel a másik iránt viseltettek. Egyszerűen boldognak tűntek együtt.

– Patty, én most gondolni sem bírok olyasmire, hogy belevágjak egy üzletbe – mondta Diana. – Van egy gyerekem…

– Charlie már kamasz – vágott közbe Patty. – Kamasz, aki ráadásul bentlakásos iskolába jár.

– Persze, de próbálok újra teherbe esni. Tudod, hogy mennyi nehézséggel jár ez nálunk.

Nincs szükségesem semmi extra stresszre.

Patty legyintett.

– Nekem is ezt mondta mindenki, amikor lombikoztunk. Hagyjam abba a munkát, pihenjek, másképp nem fogok teherbe esni. Tudod, hogy mit tettem? A lombikbébi-programot hagytam abba, visszamentem dolgozni, aztán szinte azonnal terhes lettem, és negyvenkét évesen megszültem Jacket.

– Szóval azt mondod, hogy éljek valódi életet? – kérdezte Diana kényszeredett mosollyal.

Patty az ablak előtt pletykázó nők felé intett a fejével.

– Nem, én csak azt mondom, hogy nem akarhatsz olyanná válni, mint ők.

Diana pont ugyanerre gondolt. A kötelezően elvárt dizájnerruháikban, a tökéletes frizurájukkal és a szépen manikűrözött körmükkel ezek a nők folyamatosan a férjükön és egymáson tartották a szemüket, az egész életük másról sem szólt, csak hogy megpróbálják egymást túllicitálni. Persze csodás cipőik, táskáik voltak, és kensingtoni házuk olasz márványburkolatát belsőépítész tervezte, de mégiscsak egy aranyozott mókuskerékben töltötték napjaikat, folyamatos stresszben. Diana a Greg Willets mellett álló, kemény arcú szőke nőt nézte. Greg, a sikeres befektetési bankár Julian egyik legrégebbi barátja volt, aki úgy cserélte a barátnőit, mint más az alsóneműjét.

– Úgy látom, Gregnek új barátnője van – biggyesztette le a száját Patty. – Szerinted hol szedte fel? Egy masszázsszalonban?

– Patty! – döbbent meg Diana.

– Ugyan már! – mosolygott barátnője. – Greg egy átlagos külsejű pasi, egyáltalán nem átlagos méretű bankszámlával. Egy ilyen szőkeség ilyen bombázó alakkal sosem járna vele, ha mondjuk utcaseprő lenne. És gondolod, hogy Greget meg érdekelné egy komoly karrierrel büszkélkedő nő, aki szellemileg is a társa?

– Lehet, hogy tök sikeres ügyvéd. Nem tudhatjuk.

– Hát ha az, akkor megeszem Greg Bentley-jét! – horkantott Patty.

Diana inkább nem szólt semmit. Először is, Patty valószínűleg nem tévedett. Julian facér barátai jellemzően egykori modellekkel és vonzó PR-osokkal jártak, nem agysebészekkel. Másfelől meg ő aztán egy szóval sem illethette ezeket a lányokat, mivel igazság szerint közéjük tartozott.

Odatartotta a poharát, hogy a pincér újratöltse pezsgővel. Egész eddig józan volt, de a fenébe a visszafogottsággal! Pattynek igaza van, ideje, hogy jól érezze magát!

– Irigyellek téged és Michaelt – bökte ki hirtelen.

– Tudod, mi a titka, hogy működik a kapcsolatunk? – kérdezte Patty komolyan. – Az, hogy mindketten elfoglaltak vagyunk. Annyi pénzünk van, hogy holnap akár abba is hagyhatnánk a munkát mindketten, de nem tesszük, mert érdekesek akarunk maradni egymás számára.

Ezzel Greg Willet szőkesége felé mutatott.

– Az ilyen lányokat azért kapják ki a pasik, mert megfelelő feleséganyagnak tűnnek: vonzók, egyszerűek és elég jók az ágyban. Megvan az esküvő, aztán szépen rendben tartják a házat, eljárnak edzeni és vásárolni. És aztán tudod, mi történik? Unalmassá válnak. A férjeik, akik nem teljesen ostobák, még Greg sem, megunják őket, különösen akkor, ha a feleségük veszít a szépségéből és a feszességéből. Tehát szeretőt tartanak. Arra célzok, hogy valóban csak ennyit tartogat számunkra a jövő?

– Azt hittem, fel fogsz vidítani – ráncolta a homlokát Diana.

– Ó, hát nem rólad beszéltem, drágám. Te és Julian nem ilyenek vagytok.

Diana a férjére nézett, aki épp Michael Reynolds egy beszólásán nevetett.

– Tényleg?

Patty jelentőségteljesen nézett rá.

– Tényleg. Julian imád téged, Diana. Komolyan. Tudom, hogy nem ment mindig minden simán, de Julian szeret téged. És nem szeretném, ha félreértenéd, de te nem az a tipikus üresfejű feleség vagy, akit csak a szép pofikája miatt vettek el.

Dianából kitört a nevetés.

– Ezt ugye vehetem bóknak?

– Tutira – válaszolta Patty, továbbra is Diana szemébe nézve. – Erről beszélek neked egész este: túl okos vagy a semmittevéshez. Bújj ki a csigaházadból, és tegyél végre valamit! Csinálj egy rendezvényszervező céget, vagy keress állást! Jót tenne neked. És a kapcsolatotoknak is.

Diana bólintott, bár nem tudta hová tenni Patty szavait. Soha senki nem mondta még neki, hogy okos. Azt, hogy szép és elegáns, igen. De hogy okos? Az a húga volt. A sziporkázóan éles elméjű, kíméletlen nő, aki jó üzletasszony lenne. Túlságosan kíméletlen – gondolta, hogy kiűzze agyából a hívatlan emlékeket.

– Ígérd meg, hogy átgondolod! – kérte Patty.

– Átgondolom.

– De tényleg! Juliannek vannak hibái, de jó ember. Erről jut eszembe, jobb, ha megyek és megmentem a férjemet annak a nőnek a melleitől, mert ha tovább bámulja őket, félő, hogy belezuhan a dekoltázsába.

Már éjfél is elmúlt, mire véget ért a parti. Diana magára hagyta Juliant a bejárati ajtóban, hogy elköszönhessen az utolsó vendégektől, majd visszasétált az ebédlőbe. A partiszerviz alkalmazottai már majdnem végeztek, az asztalokat leszedték, a porcelánt, a terítőket, a poharakat és a maradék ételt nyom nélkül bepakolták az utcán parkoló furgonba.

Az asszony a kertre nyíló üvegajtó előtt állt, és az eléje táruló látványt csodálta. A varázslatos kis fények még mindig ezer csillagként ragyogtak. A mai parti tervezésekor a Pán Péterből merítette az ihletet, véletlenül bukkant a könyvre fia, Charlie szobájában.

Tizenhárom évesen mint első évfolyamos az előkelő Harrow bentlakásos fiúiskolában, nyilván nem fog mesekönyvet, még ha klasszikusról van is szó, magával vinni a kollégiumba. Régi kiadás volt, ötven-vagy hatvanéves, szakadt és agyonolvasott, de kedves Diana szívének, mivel még akkor vette egy antikváriumban, amikor Londonba költözött. Pénztelenül, egy egyéves gyerekkel érkezett a fővárosba. Semmi más nem volt a tarsolyában, mint a szépsége, valamint a konok elhatározása, hogy viszi valamire.

Megfordult. Julian állt az ajtóban, az inge felső három gombja nyitva, amitől az asszony szíve a torkában kezdett dobogni.

Julian jóképű férfi volt. Persze nem tökéletes, sötét szemei talán túl közel ültek egymáshoz, az ajka nem elég telt, és az orra picit nagyobb a kelleténél, de hát nem azt mondják, hogy elég, ha egy férfi csak egy fokkal szebb az ördögnél?

– Helló – lépett oda a feleségéhez, és átölelte a derekát. – Mi ez a szomorúság? Szerintem egész jól sikerült a mai este.

Dianában egyszerre feloldódott a feszültség, fejét a férje vállára hajtotta. Imádta Julian illatát, érintését. Ha a karjában tartotta, Diana úgy érezte, bármire képes lenne.

– Miért vettél el? – kérdezte halkan.

– Tessék? – kérdezett vissza a férfi őszinte meglepetéssel a hangjában.

– Válaszolj a kérdésemre! – kérte Diana, és a férje szemébe nézett.

Julian egy perc hallgatás után így szólt:

– Azért választottalak, mert kedves vagy, és gyönyörű. És azért kértem meg a kezedet, mert fülig beléd estem.

– Jó válasz – mosolyodott egy Diana játékosan, visszanyerve magabiztosságát férje vallomásától. – Tehát akkor nincs semmi hegyre mászkálás, jó? Nem azért, mert nagy a forgalom, hanem mert veszélyes.

– És mi a helyzet az alaptáborral? – firtatta Julian komoly arccal. – Fantasztikus lenne, és Charlie-t is vihetnénk magunkkal.

– Már majdnem tizennégy éves – vetette oda Diana. – Jövő nyáron a tengerpartra akar majd menni a haverjaival bulizni, nem Nepálba.

– Nem tartod túl sokra a fiunkat, Di. Szerintem jót tenne Charlie-nak, ha részt vehetne egy ilyen kalandban.

A fiunknak. Dianának hosszú időbe telt, amíg Charlie-ra kettejük fiaként tudott gondolni, de Julian sosem kezelte másként. Az asszonynak Patty szavai jutottak az eszébe: Juliannek vannak hibái, de jó ember. Mindig is az volt. Nyilvánvalóan ezer és egy oka lett volna, hogy ne menjen hozzá Julian Denverhez. Az okok többsége magas, hosszú combú szőkeség, amilyenek itt Notting Hillben szaladgálnak. Diana tudta, hogy mindig lesznek nők, aki mesterien rebegtetik a szempillájukat és riszálják a csípőjüket, és azzal is tisztában volt, hogy ez állandó csábítást jelent egy olyan férfinak, mint Julian, aki szereti a szexet, szereti a nőket, ráadásul elég gazdag és jóképű, hogy ő is vonzó legyen a számukra.

Diana abban a hiszemben nőtt fel, hogy a férfiak hűtlenek, és úgy ment férjhez, hogy tudatában volt a kockázatnak: bármikor lecsaphat a férjére egy másik nő, és a férjének ez nem lesz ellenére. Ezen a téren persze be is következett, amitől tartott, de átvészelték a dolgot, és rendbe hozták a házasságukat, mert Diana hitt benne, hogy valóban szeretik egymást.

– Szeretlek – mondta ki halkan a gondolatát.

– Ez most hogy került elő? – kérdezte Julian, felemelve Diana állát. – Egész este figyeltelek, azt hittem, jól érzed magadat. Biztos, hogy minden oké?

– Persze, persze, jól vagyok. És te?

Tudta, hogy a mai este nem lesz könnyű. Julian egész héten feltűnően csendes volt, Diana arra gondolt, talán a férje is éppúgy izgul a parti miatt, mint ő. De hála istennek, a barátaik nem vetették a szemükre a visszavonultságukat.

Julian bólintott, és közelebb húzta magához az asszonyt. Ahogy nekidőlt férje meleg testének, Dianában hirtelen felszikrázott a vágy, amitől nagyon meglepődött. Az elmúlt másfél év gyakorlatilag lenullázta a szexuális életüket, hiszen kizárólag csak a teherbe esés érdekében szeretkeztek. A két vetélés és a halvaszülés szörnyű traumája, hogy kihordta, aztán mégis elveszítette gyermekét, nem nagyon járult hozzá ahhoz, hogy kívánatosnak érezze magát. Sokkal inkább egy rakás szerencsétlenségként gondolt magára.

És tessék, ma este mégis feltámadt benne a vágy, egy halvány reménysugár.

Ma éjjel szeretkezni akart a férjével. Nemcsak azért, mert gyermeket akart, hanem mert Julianre vágyott.

Feléje fordította az arcát, és lágyan megcsókolta a száját.

– Feljössz velem? – mormogta.

– Menj előre. Nekem még van egy kis dolgom.

Diana igyekezett leplezni a csalódottságát. Lelki szeme előtt már látta, ahogyan Julian itt, az ajtóban lehúzza a ruhája cipzárját, kihámozza a fehérneműjéből, miközben ő az étkező felé hátrál, végül a férje az asztalra fekteti, félresöpörve az import ezüstkészletet…

– Persze, de siess, jó? – válaszolta.

Julian elindult a dolgozószoba felé, de félúton megállt, és visszafordult.

– Én is szeretlek – mondta gyöngéden. – Bármi lesz is.

A kert hűvöse után jólesett a hálószoba melege, a vastag, fehér szőnyeg puhán simult Diana lába alá, ahogy lerúgta a cipőjét. Kiengedte a haját. Egy pillanatra belenézett az öltözőasztal tükrébe, és kénytelen volt beismerni magának, hogy bájosan fest. Termete pici és karcsú, hosszú, sötét haja lágyan omlik a vállára. Kikapcsolta új félkosaras melltartója kapcsát. Olyan szép darab volt, hogy más körülmények közt egyenesen vétek lett volna levetni.

Diana hosszú-hosszú idő óta először érezte, hogy bizsergetően forró vágy önti el az ujjai hegyéig. Levette a tangáját, bebújt az ágyba és lekapcsolta az éjjeliszekrényen álló lámpát. Élvezte, ahogy a ropogós ágynemű a bőrét simogatja, formás lábát ide-oda csúsztatta a lepedőn. Elképesztően be volt indulva, egyik tenyerét a mellére simította – mellbimbója abban a pillanatban megkeményedett az érintéstől.

Gyere már, Jules! – gondolta, és máris elképzelte, ahogy férje erős karjával átöleli, és megcsókolja. Tedd már le azt az átkozott telefont, és gyere fel! A feje fölé nyújtotta a karját, és olyan vággyal telinek és ellazultnak érezte magát, mint már nagyon régen nem. Talán nem kellett volna annyi pezsgőt innom – gondolta, mielőtt elnyomta az álom.

Amikor felébredt, üresen találta maga mellett az ágyat. Julian?, gondolta álmosan, a férje hűlt helyét tapogatva maga mellett. Kinyitotta a szemét, és el sem tudta képzelni, hol lehet a férfi. Talán kiment a fürdőszobába egy pohár vízért – gyakran tört rá kínzó szomjúság, ha kicsit több alkoholt fogyasztott. De nem, az ágy másik felén jól láthatóan senki nem feküdt korábban.

Diana becsukta a szemét, de képtelen volt visszaaludni. Mély lélegzetet vett, az oldalára fordult, és hunyorogva nézte az ágy mellett álló kis digitális óra kijelzőjét, amely a Julian által tavaly karácsonyra felszereltetett, nagyon drága, de soha nem használt drága hifirendszer része volt.

04:37

Aztán a fürdőszoba irányába nézett, de nem látott fénycsíkot kiszűrődni az ajtórésen, és nem hallott semmi neszt. Julian ruhái nem hevertek a hálószobai széken, ahová pedig minden este teszi őket ágyba bújás előtt.

Hol lehet?!, gondolta ingerülten. Csak nem dolgozik ilyenkor is?

Még mindig kótyagosan az álmosságtól felült, a feje mögé gyűrte a párnáját, és gondolatban végigvette a lehetőségeket. Simán lehet, hogy telefonál. De más is eszébe jutott, sokkal sötétebb gondolatok, amelyek kézenfekvőnek tűntek. Diana felkelt az ágyból, és a köntöséért nyúlt. Azzal az érzéssel aludt el, hogy mennyire szereti a férjét, de azért nem vesztette el a realitásérzékét. Egy milliárdos felesége volt, egy olyan férfié, aki alig érhetett hozzá az elmúlt hat hónapban. Julian igazi hódító volt, miért is ne térhetne vissza a régi szokásaihoz? Diana kiment a lépcsőhöz, és hallgatózott. Semmi.

Hagyd abba!, mondta magának. Mégis, mire számított? Hogy Julian épp a szeretőjével skype-ol? Vagy a kertben szórakozik egy prostival? Ezt már mind lerendezte magában, muszáj volt. Hogyan működhetne egy házasság bizalom nélkül? Majdnem felnevetett. A másfél évig tartó házassági tanácsadás Julian félrelépése után ennyire volt csak jó? Hogy itt áll a hálószoba ajtajában, és azt képzeli, hogy Julian az orra előtt bonyolít le egy éjszakai randit?

Lecaplatott a lépcsőn, a legkisebb zajra vagy mozdulatra kihegyezett érzékszervekkel. Somerfolddal összehasonlítva majdhogynem aprócska volt a londoni otthonuk, de éjszaka mégis fenyegetően nagynak tűnt. Diana túl racionális teremtés volt ahhoz, hogy higgyen a szellemekben, de ennek ellenére nem volt kellemes érzés a hajnal első, szürkés sugaraitól gyengén megvilágított, üres házban mászkálnia. Visszafojtott lélegzettel állt meg a lépcső alján, remélve, hogy meghall valami neszt vagy mozgolódást, ami a férje jelenlétére utal.

– Hol a fészkes fenében vagy? – suttogta.

Kényelmetlen érzését lassan ingerültség váltotta fel. Felkapcsolt egy lámpát a földszinten, keresztülvágott az ebédlőn, bement Julian dolgozószobájába, talán arra számítva, hogy ott találja a telefonnal a fülén, miközben a tőzsdei hieroglifákat pörgeti a számítógépe képernyőjén. Nem ez lenne az első eset: a Távol-Keleten most reggel volt, Ausztráliában kora délután, és Juliannek szinte az egész világon voltak üzleti érdekeltségei. Ma éjszaka azonban nem ilyesmivel volt elfoglalva. A szobában sötétség honolt, csak az asztalon hagyott, félig üres whiskyspohár árulkodott arról, hogy a férje korábban itt tartózkodott. A pohár látványától Diana libabőrös lett.

– Julian! – szólongatta most már hangosan a férfit.

Végigment az egész házon, mindenhol felkapcsolta a villanyt, kinyitogatta az ajtókat. Most már határozottan aggódott. Elment volna Julian itthonról? De vajon mi dolga lehet éjszaka? És különben is, hogyan ment el? Nyilvánvalóan túl sokat ivott ahhoz, hogy vezessen. Az autó, hát persze! Meg kell néznie, hogy a garázsban van-e. Diana a hátsó ajtóhoz ment, és felhúzta az első lábbelit, ami a kezébe akadt – történetesen Julian kopott, régi bakancsát, ami hideg volt, és túlságosan nagy a csupasz lábára. Nagy nehezen beletalált a kulccsal a zárba, aztán kilépett a kertbe. A parti tündérvölgyét most sötét árnyékok és kivehetetlen alakzatok népesítették be. Hűvös volt a levegő, a füvön a kora reggeli harmat finom párája ült. Menj tovább!, noszogatta magát, végig az ösvényen, ami a telek hátsó részén álló, téglából épült garázshoz vezetett.

Ha nem lesz ott az autója, akkor legalább tudod, mi a helyzet. De vajon mi a helyzet? A garázsajtó be volt csukva, de nem volt kulcsra zárva.

– Julian! – szólította a férjét, ahogy bedugta a fejét a helyiségbe.

A félhomályban is ki tudta venni mindkét autójuk körvonalát: a saját, ezüstszínű Range Roverét és Julian sötétkék Mercedesét, ami azt jelentette, hogy legalább nem maga vezette autóval ment el itthonról.

Diana nem tudta, mit gondoljon. A fejét csóválva elhatározta, hogy megcsörgeti a férfi mobilját, aztán visszamegy az ágyba. Bezárta a garázsajtót, megfordult, és ahogy a ház felé nézett, halvány fényt látott derengeni egyik pinceszinti szobában.

Diana ritkán tette be a lábát a háznak abba a részébe. Volt ott egy mosókonyha, egy telezsúfolt ruhatároló, és egy kevésbé zsúfolt könyvtárszoba – könyveik nagy részét ugyanis Somerfoldba telepítették át –, ahol Julian most a dobfelszerelését és a bakelitlemezeit tartotta. Berohant a házba, aztán le a lépcsőn a pincébe. Akárcsak a ház többi részében, itt is csend és nyugalom fogadta az asszonyt, de ettől valahogy még idegesebb lett. Belökte a könyvtárszoba ajtaját, és belépett. A helyiség félhomályba burkolózott, amit épp csak megtört a függöny két szárnya között beszökő ezüstös hajnali fény. Megfordult, hogy felkapcsolja a villanyt, és elállt a lélegzete az eléje táruló látványtól: Julian élettelenül, térdre rogyva feküdt a padlón, nyaka körül hurok, ami az egyik könyvespolchoz volt erősítve.

A sokktól a saját sikoltását sem hallotta.

2. fejezet

– Szóval milyen érzés volt?

Rachel Miller kicsavarta a vizet sötét hajából, és a hajón vele szemben álló, jóképű kanadaira nézett.

– Hihetetlen – vigyorgott a srác, azzal lecsatolta magáról az oxigénpalackot, ami nagy zörgéssel landolt a hajó padlóján.

– Tudtad, hogy ez a világon a második legjobb merülőhely Cairns után? – kérdezte Rachel.

A kanadai felvonta a szemöldökét.

– Aha, azt hiszem, említetted, amikor a foglalást intéztem.

– Csak tudni akartam, hogy figyelsz-e – cukkolta Rachel kihívó mosollyal.

– Most lemegyek átöltözni.

– Remélem, nem pisiltél bele a búvárruhádba! – kiáltott utána a lány.

A fiú furán nézett vissza rá, és Rachel érezte, hogy a kettejük között néhány pillanatra felszikrázó vonzódás ugyanolyan gyorsan el is párolog. A falba tudta volna verni a fejét a hülyesége miatt.

Így jártam, röhögött aztán saját magán, és jó nagyot húzott az ásványvizes palackból. Nem vallott profizmusra, sőt egyenesen tiltották, hogy az oktatók az ügyfelekkel bizalmaskodjanak, de Rachel a játékos flörtöt a jóképű, búvárruhás pasikkal mindig is munkája egyik nagy előnyének tartotta.

Kézfejével végigsimította sós-nedves szemöldökét, aztán elégedett sóhajjal leült. Mai csoportja ideális volt: fiatalok, benne voltak minden mókában, mindannyian elvégezték a búvároktatók szakmai egyesületének ( PA DI ) tanfolyamát, így aztán Rachel a Ko Tao nevű thai szigetet körülvevő merülőhelyek közül a haladók számára alkalmasabb részekre is kivihette őket. A Cápa-szigetnél láttak többféle rájafajt, barrakudát, egy egész iskolányi angyalhalat, továbbá színes korallokat meg rengeteg tengeri szivacsot. Ennél rosszabb munkája is lehetne.

– Helló, Liam!

Rachel felkapta a fejét az éneklő hangra és a kuncogásra. A csoportból három lány – mindannyian frissen érettségizettek, helyesek – már átöltözött, és most apró bikiniben csellengtek a fedélzeten, miközben Rachel üzlettársát, a szorgosan dolgozó Liamet figyelték, aki éppen lázasan pakolta a helyükre a különböző búváruszonyokat. Igazán érthető volt a viselkedésük: Liam magas volt, szőke, és izmos a zátonyoknál vezetett mindennapos merülésektől. De ennek ellenére jobbnak tűnt, ha nem bízza el magát.

– Minden rendben, lányok? – kérdezte Rachel odalépve hozzájuk, miközben Liam eltűnt a hajó gyomrában.

– Nem hiszem el, hogy te minden napodat vele töltöd – suttogta a három lány közül a legszebb.

– A férjemről beszélsz – közölte Rachel semleges hangon.

– Komolyan? – kapkodott levegő után a lány. – Ó, te jó ég! Nem tudtam, bocsánat!

– Csak viccelek! – nevette el magát Rachel. – Viszont mivel az üzlettársam, simán el tudom intézni plusz ötven dollárért, hogy kisgatyára vetkőzzön nektek. Mit szóltok hozzá?

Liam ebben a pillanatban lépett újra a fedélzetre, hatalmas röhögést váltva ki a lányokból.

– Mi olyan vicces? – kérdezte Liam.

– Semmi – kuncogott Rachel. – Igazán semmi.

A hajó lassan visszapöfögött Saiwee Beachre, ez volt Ko Tao fő kikötője, és a búváriskola is itt működött. Rachel önkéntelenül elmosolyodott, ahogy a sziget feltűnt a látóhatáron. Bár már három éve itt élt, a sziget napsütötte szépsége újra és újra rabul ejtette. Ko Tao nem volt olyan vadregényes, mint a karsztsziklás Andaman-szigetek, de ez is valódi paradicsomnak számított hosszan elnyúló fehér homokos partjaival, buja trópusi erdeivel és kristálytiszta vizével.

Saiwee Beach, ahol a lány kis búváriskolája működött, még csak nem is a sziget szebbik oldalán feküdt. Szabadnapjain Rachel felpattant az ütött-kopott mopedjére, és a sziget néptelenebb, csendesebb keleti partjai felé vette az irányt, ahol pálmafák hajladoztak a porcukorfehérségű homok fölött, és a levegőnek olyan illata volt, mintha az ember egy frangipániillatú parfüm üvegébe pottyant volna. Ennél rosszabb helyen sose legyen az irodám, suttogta Rachel az orra alatt, de a mosoly lassan lehervadt az arcáról.

Lehet, hogy most a paradicsomban érzi magát, de volt idő, amikor úgy tűnt, a poklot kell megjárnia. Az egy másik élet volt, sok ezer kilométerre ettől a helytől, Londonban, ahol Rachel – alig harmincévesen – újságíróként dolgozott, a Sunday Post szerkesztőjeként.

Szárnyalt a karrierje, jó állása volt, és szakmai berkekben nagy népszerűségnek örvendett. De aztán bekövetkezett a hegyomlás: a telefonlehallgatási botrány úgy söpört végig a média világán, mint a bozóttűz. Rachelnek még magához térni sem volt ideje, máris az utcán találta magát. Először csak betegszabadságra küldték, végül felmondtak neki. És ha azt hitte volna, hogy ennél rosszabb már nem lehet, akkor nagyot tévedett: hamarosan letartóztatták, és a lakását is átkutatták. A profi ügyvédjének hála megúszta a börtönt, de egyik pillanatról a másikra nemkívánatos személy lett a szakmában, egy média-Ikarus, aki túl közel repült a naphoz, megégett és lezuhant.

Ezért jött Thaiföldre. Pontosabban ezért menekült Thaiföldre. Először próbálta győzködni magát, hogy csak egy kis nyaralásra van szüksége, hogy eltűnjön a világ szeme elől, és újrarendezze az életét. Rachel imádta a tengert, és a búvárkodás vonzotta Ko Taóra. Aztán összefutott Liammel, aki szintén a merülés megszállottja volt, és létre akart hozni egy búváriskolát. Így aztán a lány lassacskán újra összeszedte magát.

Rachel annyira elmerült az emlékeiben, hogy csak arra eszmélt, a hajó nekiütődik a mólónak. Liam ügyesen kiugrott, és rögzítette a hajóköteleket.

– Szóljatok a barátaitoknak! – mondta Rachel, miközben kisegítette a csoport tagjait a mólóra. – Bár július a legforgalmasabb időszak, és nem tudom garantálni, hogy lesz még szabad időpont, akkor sem, ha rátok hivatkoznak.

– Viszlát, Liam! – búgták a lányok integetve, és a feneküket riszálva elsétáltak a falu felé.

– Ennyire azért nem vagyunk tele – vetette oda Liam foghegyről.

– Szeretem fenntartani azt az imázst, hogy népszerűek vagyunk. Csakúgy, mint te.

– Ezt hogy érted?

– Hogy értem? – nevetett Rachel. – Ne mondd már, hogy nem vetted észre, mennyire koslattak utánad a lányok egész nap!

– Nem, mert arra figyeltem, hogyan flörtölsz azzal a nagydarab kanadaival.

– Soha nem flörtölök ügyféllel – vágott vissza Rachel tettetett felháborodással.

– Rachel, te állandóan flörtölsz az ügyfelekkel.

A lány csípőre tette a kezét.

– Ha flörtölnék, és ez nem beismerés, az jót tenne az üzletnek, ezt te is beláthatod. A szezon végéig tele vagyunk foglalással.

– Aha, szóval az én érdekemben flörtölsz? – kérdezte Liam szárazon.

– Tudod, néha azt gondolom, jobb lett volna, ha megmaradsz ügyvédnek.

Rachel szerette Liamet a régi, angliai életével húzni, mivel ez a mostani, laza beach boy lét annyira távol állt attól a másiktól. A borostás, napbarnított arc, amitől még jobban világított a kék szeme, és a napszítta szőke haj sokkal inkább illett egy született szörfös csávóhoz, és nehéz volt elhinni, hogy Liam korábban Anglia egyik vezető ügyvédi irodájánál dolgozott. Már éppen kezdett magasra ívelni a karrierje, amikor bedobta a törülközőt, pont mielőtt felajánlották neki a partneri státust. Rachel sosem ment bele komolyan a kérdezősködésbe, hogy az üzlettársa miért cserélte fel a Boss öltönyt szakadt bermudára, pedig kíváncsi lett volna a teljes sztorira. Talán idegösszeomlás vagy egy csúnya szakítás áll a háttérben? Persze az is lehet, hogy tényleg megcsömörlött. A sikeres, értelmiségi szülők gyerekei automatikusan választanak maguknak úgynevezett „tisztességes” foglalkozást, és sokszor csak későn döbbennek rá, hogy ki akarnak szállni a mókuskerékből.

– Miért lett volna jobb, ha megmaradok ügyvédnek? – érdeklődött a férfi nyugodt, semleges hangon. Mesteri ügyességgel tudta felhúzni Rachelt azzal, hogy ő viszont semmin nem húzta fel magát.

– Mert a konfliktus a másik keresztneved.

– Mondod te.

– Oké, tüzet szüntess, hívj meg egy italra. Valamit meg kellene beszélnünk.

– Fenyegetően hangzik – közölte Liam, és belebújt a pólójába. – Jobb, ha rögtön dupla adagot kérek.

A strand nyugodtabb részén álló egyik bárba mentek; Rachel egy tengerre néző fonott asztalhoz telepedett le. A tömeg még nem árasztotta el a partot, de a lány több ismerőst vélt felfedezni a vendégek között, és nem akarta, hogy meghallják a mondanivalóját.

Liam magának egy sört, Rachelnek egy Fanta narancsot hozott. A lány hatalmas, mohó kortyokkal itta a narancslét, élvezve a pohárban csilingelő jeget. Már elmúlt öt óra, a nap kezdett lenyugodni, de még mindig legalább harmincöt fok volt.

– Szóval hány foglalásunk van holnapra? – kérdezte Rachel.

– Nyolcan lesznek, a „Tanulj merülni” csomagot vették meg. Azt hiszem, egy nászutas pár és a barátaik.

– Na, tessék, egy újabb halálra ítélt házasság! – jegyezte meg Rachel megvetően. – Ki olyan hülye, hogy a barátaival megy nászútra?

Liam úgy nézett rá, ahogy hisztis kisgyerekekre szoktak.

– A szigeten házasodtak össze. Ha a barátaid vennék a fáradságot, és elrepülnének Thaiföldre, hogy részt vegyenek az esküvődön, akkor nem teheted meg, hogy a boldogító igen kimondása után azonnal felrakod őket a hazafelé tartó gépre, nem? Vagy te így csinálnád?

Rachel vállat vont, és kiitta az üdítőjét.

– Csak nem értem, hogyan lehetnek egyesek olyan hülyék, hogy ötvenezer dollárt költenek egy thaiföldi esküvőre, barátokkal, családdal, mindennel. Ennyi pénzért vehetnének egy sportautót, vagy felújíthatnák a lakásukat.

– Igazán romantikus alkat vagy – vigyorgott Liam.

Rachel kihívóan méregette Liamet az asztalon álló kis viharlámpa reszkető fényében.

– Azért, mert az esküvőt tökéletesen felesleges dolognak tartom? A házasság egyszerűen kiment a divatból.

– De azért persze örömmel elfogadod a pénzüket. Erről jut eszembe, valamit meg akartál beszélni velem.

A lány mély levegőt vett.

– Te is látod, hogy még nincs július, és máris agyondolgoztuk magunkat. Nos, gondolkodtam egy kicsit. – Rachel elhallgatott, nem tudván, hogy Liam hogyan fogadja a mondandóját. – Szóval arra gondoltam, hogy terjeszkedhetnénk.

Liam fogta a sörét, és komótosan belekortyolt.

– Na? Mondj már valamit! – nógatta Rachel idegesen.

– Ugyanezen agyaltam én is.

– Komolyan? Ez csodás! – örvendezett a lány és előrehajolt. – Figyu, tegnap este hallottam, hogy a Naplemente bungalókat árulják. Na már most, te is ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy a Naplemente az egész szigeten az egyik legjobb helyen van, kőhajításnyira a Fő utcától, és ha felújítanánk… – hadarta Rachel, majd hirtelen ráébredt, hogy nagyon nyakon öntötte Liamet az infókkal. A bárpult mögötti tükörben meglátta magát, ahogy beszél, és majdnem felnevetett. Egyáltalán nem üzletasszonynak nézett ki. Sötét haja tépett bubifrizurára vágva, vállpántos pólója alól kilátszott a delfintetoválása, és a nagy lelkesedés az arcán inkább mutatta kicsit dilinyósnak, mint megfontolt üzletasszonynak. Ennek ellenére Liam tekintetében érdeklődés tükröződött.

– Jim tényleg eladja a bungalókat? – kérdezte az állát dörzsölgetve.

– Visszamegy Új-Zélandra.

– Honnan tudsz te minderről? Én tegnap beszéltem vele, és egy szóval sem említett ilyesmit.

Rachel elvigyorodott.

– Én mindenen rajta tartom a szememet.

– Mint a régi szép időkben.

– Meg kellene vennünk – mondta a lány határozottan.

– A bungalókat? – kérdezett vissza Liam gondterhelt arccal. – Tény, hogy nagyon jó helyen vannak, de nekünk búváriskolánk van. Mit kezdenénk egy rakat bungalóval?

Rachel lerakta a poharát.

– A búváriskola részei lennének, Liam. Ez benne a szép. A legnagyobb búváriskola lehetnénk a szigeten: a merülési csomagokat szállással együtt adnánk el. Gondolj bele, mennyire szuper lenne! Helyes kis bohém kunyhókban lenne a szállás, adnánk kaját és búvároktatást is, plusz a végén PA DI -bizonyítványt. Az öbölnek ebben a részében mi lehetnénk a legnagyobbak. És elindíthatnánk a szabadtüdős merülést is.

– Milyen meglepő ötlet! – cukkolta Liam.

Rachel nem sértődött meg a cukkoláson, a szabadtüdős merülés a legújabb mániája volt. Tényleg mánia volt, más nem is lehetett, az oxigénpalack nélküli búvárkodás nem a félősök sportja. Lemenni a víz alá tartály nélkül, olyan mélyre, amennyire bírsz, a tüdőd ég, a dobhártyádat feszíti a nyomás, a végtagjaid majd kiszakadnak a helyükről – nos, ez nemcsak veszélyes, hanem egyenesen őrültség, ami Rachelnél ráadásul függőséget okozott. Egy éve járt oktatásra egy hasonlóan őrült franciához, akit Stefannak hívtak, és minden szabad idejében az öböl legmélyebb részein merült. Ennek hála már csak egy hajszál választotta el az oktatói képesítés megszerzésétől.

– Azt hittem, a nyugodtabb élet reményében jöttél Thaiföldre – jegyezte meg Liam.

– Így van, és meg is találtam, de ez túl jó lehetőség. Ne már, Liam, ne mondd, hogy téged nem csábít az ötlet!

– Csábít, de elég mazochista módon.

– Csak gondold el…

Liam egy pillanatra eltűnődött Rachel érvein.

– Még ha úgy döntünk is, hogy belevágunk – és ezzel nem azt mondom, hogy tegyük meg –, honnan lesz rá pénzünk? Egy akkora telek harminc bungalóval, saját tengerparttal legalább ötvenmillió bát.

Rachel elfintorodott, ez volt az egyetlen gyenge pont a tervében.

– Igazából abban reménykedtem, hogy neked esetleg van megtakarításod – közölte reményteli hangon. – Végül is nagyágyú ügyvéd voltál.

– Ennyire azért nem voltam nagyágyú. Viszont annyira vagyok jó jogász, hogy tudjam, a külföldiek tulajdonszerzése korlátozva van Thaiföldön, és szigorúan betartják a szabályokat.

– Hát Jimnek pedig sikerült, és ő is külföldi. Ugyan már, az a briliáns jogászagyad csak talál valami kiskaput!

Liam mosolyogva a fejét csóválta.

– Mi olyan vicces? – kérdezte a lány bosszúsan.

– Csak az, hogy ilyen messzire menekültél valami elől, de az igazság az, hogy a személyiségünket mindig magunkkal cipeljük. Nem tudsz szabadulni tőle, egyikünk sem tud megváltozni.

– Mert én milyen is vagyok? – kérdezte Rachel csendesen, kicsit félve Liam válaszától.

– Ambiciózus, Rach.

Liam védekezőn felemelte a kezét, mielőtt a lány megszólalhatott volna.

– És nincs is ezzel semmi baj. Pusztán arra gondoltam, hogy nyugisabb életre vágynál.

– Én nem abban a helyzetben vagyok, mint te – mondta Rachel. – Nem én döntöttem úgy, hogy feladom a régi életemet.

A lány a fantasztikus naplementét nézte, ahogy a barack-és lila színű fénypászmák az öböl vize felett táncoltak.

– Legalább még egy alkalmazottra szükségünk lesz.

– Erre iszom – mondta Liam, és felemelve sörösüvegét Rachel poharához koccintotta. – Nyilvánvalóan sokkal több melónk van, mint amennyit ketten elbírunk. Van már jelölted?

Rachel szórakozottan bólintott, figyelmét a zsebében megszólaló mobilja terelte el. A bár felé intett és felemelte az üres poharát, miközben a fülére illesztette a telefont.

– Halló! – mondta, de csak recsegést hallott a vonalban. – Van ott valaki?

Csend. Aztán megszólalt egy hang. Egy hang, amit már évek óta nem hallott. A szíve gyorsabban kezdett verni, kiszáradt a szája.

– Anya? – próbált lazának tűnni, bár nem érezte annak magát. – Hogy vagy?

Újra csend.

– Tudunk most beszélni?

Rachel azonnal érzékelte, hogy ez nem kérdés volt, hanem parancs, méghozzá türelmetlen és személytelen. Sylvia Miller több ezer kilométerre volt innen, és mégis sikerült elérnie, hogy a lánya tízévesnek érezze magát.

– Persze – válaszolta, Liamre nézett, aztán felállt, és kisétált a bárból egyenesen a partra.

– Mi újság? – folytatta, miközben tisztában volt vele, hogy mennyire esetlen a kérdése, de nem tudta, mit mondhatna. Ezer éve nem beszélt az anyjával.

– Julian meghalt.

Csak így: semmi hogy vagy, mi van veled, semmi csevegés, egyenesen bele a közepébe. Ez jellemző az anyjára. Rachel önkéntelenül a mellkasára tette a kezét, mintha csak össze akarná tartani saját magát.

Képtelen volt felfogni, amit hallott. Meghalt? Hogyan?

– Mi történt?

– Ön… öngyilkos lett tegnap.

Forgott a világ Rachellel. Ez hihetetlen!

– Megölte magát? Julian? – Rachel a fejét rázta. – De hát miért?

– Miért lesz bárki öngyilkos? – kérdezett vissza az anyja fakó hangon.

– Nem, úgy értem, mi történt. Depressziós volt? Gondjai voltak? Vagy mi?

– Nem. Boldog volt. Boldogok voltak, bár ezért te nem sokat tettél – válaszolta az anyja nyugodt hangon, de nem lehetett nem kihallani belőle a keserűséget. Rachelnek fájt a beszólás, anyja nyilván bántásnak is szánta.

Mély levegőt vett.

– Diana hogy van?

A lány rájött, hogy mennyire ostoba és felesleges a kérdése, de addigra már kimondta.

– Rendbe fog jönni – válaszolta az anyja. Rachel szinte látta maga előtt Sylvia megrovó tekintetét, a válasza azt jelentette, hogy „rendbe fog jönni nélküled is”.

– Hogyan jöhetne rendbe? – firtatta tovább a témát elhaló hangon.

– Tényleg érdekel? – az anyja hangja nem árult el érzelmeket.

– Persze hogy érdekel – vágta rá, és a hangja újra elhalt.

Pillantása a tengerre vándorolt, nézte, ahogy a leszálló sötétségben ezüsttel csíkozott sötétkékre váltott a víz színe, és elhatározta, hogy erős marad.

– Hogyan halt meg? – kérdezte halkan. – Ki találta meg?

Egy pillanatra újra a fiatal újságíró volt, aki nyomon van, nehéz kérdéseket tesz fel, megzavarja mások gyászát, mindezt azért, hogy összeálljon a teljes kép.

– Diana találta meg a londoni házuk alagsorában. Felakasztotta magát.

Rachel becsukta a szemét, és látta maga előtt, ahogy a nővére felfedezi a holttestet, de túl szörnyű volt a kép, ezért elhessegette.

– Mikor lesz a temetés? – érdeklődött, most már nyugodtabb hangon.

– Még nem tudjuk. Julian szülei szervezik. Úgy hiszem, megadják a módját, nagyon sokan fognak eljönni.

– És Diana most veled van? – kérdezte, hogy kicsit témát váltsanak.

– Vele vagyok a házukban. Charlie is hazajött az iskolából. Itt az egész család. Erősítjük egymást.

Rachel szorosabban markolta a telefont.

– Hazamegyek – mondta hirtelen. – Én is mellette akarok lenni. Ahogy mindig mellette voltam… azelőtt.

A szavak bennszorultak a torkában. Visszafojtott lélegzettel várta, hogy az anyja megszólaljon, hogy visszahívja a családja körébe, osztozni a közös gyászban, és segíteni, amiben csak lehet. A néma csend azonban elárulta, hogy erre hiába vár.

– Mennem kell – mondta végül Sylvia hidegen és kimérten. – Csak azért telefonáltam, hogy tudd. Úgy gondoltam, rád is tartozik.

– Anya, ne…

De az anyja már le is tette a telefont.

Rachel a kezében tartott készülékre meredt. A lábát mintha a homokba betonozták volna, a fejében egymást kergették a gondolatok. Az egésznek semmi értelme nem volt. Ugyanazt a döbbent hitetlenséget érezte, mint tinédzserkorában, Diana hercegnő halálakor. Vannak emberek, akik halhatatlannak tűnnek. Vannak, akik egyszerűen nem halhatnak meg. És Julian közéjük tartozott.

Julian Denver. Néha azt is nehezére esett felidézni, hogyan néz ki a férfi. Arra azonban élénken emlékezett, hogy milyen egyéniség volt. Elgondolkodó, csábító és egy kicsit félelmetes.

Rachel beleborzongott, ahogy visszaemlékezett Julian utolsó, hozzá idézett szavaira. Ha még egyszer a szemünk elé kerülsz, vagy kapcsolatba lépsz velünk…

A családja még mindig gyűlölte, ez az anyjával folytatott rövid telefonbeszélgetésből világosan kiderült. És ezen Julian halála sem változtat. Lerogyott a homokba, a sortján keresztül is érezte a nedvességet, de nem törődött vele, a térdére hajtotta a fejét. Az esti levegő nehéz volt a sós tenger, a hibiszkusz és egy közeli étteremből áradó curryillattól, ám a lány ebből semmit sem érzékelt.

Pár perccel később léptek tompa zaját hallotta a háta mögül.

– Jól vagy? – kérdezte az ismerős hang.

Rachel feltápászkodott, és elindult le a vízhez, nem akart Liam szemébe nézni, nem akart beszélni vele.

– Mennem kell! – mondta a fejét rázva, és próbált elmenni a fiú mellett.

– Hé – mondta Liam lágyan, nagy tenyerét Rachel vállára borítva. – Mi a baj?

– Anyám hívott – bökte ki végül. – Julian, tudod, a sógorom… tegnap öngyilkos lett.

Próbált tárgyilagos hangot megütni, de nem igazán sikerült könnyednek, nemtörődömnek tűnnie, olyannak, mintha nem is érintené meg a tragédia. Bár valószínűleg ezt hiszi mindenki.

– Rachel, sajnálom! – mondta Liam, és esetlenül megszorította a karját.

– Jól vagyok. Komolyan. Csak hagyj most, kérlek!

Pár esőcsepp esett a fejére. A vihar nagyon gyorsan tudott lecsapni az öbölben, de Liamnek nem akaródzott mozdulnia, és Rachel kelletlenül ráemelte a tekintetét. Látta az aggodalmat a barátja szemében, és ettől kihagyott a légzése.

– Ugyan már, Rachel! Tudod, hogy velem bármiről beszélhetsz.

Ez igaz is volt. Liam volt az egyetlen ember Thaiföldön, aki mindent tudott. Tudta, hogy miért jött az országba, és miért nem akar hazamenni. Azt is tudta, hogy nem kizárólag csak Diana és Julian miatt menekült el, de elsősorban miattuk hozta meg olyan könnyen a döntést. Az esőcseppek nagyobbak lettek, keményebben koppantak a fején. Az ég sötét volt, de a lány ki tudta venni a fejük felett összegyűlt fekete viharfelhőket. Vizes pólója kezdett a bőrére tapadni, Liam a parton álló egyik pálmafa alá húzta menedékül.

– Figyelj ide! – kezdte a fiú. – Haza kell menned.

– Liam, utálnak engem. Én vagyok az utolsó ember, akit a temetésen látni akarnak.

– Talán. De az is lehet, hogy most jött el az ideje a bocsánatkérésnek.

Rachel a fejét rázta.

– Julian meghalt. Ezzel kicsit elkéstem.

– De sosem késő, hogy leródd a kegyeletedet.

– De mindannyian azt fogják gondolni, hogy ez azért túlzás.

Egy ideig egyikük sem szólalt meg.

– Akarod, hogy veled menjek?

A lány belenézett a kék szempárba, amely egy röpke pillanatra tökéletesen beleolvadt az övébe, és az a kimondatlan vonzalom, ami az első találkozásuk óta tapintható volt kettejük között, most ismét fellángolt. Rachel megborzongott, de a hűvös szélnek tulajdonította, amely a tenger felől érte őket.

– Megtennéd?

– Szerintem fontos, hogy hazamenj, de tudom azt is, hogy nem lesz könnyű. Ha a helyedben lennék, nekem jól jönne a támogatás.

– De akkor be kell zárnunk az iskolát a legzsúfoltabb időszakban. Nem tehetjük meg – mondta Rachel.

– Nézd, ha valamikor, akkor most kell bezárni az iskolát és hazamenni.

– Miért? A bűntudat miatt? – kérdezett vissza a lány nyersen. – A nővérem nem akar látni, az anyám szintén nem akar látni, és Julian sem kérne belőlem, ha még megkérdezhetnénk. Azzal adom meg neki a tiszteletet, ha nem megyek el a temetésére. Ha odamegyek, mindenki rólam fog beszélni és arról, hogy miért léptem le. Egy temetés arról szól, hogy a jó dolgokra emlékezzünk, nem pedig ősrégi botrányok felhánytorgatásáról.

– Rachel, szeretnéd rendbe hozni a kapcsolatodat a nővéreddel? – kérdezte Liam egyszerűen.

Rachel egész testében megdermedt. Liam túl jól ismeri, tudja, hogy mire vágyik mindennél jobban. De nagyon is jó oka van, hogy ne menjen vissza Angliába.

– Haza kell repülnöd – nógatta tovább a férfi.

– Egyre jobban esik – mondta Rachel elfordulva a barátjától. – Tényleg haza kell mennem.

3. fejezet

A Páva lakosztályból gyönyörű kilátás nyílt a tóra, amelyet Diana a szoba fő vonzerejének tartott. Persze az is sokat nyomott a latban, hogy ez volt Somerfold legcsendesebb zuga oxfordshire-i házuk legeldugottabb szárnyában. Szeretett itt üldögélni, a fotelt a hatalmas ablak elé húzta, és a tó vizét bámulva egyedül lehetett a gondolataival. De ma nem húzta szét a függönyöket, a két apró lámpa épp csak annyi fényt adott, hogy az asszony lássa, mit csinál. Senki nem láthatott volna be a szobába, de ennek ellenére Diana jobban érezte így magát. Mély levegőt vett, és a két selfridges táska tartalmát az ágyra borította. Jó kis gyűjtemény volt: papírok, jegyzetfüzetek, levelek, nyugták, fényképek. Az egész délelőttjét azzal töltötte, hogy összegyűjtse őket, benézett minden asztalfiókba, iratszekrénybe, még a zakók zsebeibe is, minden kapkodás nélkül, diszkréten. Nem akart több csodálkozó szempárt maga körül. Miután a rendőrség befejezte a véget nem érő kérdezősködést, az anyja egyenesen Somerfoldba hozta. Diana úgy érezte, talán soha nem lesz képes betenni a lábát a Notting Hill-i házba. Ahogy várható volt, mind az anyja, mind Mrs. Bills, a házvezetőnő nagy hűhót csapott körülötte, egy percre sem tévesztették szem elől. Ma reggel is, amikor Mrs. Bills a könyvtárban szöszmötölve találta Dianát, egyből visszaküldte az ágyba egy gyógytea társaságában, mintha legalábbis influenzás lenne. Jót akart persze, mind azt akarnak. Nyilvánvaló, hogy mindannyian aggódnak a lelkiállapota miatt, talán még az is megfordul a fejükben, hogy Diana nem fog-e valami ostobaságot elkövetni, ahogy Sylvia Miller óvatosan megfogalmazta. Ám Dianának esze ágában sem volt ilyesmit tenni, sőt a feje teljesen tiszta volt, és pontosan tudta, mit akar, ezért állt most ott a sötét szobában, a nagy halom papírra meredve. Tudnia kell, ez tartotta épen az elméjét. Julian meghalt. Már a tényt magát is nehéz volt felfogni, ráadásul nem autó ütötte el, vagy repülőszerencsétlenségben hunyt el. Nem értelmetlen, véletlen baleset végzett vele, hanem ő maga vetett véget az életének. Ennek pedig kell hogy valami oka legyen. Muszáj, hogy oka legyen. Ebből viszont az következik, hogy valahol, valamiféle információmorzsának léteznie kell, ami megadja a választ.

Az asszony felemelt egy fotót és megnézte. Régi polaroid felvétel volt, a fehér széle már megsárgult, színei kifakultak, de jól látszott, mi van rajta: egy csapat diák egy hajón. Azonnal felismerte Juliant a csoport közepén, a precízen belőtt sérójával, a szégyenlős vigyorával és az Operation Raleigh feliratú pólójában. Diana nem bírta sokáig nézni, a szíve a torkában dobogott. Jules, hogy tehetted? Hogy tehettél ilyet?!

Megrendülve ült le a kék színű selyem ágytakaróra. Csak az alváshiány teszi, mondta magában. Julian alig negyvennyolc órája halt meg, és Diana azóta egy percre sem hunyta le a szemét. Nem mintha nem akart volna aludni, nagyon is szeretett volna elmenekülni a pokoli valóságból, becsukni a szemét, és kizárni mindent, de nem jött álom a szemére. Feküdt a sötétben férje üresen tátongó helye mellett, és az elméje nem bírt megnyugodni: a szeme tágra nyitva, mintha valami középkori kínzásnak vetné alá valaki, hogy megbolonduljon. És azokban a szörnyű, végtelen hosszúnak tűnő órákban Diana végigvett mindent, minden történést, minden szót, ami közte és Julian között esett az elmúlt néhány hónapban. Azt kutatta, hogy látszott-e valami felfeslés a házasságuk szövetén. Ő maga tett-e, mondott-e olyasmit, amivel csendes kétségbeesésbe hajszolta a férjét? Mondhatott vagy csinálhatott-e volna bármit másképp, hogy megakadályozza a tragédiát, hogy életben tartsa Juliant?

Mi lett volna, ha… – a lehetőségek gyűjteménye végtelen, a kínzó kérdések pedig tökéletesen hiábavalók. A bűntudat úgy nehezedett a lelkére, hogy majdnem megbolondult attól, hogy nem tudta az okot. Testileg legyengült a kimerültségtől, az idegei pattanásig feszültek. Diana hallott már olyanról, hogy valaki belehalt az alváshiányba – ahogy ott feküdt a függöny rését bámulva, azt kívánta, bárcsak ez lenne az ő sorsa is.

Visszafordult a papírhalomhoz, és beletúrt a dokumentumokba, mintha azt remélte volna, hogy pusztán az érintésüktől választ kaphat a kérdéseire. A fejét csóválva ébredt rá, hogy zsákutcába kormányozta magát. Az ablakhoz lépett, szerette volna a nap sugarait érezni az arcán. Elhúzta a függönyt, épp csak egy kicsit, és pont a fiát, Charlie-t pillantotta meg, aki a tó melletti pázsiton focizott. Először szinte meg sem ismerte – karácsony óta nagyon sokat nőtt, kajla kamasz volt dús vörösesbarna hajjal. Mennyire emlékeztette Julianre! Persze nem volt köztük vérségi kapcsolat, de nem azt szokták mondani, hogy az egymáshoz közel álló emberek hasonlítani kezdenek egymásra?

– Drágám, mire véljem ezt a dolgot?

Diana összerezzent az anyja hangjától. Sylvia Miller az ötvenes évei végén járt, vonzó nő benyomását keltette, szőke, vállig érő frizurát viselt. Teste karcsú és izmos volt a diétának és a jógának köszönhetően. Ki gondolná, hogy ez az asszony egykor alsó középosztálybeli, elvált családanya volt, és Devonban lakott egy sorházi lakásban? Sylvia úgy nézett ki, mintha egyenesen beleszületett volna Somerfold fényűzésébe, sokkal inkább, mint én, gondolta Diana.

– Mit akarsz ezzel a sok papírral?

– Semmit – felelte Diana, és gyorsan az ágyhoz lépett, hogy összeszedje a dokumentumokat.

Az anyja lehajolt, és felvett egy levelet, ami a padlóra esett. Diana megkönnyebbülve látta, hogy semmi személyes vagy árulkodó, csak egy számla. De azt is látta, hogy Sylvia egyből rájött, miben mesterkedik.

– Komolyan úgy gondolom, hogy hagynod kellene ezt a dolgot – mondta Sylvia odanyújtva a számlát Dianának.

– Csak tavaszi nagytakarításba kezdtem.

Anyja kétkedőn felvonta a szemöldökét.

– Szerintem le kéne jönnöd enni valamit. Mrs. Bills csirkelevest főzött, és csodás süteményt sütött.

– Jól elvagyok itt, tényleg.

– Jobb, ha lejössz. Liz telefonált, tíz perc múlva itt vannak.

Diana bólintott.

A másik ok, amiért a délelőttöt a fiókokban és a szekrényekben való kutakodással töltötte az volt, hogy délben tartják Julian öngyilkossága ügyében az előzetes halottkémi szemlét, és az asszony el akarta terelni róla a gondolatait. Sőt, részt sem akart venni rajta, és Liz, Julian nővére megnyugtatta, hogy nem is kell elmennie, ha nem akar, majd ő képviseli. Diana tisztában volt vele, hogy nem bírná ki a procedúrát, de így is eggyel nőtt azon dolgok listája, amelyek miatt lelkiismeret-furdalást érzett.

– Hogy ment?

– Liz szerint ahogyan várható volt – mondta Sylvia nyugtatóan. – A mai eljárás csak formaság volt.

Sylvia érzékelte a lánya nyugtalanságát, ezért odalépett hozzá, és megsimogatta a karját.

– Ugyan már, van elég gondod a nélkül is, hogy ilyesmik miatt aggódj.

– Tudom. Igazad van.

Diana leült az ágyra, és körülnézett a helyiségben.

– Tudod, Julian csak veszekedős szobának hívta – mondta halkan. – Néha, amikor összekaptunk, ide jöttem megnyugodni, és itt is aludtam. Mindig apróságokon vitatkoztunk. Úgy, mint te és apa.

Julian és az apja: a két legfontosabb férfi az életében. És most már mindkettő halott.

– Minden pár veszekszik, Diana – közölte Sylvia. – Felesleges ezen rágódnod.

A baj csak az volt, hogy Diana képtelen volt nem ezen rágódni, minden egyes veszekedésüket, összezörrenésüket újra és újra kielemezte, nem épp az egyik volt-e, ami annyira boldogtalanná tette Juliant.

Négy éve, a botrány után költöztek ebbe a házba. Diana mindig úgy gondolta, hogy a költözés egyben újrakezdés is. A szülei válása után Sheffieldből Devonba költöztek, onnan pedig Londonba, miután megszületett a nem tervezett gyermeke. Diana ilyen módon kezdett tiszta lappal, igaz, ehhez szüksége volt egy teherautóra, valamint rengeteg kartondobozra.

Somerfoldot abban a reményben vették meg, hogy mindent újrakezdhetnek, és ismét felépíthetik a bizalmat kettejük között. És hogy családot alapíthatnak. Igazság szerint a veszekedős szoba alig volt használatban, mert mindketten komolyan dolgoztak azon, hogy jobb legyen a kapcsolatuk, és végül apró lépésekkel sikerült helyreállítani a házasságuk stabilitását. Vagy mégsem?

– Bárcsak veszekedhetnék most egy jót vele! – sóhajtotta Diana, és érezte, hogy könnyel telik meg a szeme. – Mindent megadnék azért, ha hallhatnám a hangját. De tudom, hogy ez már soha nem fog megtörténni. Sosem látom többé az arcát, nem hallom a nevetését, nem érzem magam mellett az ágyban.

Hangja elcsuklott, visszafojtott érzelmei áttörték a gátat.

– De hát miért?! – hallotta saját, zokogásba fúló hangját.

Sylvia odaült mellé, és szorosan átölelve tartotta, Diana pedig csak sírt, könnyei egészen eláztatták anyja könnyű kreppblúzát. Az asszonyt megkönnyebbülés töltötte el, hogy végre képes sírni. Apja tíz évvel ezelőtti halála óta tudta, hogy a gyászreakciók kiszámíthatatlanok, és sosem akkor törnek ránk, ahogy az ember elképzeli. Amikor az apja meghalt, Diana napokig nem bírta abbahagyni a sírást, miközben a húga, Rachel, aki egyébként sosem félt kimutatni az érzéseit, olyan volt, mint egy kőszikla.

Halk kopogás hallatszott az ajtó felől.

– Mr. Denver és Elizabeth megérkezett – szólalt meg kintről Mrs. Bills hangja.

Diana felmarkolt egy csomó zsebkendőt az éjjeliszekrényről, kifújta az orrát, és letörölte a könnyeket az arcáról. Vetett magára egy pillantást a tükörben – nem volt valami fényes látvány. Holtsápadt arcából kitűnt a vörösre sírt szeme. Hát, ezzel kell beérniük, gondolta lemondón, aztán felállt, és hagyta, hogy anyja kivezesse a szobából.

Ralph és Elizabeth Denver Somerfold hatalmas előcsarnokában álldogálva várták, míg Diana lejött a lépcsőn. Ralph feléje indult, erősebben sántítva, mint ahogyan az a nő emlékeiben élt, az arcát ráncok barázdálták. Az egykor életerős férfi, Julian apja, Nagy-Britannia egyik leggazdagabb és legdinamikusabb üzletembere volt. Két évvel ezelőtt azonban egy súlyos stroke következtében részlegesen megbénult. Emiatt kénytelen volt a Denver-csoport irányítását feladni, így lett Julian a vezérigazgató. Diana hónapok óta nem látta az apósát. Anyósa, Barbara határozott fellépésének hála az év egy részét barbadosi, a másikat provence-i birtokukon töltötték.

– Ideje pihenned, Ralph – mondogatta Barbara. – Julian kézben tart mindent.

Vajon emlékszik-e még ezekre a szavakra az anyósa?

– Hogy vagy, drágám? – kérdezte Ralph, Diana szemébe nézve. Az asszony annyira belezuhant a saját fájdalmába és kétségbeesésébe, hogy csak most jutott eszébe, Ralph Julian apja, és nyilván őt is megviselik a történtek. Ám ennek ellenére mégis el tudott menni a halottszemlére.

– Megvagyok – válaszolta. Erőt vett magán, és rámosolygott Elizabethre, aki válaszul feléje biccentett.

– Örömmel hallom – mondta Ralph, és gyengéden megszorította Diana karját.

Az asszony kezdettől kedvelte Julian apját. Nagy hatalmú ember volt, és – ha hinni lehet a híreszteléseknek – üzleti ügyekben könyörtelen. Diana azonban mindig azt gondolta, hogy muszáj keménynek lenni egy akkora vállalatbirodalom felépítéséhez és működtetéséhez, mint a Denver-csoport. Ralph vele mindig udvariasan és kedvesen viselkedett, amit nem lehetett a család minden tagjáról elmondani. Itt volt mindjárt Elizabeth. Ő folyton azt éreztette vele, hogy pénzéhes betolakodó, akit csak Julian pénze érdekel.

– Nagyon nehéz ez most mindannyiunknak – mondta Elizabeth rezzenéstelen arccal.

A Denver család nem volt nagyon patinás família, ám három generáció alatt a sikeres szappangyárból nemzetközi konglomerátumot hoztak létre, és Elizabeth a gazdag örökösnő volt a legkisebb porcikájáig. Magas volt, elegáns és okos; éppúgy kinézte volna belőle az ember, hogy az The Economist hasábjain fejti ki a nézeteit a gazdaság helyzetéről, mint azt, hogy egy női lap társasági rovatában tűnik fel. Privilegizált környezetben nőtt fel, és elvárta, hogy a dolgok az ő szája íze szerint alakuljanak, ami legtöbbször így is volt. Az is meglátszott rajta, hogy ő volt az első gyerek a családban. Egy évvel volt idősebb Juliannél, és majdnem tízzel Adamnél, a Denver család legifjabb utódjánál. Dianának mindig az volt az érzése, hogy ez egyfajta ki nem mondott dominanciát nyújtott neki a testvéreivel szemben. Még Julian sem szívesen szállt vele vitába, ha valamit nagyon a fejébe vett.

– Kerüljetek beljebb! – javasolta Sylvia átvéve az irányítást. Mindenkit a dolgozószobába terelt, Mrs. Billst pedig megkérte, hogy hozzon kávét és süteményt.

– Szóval, hogy ment? – firtatta Diana idegesen. – A szemle, úgy értem.

– Nagy volt a tömeg – felelte Elizabeth.

– Nagy volt a tömeg? – nézett Diana a sógornőjére, és el sem tudta képzelni, hogyan képes ilyen hűvös és összeszedett lenni.

– A média sajnos teljesen megszállt minket – folytatta Elizabeth, karba téve a kezét. – Szólnom kell a P R-os csapatnak, hogy kapják össze magukat, és csillapítsák le a sajtót. Nagyon nem jön ez jól nekünk.

Diana látta, hogy Ralph helytelenítőn néz a lányára, de az csak megvonta a vállát.

– Nem jön ez jól nekünk. Nem jó a családnak és a cégnek sem. A rendőrség legalább azt mondja, hogy a halál körülményeiben semmi gyanús nincs, és ez a lényeg.

– Semmi gyanús nincs? – kérdezte Diana döbbenten. – Hogyhogy nem gyanús egy olyan ember halála, aki az állítólagos öngyilkossága előtt pár órával még arról beszélt, hogy megmássza a Mount Everestet? Ez eszükbe sem jutott?

– Diana, kérlek, ne kínozd magad ezzel! – mondta Ralph aggódón. – Tudom, hogy nehéz elfogadni, mindannyian ezzel küszködünk, de nincs értelme emészteni magadat.

– Pedig csak erre tudok gondolni – mondta az asszony előrehajolva ültében. – Nem bírom felfogni. Jó életünk volt, Julian boldog volt. És az üzlet? Az is rendben van, ugye? – nézett Elizabethre mint a Denver-csoport felső vezetőinek egyikére.

– Igen – válaszolta kurtán. – De ki tudja, hogy mások mit gondolnak. Ki tudhatná, mi aggasztotta Julest? Itt vannak például a terhességek.

Dianának feltűnt, hogy Elizabeth milyen óvatosan fogalmazott, még véletlenül sem vetélést mondott, vagy halvaszülést. Senki nem akart még több tragédiát szóba hozni. De persze Diana tudta, hogy van abban valami, amit Elizabeth mondott. Másfél év alatt két vetélés már önmagában is elég nagy megpróbáltatásnak számított, és azután jött még a halva született baba traumája. Annyira boldogok voltak, hogy Arthur úton van, mígnem a terhesség huszonkettedik hetében megszűnt dobogni a kis szíve. Dianának meg kellett szülnie őt, aztán eltemetni az apró testet, amibe majdnem belepusztult. Egy percet sem élhetett a kisfia. És minden szörnyűség közepette Julian volt az, aki mellette állt, a kezét fogta, a haját simogatta, és azt mondogatta, hogy minden rendbe fog jönni. Annyira erősnek tűnt; vagy csak színlelte az egészet? Vajon Juliant is annyira padlóra küldte a tragédia, mint őt? Már sosem tudja meg.

– Volt még valami? – érdeklődött Sylvia Ralphra nézve. – Mondott valamit a halottkém?

– Úgy tűnik, hogy a boncoláskor kizárták az idegenkezűséget – mondta az idős férfi.

– Idegenkezűséget?

Görcs szorította össze Diana gyomrát. A rendőrség legalább egy órán át faggatta a Notting Hill-i házban. Akkor azt gondolta, azért, hogy pontos képet kapjanak arról az éjszakáról, amikor Julian meghalt, de lehet, hogy más céljuk volt…

Ralph csillapítón emelte fel a kezét.

– Azt is mondta, hogy a további vizsgálatok hat-nyolc hetet vesznek igénybe, utána tartják a végleges halottkémi szemlét. Nagyjából július közepén.

Mrs. Bills lépett be a szobába egy tálcával, amelyet az antik konzolasztalkára helyezett.

– És most mi fog történni? – kérdezte Diana, próbálva összeszedni magát.

– A halottkémi iroda információt gyűjt, és kijelölik a meghallgatások időpontját. Nyilván nekünk is el kell mennünk tanúvallomást tenni, már persze, ha a halottkém szükségesnek tartja. Beszéltem az ügyvédemmel, és szerinte neked nagy valószínűséggel meg kell majd jelenned a halottkémi bíróság előtt – mondta Ralph Dianára nézve.

Diana elfordult. Émelygés fogta el a puszta gondolatra, hogy elő kell adnia tanúként annak az éjszakának az eseményeit. Elég szörnyű volt, hogy a fejében is szüntelenül csak ez pörgött, de hogy még nyilvánosan is be kell számolnia mindenről, és válaszolni a kapcsolatukat firtató kérdésekre idegenek előtt!

– Képtelen vagyok rá – mondta halkan.

Ralph komoly arcot vágott. – Azt kell hogy mondjam, megértelek. A nyilvános halottkémi szemlék csak arra jók, hogy még több fájdalmat okozzanak, más értelmük nincs.

– Az az értelmük, hogy a dolgok végére járjunk, és megtudjuk, mi történt – szólalt meg Elizabeth nyersen. – Ez talán kicsit fontosabb, mint az emberek érzékeny lelke, nem?

– Elizabeth, kérlek! Tudjuk, hogy mi történt – csattant fel Ralph, és az arcát halvány pír öntötte el.

Diana a homlokát ráncolta.

– Tudod, mi történt? Hogy érted ezt? – kérdezte, látva a sokat sejtető összenézést apa és lánya között.

– Julian depressziós volt – mondta ki kereken Elizabeth.

Diana érezte, hogy lassan kezd rajta elhatalmasodni a pánik.

– Nem volt depressziós – válaszolta.

Ralph tekintete az övét kereste, a férfi összetörtnek látszott, mint akiből kiszállt az élet.

– Talán nem volt számodra nyilvánvaló, de igen, Julian depressziós volt – erősítette meg.

– Azt gondolom, eléggé ismertem a férjemet.

Ralph Sylviára nézett.

– Kettesben maradhatnék a lányoddal? Elizabeth, kérlek, te is menj ki.

Elizabeth kelletlenül követte Sylviát. Ralph a botjára támaszkodva felállt, és átült Diana mellé.

– Julian depresszióban szenvedett – mondta halkan. – Még mielőtt veled találkozott volna.

Diana nem tudta, mit mondjon. Olyan volt, mintha Ralph egy idegenről beszélt volna. Mindig is kívülállónak érezte magát a családban, és most, Julian halála után is azzal kell szembesülnie, hogy nem avatták be a családi titkokba. A titkokba, amelyeket rajta kívül mindenki ismert. Ahogy azonban az idős férfi könnyektől fátyolos szürke szemébe nézett – mintha Julian tekintetét látná –, rájött, hogy nem akarja bántani a szavaival.

– Juliannek volt egy időszaka Oxfordban, amikor nehezen birkózott meg a feladataival – mondta Ralph. – Az orvosunk egy rövid időre antidepresszánst írt fel neki. Így tudtuk meg, hogy Julian hajlamos volt a borúlátásra.

– De ha baja lett volna, azt észrevettem volna – válaszolta Diana. – Amióta együtt vagyunk, biztos, hogy nem voltak ilyen problémái.

– Ez igaz – bólintott Ralph. – Nem vagyok a lelki betegségek szakértője, de azt hiszem, a hajlam ott volt benne.

Diana hihetetlennek találta a gondolatot. Persze értette, hogy a család miért tartotta titokban Julian úgynevezett „hajlamát”, de neki miért nem mondta el a férje?

Ralph olvasott a gondolataiban.

– Senkinek nem volt tudomása róla Julianen, rajtam, a feleségemen és családorvosunkon kívül. Még Elizabethet és Adamet sem avattuk be minden részletbe. Nem akartuk, hogy kiderüljön, mert tudtuk, hogy egy napon Julian lesz a Denver-csoport vezérigazgatója, és nem szerettük volna, ha ezt bármi megakadályozza. Tudod, milyen idegesek a részvényesek.

– Egészen egyszerűen nem hiszem el, hogy depressziós lett volna – mondta Diana, teljesen összezavarodva.

– Kérlek, Diana – érintette meg Ralph a karját –, ne csináld ezt!

– Mit ne csináljak? Ne firtassam a férjem elmeállapotát? Miért ne tenném? Mert ez az igazság, vagy mert nem akarsz még nagyobb médiafelhajtást?

Ralph arcvonásai megkeményedtek.

– Ez az igazság. De jól látod, nem szeretnénk, ha mindez a nyilvánosság elé kerülne. Az üzlet és Julian emléke érdekében.

Diana tiltakozni akart, de aztán meggondolta magát. Lehet, hogy az apósának igaza van. Halottakról vagy jót, vagy semmit. Semmi és senki nem hozhatja vissza Juliant, és azt sem akarja, hogy sárba tiporják a nevét. Az esze ezt súgta, de a szíve egészen mást mondott: valami nincs rendjén, mert ha Julian depressziós lett is volna, biztosan nem hagyta volna őt és Charlie-t magára. Egyetlen szó vagy neki szóló üzenet nélkül semmiképpen. A szíve mélyén tudta, hogy ez nem lehetséges.

– A hátam közepére sem kívánom a halottkémi szemlét, csakúgy, mint te, de tudnom kell, miért tette, ezért aztán mindent megteszek, hogy kiderüljön.

– Néha történnek értelmetlen dolgok az ember életében – válaszolta Ralph halkan.

– Tudnom kell – suttogta Diana.

Ralph egy darabig némán nézte a menyét.

– Nyugodtan elmondhatod, ha szükséged van valakire – bökte ki végül. – Valakire, aki segíteni tud.

Az asszony keserűen felnevetett.

– Nem hinném, hogy meg lehet úszni a gyászt. Csak túl kell élni.

– De kérheted hozzá szakember segítségét…

Diana úgy érezte, valami olyasmi felé terelgetik, ami nem az ő útja.

– Egy nap majd jobban leszek.

Ralph megértőn bólintott.

– Elizabeth intézi a temetést – mondta kissé fontoskodva.

– Adam hazaért New Yorkból?

– Tegnap este érkezett, segíteni fog a nővérének.

Diana megint zavarban volt: egyrészt úgy érezte, a Denver család mindenre rátelepszik, másrészt vágyott is arra, hogy levegyék a terheket a válláról.

– Kihűl a tea – mondta Ralph végezetül, amikor Sylvia és Elizabeth visszajött a szobába.

4. fejezet

Egyetemista korában és már újságíróként is Rachel elég sokat ivott. Nem volt alkoholista.

Ilyet legfeljebb az ismer be, aki már eljutott az Anonim Alkoholisták foglalkozásaira. Nem, Rachel Miller annyit volt hajlandó beismerni, hogy imádja a piát. Szereti az ízét. Szereti, ahogy a tüzes folyadék legördül a torkán, hogy a hamarosan bekövetkező könnyű érzés ígéretét vigye magával. Ráadásul az ő szakmájában egy üveg bor munka után szinte kötelező volt. Innod kellett, ha a brancshoz akartál tartozni, és izgalmas volt részt venni a celebekkel teli rendezvényeken, az ingyenpiát kortyolgatva felszedni a legújabb pletykákat. Persze másnaposan dolgozni már inkább a mazochista élvezetek közé tartozott.

Rachel számára az alkohol minden alkalommal a menekülést is jelentette, ha bármi problémája volt az elmúlt tizenöt évben. Az apja halálakor, a nővérével való összeveszésekor, és a párkapcsolatai mélypontján. Amikor azonban nyakig belekeveredett a telefonlehallgatási botrányba, ráébredt, hogy vagy többet kell innia azért, hogy leküzdje a fenyegető börtönbüntetéstől való rettegését, vagy itt kell meghúznia a vonalat, hogy ne csússzon ki az irányítás teljesen a kezéből. Pusztán akaraterőből két hét alatt leszokott a piáról, és az azóta eltelt három évben egy csepp alkohol sem ment le a torkán.

Ám ma este a Sairee egyik csendes utcájában található lakásában Rachelt pont nem az érdekelte, hogy kezében tartsa az életét. Ma este vett egy karton sört a túloldali minimarketben, és már a harmadik doboz felénél járt. Ma este laza akart lenni, vidám és részeg, és legalább néhány órára szerette volna elfelejteni a problémáit.

Bár már majdnem három éve itt lakott, a lakása még mindig átmeneti jelleget öltött, mintha csak nyaraló lenne. Apró volt, a bérleti díja olcsó, a falai fehérre meszeltek, egy árva kép vagy fotó sem díszítette, az összes berendezést egy kis kanapé, egy halom könyv a sarokban és egy szúnyoghálóval védett franciaágy alkotta.

A világnak ezen a részén alacsonyak voltak a bérleti díjak, ezért Rachel megengedhetett volna magának egy fényűzőbb lakhelyet is, de néha, sötétebb pillanataiban azon tűnődött, hogy nem a múltban elkövetett ballépései miatti vezeklésként lakik-e mégis itt.

Laptopja az ablak előtt álló asztalon világított, mint egy nagy, tágra nyitott kék szem. A lány szabadnapos volt ma, de délután elkövette azt a végzetes hibát, hogy rákeresett a neten a sógorára.

A „Julian Denver halála” kifejezés ezrével hozta fel a híreket, és mindegyik részletesen kitárgyalta a legszaftosabb részleteket. Tulajdonképpen semmi meglepő nem volt ebben, a történetben híres ember tragédiája szerepelt, a modern sajtót pedig semmi nem érdekli ennél jobban. Persze igazából sok minden nem derült ki a cikkekből.

… Tanúk elmondása szerint a Denver-csoport negyvenegy éves vezérigazgatója jó hangulatban töltötte a halálát megelőző napot… Depresszióról szóló pletykák… A család kéri, tartsák tiszteletben, hogy gyászolnak… A temetésre számos hírességet és politikust várnak…

Az öngyilkosság körülményeit taglaló spekulációkat azonban kevés valódi tény támasztotta alá, ám az a kevés elég volt ahhoz, hogy Rachel az alkoholhoz nyúljon. Megtartották az előzetes halottszemlét, a temetés pedig mára volt bejelentve. Rachel az órájára nézett. Ha figyelembe vesszük a Thaiföld és London közötti időeltolódást, akkor nagyjából most folyhat a szertartás.

Hátrarogyott a kanapén, és húzott egyet a sörből. Miért nem hallgatott Liamre? Miért nem ment haza? Még ha csak távolról figyeli is a temetést, leróhatta volna a kegyeletét, bocsánatot kérhetett volna…

Még csak nem is beszélt Dianával. Legalább tucatszor nyúlt a telefonért, hogy hívja a nővérét, de valami okból minden egyes alkalommal visszarakta a tartójába. Az ok valószínűleg a gyávasága volt. Ehelyett levelet írt neki. Végül is újságíró volt, a szavak embere. A bűntudatát, a megbánását és a részvétét jobban ki tudja fejezni írásban… Ezzel együtt két órába telt megírnia a féloldalnyi levelet. Ez abszolút negatív rekord olyasvalaki számára, aki húsz perc alatt kirázott a kisujjából egy egész címoldalas cikket. Ráadásul Rachel tudta, hogy a thai és a brit posta sebessége mellett a nővére szinte biztosan nem kapta még meg a levelet. Diana úgy temeti el a férjét, hogy fogalma sincs róla, Rachel mennyire szomorú, mennyire bűnbánó, és mennyire szeretne mindent jóvátenni.

– Azt fogja hinni, hogy szívtelen ribanc vagyok – motyogta maga elé, de közben megszólalt a mobilja.

Liam volt az, és a lány egyből tudta, miért telefonál.

– Helló, én vagyok az. Úton vagy már?

A fenébe, gondolta Rachel, felkapta a táskáját, és rohant az ajtó felé.

– Igen, már majdnem ott vagyok! – hazudta.

– Rachel, az első interjút lekésted.

– Bocs, valami közbejött. Tartsd a frontot, két perc múlva ott vagyok.

Azzal kirohant első emeleti lakásából, le a lépcsőn, ki az utcára. Vetett egy pillantást a mopedjére, de túl veszélyesnek találta. Ráadásul a bár öt percre volt a lakásától, ha nagyon szedte a lábát, csak háromra.

Hülye Liam, gondolta Rachel, miközben a papucsában végigcsattogott az utcán. Miért épp mára kellett tennie az interjúkat? Persze azért szervezte őket, mert Rachel megkérte rá, mert ő akar terjeszkedni és újabb munkatársat felvenni.

Az utolsó száz métert futva tette meg, és érezte, hogy a sör úgy lötyög a hasában, mint a víz a mosógépben. A szűk sikátorokban rohanva ügyesen kerülgette a kátyúkat, a vízelvezetőket, a kóbor kutyákat és a turistákat.

Jézus, remélem, nem fogom lehányni az új kollégát!, fohászkodott magában, amikor kifulladva odaért a bárhoz. Liam legalább a helyszínt jól választotta meg. Harry Bárja távolabb feküdt a Fő utcától, egy mosoda és egy internetkávézó közé beszorítva. Diszkrét, nem hivalkodó hely volt, csak egy kék neonfelirat és egy sörreklám világított a portálon. Nem valószínű, hogy bárki kiszúrná őket, mert semmiképp nem lenne jó, ha a konkurencia megneszelné, hogy bővíteni akarják az üzletet. Liam egy hátsó asztalnál nevetgélt egy szőkeséggel. Sőt, nemcsak szőkeség volt, hanem vonzó szőkeség, amolyan pirospozsgás arcú, lány a szomszédból típusú jelenség, amitől Rachel egyből ideges lett.

Liam észrevette és odaintett neki.

– Bocs a késésért – szabadkozott, és leült Liam mellé.

– Semmi baj – válaszolta Liam visszafogottan. – Ő Sheryl.

Rachel átnyúlt az asztal fölött, és megrázta a lány kezét.

– Még nem találkoztunk, ugye? – kérdezte.

Sheryl elmosolyodott. Tökéletes fogsor. Rachelnek hirtelen piára volt szüksége, ezért intett a pincérnőnek, Jinnek, hogy hozzon egy sört. Gondosan kerülte Liam tekintetét, tudván, hogy a fiú helyteleníti, amit tesz.

– Nem, csak két hete vagyok Ko Taón – válaszolta Sheryl, ami megmagyarázta, hogy miért nem futottak össze korábban ezen a pici szigeten.

– Hol dolgoztál ezelőtt?

– Port Douglasben. Három év gyakorlatot szereztem a zátony egyik legnagyobb búváriskolájában, és tavaly kaptam meg a mesteroktatói képesítésemet – mondta Sheryl éneklő ausztrál akcentussal.

Rachelt lenyűgözték a hallottak, de nem adta jelét.

– És mivel foglalkoztál a búvárkodás előtt?

– Marketinges voltam.

Rachel helyeslőn bólintott. Amikor annak idején megérkezett Thaiföldre, azt hitte, hogy fehér hollónak fog számítani. Végül is harmincéves volt, legalább egy tízessel idősebb azoknál, akik az egyetem előtti egy évüket jönnek ide eltölteni. Ám legnagyobb meglepetésére azt tapasztalta, hogy Thaiföld tele van hozzá hasonló lányokkal: valamennyien a BlackBerryjüket cserélték le a hátizsákra, hogy másféle életet éljenek, mint amit otthon megszoktak.

– Hány merülésed volt? – faggatta tovább Rachel, lehetőséget sem adva Liamnek, hogy beleszóljon a társalgásba. Itt most igazán elemében volt: interjúzás, kérdésfeltevés, a következetlenségek kiszűrése…

– Jóval túl vagyok az ezrediken. Tízéves korom óta merülök.

– És hogy állsz az éjszakai merüléssel?

A lány bólintott.

– Minden benne van az életrajzomban: roncsmerülés, édesvízi merülés, tavaly Mexikóban még néhány cenotéban is búvárkodtam.

A pincérnő megérkezett a sörrel, Rachel a szájához emelte az üveget.

– Nos, hogyan kezelnél egy különösen problémás ügyfelet? Mondjuk már kint vagytok a nyílt vízen, ő meg elkezd balhézni valamin.

– Azt hiszem, udvarias lennék vele – felelte Sheryl. – De ha veszélybe sodorna másokat, akkor nagy hasznát venném annak, hogy barna öves aikidós vagyok.

Rachel Liamhez fordult.

– Mit írtál a hirdetésbe? Hogy a Csodanőt keressük? – mosolya nem tudta elvenni a szavai élét.

Még vagy tíz percet beszélgettek, mire Rachel befejezettnek nyilvánította az interjút. Sheryl láthatóan szeretett volna még maradni, de Rachelnek nem volt hozzá kedve. Amikor az ausztrál lány végül elment, Rachel rendelt két sört, és visszaült a székére.

– Hát ez meg mi a fene volt? – kérdezte Liam.

Mogorvának tűnt, ami meglepte Rachelt.

Liam mindig annyira laza volt, semmin nem idegesítette fel magát, de most kimondottan bosszúsnak látszott.

– Nem bírtam a fejét – válaszolta Rachel védekezőn. – Kicsit túlságosan sokat képzel magáról, ugyanakkor nem volt biztos a tudása a gyakorlati kérdésekben.

– Mintha fontos lenne tudnia, hogy hány tengeri mérföldre van egymástól Ko Tao és Ko Pha-ngan.

– Szerintem igenis fontos kérdés. Mi van, ha a hajóból elfogy az üzemanyag kinn, a tengeren, és úszva kell visszajutni a szárazföldre?

– Esetleg visszacsoroghatunk az üres sörösdobozaidból készített tutajon – vágott vissza élesen Liam. – Mennyit is ittál eddig?

– Ne légy nevetséges! – mondta Rachel, és védekezőn a mellkasa elé tartotta a sörösdobozt.

– Ez a második.

– A második? Rachel, hiszen te nem iszol alkoholt!

– De ma este mégis iszom! – válaszolta a lány dacosan.

– Miért?

Liam aggódva nézett rá, de Rachel nem állta a tekintetét.

– Miért ne? Nem vagy az anyám, sem a pszichológusom, úgyhogy hagyj békén.

– Ahogy akarod – válaszolta Liam legyintve.

Rachel a fejét rázta.

– Ha ilyen vagy, akkor hazamegyek – közölte és felállt.

– Rendben.

Rachel szerette volna, ha Liam könyörög, hogy maradjon, de a fiú erre nem volt kapható. A lány elképzelte, hogy Szuper Sheryl odakint várja, mikor lép már le, hogy azonnal lecsaphasson Liamre. Ettől a gondolattól megingott az elhatározása.

– Hazakísérlek – mondta Liam, felhajtva a maradék sörét. – Nem lenne jó, ha elesnél az utcán.

Ahogy kiléptek az esti levegőre, hangulatuk megenyhült. Hogyan is maradhattak volna morcosak a világnak ezen a pontján, a napnak ebben az órájában, amikor a kávézók és éttermek fénye szentjánosbogárként világított a szürkületben, és a nap búcsúzó sugarai gyönyörű bronz pírral vontak be mindent.

– Ne haragudj! – bökte ki Rachel pár pillanat múlva. – Nem úgy értettem… Csak az elmúlt napokban sok minden kavargott a fejemben.

– Tudom. De nem kell egyedül megbirkóznod velük. Ezt tudnod kell. És semmiképp nem a pia a megoldás a problémáidra.

– Csak ma este – mondta Rachel halkan.

Liam játékosan oldalba bökte a lányt.

– Jó.

Lesétáltak egészen a partra, a víz széléig. Rachel a hullámverés hipnotikus hangját hallgatta, ez volt a legkedvesebb melódia a számára a világon. Mekkora szerencséje van, hogy tengerparton élhet!

– Te mit gondolsz Sherylről? – kérdezte óvatosan.

– Szerintem szuper. Azt hiszem, a marketinges tapasztalatainak is jó hasznát vennénk.

– Úgy érted, szép lány – vágta rá Rachel, aki sem Liamnek, sem magának nem akarta bevallani, hogy Sheryl a tökéletes jelölt.

Liam torokhangon felnevetett.

– Igen, tényleg jól néz ki, de ez is jót tesz az üzletnek. Nálad már bebizonyosodott.

– Szóval szerinted szép vagyok – cukkolta Rachel, de hirtelen, ahogy kimondta, rájött, hogy nagyon is komolyan vette Liam szavait.

– Szerinted ki lenne jó a csapatunkba? – kérdezte Liam megkerülve a választ.

– Kedvelem Jeffet a Kék Rája Búváriskolából, és tudom, hogy váltani szeretne. Tegnap találkoztam vele, és mondtam neki, hogy egy ital mellett megbeszélhetnénk, milyen feltételekkel jönne át hozzánk.

– Jeff tényleg jó – bólogatott Liam. – Szerintem mindkettőjüket felvehetnénk – tette hozzá elgondolkodva.

– Mindkettőjüket? – kérdezte Rachel meglepődve. – Nem engedhetünk meg magunknak két új embert.

– Vannak megtakarításaim – mondta Liam szinte mellékesen.

– Érdekes, amikor a Naplemente bungalókról volt szó, azt mondtad, nem engedhetjük meg magunknak.

Liam felnevetett.

– A bungalók esetében több tízmillió bátról volt szó. Most meg arról, hogy megfinanszírozzuk két pluszoktató nem túl magas fizetését, amíg felfut az üzlet. Ez azért nem ugyanaz.

A part vonalában sétáltak, és a távolban feltűntek az említett bungalók.

– Gyere, nézzük meg őket! Nézd, szinte hívogatnak, hogy menjünk oda.

– Melyik részét nem érted annak, hogy „Nem engedhetjük meg magunknak”? – nevetett Liam.

– Csak megnézzük őket! – válaszolta a lány, és kézen fogva húzta maga után üzlettársát a homokos parton.

– Na jó, de gyorsan. Aztán irány haza, mielőtt összecsuklasz!

– Nem vagyok részeg! – nevetett a lány, és hirtelen boldognak és izgatottnak érezte magát.

Előrerohant, aztán visszafordult és integetett Liamnek, hogy szedje a lábát. A fiú hunyorgott a naplemente lágy fényében, és ránevetett Rachelre azzal a szívdöglesztő félmosollyal, amitől a lány szíve hevesebben kezdett dobogni. Ugyanezt a heves szívdobogást érezte az első nap, amikor találkoztak, az első magányos estén, a Ko Taóra megérkezése után. Pár napot akart csak maradni búvárkodni, mielőtt továbbáll a következő szigetre. Liam volt az egyetlen fehér ember rajta kívül az aprócska, lepukkant kávézóban, és amikor mindketten ugyanazt az ötvenbátos curryt rendelték, a fiú áthajolt az asztalához, és megeresztett egy viccet arról, hogy másnap reggelre mindkettejükön kitör a vérhas.

Nem ez volt a történelem legromantikusabb bemutatkozó mondata, de ha valaki ennyire jóképű, akkor Rachel véleménye szerint semmi sem számít. Azt remélte, hogy másnap reggel közös ágyban ébrednek, nem pedig ugyanattól a nyavalyától fognak szenvedni, de az este másképp alakult. Hajnalig beszélgettek az életről, régi szerelmeikről és az előttük álló lehetőségekről. Addig az estéig Rachel nem volt benne biztos, hogy mit akar kezdeni az életével, melyik irányba akar továbbmenni. Amint azonban másnap kerek sárgadinnyeként felkelt a nap, Rachel tudta, hogy itt akar maradni, és egész életében ilyen éjszakákra vágyik.

– Itt maradok, és búvároktató leszek – közölte.

– Jó tervnek tűnik – válaszolta Liam felemelve a sörét.

– Neked nincs kedved?

Még most is emlékezett rá, mennyire gyorsan vert a szíve. Ráébredt, hogy nem csak egyszerűen Ko Taón akart maradni, azt szerette volna, ha Liam is vele marad.

– Tulajdonképpen van.

Ezt olyan könnyedén mondta, ahogyan csak lehetett. Már másnap belevágtak az üzletbe, és Rachel ugyanazzal a könyörtelen hatékonysággal űzött ki a fejéből minden Liammel kapcsolatos romantikus gondolatot, ahogyan a búváriskola ügyeit hozta egyenesbe. A kettejük közti állandó csipkelődés és a valószínűleg csak a képzeletében élő nem egészen plátói érzések ellenére, ez volt élete legjobban működő emberi kapcsolata. Liammel kiegészítették egymást. Ha Rachel volt a hajtóerő, Liam volt a szükséges fék; rokonlelkek voltak, és teljesen új életet kezdtek együtt a világ másik felén.

A lány nézte, ahogy Liam kocogásra vált, és kapkodva veszi a levegőt, úgy próbálja utolérni őt. És már ott is voltak a Naplemente bungalóknál, jól látszott a hely kókuszdiókra festett, kopott felirata. Az egyik kunyhóból halk dzsessz hangjai szűrődtek ki. Egy gardéniabokor mögül kicsillant a medence kék vize.

– Miért van olyan érzésem, hogy teljesen eltérítesz a szándékaimtól? – morfondírozott hangosan Liam, amikor utolérte Rachelt.

– Ugyan már! El tudod képzelni a feliratot a bejárat fölött? Gosling– Miller Búvárparadicsom – mondta a lány színpadias hangsúllyal.

– Ez nem fog ráférni a kókuszokra. Ráadásul nem is igazán blikkfangos név.

– Rendben – mondta a lány a homokot nézve a lábuk alatt. – Mi a kedvenc tengeri herkentyűd?

– A kürtcsiga.

Rachel felhorkantott a nevetéstől.

– Az nem jó.

– Miért nem?

– Kürtcsiga Búváriskola? Nem igazán menő név, inkább valami olyasmire gondoltam, hogy a Pink Kagyló.

– Pink Kagyló? – most Liam röhögött. – Búváriskolát vagy melegbárt üzemeltetünk? Biztos, hogy nem vagy részeg?

– Nem – mondta Rachel a fiú felé fordulva. – Ha akarod, rád lehelek.

Közelebb lépett Liamhez, amíg az arcuk csak néhány centire volt. A világ eltűnt körülöttük, csak ketten álltak a jázminillatú estében. És akkor Rachel minden gondolkodás nélkül megcsókolta Liamet. Az ajka meleg volt, és lágy, és úgy kapcsolódott a lányéhoz, mint a puzzle egyik darabkája a másikhoz. Finom íze volt, a nap és a só ízének kevercse, egyszerre ismerős és egzotikus. Rachel érezte, ahogy Liam reagál rá, testét az övéhez nyomja, ettől egyszeriben elöntötte a vágy, a boldogság és a megkönnyebbülés meleg érzése. A megkönnyebbülésé, hogy végre minden a helyére került, hogy soha többé nem kell fenyegetve éreznie magát a bikinis lányoktól és a szexi búvároktatóktól, mert szeretik egymást, és Liam végre az övé.

– Most már biztos vagyok benne, hogy részeg vagy – mondta a fiú és lassan elhúzódott tőle.

– Azt hiszed, csak részegen csókolnálak meg? – kérdezte Rachel mosolyogva, Liam világító kék szemébe nézve.

– Nem… nézd…

A lány ösztönei semmi jót nem súgtak. Liam elhúzódása tudatos volt. Mintha hideg vízzel öntötték volna nyakon. Tudta, hogy most mi következik, és nem akarta, hogy a fiú kimondja. Nem bírta volna elviselni, ha azok a szerencsétlen, szánakozó mondatok elhagynák a száját. Persze nyilván gyengéden utasítaná vissza, hiszen éppen részeg, ezért sebezhető, ráadásul együtt dolgoznak. De a lényeg az, hogy Liam nem úgy szereti, nem kedveli eléggé. Ez volt az egyetlen oka, amiért eddig nem történt közöttük semmi.

Rachel érezte, hogy a hátizmai megfeszülnek, megacélozta magát. Nem fogja hagyni, hogy Liam összetörje. Ma este semmiképp, sőt, ezen a héten sem, amikor eleve szét van esve Julian és Diana miatt.

– Tudom, tudom. Nem jó ötlet – mondta, és hátrább lépett a homokban. Mindenképp meg akarta előzni Liam mondandóját. – Hazudtam neked. Kábé öt sört ittam, és kicsit érzelgős lettem… Ne haragudj, hogy ezt rajtad éltem ki.

– Nem mondanám, hogy rajtam élted ki – mondta Liam halkan. Tekintetük találkozott, és Rachel érezte, hogy hullámszerűen árasztják el az érzelmek. Mondd meg neki, hogy szereted, kiáltotta belül egy apró hang. De ekkorra már felhúzta maga körül a védőfalakat. Tudta, hogy az egyetlen kiút a kínos helyzetből, ha megpróbálja humorral elütni a történteket.

– Ígérd meg, hogy nem jelentesz fel szexuális zaklatásért! – nyögte ki az orrát ráncolva, miközben elhatározása egy pillanatra sem ingott meg.

– Gyere ide! – mondta Liam, és magához húzta Rachelt, a lány arca a vállához nyomódott. Liam pólóján is a nap és a só illatát érezte, ahogy az előbb az ajkán, és tudta, hogy tiltott gyümölcsöt kóstolt, amit soha többé nem élvezhet.

Pár pillanatig egyikük sem szólt egy szót sem, és Rachel bármit megadott volna, ha belekukkanthat Liam fejébe, és megtudhatja, mire gondol a fiú, de nem volt elég bátor, hogy rákérdezzen. Beleborzongott a bánatba. Liam lehelete a haját simogatta, és tudta, hogy veszélyes tovább így maradniuk.

– Köszönöm, hogy a barátom vagy. Ígérd meg, hogy mindig az leszel – suttogta Rachel Liam szívverését hallgatva. Meg akarta szakítani az intim közelséget, ezért elhúzódott tőle, és barátságosan hátba veregette, remélve, hogy ezzel a kedves gesztussal szent lesz köztük a béke.

– Jobb lesz, ha hazamegyek, és megpróbálom kialudni magamat.

– Szerintem beszélnünk kéne – mondta Liam a lány tekintetét keresve.

– Ma ne beszéljünk semmiről – Rachel mesterien tudta tettetni a lazaságot. – Haza akarok jutni végre.

– Akkor jövök veled.

– Nem, nem, jól vagyok, komolyan. Holnap megbeszéljük az új kolléga dolgát, jó?

Azzal megfordult, és gyakorlatilag menekülőre fogta. Érezte, hogy ég az arca, a torkát könnyek fojtogatják; azt szerette volna, ha a föld megnyílik a lába alatt, de legjobban arra vágyott, hogy Liam visszahívja. Ám amikor a part kanyarulatához ért, és visszanézett, Liamnek már csak a hűlt helyét látta.

5. fejezet

Szűk körű temetést szerveztek. A körülmények miatt így volt a legjobb mindenkinek, legalábbis Julian apja ezt állította.

– Legyen ez csendes temetés, Diana – mondta a menyének. – Semmi felhajtás, semmi sajtó. Tegyük a dolgunkat anélkül, hogy a temető falának tetejét belógó mikrofonok és teleobjektívek szegélyeznék.

Persze később tartanak majd egy hivatalos búcsúztatót, ha kicsit elült a vihar, és a Denver-csoport P R-csapata már mindent elkövetett, hogy a Julian hírnevén esett csorbát kiköszörüljék. Ráadásul így lesz elég idejük a meghívandó politikusoknak és üzletembereknek, hogy szabaddá tegyék magukat a szertartás idejére. Hiszen ez a legfontosabb, nem igaz? Mindenki úgy akart Julianre emlékezni, ahogy életében megismerte: tökéletes férj, befolyásos üzletember és a társaság kedvence. Kivéve az utolsó estéjén.

Diana kibámult a fekete Mercedes ablakán. Charlie-val és Sylviával limuzinnal mentek a temetésre. Senki nem kérdezte meg az asszonyt, hogy egyetérte a temetés helyszínével.Julian szülei a cotswoldsi birtokuk határán fekvő falu templomába szervezték a szertartást. Gyönyörű, tizenötödik századi kőtemplom volt, festett, középkori üvegablakokkal, az elejét benőtte a lilaakác, de Diana csak arra tudott gondolni, hogy semmi befolyása az eseményekre. Aligha emelhetett volna kifogást, hogy Elizabeth és Ralph magukhoz ragadták férje temetésének a megszervezését, hiszen valakinek intézkednie kellett, az ő agya pedig egyszerűen nem működött, mintha vastag köd szállt volna rá, képtelen volt gondolkodni. Ahogy azonban közeledtek a templomhoz, elöntötte a pánik: vajon olyan szertartás lesz-e, amilyet Julian szeretett volna? Elküldte Elizabethnek Julian barátainak listáját: a hegymászóklub tagjait, Julian kedvenc Notting Hill-i lemezboltjának tulajdonosát, de fogalma sem volt arról, hogy sógornője vajon meghívta-e őket. Valószínűleg nem.

– Jól vagy, anya?

Charlie vele szemben ült a limuzinban, és kimondottan felnőttesen festett a sötét öltönyben és nyakkendőben. Elárulta anyjának, hogy a temetés tiszteletére saját kezűleg vágta le a haját, amin Diana egész héten jót mulatott magában, de aztán el is felejtette, hogy Charlie-t el kell cipelnie a fodrászhoz.

Most lelkesen bólintott fia kérdésére. Kicsit túl lelkesen is, amiről eszébe jutott, hogy még mindig másnapos. Miután nem tudta magát a temetés szervezésével lefoglalni, Somerfold egyik fantasztikus borospincéjében keresett vigaszt. Könnyen eltüntetett néhány üveg jó chablis-t anélkül, hogy az anyja, Charlie vagy Mrs. Bills észrevették volna, de az az utolsó üveg múlt éjjel már nem tűnt jó ötletnek. Diana nem ivott alkoholt. Másfél évvel ezelőtt, amikor nagyon keményen próbálkoztak a teherbe eséssel, Diana elment egy makrobiotikus étkezési tanácsadóhoz, aki eltiltotta az alkoholtól és a gluténtól. Az ő előírásait sem tudta betartani.

Az út elkanyarodott, és Diana látta, hogy a halottaskocsi megáll a templom kapuja előtt. Ők a második autóban ültek, és pár percet várniuk kellett, míg a következő Mercedes, amely a Denver családot hozta, megállt mögöttük.

– Biztos vagy benne, hogy menni fog?

Diana előrehajolt, és Charlie térdére tette a kezét.

– Ha a többi koporsóvivő nem százhúsz centi magas.

Sylvia megrovó pillantást vetett az unokájára, de Diana elmosolyodott. Hálás volt Charlie ösztönös gesztusáért, amivel oldotta a komor hangulatot. Ahogy kiszállt az autóból, érezte, hogy egész testében megborzong, és legszívesebben sarkon fordult volna.

– Diana.

Megfordult az ismerős bariton hallatán, szinte azt várva, hogy a férjét fogja megpillantani, aki a nevén szólítja.

– Adam.

Adam volt az, Julian öccse. Ott állt vele szemben, ugyanolyan jóképűn, mint a testvére, csak egy kicsit magasabb és sötétebb volt. Átvitt értelemben is, ugyanis a család fekete bárányának számított, persze nézőpont kérdése, hogy üdítő kivételnek tekintette-e az ember, vagy semmirekellő playboynak. Diana még sosem érzett ekkora gombócot a gyomrában senki láttán.

– Jól vagy? – kérdezte Adam.

Ebben a pillanatban Elizabeth masírozott keresztül a templom kapuján, és azonnal parancsokat kezdett osztogatni koporsóvivőknek, a vendégeknek és a tiszteletesnek.

– Annyira feleslegesnek érzem magam – suttogta Diana, látván, hogy Elizabeth figyelemre sem méltatja.

– Te vagy itt a legfontosabb személy.

– Julian az – válaszolta az asszony a koporsóra nézve.

Nehezére esett lélegezni. A vörös és sárga virágok lenyűgöző kompozíciójának a látványától megszédült. Nem akart a koporsóra nézni, de a fényesre csiszolt fa, a csillogó fémfogantyúk szinte vonzották a tekintetet.

– Be kell mennünk – mondta erélyesen Sylvia, és megragadta Diana kezét.

Adam az asszonyhoz hajolt.

– Majd én figyelek Charlie-ra – suttogta, mire Diana hálásan bólintott.

A templom zsúfolásig megtelt. Diana sok arcot felismert, de legalább ugyanannyi ismeretlen volt számára. Pont így volt az esküvője napján is hét évvel ezelőtt, amikor biztató tekintetek között vonult az oltár elé ugyanebben a templomban déltengeri gyöngyök színét idéző menyasszonyi ruhájában. De ma csak többtucatnyi együtt érző mosoly és komor, bánatos tekintet villan feléje.

Érezte, hogy felgyorsul a pulzusa. Diana gyűlölt a figyelem középpontjában lenni. Ez tipikusan olyan esemény volt, amikor nagyon számíthatott volna Julian támogatására. Szerelmük hajnalán sokszor viccesen Higgins professzornak nevezte a férfit, ugyanis minden alkalommal, amikor Diana nem tudta, hogy mit mondjon vagy hogyan viselkedjen egy-egy kényesebb társasági szituációban, Julian azonnal a segítségére sietett. Még csak titkos jelre sem volt szükségük. A férje mindig tudta, hogy mikor kell közbeavatkoznia, és mikor kell lelépnie. Mindig tudta. Dianának ma nagyobb szüksége lett volna rá, mint valaha. És Julian ezúttal nem segíthetett.

Az asszony elfoglalta a helyét az első padsorban, és a szertartásrendet tanulmányozta, amelynek alapján a temetés zajlik. Egy világhírű szoprán két zsoltárt fog énekelni, aztán egy miniszter és a nagykövet részleteket olvas fel a Bibliából. A gyászmisét az új tiszteletes celebrálja, akit Diana csak futólag ismert. Gyönyörűen megkomponált szertartás volt, de ha Diana nem a gyászába merülve ülte volna végig az egy órát, akkor észrevette volna, hogy épp csak Julian lelke maradt ki belőle. Egyedül a Charlie által felolvasott gyászbeszéd rezonált a hallgatósággal, annyira, hogy még a nagy hatalmú üzletemberek is a zsebkendőjük után nyúltak. A fiú bátran lépett az emelvényre, szinte férfivá vált az esemény hatására.

A szertartás végére Diana olyan gyengének érezte magát, hogy alig tudott felállni, és amikor Adam és Charlie, akik addig a két oldalán ültek, odaléptek a koporsóhoz, hogy felemeljék, az asszony csak Sylvia és Elizabeth segítségével tudott kimenni a templomból.

A Denverek két generációja nyugodott a Szent Mihály-templom kertjében. A temető már tele volt, de a család közvetlenül mellette megvett egy darab földet, így biztosítva, hogy mind együtt pihenhessenek az örökkévalóságig.

Meleg, napos idő volt, és Dianában az a cinikus gondolat merült fel, hogy Elizabeth pénze és kapcsolatai vajon az időjárás megrendelésére is kiterjednek-e. Enyhe szellő lengedezett, lonc-és rózsaillattal itatva át a levegőt.

A sírig kísérték a koporsót, gondosan kerülgetve a füves részeket, hogy a magas cipősarkak ne süllyedjenek a földbe. Elvileg csak a közeli barátok és a családtagok lehettek volna jelen a koporsó elföldelésekor, de Dianáék mögött hatalmas tömeg hömpölygött. A szertartás résztvevői nem voltak hozzászokva, hogy bármiben is megakadályozzák őket.

A kiásott sír mellett néhány szék várta a családtagokat. Diana lerogyott az egyikre, szörnyen melege volt a jól szabott kosztümjében. Végigjártatta a tekintetét a köré gyűlő embereken. Senki nem volt itt a hegymászóklubból. A koporsó túloldaláról Patty Reynolds küldött feléje egy szomorú mosolyt. Férje, Michael, aki az egyik koporsóvivő volt, épp most lépett a felesége mellé, és ahogy megfogták egymás kezét, Diana irigységet érzett – lám, ők megoszthatják egymással a gyászukat. Igazság szerint Julian minden barátját irigyelte. Ma még szomorúak, az is lehet, hogy sírnak is, de holnap valamennyien visszatérnek a normális hétköznapokba, amit Diana soha többé nem tehet meg.

Miért vagyunk itt? Legszívesebben világgá kiáltotta volna a kérdést. Miért nincs velünk Julian?

Patty mögött egy ismeretlen nő állt, feltűnő szépségű arca felkeltette Diana érdeklődését. Szőke haj, elegáns arcél.

Valaki tud valamit…

A kérdés ott visszhangzott a fejében, miközben a koporsót leeresztették a sírba, és a tiszteletes még szólt néhány utolsó szót.

Charlie belékarolt, hogy az autóhoz kísérje, de csak nagyon lassan tudták megtenni az utat. Mindenki megállította, hogy kifejezze a részvétét, Diana viszont semmi másra nem vágyott, csak hogy végre egyedül lehessen. Charlie egy idő után magára hagyta, és az asszony hirtelen szédülni kezdett. Kigombolta a selyemblúza legfelső gombját, mert úgy érezte, megfullad. Már egészen közel volt a Mercedeshez, amikor egy magas, szőke nő lépett hozzá. Diana azonnal ráismert a Patty mögött álló szépségre. Közelről kimondottan gyönyörű volt, bár látszott, hogy igyekszik nem hangsúlyozni a külsejét. Világos haját egyszerű copfba kötötte, és egy csepp smink sem volt rajta, bár ilyen szép arccal nincs is rá szükség. Diana nem ismerte a nőt, de a szemében tükröződő érzelmet felismerte: merő fájdalom.

– Ne haragudjon, hogy csak így megszólítom, azt hiszem, nem ismerjük egymást.

– Nem, valóban nem.

– Victoria Pearson vagyok. Nagyon sajnálom…

Az elmúlt tíz percben legalább százszor hallotta ezt a mondatot. Nem akarta újra hallani, de mi mást mondhatnának ilyenkor?

– Julian régi iskolatársa vagyok – tette hozzá gyorsan a nő.

– Úgy tudtam, a Harrow fiúiskola – válaszolta Diana. Élesebben hangzott a mondat, mint ahogy szerette volna, de hirtelen fenyegetőnek érezte a helyzetet.

– Nem tudtam másképp megfogalmazni – mondta Victoria sután. – Nagyon régóta ismertük egymást, húsz éve, amitől rémesen öregnek érzem magam.

Diana gyors fejszámolást végzett. Julian tizennyolc évesen végzett a Harrow-ban, és negyvenegy volt, amikor meghalt. Ez huszonhárom év, vagyis nem lehettek iskolatársak.

Egyre inkább úgy érezte, hogy valami nem stimmel. Gondolatban végigpergette a rengeteg fotót, amit az elmúlt napokban átnézett. Feltűnt valamelyiken ez a nő? Nem tudott visszaemlékezni.

– Találkoztak az utóbbi időben?

Az asszony próbált annyira lazának tűnni, amennyire csak lehetett, de közben émelygés tört rá.

– Úgy egy éve nem.

– Fura, hogy sosem találkoztunk mi ketten.

– Csodálatos ember volt.

Diana szíve csak úgy dobolt a mellkasában. Ki ez a nő? Mennyire ismerte jól a férjét? Meg kell tudnia! Hirtelen nagyon gyengének érezte magát, a nap épp a fejére tűzött, szinte lyukat égetett a koponyájába. Kinyújtotta a karját, hogy támaszt keressen, a világ forogni kezdett körülötte, és mintha egész messziről hallotta volna a hangot, ami segítségért kiáltott. A térde kezdett összecsuklani, de mielőtt elájult volna, egy kéz elkapta. Sírni kezdett, és olyan szakadozottan vette a levegőt, hogy törékeny teste remegett belé.

– Nyugodj meg, minden rendben lesz!

Az ismerős hang megnyugtatón hatott rá, a két kar erősen tartotta. Nem mert felnézni, tudta, hogy mindenki szánakozva bámulja.

– Vigyél el innen! – suttogta, és Adam talpra segítette.

– Minden rendben, itt az autó – mondta a sógora, és a Mercedeshez kísérte.

Diana végre elengedhette magát a bőrülésen, a sötétített üveg jótékonyan kizárta a külvilágot. Adam is beszállt, becsapva maga mögött az autó ajtaját.

– Mi történt?

Diana alig tudta nyitva tartani a szemét, hogy lássa Adamet.

– Ki ez a nő? Kicsoda? – dadogta.

Sógora zavarba jött.

– Victoria, régi családi barát. Mi a fenét mondott neked?

– Semmit, egyáltalán semmit.

Azzal szorosan becsukta a szemét, és kezét a halántékára szorította.

– Nem bírom, Adam, meg fogok bolondulni.

– Nem fogsz megbolondulni. Meghalt a férjed.

Az asszony kinyitotta a szemét, és ahogy a könnyfátyolon keresztül a sógorára nézett, most először tűnt fel neki, hogy a férfi mennyire sápadt. A családban állandóan azon poénkodtak, hogy Adam mindig milyen napbarnított, hiszen folyton menő helyekre jár, de ma legalább olyan nyúzottnak látszott, mint Diana.

Valaki hangosan megkopogtatta az autó ablakát, és ahogy Diana összerezzenve odafordult, anyja arcát pillantotta meg az üveg mögött.

– Nem tűnhetnénk el végre? – suttogta.

– Én is ezt akartam javasolni – válaszolta Adam, aztán szólt a sofőrnek, hogy vigye őket a szülei házába.

6. fejezet

Hansley Park, a család székhelye, ahogy Barbara Denver nevezte, csak néhány kilométernyire feküdt a templomtól, de a birtok gyakorlatilag határos volt vele. Diana mindig is matrjoskának látta a Denver család házgyűjteményét: mindig egyre nagyobb ingatlanokat vásároltak, amelyek mellett az előzőek eltörpültek. Hansley Park mellett Somerfold babaháznak tűnt. A Denver család otthona az egész ország egyik legnagyobb udvarháza volt, épp csak egy picit elmaradva méretben a Howard-kastélytól, ám ugyanolyan fényűző és lenyűgözően szépséges. Palaszürke kupolája szinte az égig ért, a hatalmas barokk stílusú parknak pedig csodájára járt a társadalom krémje. Az 1940-es években katonai kórházként működött, de még akkor sem használták ki valamennyi helyiségét. Azután egy amerikai befektető vásárolta meg, végül Julian nagyapja, aki a család „ősi fészkévé” tette.

Diana sosem volt képes megérteni, hogy minek valakinek ekkora ház, bár tagadhatatlanul nevetségesnek tűnt, hogy így gondolkodott, hiszen míg gyerekkorában tökéletesen elégedett volt családja háromszobás otthonával, mégis rávette Juliant, hogy vásárolja meg Somerfoldot.

Ahogy az autó a hársfákkal szegélyezett úton haladt, Diana a közeledő udvarházat bámulta. Tudta, hogy nem itt fog menedékre találni. Szeretett volna egy kényelmes, biztonságos helyen összekucorodva magára húzni egy puha takarót, és hosszú, mély álomba merülni. Ám még mindig jobb volt ide jönni, mint a temetőben maradni. Az úton Adam nem hozta szóba a pánikrohamát. Diana maga sem értette az egészet, de a szíve még mindig őrülten vert, és az arca égett a szégyentől.

Az autó megállt a lenyűgöző, oszlopos bejárat előtt. Ahogy a lába csikorogva földet ért a kavicson, mintegy varázsütésre egy csapat inas tűnt elő a semmiből, akik nyilván az első vendégek érkezését várták a torra. Adam megigazította a nyakkendőjét, és egy intéssel visszaküldte őket a házba.

– Köszönöm – suttogta Diana hálásan, hogy Adam megérezte, nincs szüksége most sem felhajtásra, sem sajnálatra. Közeledő autó hangjára lettek figyelmesek. Diana megint feszült lett, és már bánta, hogy nem Somerfoldba vitette magát a közelebbi Hansley Park helyett.

– Ezek Elizabeth rendezvényszervezői lesznek, és le fognak szúrni. Kérlek, mondd, hogy van egy titkos ajtó, ami mögött eltűnhetünk – fogta könyörgőre Diana.

Adam nyugtatón a vállára tette a kezét.

– Nevetni fogsz, de a konyhában van egy csapóajtó, amely a katakombába vezet és amott, az erdőben jutsz ki újra a felszínre. Egy csomószor használtam, amikor anya és apa hadiösvényre léptek.

Diana önkéntelenül elmosolyodott, ahogy elképzelte a rosszcsont kisfiút, akinek gyerekés kamaszkori csínytevései mára már családi legendává váltak. Például lehúzta a vécén a nevelőnő papucsát, maga próbált mézet kinyerni a méhkaptárból egy kés segítségével, és a birtokról elkötött traktorral vitte a kocsmába a barátait.

– Szerinted van még időnk eltűnni? – vágott egy grimaszt az asszony.

– Ebben a magas sarkúban semmiképp. Gyerünk, menjünk be! – rendelkezett Adam.

A liliomcsokrokkal telerakott előcsarnokig jutottak, amikor az autó megállt a felhajtón. Charlie tűnt fel az ajtóban, az anyjához szaladt, aki megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Anya, mi történt?

– Minden rendben, Charlie. Tényleg… – válaszolta.

A fia olyan szorosan ölelte magához, ahogy csak bírta. Dianát meglepte a gesztus, Charlie ugyanis abban a korban volt, amikor bármilyen érzelem kifejezése kimondottan furcsa és rendhagyó gesztusnak számított. Nagyon aggódhatott érte, ha ennyire megfeledkezett magáról! Adam közben hozott neki egy whiskyt a szalonból.

– Idd ezt meg! – parancsolt rá az asszonyra.

– Nem megyek vissza a suliba – közölte Charlie váratlanul. Elhúzódott az anyjától, de állta a pillantását. Amióta bentlakásos iskolába járt, a fiú egyre önfejűbb lett. Julian azt mondta, hogy most bontakozik ki a fiuk önbizalma, de Diana meg volt győződve arról, hogy lennie kell benne Denver géneknek és Denver vérnek.

– Természetesen visszamész. Nagyanyád és én holnap visszaviszünk.

– Nem hagyhatlak most magadra, hiszen elájultál. Ne csinálj úgy, mintha minden oké lenne, amikor nem az.

A fiú tiszta, erős és védelmező hangon beszélt.

– Veled maradok. Amúgy is mindjárt vége az iskolának.

– Három hét van hátra a félévből – mondta Diana, és érezte, hogy az anyai szigor kezd visszatérni belé. – És vizsgáid is lesznek.

– A picsába a vizsgákkal!

– Charlie!

– Adam bácsi, mondd meg neki, hogy a vizsgák nem fontosak!

– Ne velem próbálj takarózni – válaszolta Adam tartózkodón.

– Adam bácsi, mondd meg neki!

Charlie könyörgőn nézett Julian öccsére, hogy segítsen. A fiú nem találkozott gyakran a nagybátyjával, de mindig nagyon hamar egy hullámhosszra kerültek, amikor látták egymást. Diana jobban szerette volna, ha a család egy kevésbé problémás tagját szemeli ki Charlie a hősének. A sógora abszolút nem helyénvaló ajándékokat küldött a fiúnak, a tizenharmadik születésnapjára például arany öngyújtót, ám most mindketten csak Adamre számíthattak szövetségesként.

– Szerintem anyádra kellene hallgatnod. Ő tudja, mi a jó neked – mondta, és cinkos pillantást vetett Dianára, aki hálás volt a támogatásért.

A bejárati ajtó ismét kicsapódott, és Sylvia Miller vonult be a házba, száját szigorú, burgundivörös vonallá préselve.

– Egyszerűen leléptél!

– Nem leléptem, hanem muszáj volt eljönnöm onnan.

– Mi a nyavalya történt?

– Charlie, gyere, nézzük meg, hogy a kaja-pia rendben van-e!

– Ez egy tor, nem egy parti – válaszolta Charlie halkan.

– Charlie, menj Adammel – parancsolt rá Sylvia, aki szerette volna megtudni, mi történt a temetőben.

A két nő a dolgozóba ment, és bezárták maguk mögött az ajtót. Csodás helyiség volt, a napfény elárasztotta a falakat, ami visszatükröződött a bőrkötésű könyvekről. Diana a mahagóniasztalnak támaszkodva várta anyja keresztkérdéseit.

– Tudom, hogy nem könnyű most neked… – kezdett bele Sylvia.

– De mi? – kérdezte Diana a whiskyjét szopogatva. – Tudod, hogy nem könnyű most nekem, de mégsem kellett volna így elrohannom a férjem temetéséről, igaz?

– Halálra rémítetted Victoria Pearsont. Mindannyian szeretünk, és melletted állunk, hogy átsegítsünk a nehézségeken. De nem teheted meg, hogy először udvariatlanul viselkedsz másokkal, aztán meg elájulsz. Óhatatlanul felmerül bennünk, hogy szakember segítségére lenne szükséged: orvosra vagy pszichológusra.

– Nem voltam udvariatlan Victoria Pearsonnal – mondta Diana nyugodt hangon.

– Barbara hallotta az éles szóváltásotokat. Miről beszéltetek?

Valakivel muszáj megosztania. Nem bírja magában tartani, és szerette volna azt hallani, hogy alaptalanul paranoiás.

– Nem tudom, azt hiszem, azt képzeltem, hogy Juliannek viszonya volt vele…

– Viszonya? Victoriával? – kérdezte az anyja hitetlenkedő hangon.

– Ezt azért nem annyira nehéz elképzelni, nem? Nézz csak rá! Jó családból származik, gyönyörű… És annyira feldúlt volt.

– Diana, fogalmam sincs, hogyan juthatott ilyesmi az eszedbe…

Az asszony halkan felhorkantott. Természetesen egyáltalán nem volt nehéz elképzelni, hogy Juliannek viszonya van. Karácsony óta, amióta elvesztették a babát, mindössze egyszer vagy kétszer szeretkeztek. Fájdalmas és suta próbálkozásaikat Julian kitűnő diplomáciai érzékkel kezelte, megnyugtatva Dianát, hogy majd szép fokozatosan visszaszoknak a régi kerékvágásba. Az asszony nem tudott elég hálás lenni, hogy a férje ennyire rajong érte, és ennyire támogatja, de a lelke mélyén tartott tőle, hogy a türelme és megértése valami sötét titkot takar. Azt, hogy mástól kapja meg a hiányzó szexet.

– Ez mindent megmagyarázna – mondta ki a félelmeit, amelyek Julian halála óta nem hagyták nyugodni. – Csak úgy, a semmiért nem lett öngyilkos. Valami oka kellett hogy legyen. Talán úgy érezte, nem ura az életének, talán bűntudata volt. Nem tudom, mi volt az, de olyasvalami, amiről képtelen volt velem beszélni…

– Azt gondolod, szeretője volt?

– Talán – suttogta Diana.

Sylvia óvatosan folytatta.

– De Juliannek korábban volt viszonya – mondta nyugodt hangon. – És azt lezárta. Mindketten lezártátok az ügyet. Ilyesmi miatt nem akarhatott öngyilkos lenni.

Diana a maradék whiskyt egy kortyra gurította le a torkán. Hatalmas könnyek buggyantak ki a szeméből és folytak végig az arcán, árkokat húzva a szokásosnál jóval vastagabban felkent sminkjén.

– Látszott, hogy a temetésen azt találgatják a vendégek, vajon mi késztethette az öngyilkosságra. Drog? Házassági gondok? Pénzügyi nehézségek vagy más botrány, amitől újra a nevével lennének tele az újságok?

– Diana, neked üldöztetési mániád van – korholta anyja.

– Nem, nincs. Senki nem szólt egy szót sem, túl udvariasak ehhez. De az emberi természet már csak ilyen. Spekulál.

Melléhez szorította az üres poharat. Hűvösnek érezte a kristály érintését vékony blúzán keresztül.

– Akkor képzeld el, milyen érzés ez nekem, aki mindenkinél jobban ismertem. Vagyis jobban kellett volna ismernem. Képzeld el, milyen érzés nekem azon agyalni, hogy mi lehetett annyira szörnyű a tökéletes életünkben, mit kellett volna másképp csinálnom, és hogy megmenthettem volna-e a férfit, akit szeretek.

Anyja odalépett hozzá, és kivette a kezéből a poharat.

– Semmit sem kellett volna másképp csinálnod. A depresszió nem logikus dolog.

– Szóval Ralph elmondta neked?

– Te nem hiszel neki?

– Tudom, hogy van más ok is. Tudom – suttogta Diana zokogva.

– Ha van, a halottkém ki fogja deríteni – válaszolta Sylvia nyugodtan.

– Nem fogja.

Anyja szája enyhén lefelé görbült, mintha kezdené elveszíteni a türelmét.

– Ki kellene aludnod magad. Csak egy telefonhívás, és Barbara orvosa húsz percen belül itt van. Szerintem a Tamazepan nagyon jó…

– Látni akarom Rachelt – mondta Diana halkan.

– Rachelt? Mi köze neki ehhez az egészhez?

– Minden – válaszolta, és belül hallotta a húga hangját, a hangot, amely pár napja folyton vele van. – Rachel majd kideríti, hogy mi történt.

– Ó, igen, abban nagyon jó – jegyezte meg Sylvia szarkasztikusan.

– Ebben nagyon jó. Kideríti az igazságot.

– És az igazság fáj – mondta grimaszolva Diana.

Anyja a vállára tette a két kezét.

– Figyelj rám! A következő néhány hónap anélkül is nagyon nehéz lesz, hogy bűnbakkeresésbe kezdenél.

– Ez nem bűnbakkeresés. Tudni szeretném, hogy mi történt a férjemmel. Tudnom kell.

– Hagyd ezt, Diana. Ha másért nem, Charlie kedvéért.

– Épp érte teszem. És Julianért, és magamért.

Sylvia fejcsóválva lépett hátra.

– És mi fog történni, ha bevonod Rachelt? Tegyük fel, talál valami titkos okot, ami megmagyarázza Julian öngyilkosságát. Aztán mi lesz? Eladja a sztorit egy újságnak, és még több fájdalmat okoz neked és a családnak. Megéri? Ezzel biztosan nem hozza vissza Juliant.

– De legalább tudnám – suttogta Diana, most már nagyobb meggyőződéssel.

Kézfejével megtörölgette a szemét.

– El kell mennem, mielőtt a vendégek ide érnek.

– Hová mész?

– Vissza Somerfoldba.

– Szívem, ne légy nevetséges. Mr. és Mrs. Bills itt van. Nekem és Charlie-nak muszáj maradnunk. Menj fel és üldögélj magadban, ha tényleg nem bírod elviselni a dolgokat.

– Haza kell mennem összepakolni, aztán indulok a reptérre.

– A reptérre?

– Thaiföldre repülök – közölte Diana elszántan. – Meglátogatom Rachelt.

Egy hét óta ez volt az első értelmes cselekedete.

7. fejezet

Rachel visszatartotta még a levegőt, és felfelé nézett a tenger felszíne irányába, ami most ezüstös körként csillogott fölötte. Fogalma sem volt róla, a kék hány árnyalatát mutathatja a víz, amíg el nem kezdett a szabadtüdős merüléssel foglalkozni. A hullámok alatt ötven méterrel a lány kedvenc színének teljes spektruma megmutatkozott: sötét tengerkék, ultramarinkék, sötét zafír, még egy kis búzavirágkék is, ha egy hal csapott egyet a farokúszójával. Itt lenn béke honolt, csak a saját lassú és nyugodt szívverése dobolt a fülében, és a lány érezte, hogy minden rajta múlik. Nincsenek csörgő telefonok, e-mailek, sem más, ami elterelné a figyelmét. Csak a tenger és ő. Ember a természet ellen, vagyis inkább Rachel a tüdeje ellen. Mert a szabadtüdős merülés felszerelés nélküli búvárkodás, amikor nincs csutora a szádban és oxigénpalack a hátadon, és addig tudsz a víz alatt maradni, amíg az utolsó levegővételed engedi.

Ahogy fogyott az oxigénje, fokozódott a mellkasában az égető érzés. Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy elengedi a kötelet, és hagyja, hogy a tenger elsodorja. Mennyi idő alatt lenne vége? Egy perc? Kettő? Mindenkinek megvoltak a határai. Váratlanul Julian Denver képe jelent meg lelki szeme előtt. Ő vajon elérte a határait? Vajon úgy döntött, hogy elengedi a kötelet?

Rachel a felszínre rúgta magát a búvártalp segítségével, végre kijutott a levegőre, megszabadulva a víz jeges szorításából, feltöltötte oxigén után szomjazó tüdejét, és zihálva kapaszkodott Stefan hajójának oldalába. A férfi összehúzott szemmel mosolygott le rá.

– Kezdesz túl jó lenni ehhez a pocsolyához – nevetett és megütögette az óráját.

A lány megfogta Stefan kezét, és hagyta, hogy a fedélzetre húzzák.

– Bravó! – vigyorgott a férfi, és megtapsolta Rachelt. – Három perc két másodperc.

Az akcentusa még mindig nagyon erős volt, bár már húsz évet töltött Franciaországtól távol. Stefan Bresson versenybúvárként érkezett Thaiföldre a nyolcvanas években. Búvárkörökben számon tartották a nevét, mivel húsz lábbal megjavította a világrekordot.

– Húsz lábbal, nem húsz méterrel – tette hozzá mindig bánatos mosollyal.

Stefan ugyanolyan lelkesedéssel és hatalmas energiával vetette bele magát Rachel oktatásába, mint ahogyan a saját rekordjait javítgatta, amitől a lány elhitte neki, hogy egy nap a szabadtüdős merülés több lesz, mint pusztán a legújabb hobbija. Most azonban még ott tartott, hogy egyszerűen elterült a fedélzeten, és próbált elegendő levegőt juttatni a tüdejébe. Az oxigénhiánytól gyengének érezte magát, mint egy rongybaba, amibe életet kell lehelni.

– Csak szép fokozatosan, nem sietünk sehová – mondta Stefan kedvesen. – Végül is nem hal vagy, nem igaz?

Rachel felült, levette a súlyövét és a búvárszemüvegét, hagyta, hogy tompa huppanással földet érjenek a fedélzet padlóján. A kis kijelző a kezében azt mutatta, hogy milyen mélyre merült a vízben.

– Hatvan méter – olvasta le diadalittasan.

Egy percig egyikük sem szólt egy szót sem. Állandó súlyos, függőleges merülésben elérni a hatvan métert nagy mérföldkő volt Rachel számára. Negyven évvel ezelőtt rekordmélységnek számított volna, de manapság ennél már mélyebbre mennek a bajnokok.

– Tudod, szerintem készen állsz a versenyzésre – mondta Stefan.

– Nem tudom, Stefan – válaszolta Rachel, lassan visszanyerve a lélegzetét. – Gondolj arra a sok edzésre. A sok jógára.

Stefan erre csak legyintett.

– Hatvan métert jóga nélkül is bírsz lefelé úszni. Mások évekig dolgoznak azon a levegő-visszatartási képességen, ami neked erőlködés nélkül megvan.

– Hát, én pont így szeretem – mondta Rachel, miközben egy törülközővel a haját szárítgatta. – Csak azt csinálom, ami megy magától. És lusta is vagyok.

– Lehet, de tehetséges is.

Rachel maga sem tudta, hogy miért ellenkezik Stefannal. Neki is eszébe jutott már, hogy versenyezzen, voltak ambíciói. Ambíciók. Előző este ezek az ambíciók arra irányultak, hogy megszerezze a bungalókat, és búvárparadicsommá alakítsa őket, aztán tessék, hová vezetett a nagy ambiciózusság. Rávetette magát Liamre a bungalók előtt, hiszen abban a pillanatban megvalósulni látszott minden titkos álma, és tökéletesen balul sült el az egész. A sziget körvonalait bámulta a távolban, miközben Stefan beindította a hajó motorját, és azon morfondírozott, hogyan lesz ezután. Elfelejthetik egyszerűen az este történteket? Lehetséges lenne ilyen könnyen megúszni?

– Ugyan már, ma petite, mi tart vissza? – kérdezte Stefan, kihívón nézve a lányra.

A hajó lassan megfordult, és elindultak vissza, a part felé.

– Hát először is, ott van a búváriskola. Fele részben az én tulajdonom, és Liam nem örülne, ha egy évben húsz hétre lelépnék a Kajmán-szigetekre vagy Görögországba.

Stefan franciásan megvonta a vállát.

– Akkor legyél kisebbségi tulajdonos. Úgyis azt hallottam, hogy új oktatókat kerestek.

– Hol hallottad?

– Ugyan már, ez egy pici hely, itt semmi nem marad titokban.

Stefan jelentőségteljesen felhúzta a szemöldökét, és Rachelnek az a szörnyű gyanúja támadt, hogy a francia mindent tud a rettenetesen sikerült csábítási kísérletéről.

– Hány éves vagy, Rachel?

– Harminckettő.

– Még elég fiatal ahhoz, hogy a legkomolyabb versenyeken indulj. Ráadásul még gyönyörű is vagy.

A lány elpirult, nem sokan mondtak neki ilyesmit.

– Komolyan, lehet, hogy öreg vagyok, de van még bennem élet – folytatta Stefan. – Én észrevettem, és a szponzorok is felfigyelnének rád. Manapság egészen másképp mennek a dolgok, mint az én időmben. Ma már van a sportágban pénz.

– Jó, de azért nem ugyanaz, mintha Venus Williams lennék.

Stefan nevetésben tört ki.

– Ezt szeretem benned, Rachel – mondta Stefan. – És ezért leszel bajnok. Mindenki más azt gondolná, „nem vagyok elég jó ahhoz, hogy szabadtüdős búvárbajnok legyek”. Ezzel szemben te azt mondod: „a fenébe, nem fogok annyit keresni, mint a világ leghíresebb teniszezője”.

Erre már Rachel is elnevette magát.

– Most úgy állítottál be, mintha pénzért bármire kapható lennék – válaszolta, és nem tudta elhessegetni magától a gondolatot, hogy Stefan hallotta-e a pletykákat, tudja-e, hogy mit csinált ő Londonban.

– Nem, szó sincs erről. Nem hiszem, hogy téged a pénz izgatna, sokkal inkább vágysz az elismerésre. Azonkívül szabadtüdős búvárnak lenni a világ legjobb állása. Gondolj arra, milyen helyekre jutsz el, és kikkel találkozol majd. Voltál már a Fülöp-szigeteken?

Rachel a fejét rázta. Eszébe jutott, hogy Diana volt már ott évekkel ezelőtt, nem sokkal az után, hogy Juliannel kezdett járni. Mi is volt a szálloda neve? Megvan, Amanpulo. Diana elbeszélése alapján maga volt a földi paradicsom, parton szaladgáló pincérekkel, görögdinnyés mojitóval és jógapavilonokkal.

– Még meggondolom – közölte végül.

Stefan elvigyorodott, és a mólóhoz kormányozta a hajót.

– Azt hiszed, ennél szebb nincs is, de csak addig, amíg meg nem látod, hogy milyen fehér a homok és milyen tiszta a víz a Fülöp-szigeteken.

– Stefan, mondtam, hogy még meggondolom.

– Elmondom, hogy én mit gondolok – mondta Stefan szemtelen vigyorral az arcán. – Szerintem te egy kicsit bele vagy zúgva Liambe.

Rachel álla leesett a döbbenettől.

– Ez nevetséges.

Stefan széttárta a karját.

– Mi lenne nevetséges? Nagyon helyesek vagytok együtt, és láttam, hogyan nézel rá.

– Stefan, ő a barátom, az üzlettársam.

– És akkor? Lehet még annál több is. Ha ez tart vissza, ezen könnyű segíteni, nem?

Rachel a fejét rázta, és hunyorítva nézte a halványzöld vízbe hosszan benyúló mólót.

– Ti, franciák mindig csak a szerelemmel foglalkoztok.

– Mi lehetne ennél fontosabb?

De Rachel nem is hallotta a választ. Figyelmét a mólón álló alak kötötte le. Már az előtt felismerte, hogy az arcát ki tudta volna venni. Ismerős volt az alakja, a hosszú, sötét haja, ami úgy csillogott a napfényben, mint az olvasztott csokoládé. Egy percre kísértést érzett, hogy azt mondja Stefannak, fordítsa meg a hajót, de barátja már meglátta a nőt a mólón.

– Hűha! Azt hiszem, van egy kis dolgom – mosolyodott el a francia. – És méghozzá milyen kellemes!

– Ő nem turista – hűtötte le a lány szinte pánikszerűen. – Ő a nővérem.

8. fejezet

Thaiföld nagyon bejött Rachelnek, ezt Diana azonnal látta. Ahogy a húga ott állt a fura, banán alakú hajón, a nap szinte spotlámpaként világította meg karcsú és izmos testét, sötét haja vizesen simult a fejéhez, bőrén milliónyi ezüst vízcsepp csillogott. Annyira elevennek tűnik!, gondolta Diana egy kicsit irigykedve. A hajó finoman a mólónak ütődött, a vezetője leállította a motort.

Szívverése fokozatosan lassult, ahogy a húga egyre közelebb ért hozzá, és ki tudta végre venni az arcát, rajta az idegesen zavarodott kifejezéssel.

– Helló! – köszönt Diana. Odasietett a móló végéhez, ahol Rachel mezítláb szállt ki a hajóból. – Úsztál?

Nem jutott eszébe semmi más értelmes mondat. A Bangkokig tartó tizenkét órás repülőút alatt azon szenvedett, hogy három év hallgatás után mit mondjon először a húgának. Újra és újra elpróbálta az első szavait, abban reménykedve, hogy eszébe jut valami igazán ütős. Most azonban csak állt ott kukán, és nagyon hülyén érezte magát. Mélyen beszippantotta a forró, nedves levegőt. Mit mondhatsz annak a lánynak, akit kizártál az életedből, akinek a fejéhez gyűlölködő és haragos szavakat vágtál?

– Palack nélkül merültem – válaszolta Rachel. Nem mosolygott, sőt nyoma sem látszott az arcán semmiféle érzelemnek.

– Palack nélkül merültél? Azt hogy lehet?

– Egy levegővétellel mész olyan mélyre, amilyenre bírsz.

– Mint a gyöngyhalászok?

– Csak gyöngy nélkül – mondta az idős férfi a hajón, de Rachel határozottan intett a szemével, úgyhogy magukra hagyta őket.

– Miért vagy itt? – érdeklődött Rachel, amikor a férfi már hallótávolságon kívülre került.

Igyekezett semleges hangot megütni, de Diana felfedezett benne egy parányi aggodalmat. Rachel minden nehéz helyzettel bátran szembenézett, de túl jól ismerte a húgát ahhoz, hogy ne vegye észre, ha fél.

– Én… én csak beszélgetni szeretnék. Senki mással nem tudok beszélni.

Ez elég bénán hangzott, amivel Diana tökéletesen tisztában volt. De ez volt az igazság, tényleg ezért repülte át a fél világot. Rachel valószínűleg szívből gyűlöli. Diana hónapokig, évekig hibáztatta a húgát a házassági gondjai miatt. És most mégis ő volt az egyetlen ember, akivel beszélni szeretett volna.

– Nem bánod, ha előbb átöltözöm? – kérdezte Rachel. – Van ott egy kávézó – mutatott egy bambuszból épített kunyhó felé távolabb a parton. Az asztalok közvetlenül a homokban álltak. Diana átsétált a kávézóba, rendelt egy Sprite-ot, aztán leült az egyik napernyő alá, ledobta a szandálját, és várta a húgát, aki eltűnt az egyik deszkazuhanyzóban. Fáradt volt, és zaklatott, de a tenger látványa megnyugtatta. Járt már Thaiföldön korábban, egy luxusvillában laktak Phuketben, kertjében a legnagyobb tengerbe vesző medencével, amit valaha látott, és egy állandóan rendelkezésre álló masszőrcsapattal, amelynek tagjai élete legcsodásabb négykezes masszázsában részesítették. Ez a hely teljesen más volt: érintetlen, élettel teli, természetes. Julian annyira büszke volt a belsőépítészek tervezte, fehér szőnyegekkel borított londoni irodájára és az onnan nyíló kilátásra! A leghihetetlenebb irodának nevezte a világ leghihetetlenebb kilátásával, de ahogy Diana most elnézte a csontfehér homokot és a türkizszínű tengert, arra gondolt, Julian talán tévedett.

A húga megtalálta a számítását, állapította meg magában hangyányi keserűséggel. A taxis a komptól egyenesen a Gosling– Miller Búváriskolához vitte, és amikor megtudta, hogy Rachel testvére, nem fogadta el tőle a viteldíjat.

– Rachel Miller jó ember lenni – mondta tört angolsággal.

Diana még jobban meglepődött, amikor az irodában talált szexi, napbarnított férfi – nyilván Gosling az iskola nevéből – csodálkozástól tágra nyílt szemmel hallgatta, ahogy az asszony bemutatkozik, és Rachel után érdeklődik. A férfi olyan védelmezőn beszélt a lányról, hogy Dianában felmerült, talán nem csak az üzletben partnerek. Ha pedig Rachelnek tényleg ő a társa, akkor a húga valóban nagyon szerencsés.

– Egyedül vagy?

Diana riadtan nézett fel. Annyira elmerült a gondolataiban, hogy nem vette észre a közeledő Rachelt.

– Igen, egyedül jöttem.

– Hol van Charlie?

– Anya és Adam visszavitték a suliba tegnap este.

– Bentlakásos?

– A Harrow.

– Világos – mondta Rachel, és odahúzott egy széket, de csak a szélére ült le, mintha arra készülne, hogy bármelyik pillanatban felugrik és elrohan.

– Tudja a család, hogy hol vagy?

Diana enyhén elfintorodott. Még az előtt lelépett Hansley Parkból, hogy a Denver család visszaérkezett volna, így Sylviára és Adamre hárult, hogy fedezzék.

– Tudják, hogy eljöttem hozzád, de nem igazán boldogok tőle.

Rachel biccentett. Diana biztos volt benne, hogy a húga kínosan érzi magát, de még akkor is félelmetesnek tűnt, amikor sarokba szorították.

– Jól megy az üzlet? Jól tudom, hogy búváriskolád van?

Mereven beszélt, az intim bizalmasságnak, ami régen jellemezte őket, mára nyoma sem maradt.

– Az üzlet nagyon jól megy – bólintott Rachel. – Évente háromszáz búvárt oktatunk, akik a végén PA DI -minősítést kapnak. Épp most tervezzük, hogy bővülünk, egy búvárparadicsomot akarunk nyitni. De ugye nem azért jöttél, hogy megvizsgáld a hitelképességemet?

– Nem, nézd, Rachel… – kezdte Diana, de a húga elfordult tőle, és folyékony thai nyelven az egyik pincérhez kezdett beszélni. Valami vicceset mondhatott, mert a férfi mosolyogva baktatott vissza a kunyhóba.

– Mi olyan vicces?

– Mondtam neki, hogy turista vagy, szóval óvatosan bánjanak a csilivel – vigyorgott Rachel.

– Gondoltam, biztosan éhes vagy. Ugyan jó régen nem repültem már, de amennyire emlékszem, nem túl jó a kaja a repülőkön.

Diana érezte, hogy kienged benne a feszültség, talán mégsem lesz ez annyira nehéz, mint gondolta.

– Diana, nagyon sajnálom Juliant.

Diana sűrűn pislogott, és nem bírt megszólalni.

– Azt gondoltam, jobb, ha nem jelenek meg a temetésen – folytatta Rachel. – És bár nem voltam ott, azért még nagyon sokat jártál a fejemben.

– Tudom.

– Megkaptad a levelemet?

– Írtál nekem?

– Ismersz, írásban jobb vagyok – fintorgott Rachel. – Vagy talán nem?

Diana hirtelen leküzdhetetlen vágyat érzett, hogy mindent elmondjon a húgának, bár még mindig elég zaklatott volt. Otthon, Angliában meg volt győződve arról, hogy a legkevesebb, amit a húga megtehet, az az, hogy segít neki. De most, hogy végre itt ült vele szemben, már nem volt annyira biztos benne, hogy joga van tőle azt kérni, adja fel ezt a paradicsomi létet, és jöjjön vele haza kinyomozni egy bűncselekményt, ami talán nem is bűncselekmény. Vagy hogy segítsen feldolgozni a gyászát, vagy találjon válaszokat a kényelmetlen kérdéseire.

Tartozik neked, emlékeztette magát Diana.

– Szükségem van a segítségedre – mondta végül húgának.

Fájdalmas volt még kimondania is, miután évekig keservesen gyűlölte Rachelt. A Julian halála utáni álmatlan órákban és napokban sikerült rájönnie, hogy egész pontosan melyik volt az a pillanat, amikor az álomélete a férjével kezdett elromlani. Akkor, amikor a húga a karrierjét fontosabbnak ítélte a családjánál, és négyoldalas leleplező cikket írt Julian házasságon kívüli viszonyáról.

– Azt szeretném, ha kiderítenéd, miért lett öngyilkos Julian.

Rachel hátrahőkölt.

– Ez nem a halottkém dolga?

– A halottkém azt deríti ki, hogy mi történt, de azt már tudom. Arra vagyok kíváncsi, hogy miért történt.

Rachel hosszan nézett Dianára.

– Miért én?

– Mert a szakmádban te voltál a legjobb.

– Di, én nem éppen…

– Ez nem bók volt – közölte Diana kereken. – Újságíróként gátlástalan és alattomos voltál, és tökéletesen hiányzott belőled a tekintélytisztelet.

– Ez azért így nem igaz – válaszolta Rachel, nem nézve a nővére szemébe.

Diana előrehajolt.

– De igen, igaz. Majdnem tönkretetted az életemet egy jó sztori kedvéért.

Rachel ráemelte a tekintetét. Eddig a körmét piszkálta, a gyerekkorból megmaradt rossz szokása arról árulkodott, hogy ideges vagy zaklatott.

– Elég hosszú utat tettél meg, hogy ezt a sértést a fejemhez vágd.

– Nem azért jöttem, hogy sértegesselek – válaszolta Diana. – Egyszerűen csak őszinte vagyok: egy olyan újságírót akarok, aki képes a dolgok mélyére ásni, akinek van elég ereje harcolni. És ez pont te vagy. Te semmitől sem riadsz vissza, ezt nálam senki nem tudja jobban. Azt szeretném, ha kiderítenéd, miért tette.

Diana érezte, hogy könnyek égetik belül a szemét, de szerencsére be tudta fejezni a mondanivalóját. Rachel csak ült ott, és őt bámulta.

Ó, Istenem, gondolta Diana, túlságosan nyomulós voltam. Túl durva voltam hozzá. Ilyen messzire elrepültem, és a végén elszúrtam.

Akkor Rachel lassan, nagyon lassan kinyújtotta napbarnított kezét, és nővére asztalon heverő kezére tette. A lány makacs tudott lenni, és önfejű, de most, miközben a naplemente aranypászmákat festett az égre mögötte, látszott, hogy igazán megbánt mindent.

– Sajnálom, Di – mondta. – Komolyan. Nem kellett volna… azt tennem, amit tettem.

Diana csak bólintani bírt. Nem felejtette el a pillanatot, amikor rájött, hogy az élete darabokra hullik, kimerevítve látta az időben, mint egy fényképet. Épp hazaért a Notting Hill-i házukba a reggeli jógaóráról, amikor a lépcső melletti asztalkán megszólalt a telefon. A Posttól hívta egy riporter, és azt kérdezte, szeretne-e valamit hozzáfűzni a másnap megjelenő cikkükhöz. Ami Julian félrelépését fogja taglalni. Voltak fotóik a párról, amint épp kijönnek egy szállodából, és megszólaltatják a szeretőt is. Diana meglepően nyugodt maradt, hűvös hangon utasította vissza a kommentárt. Egyszerűen nem hitte el az egészet. Körülbelül egy percig tökéletesen, megingathatatlanul hitt a férjében. Azért egy percig, mert amint letette a telefont, az újra csörögni kezdett. Ezúttal Julian volt az, aki remegő hangon közölte, hogy az affér nem jelentett semmit, és Diana az egyetlen nő, akit szeret, meg a szokásos közhelyek. Az asszony csak állt a hallban, kezéből majdnem kiesett a telefonkagyló, és arra gondolt, hogy ennél szörnyűbb már nem lehet a helyzet. Julian felhívta az ügyvédeit, Diana pedig a húgát.

Rachel Miller a lap szerkesztője volt, az ég szerelmére! Bizonyára meg tudja akadályozni a cikk megjelenését. De a húga nem fogadta a hívásait, és vissza sem hívta. Végül Diana elment a szerkesztőség épületéhez, és lecsapott a hazafelé tartó Rachelre.

Nincs befolyásom a dologra, Diana – ez volt minden, amit mondott. Nem volt befolyása arra, hogy tönkretette a nővére házasságát, megszégyenítette a családját, megalázta Juliant.

Diana keze a hőség ellenére most is remegett.

– Nem is próbáltam leállítani a cikk megjelenését – mondta Rachel halkan, és elvette a kezét a Dianáéról. – Nem tudom, miért. Ambíció, pénzéhség, megfelelni akarás…

– Pedig megpróbálhattad volna…

– Nem sikerült volna. – Diana ezt már korábban is hallotta. – Túlságosan is nagy sztori volt a Post számára. Úgyis megjelentették volna, bármit mondok vagy teszek. Nem volt befolyásom rá. De igazad van, legalább megpróbálhattam volna, és ezért örökké bűntudatom lesz.

Diana szeme összeszűkült. Azt hiszi, hogy egy szimpla sajnálommal szent lesz a béke közöttük?

– Az a világ, amiben akkor éltem, gonosz volt, és önző, és semmi más nem számított, csak az újabb szenzációs sztori – tette hozzá Rachel.

– Épp ezért vagyok most itt – válaszolta Diana.

A hangja szándékosan hűvös volt, nem akarta, hogy a húga illúziókba ringassa magát a kibékülésüket illetően.

– Csak azt kérem tőled, hogy tedd azt, amiben a legjobb vagy. Hogy ne riadj vissza semmitől a nyomozásod során. Tudd meg nekem az igazságot Julianről.

– De már más vagyok – mondta Rachel, és csak most vette észre, hogy kezét görcsösen ökölbe szorítva tartja. – Megváltoztam, és ezért nem segíthetek neked. Úgy nem, ahogy szeretnéd. Ez most az otthonom, ez vagyok én. A napjaimat a búvárkodás, a hajók és a tenger teszi ki, és igyekszem az emberek kedvében járni, amennyire csak tudok. Az az önző, agresszív riporter már nincs többé. Szeretnék neked segíteni, de ha Julian halála ügyében akarsz nyomozni, akkor fordulj a rendőrséghez. Vagy bérelj fel egy magánnyomozót, tudok neked ajánlani. Ebben támogatlak, és ha már eleged van Angliából, bármikor eljöhetsz ide hozzám. Ez a hely meggyógyítja az embereket, Di. Jobbat nem is tehetnél magaddal, mint hogy ideköltözöl egy időre.

– Egy perccel sem akarok tovább a társaságodban maradni, mint feltétlenül szükséges. – Diana gyűlölte az érzéseket, amelyek feltolultak benne: utálat, harag, frusztráció. Rachel a testvére, és szereti. Pontosabban szerette, amíg el nem árulta. Az árulását ugyanannyira képtelen volt megbocsátani, mint azt, hogy kiteregette Julian szennyesét, sőt igazából ettől volt annyira kérlelhetetlen a húgával.

– Tartozol nekem ennyivel, Rachel – mondta Diana dühösen. – Majdnem tönkretetted a házasságomat, és most arra kérlek, hogy tedd jóvá.

Egy pillanatra csönd támadt. Megérkezett a pincér a fantasztikus illatokat árasztó curryjükkel, aztán érzékelve a feszült hangulatot, gyorsan odábbállt.

– Te mit gondolsz, miért tette? – kérdezte Rachel.

Diana beszívta a curry illatát, citromfű és kókusz biztosan volt benne, meleg aromájuk nyugtatón hatott rá.

– Nem tudom. Egész komolyan elképzelésem sincs róla – mondta kicsit nyugodtabb hangon.

– Voltak problémák? Úgy értem, Julian életében.

Diana felhúzta a szemöldökét.

– Úgy érted, a házasságunkban, igaz? Szeretnéd, ha azt mondanám, hogy voltak, ugye?

– Egyáltalán nem, épp ellenkezőleg.

– Azt gondolod, hogy bajok voltak a házasságunkkal. És igen, a lapod le is hozta, hogy voltak. De dolgoztunk rajtuk, és egyenesbe jöttünk. Azt hiszem, boldogok voltunk.

– És mi volt a helyzet a munkájával?

– Minden okénak tűnt. Legalábbis semmi nagyobb balhé nem volt a cégnél. Arról tudtam volna.

Rachel komoly arccal bólintott. Diana ismerte ezt az arckifejezését – a húga gondolkodott, forgatta az agyában a lehetőségeket, és abban is biztos volt, hogy Rachel már teóriákat gyárt. Nagyon okos volt. Rachel semmit nem hitt el első szóra, minden mögött titkos szándékot sejtett, különösen miután a sajtóban kezdett dolgozni. Mindig azt mondta, hogy rengeteg korrupció és manipuláció folyik a színfalak mögött, és egy csomó sztorit politikai vagy jogi megtorlástól tartva nem hozhattak le, így logikus volt, hogy mindenben piszkos ügyleteket sejtett.

– Ismerted Juliant – mondta Diana. – Tudod, hogy nem keveredne ilyesmibe.

– Nem ismertem annyira jól.

– De ha tényleg öngyilkossági gondolatai voltak, hogyhogy nem adta semmi jelét? – folytatta Diana. – Két órával a halála előtt még arról beszélt, hogy megmássza az Everestet. És miért nem hagyott búcsúlevelet?

– Nem minden öngyilkos hagy hátra levelet.

– De sokan, ezt te is tudod.

Hangja elcsuklott. Ha nem tudja meggyőzni a húgát, hogy segítsen, még az után sem, hogy a bűntudatára apellált, és emlékeztette, hogy tartozik neki, akkor mi reménye maradt az igazság kiderítésére? Rachel az egyetlen ember, akinek biztosan sikerülne.

Rachelre mindig számíthatott. Amikor az apjuk elhagyta őket, a húga tartotta össze a csonka családot – intézte a számlákat, vezette a háztartást, miközben az anyjuk összeomlott. És amikor Diana terhes lett Charlie-val egy ostoba, nyári egyéjszakás kaland nyomán, akkor Rachel volt az, aki meggyőzte arról, hogy nincs vége az életének. Hogy minden álmát és tervét megvalósíthatja, csak lesz egy gyereke, aki vele fog tartani az útján. Julian és Rachel nem mindig értettek egyet, de ez azért volt, mert sok tekintetben hasonlítottak egymásra. Erősek voltak, és tökéletesek, lehetett rájuk támaszkodni. Sőt mi több, a két legokosabb ember volt, akiket Diana ismert.

Az asszony mély levegőt vett, hogy még utoljára megpróbálja meggyőzni Rachelt.

– Meg vagy győződve arról is, hogy Diana hercegnőt meggyilkolták. Sosem vetted be a hivatalos álláspontokat.

– És lám, mit értem vele.

– Pontosan. De még mindig úgy hiszed, hogy Malcolm McIntyre bűnös, igaz?

Diana tudta, hogy ez övön aluli ütés volt, de kétségbeesésében minden eszközt megragadott. Malcolm McIntyre volt az a politikus, aki után Rachel nyomozott, amikor belekeveredett a telefonlehallgatási botrányba. A húga meg volt róla győződve, hogy McIntyre illegális szexbizniszben érdekelt, csak a módszer, amellyel le akarta buktatni, majdnem börtönbe juttatta.

– Az teljesen más – mondta Rachel jéghideg hangon. – Már akkor tudtam, hogy bűnös, mielőtt nyomozni kezdtem. Aztán amikor bizonyítékot próbáltam szerezni, megégettem magamat.

– Ez az én Malcolm McIntyre-em, Rachel! Tudom, hogy valami nem stimmel Julian halála körül. Egyszerűen tudom, mivel nem áll össze a kép. Bizonyítékra van szükségem, hogy minden kétséget kizárhassak. Ez minden.

– Ez minden? – kérdezte Rachel. Hátrahajtotta a fejét, és felnézett az egyre sötétebbé váló, kék égre.

Diana összeszorította a szemét, nem tudván, mi mást mondhatna még. Szíve ólomnehéz volt a várható vereség érzésétől.

– Ugye tudod, hogy a Bangkokból induló járatokra nagyon nehéz ilyenkor helyet kapni?

Diana kinyitotta a szemét, a szíve hevesebben kezdett verni.

– Lehet, hogy csak az első osztályra lesz jegy – tette hozzá a húga.

– Azt hiszem, nem lesz probléma – nyelt nagyot az asszony.

Rachel belapátolt a szájába egy villányi curryt. Az egész attitűdje megváltozott, mintha csak benyomtak volna egy indítógombot, Malcolm McIntyre, és a régi megállíthatatlan Rachel volt újra. Diana majdnem elvigyorodott megkönnyebbülésében.

– Rendben, mondd el pontosan, hogy mi történt a partin – mondta Rachel. – Semmit ne hagyj ki. Kezdd a vendégekkel, nem is, a meghívásokkal, kinek az ötlete volt az egész. A tiéd vagy Juliané?

Diana kifújta a levegőt. Mégis hazamegy vele a húga. Remélte, hogy lesz értelme.

9. fejezet

– Ennél melegebb ruhákra lesz szükséged.

Liam Rachel hálószobájának ajtajában állt, és figyelte, ahogy a lány egy csomó pólót gyömöszöl a bőröndjébe.

– Pedig csak ezek vannak. Nem tartottam lépést a londoni divattal.

– Biztos vagy benne, hogy ezt akarod?

Amint Diana visszatért a szállodájába, Rachel felhívta Liamet, hogy tartsanak vezetői értekezletet, és mindent elmondott neki, ami az előző néhány órában történt: Diana látogatását, valamint a kérését, hogy menjen vele vissza Angliába.

– Mostanáig éppen te javasoltad azt, hogy menjek haza. „Menj és békülj ki a nővéreddel, mielőtt még túl késő lesz.” Nem ezt mondtad? – tette hozzá epésen.

Rachel tudta, hogy szükségtelen ilyen pikírtnek lennie Liammel, hiszen a férfi csak aggódik érte. Rachel azonban rajta vezette le a feszültségét, mert a válasza igazából nemleges volt: egyáltalán nem volt biztos benne, hogy haza akar menni Angliába. Mégis engedett az érzelmi zsarolásnak, és hagyta, hogy Diana úgy állítsa be a férje halálát, mint egy kideríteni való rejtélyt. Amint a hír hallatán túljutott az első sokkon, ő maga is arra gondolt, hogy valami nem stimmel ezzel az öngyilkossággal. Az, hogy Diana is ugyanígy gondolja, kísérteties borzongással töltötte el.

Felkapta a Keoni Tiki Beach feliratú, rikító rózsaszínű felsőjét, és visszadobta a szék háttámlájára. Liamnek igaza van: nincs felkészülve rá, hogy visszamenjen Angliába, sem a ruhatárát illetően, sem másképp. Leült az ágy szélére, és nagyot sóhajtott. Amikor felnézett, látta, hogy Liam őt bámulja. Nem találkoztak az óta az este óta a parton. Másnap Liam volt szabadnapos, rögtön utána Rachel, és a feszültség mára már tapintható volt közöttük.

– Nézd, Liam, muszáj elmennem – mondta. – De csak akkor vagyok rá képes, ha részedről is rendben van a dolog.

Rachel nézte az üzlettársát, szinte szuggerálta, hogy mondja azt, nem engedi el, és ezzel kimenthetné magát Dianánál. És persze leginkább azt szerette volna, ha hiányzik a férfinak. De Liam csak megvonta a vállát.

– Persze hogy rendben van, és persze hogy menned kell. Mennyi idő lesz ez szerinted?

– Két hét, talán három.

– Sheryl már holnap tud kezdeni, Jeff pedig egy hét múlva.

Rachel érezte, hogy páni félelem szorítja össze a torkát; elképzelte Liamet és Sherylt egyedül a hajón, a férfi félmeztelenül, a lány aprócska bikiniben. Még ennél is szörnyűbb volt annak a tudata, hogy kettejük között ugyanaz a meghitt csipkelődés és flört alakul majd ki, ami Liam és közte. Istenem, csak azt ne!, gondolta és fájdalmas arccal nézett a férfira. A cuki kis Sheryllel ne!

Emlékeztetnie kellett magát, hogy semmit sem követelhet Liamtől. Amióta ismerték egymást, a férfinak egyetlen komoly kapcsolata sem volt. Néhány kalandja igen, például azzal a gyönyörű turistalánnyal, aztán az enyhén kurvás, nagyon magabiztos amerikai pultos lánnyal, de ezekről Rachel tudott, és minden újságírói képességét felhasználta, hogy felmérje, mennyire jelentenek veszélyt az ő szempontjából. Akárhogy is, Liam mindig éreztette, hogy ezek az afférok nem komolyak, és Rachel ezt titkon jó jelnek tekintette. Annak jeleként, hogy Liam reménytelenül szerelmes belé, és akárcsak ő, a megfelelő alkalomra vár, hogy bevallja az érzelmeit. De a parton történtek óta, bármilyen fájdalmas volt is beismernie, Rachel többé nem ringatta magát abba az illúzióba, hogy érdekli Liamet. Azért persze aggasztotta, hogy amióta a kapcsolatuk jellegét tisztázták, és kiderült, hogy csak jó barátok, Liam esetleg tök gyorsan keres magának egy barátnőt helyette, akivel az estéit töltheti.

– Nagyszerű – nyögte ki végül Rachel, és megvillantott egy kényszeredett mosolyt. – Sheryl holnap kezd. Hát nem csodás?

Behúzta a táskán a cipzárt. Valószínűleg jót tesz, ha egy kicsit külön lesznek.

– Hát akkor ennyi, azt hiszem.

– De ugye visszajössz?

Liam szokatlanul elegáns volt, nagyon kiöltözött ezen az estén. Fehér inget, farmert és szandált viselt. Rachel arra gondolt, talán megy valahová, esetleg randira. De a férfi arca feszült volt, kék szemében aggodalom tükröződött.

– Persze hogy visszajövök – felelte Rachel könnyed hangon. – Hogy kérdezhetsz ilyet?

– Csak mert azt gondolom, hogy hiányzik neked az az élet – válaszolta Liam egy tincset félresöpörve a homlokából. – Hiányzik, hogy jó sztorik után szaladgálj.

– Nem szaladgálok sztorik után – javította ki a lány. – Segítek a nővéremnek, hogy lezárhassa ezt az ügyet.

Igazán? Tényleg erről van csak szó? Vagy igaza lenne Liamnek, hogy jó dolgában már nem bír magával? A lelke mélyén meg volt rémülve. Az elmúlt három évben sikerült a régi életével kapcsolatos összes emlékét és érzését az agya rejtett zugába száműznie, és jól elzárnia, azt remélve, hogy ez örökre így marad. Most azonban minden újraéledt. Már a Sunday Post szerkesztőjeként dolgozott, amikor a rivális Sunday News a vezércikkben leplezett le egy prostituáltakat igénybe vevő, ismert bankárt, és a sztori rekordeladást hozott a lapnak. Ettől kezdve népszerű téma lett a szupergazdagok piszkos ügyeinek kiteregetése, és a főnöke, Alistair Hall elvárta, hogy ilyen anyagokat szállítsanak neki. Őrült verseny alakult ki a lapok között, hogy ki tud több hasonló sztorit megszerezni. Rachel tudott Julian félrelépéséről, és gyűlölte miatta. A hűtlenség életeket tesz tönkre, családokat zilál szét, nála jobban senki nem tudta ezt. Ez volt az indítéka, ezt mindig fenntartotta, bár nem volt hajlandó elárulni Dianának. Amikor egy kollégája az egyik szerkesztőségi megbeszélésen bedobta Julian sztoriját az afférról a tizennyolc éves modellel, Rachelnek eszébe se jutott megakadályozni a cikk közlését. Egy darabig fájni fog a nővérének, de cserében boldog élet vár rá a későbbiekben. Vagy legalábbis így próbálta maga előtt igazolni a tetteit.

Liam úgy nézett rá, mintha akarna valamit mondani.

– Mi az? – kérdezte Rachel, és egyszeriben elfeledkezett a régi dolgokról.

Érezte, hogy a férfi arról az estéről, a csókról szeretne beszélni. A lányt ambivalens érzések kerítették hatalmukba. Egyfelől szerette volna megtudni, hogy Liam biztosan nem szerelmese belé, és hogy a csók, illetve az utána következő visszautasítás nem félreértés volt-e. Másfelől viszont nem lett volna képes elviselni több fájdalmat vagy egy újabb visszautasítást.

De mindez két napja történt, amit azzal töltött, hogy próbálta elkerülni a Liammel való beszélgetést, és most úgy tűnt, megint elszalasztották a megfelelő pillanatot.

– Csak ne szokj hozzá újra! – figyelmeztette Liam. – Tudom, mennyire szeretted a munkádat, és könnyen beszippanthat megint.

– Ne butáskodj! Amikor te utazol Londonba, sosem látom rajtad a nagy kedvet, hogy ott maradj.

– Viszont én önszántamból jöttem el.

Rachel kihívóan csípőre tette a kezét.

– Azt gondolom, hogy tudat alatt vissza akarsz menni örökre – folytatta Liam. – Még a lakásod berendezése is ideiglenes, sosem próbáltál gyökeret ereszteni itt.

A lány körbenézett a gyéren bútorozott lakáson, és be kellett ismernie, hogy a férfinak igaza van.

– Figyelj, ha azt szeretnéd, hogy maradjak, csak mondanod kell…

– Nem, azt szeretném, ha azt tennéd, amit tenned kell – válaszolta Liam. – És bár most a nővéreddel kell menned, nagyon szeretném, ha visszajönnél.

– Jól fogok szórakozni – mondta Rachel viccesen, pedig nem úgy érezte magát.

Ha Liam azt képzelte, hogy maga alatt lesz a visszautasítása miatt, akkor nagyot tévedett. – Jól fogok szórakozni, nyomozok egy kicsit, találkozom a régi barátokkal, összejövök néhány léhűtő pasival, aztán visszajövök…

– Ne szórakozz túl sokat…

Rachel fogta a táskáját, és az ajtó felé indult.

– Ne aggódj miattam – vetette oda gyorsan, és ahogy elhaladt Liam mellett, összeért a karjuk – mintha áramütés érte volna. – Egyáltalán ne aggódj miattam.

10. fejezet

Diana belső órája teljesen felborult. Csábította, hogy az estébe nyúlóan bent maradjon Bangkokban, hiszen akadt néhány kedvenc helye a városban: bevásárlóközpontok, a csodás gyógyfürdő a Sukhothaiban vagy az étterem a Lebua Hotel tetején lélegzetelállító kilátással a városra. Mégis inkább igyekezett vissza a szállodába, ha másért nem, hogy kialudja magát. Az alváshiány kezdett fizikai tüneteket okozni: fájt a feje, és szédült.

Ha Rachel nem lett volna vele, nem biztos, hogy megtalálja a beszállókaput a reptéren. Csak a saját, puha ágyára tudott gondolni Somerfoldban – úgy érezte, ha végre belefekhet, egyszeriben megoldódik minden problémája. Ez most már nem is tűnt elérhetetlen célnak. Mr. Bills, a sofőrje egyben a házvezetőnőjének a férje várta őket a Heathrow-n, és az autó már a berkshire-i tájakon száguldott keresztül velük az otthona felé. A zöld sövények és fák nyugtatón hatottak rá, a hol rikító, hol lepukkant Bangkok nyüzsgése után. Diana határozottan békésebb hangulatban volt, bár tudta, hogy ennek hamarosan vége: nyilvánvalóan felvetődik néhány kínos kérdés annak kapcsán, hogy magával hozta a család fekete bárányát. Rachelre nézett, aki a fejét hátrahajtva szunyókált az ülésen. Alig beszéltek, amióta elhagyták Ko Taót; húga nagyon elmerült a gondolataiban. Talán egyszerűen csak félt hazatérni ennyi idő után. Három év hosszú idő, és Rachelnek még többnek tűnhetett, hiszen azzal számolt, hogy a távolléte örökre szól. Ezt most, hogy a húga itt ült mellette, fura volt elképzelni. Sokáig maga Diana is így szerette volna: egyenesen azt kívánta, hogy soha többé ne kelljen látnia a húgát. Túl kemény voltam hozzá?, morfondírozott az asszony. Nem, amit Rachel tett, megvetendő, önző és megbocsáthatatlan. És most mégis arra kérte, térjen vissza közéjük. Megbocsátásról persze szó sincs, ám minden reménye a húgában van.

– Hol vagyunk? – mormogta Rachel, aki hunyorítva nézett kifelé az autó ablakán. – Ez nem Notting Hill.

– Nem oda megyünk, hanem Somerfoldba.

– A vidéki házba?

Diana egy pillanatig némi szarkazmust vélt felfedezni testvére hangjában, de lehet, hogy csak nem ébredt fel még egészen.

– Anya ott lesz? – érdeklődött.

– Nem, Londonba ment egy barátnője születésnapjára.

Diana látta a megkönnyebbülést Rachel arcán. Mindketten tudták, nem valószínű, hogy az anyjuk tárt karokkal fogadná kisebbik lányát. Sylvia Miller világbajnok haragtartó volt, soha többé nem ejtette ki a száján az apjuk nevét az után, hogy elhagyta őket, még a temetésére sem ment el, amikor rákban meghalt. Kevés esély volt rá, hogy megbocsát Rachelnek, különösen mivel Diana kimondottan szembement az akaratával, amikor elutazott Thaiföldre. Kikerülhetetlen persze, hogy találkozzanak, de Diana remélte, hogy legalább egypár napig halasztható a dolog.

– Vettem valamit Charlie-nak – mondta Rachel a kézipoggyászában turkálva.

Egy jó nagy tedimackót halászott ki belőle, I love Thailand felirattal a pólóján. – A samui reptéren vettem, amíg a mosdóban voltál. Tetszik?

– Kicsit idős már ehhez – válaszolta Diana, próbálva elfojtani a mosolygást. – Ha mondjuk egy új iPodot kapna tőled, az lenne az ő stílusa.

– Hát, a szándék a fontos – védekezett Rachel picit megbántva. – Csinálunk vele valami közös programot a hétvégén? – kérdezte reménykedve.

– Mondtam, hogy visszament az iskolába.

– Nem jön haza péntekenként?

Diana a fejét rázta, és látta, hogy csalódást okozott a húgának. Charlie és Rachel mindig pompásan kijött egymással. Rachel néni, aki világéletében vadóc volt, biciklizni tanította Charlie-t, és más fiús dolgokra, például fára mászni és gátat építeni.

– Elküldöm majd neki az iskolába – mondta Diana. – Esetleg majd azt mondhatja a barátainak, hogy Thaiföldön járt egy teliholdpartin.

Ráfordultak egy keskenyebb útra, aztán több kapun áthajtva egy hosszú kocsifeljáróra jutottak. Baloldalt a tavat pillantották meg, mögötte egy emelkedőn állt Somerfold. Diana felsóhajtott a megkönnyebbüléstől, ahogy meglátta végre az otthonát.

– A mindenit! – ámuldozott Rachel előrehajolva. – Ez az? Hatalmas!

Diana most jött rá, hogy a húga nemcsak nem látta, de nem is hallott eddig a vidéki házukról.

– Mekkora pontosan? – kapkodott levegő után Rachel, arcát gyakorlatilag az ablak üvegére tapasztva.

– Valószínűleg túl nagy – mondta szerényen az asszony, bár örült a húga reakciójának.

– Mekkora személyzet kell egy ekkora házhoz?

– Csak egész kevés, bár az igazat megvallva, jó érzés, ha többen vagyunk a házban.

– Lefogadom, hogy állandó kertészed is van, meg ilyesmi.

– Phil és a felesége az istálló melletti kis házban laknak.

– Istálló! – nevetett Rachel. – Szóval szexi lovászod is van, szűk lovaglónadrágban?

– Hát, ízlés dolga, de Jessica amúgy is részmunkaidőben dolgozik.

Mindkét nő vihogott, a régi jókedvű csipkelődésük egy pillanatra áttörte a haragszomrád vastag falát. Az autó a bejárat elé hajtott, ahonnan Mrs. Bills lépett elő. Az asszony a szokásos egyenruháját, halványszürke szoknyát és blúzt viselt.

– Női inas? – suttogta Rachel, ahogy kiszálltak a kocsiból.

– Mrs. Bills a házvezetőnő – felelte Diana. – A férje, David, volt olyan kedves, hogy elhozott minket a repülőtérről – tette hozzá, megeresztve egy mosolyt a vezetőülésben feszítő férfi felé.

– Hát ez pont olyan, mint a Downton Abbey-ben!

– Nagyon örvendek, Miss Rachel – köszöntötte Mrs. Bills, és elvette a táskájukat. – A tavi villában lesz a szállása. Megmutathatom önnek az utat?

– Tavi villa? – kérdezte Rachel Diana felé fordulva. – Nem itt fogok lakni?

Csalódottság és megbántottság tükröződött az arcán, és nemcsak azért, mert kirakták egy külön épületbe, hanem azért, amit ez jelentett: visszajött ugyan, de nem látják szívesen.

– Úgy gondoltam, jobb hely lesz a munka szempontjából – válaszolta Diana, akinek egyszeriben bűntudata támadt, és mindenképp szerette volna megmagyarázni, hogy miért is tartja távol a húgát szándékosan a főépülettől. – Nyugisabb, eldugottabb hely, Julian mindig oda ment, ha tiszta fejjel kellett valamit átgondolnia.

– Jól hangzik – biccentett Rachel kevés meggyőződéssel az arcán.

– De először is menjünk be – invitálta Diana. – Gyorsan körbevezetlek a házban.

Az asszony hazudott volna, ha azt állítja, nem élvezte, hogy a húga tátott szájjal esik egyik ámulatból a másikba, ahogy végigvezette a fényűző előcsarnokon, a szalonokon, a galérián és a földszinti könyvtárszobán. A ház György korabeli pompájának nagy részét megőrizték, amint az jól látszott a magas ablakokon és a mennyezet stukkódíszein. Diana szívének különösen kedvesek voltak a zuhanórepülésben ábrázolt gipszsasok a bálteremben, de ettől függetlenül belsőépítészt alkalmazott, hogy modern bútorokkal és vastag, krémszínű szőnyegekkel barátságosabbá, lágyabbá tegye a berendezést.

– Ez őrület, Di – vigyorgott Rachel, és ledobta magát egy kényelmes bőrkanapéra a nappaliban. – Nagyon más világ, mint a Charleville utca – tette hozzá gyerekkori otthonukra utalva. – Ez itt olyan, mintha a királynő épp most hagyta volna el a szobát.

Egyáltalán nem gúnyolódott, egyszerűen csak úgy örült a hely szépségének, mint egy kisgyerek. Talán tényleg megváltozhatnak az emberek, gondolta Diana, miközben a diófa dohányzóasztalra helyezett gőzölgő kávéskannáért nyúlt. Mrs. Bills két csészét és egy nagy halom házi sütit szolgált fel nekik.

– Komolyan, Di, ez a ház gyönyörű. Sokkal jobban tetszik, mint Julian szüleinek kastélya. Ez is fényűző, de közben mégis otthonos. Hogy a fenébe bukkantatok rá?

Diana egy pillanatig azon gondolkodott, mennyi információt osszon meg a húgával. Nem akart a részletekbe belemenni, de aztán úgy döntött, itt az ideje a teljes őszinteségnek.

– Egy ingatlanügynök találta nekünk. A botrány után vettük, mert nem maradhattunk Londonban. Ki kellett kerülnünk a társasági életből, részben azért, mert a meghívások hirtelen elapadtak. A mi köreinkben senki nem akarja, hogy mások baja rájuk is árnyékot vessen. Részben pedig azért, mert nem akartam, hogy Julian további kísértéseknek legyen kitéve.

Diana nézte, ahogy a húga szégyenében lehajtja a fejét. Egyáltalán nem sajnálta, hogy kínos helyzetbe hozta Rachelt.

– Az újságcikk után kicsit nehéz lett az életünk. Hónapokig követtek minket a fotósok, mindenféle pletykák jelentek meg a sajtóban, és Julian a közvélemény szemében sokáig az erkölcstelen üzletembert testesítette meg.

– Oké, nem kell többet mondanod – szólalt meg Rachel csendes konoksággal a hangjában.

– De ez nem mind miattam volt. Julian tényleg félrelépett, méghozzá egy tizennyolc éves lánnyal. Ilyesmit nem lehet sokáig büntetlenül csinálni.

Diana elfordította a tekintetét, beismerve ezzel a húga szavaiban rejlő igazságot. Az évek során számtalanszor elképzelte ezt a beszélgetést: hogyan fogja megszégyeníteni a húgát. Most, hogy eljött a pillanat, egyáltalán nem élvezte a győzelmét. Rachelt és Juliant szerette a legjobban a világon, és mindketten megbántották. Mégsem érzett diadalt, hogy felemlegette a témát, inkább szomorú lett tőle.

– Magunk mögött hagyhatjuk végre-valahára ezt a dolgot, vagy csak pocsékolom az időmet azzal, hogy ide jöttem?

– Szóval ezért vagy itt? – vágott vissza Diana. – Hogy kibékülj velem? Hogy jobban érezhesd magad?

– Részben – ismerte be a húga.

– Mehetünk a Tavi villába.

– Aha, ideje munkához látni – mondta Rachel hasonló hűvösséggel.

Fogta a hátizsákját, és felállt. A bejáraton kilépve balra fordultak egy kaviccsal felszórt útra, majd elhaladtak a medence mellett, amelyben a víz úgy csillogott a lemenő nap fényében, mint a csiszolt zafír.

Befordultak a sarkon, és máris a tóparton találták magukat. Amikor megbízták az ügynököt, hogy keressen nekik vidéken egy házat olyan távolságra, hogy onnan naponta be lehessen járni Londonba, rengeteg gyönyörű ingatlant mutatott nekik, de Somerfold azonnal megfogta őket. A bűnbánó Julian engedte, hogy Diana válasszon, és az asszony a tó miatt döntött Somerfold mellett. Diana odavolt a vízért. Nem úgy, ahogy Rachel, aki egy vízicsibe volt gyerekkora óta, és kitűnően úszott. Dianát inkább megnyugtatta a víz. Amikor a szüleik válása után Leedsből Ilfracombe-ba költöztek, hogy közelebb legyenek anyjuk nővéréhez, Diana hosszú sétákat tett a tengerparti sziklákon, ami sokat segített abban, hogy megszokja új életét.

Cölöpökre épített ház nyúlt be a tó fölé.

– Hűha! – suttogta Rachel, és egy pillanatra megállt, hogy megcsodálja a látványt.

Diana is lenyűgözőnek találta az épületet. Palából és cédrusfából készült, letisztult formavilágú volt, Julian maga felügyelte az építkezést.

– Azelőtt a csónakház állt itt, de már omladozott, amikor megvettük a birtokot, úgyhogy Julian újraépíttette. Ledózerolták a régi épületet, és az alapoktól építették újjá. Julian imádta, bár az az igazság, hogy nem sokat használta.

– De hát azt mondtad, azért vettétek Somerfoldot, hogy Juliant távol tartsd Londontól.

– Ez volt a tervem, de nagyon sokat dolgozott, gyakran éjszakába nyúlóan, így nem volt mindig praktikus ide jönnie.

Diana nem tudta nem észrevenni a Rachel arcán átsuhanó hitetlenséget. A nadrágja zsebéből kihalászta a kulcsot, bedugta a zárba és elfordította. Hetek óta nem járt a házban, ezért kicsit állott volt a levegő.

– Attól tartok, kicsit elhanyagolt a hely – mondta, és kinyitotta az ablakot, hogy beengedje a langyos, édes illatú esti levegőt.

– Ez van, amikor az ember túl sokat dolgozik – válaszolta Rachel. Mellékesen jegyezte meg, de Diana értette, mire gondol.

A bejárati ajtó tágas nappaliba nyílt, ahol egy szürke, elemes ülőgarnitúra, egy tévé és a tóra néző gyönyörű tölgyasztal kapott helyett. A falat teljes magasságában beborító ablakokból pedig egyenesen a víz mögött lenyugvó napot látták.

– A terasz körbeér az egész házon. Csodálatos kinn üldögélni és figyelni a gémeket meg a jégmadarakat – mondta Diana a két kinti székre mutatva.

– És nyilván be lehet innen ugrani a vízbe, ugye? – kérdezte Rachel lelkesen.

– Azt hiszem, elég mély – erősítette meg Diana, aki nem mert volna fejest ugrani a tóba, de simán elképzelte, hogy a húga képes lenne rá.

– Hol fogok aludni? – érdeklődött Rachel.

Diana balra mutatott.

– Ott van egy ágy. Arra pedig főzési lehetőség és a hűtő – mutatott a másik irányba.

Figyelte, ahogy Rachel végigfuttatja az ujjait a polcokon álló könyvek gerincén, és némi keserűséggel konstatálja, hogy ennél tökéletesebb szállást nem is találhatott volna neki.

– És hogy kezdünk hozzá? – szólalt meg végül.

Rachel ledobta magát a kanapéra, és keresztbe tette a lábát.

– Kicsit olyan lesz, mint egy rendőrségi nyomozás – mondta, és fáradtan hátrahajtotta a fejét. – Láttál ilyesmit a tévében, nem? Van egy nagy tábla a falon tele fényképekkel, és vonalak kötik össze az embereket az eseményekkel. Nagyjából így kezdesz egy nyomozást, persze a tábla nélkül – mondta szárazon. – Az újságírók inkább papírfecnikre firkálják az infókat, de az elv ugyanaz. A lehető legteljesebb képet kell felrajzolnunk Julian életéről.

– Nyilván – válaszolta Diana, bár kényelmetlen érzése támadt. Tudta, hogy nyíltnak és őszintének kell lennie a húgával, de eddig nem gondolt bele, hogy mennyire kínosan fogja érezni magát ettől.

– Ugye van a házban kávé? – kérdezte Rachel, és odasétált a minikonyhához.

Diana azt gondolta, Thaiföldön kicsit lenyugodott, de a húga még mindig olyan volt, mint egy vadmacska: nyughatatlan, és állandóan ugrásra kész. Így volt ez gyerekkora óta.

– Ez a legjobb hely elkezdeni a nyomozást – kiáltott neki a konyhából. – Azt mondtad, hogy Julian ide járt dolgozni. Miféle munkáról volt szó?

Diana a fejét rázta.

– Nem igazán tudom. Nem beszélt velem üzletről. De van két iratszekrény a másik szobában. Sajnos mindkettő zárva van, és fogalmam sincs, merre található a kulcsuk.

– Majd a sofőröd feltöri őket. Elég izmos fickónak látszik.

Rachel két csésze kávéval tért vissza a nappaliba. Mrs. Bills alaposan feltölthette a készleteket, gondolta Diana, mikor észrevette, hogy húga zsebéből egy kis tábla csoki kandikál kifelé.

– Mindenről tudnom kell: az otthoni dolgokról, a szexuális, a családi és a társasági életetekről. És össze kell hoznod olyasvalakivel, akitől megtudhatom a hiányzó infókat, például hogy milyen projekteken dolgozott mostanában a cégnél.

– Oké – bólintott Diana. – Tudom is, hogy ki lesz az.

– Rendben. A lehető legtöbb emberrel kellene beszélnem, akik ismerték Juliant. A kollégáival, a barátaival, különösen azokkal, akik közel álltak hozzá, akiknek vélhetően elmondta a titkait is.

Diana kétkedve csóválta a fejét.

– A férfiaknak nincsenek ilyen barátaik.

– Az emberek néha olyan dolgokat is tudnak, amelyeknek nincsenek is tudatában – közölte Rachel a kávéját szürcsölgetve. – És valahol amúgy is el kell kezdenem. Hozzá kell férnem a személyes dokumentumaihoz is, fotókhoz, banki kivonatokhoz, számlákhoz…

– Azokat már összegyűjtöttem, a házban vannak, egy dobozban. Minden fiókját és zsebét átkutattam. Meg kell hogy mondjam, semmi gyanúsat nem találtam.

– Jó, de azért én is átnézek mindent. És hozzá kell férnem a számítógépéhez is.

Diana egyszeriben nagyon kínosan érezte magát; eszébe villant, hogy fogalma sincs, mi a férje jelszava. Sőt azt sem tudta volna megmondani, hány számítógépe volt Juliannek. A céges mellett vajon sajátot is használt? És ha igen, vajon a londoni házban tartotta? Lefoglalta a rendőrség? Miért nem tudja ő ezeket? Ráébredt, hogy valójában mennyire keveset tud Julianről.

– Megpróbálom – mondta vontatottan.

– Tudom, hogy ez az egész nagyon furcsa számodra – mondta Rachel nyugtatón. – De mindent meg kell vizsgálnunk, bármennyire apróságnak vagy jelentéktelennek tűnik is. A legfontosabb azonban az, hogy mindent mondj el nekem. Semmi titkolózás vagy elhallgatás csak azért, mert valamit túl személyesnek vagy kínosnak érzel, rendben?

Dianára nézett.

– Menni fog?

Diana biccentett, de igazából egyáltalán nem volt biztos magában. Végül is Rachel volt az, aki egyszer már úgy belemászott a magánéletébe, hogy az majdnem tönkrement. És most megint arra kéri, hogy újra vegye górcső alá az élete legkisebb morzsáját is. Ki a fene kérne ilyet? Kinek a házassága állna ki egy ilyen vizsgálódást? És ennek ellenére mégis egyfajta megkönnyebbülés töltötte el. Megkönnyebbülés, mert Rachel pontosan azt teszi, amire Diana vágyott: nyakon ragadja a problémát, és jó alaposan megrázza. Eddig ugyanis senki, sem a rendőrség, sem a család, sem a sajtó nem tett semmit a férje halálának a kibogozására. Senki nem vette komolyan sem az ügyet, sem Dianát.

– Igen, sikerülni fog! – mondta. – Meg kell tennem, Rach. Nem nyugszom, amíg a végére nem járok.

Rachel mély levegőt vett, aztán az asztal felé intett. A lemenő nap narancsszínben tündökölt, mélyarany fénnyel árasztva el a szobát, meleg burokba zárva a két testvért.

– Ma éjjel kialusszuk magunkat, és holnap kezdünk – mondta Rachel. – A mélyére ásunk ennek az ügynek, ígérem.

Diana az arcára erőltetett egy mosolyt, aztán elindult vissza a nagy házba. Pontosan ettől félt. Tudnia kellett az igazat, különben megbolondul, miközben ott pislákolt benne az a kényelmetlen érzés, hogy ha kiderül, egyáltalán nem fog neki tetszeni az igazság.

11. fejezet

Rachel kíváncsian nyújtogatta a nyakát a fekete taxiból: miért vesztegelnek már megint? Piros lámpa. Hülye London! Kint már besötétedett, csak az üzletek és az éttermek fényeit verte vissza a vizes aszfalt, mivel öt perccel korábban váratlanul hatalmas zápor zúdult a városra, majd ugyanolyan hirtelen el is állt. Pont, mint otthon, gondolta Rachel. Thaiföldön minden előjel nélkül jött az eső, és olyan erővel szakadt le, hogy kis krátereket vájt a homokba. De a trópusokon tíz perccel a vihar után minden csontszáraz volt újra, mintha mi sem történt volna. Itt viszont, annak ellenére, hogy a nyár kellős közepén jártak, másnap délig a pocsolyákat kell majd kerülgetniük. Erről óhatatlanul eszébe jutott Liam. Vajon mit csinálhat most? Ránézett a taxi digitális órájára – kellene már vennie egy karórát –: 21.12. A férfi nyilván mélyen alszik. Remélhetőleg egyedül, reménykedett magában, de rögtön meg is bánta, hogy hagyta a képzeletét elszabadulni – inkább a találkozóra kellene összpontosítania.

Rachel Julian személyi asszisztenséhez, Anne-Marie Carrhoz igyekezett, abban a reményben, hogy megtudja, merre járt a férfi a halála előtti héten. A nő határozottan hűvösen viselkedett a telefonbeszélgetésükkor, és csak akkor egyezett bele a találkozóba, amikor Rachel közölte, hogy Julian felesége megbízásából kérdezősködik. Remélem, a vén csatalótól többet megtudok, mint a nővéremtől, gondolta magában Rachel, amikor a lámpa végre zöldre váltott.

A lány aznap reggel meginterjúvolta Dianát, de semmi hasznosat nem bírt belőle kihúzni. Annak ellenére, hogy előző este felhívta a figyelmét az őszinteség és a nyíltság fontosságára, a nővére ragaszkodott ahhoz, hogy tökéletesnek állítsa be a házasságukat. Diana szerint ő is és Julian is túláradóan boldogok voltak minden téren, és még a teherbe esési problémák sem vetettek árnyékot az életükre. Rachel belátta, hogy egyelőre be kell érnie ennyivel. Igazán nem várhatta Dianától, hogy azonnal előálljon a kendőzetlen valósággal, mindazonáltal frusztrálta is a kudarc, mert úgy érezte, nincs min elindulnia.

Talán nem vagyok annyira jó, mint hittem, gondolta, miközben azt figyelte, hogy egy esőcsepp hogyan csorog végig az autó ablakán. Egy dolog azonban biztos: bárhogyan próbálta is tagadni, Liam igazat beszélt, amikor azt mondta, hogy már hiányzott neki ez a koszos, zsúfolt, barátságtalan város. Thaiföld gyönyörű, egzotikus, maga a paradicsom. És igen, jelenleg inkább tekintette otthonának, mint Angliát, de volt valami lenyűgöző Londonban: a város lüktetett az energiától, és az ember soha nem tudhatta, mi várja a következő sarkon. Életerő – igen, ez a jó szó: életerő volt ebben a metropolisban. Ezért költözött ide, London volt az a hely, ahol a fontos dolgok történtek.

A középiskola vége felé az egyik tanára félrevonta, és legnagyobb meglepetésére közölte vele, hogy jó esélye van bejutni Oxfordba vagy Cambridge-be. A lány végigcsinálta a felvételi procedúrát, és fel is vették a Trinity College-ba, de Rachelnek nem fűlött a foga egy ilyen félig kihalt, sznob helyen tölteni az idejét. A nagyváros ragyogó fényei, nyüzsgése és illata után sóvárgott. Ezért inkább a Londoni Egyetemre kezdett járni angol szakra. De nem sok figyelmet szentelt Shakespeare-nek és Dickensnek, annál több időt töltött viszont a Soho kocsmáiban, ahol pezsgett az élet. Egy este szóba elegyedett egy Simon nevű férfival, aki az Új Brit Művészeti Mozgalom megosztó személyiségű vezetőjének, Darius Coopernek dolgozott. Simon, aki teljesen nyilvánvalóan szerette volna ágyba vinni Rachelt, elárulta neki, hogy Darius nem maga alkotja a műveit, hanem titoktartást fogadott, ígéretes képzőművész-hallgatók festményeiből és szobraiból válogat, amiket aztán több százezer fontért ad el galériáknak. A részegen vihogó Simon bevitte Rachelt Darius közelben lévő stúdiójába, ahol három „művész” épp alkotott. A hallgatók örömmel elárulták a csalás részleteit, sőt még fotózni is engedték a lányt. Búcsút intve a csalódott Simonnak, Rachel azonnal hazarohant, és másnap reggel tízre kész volt a leleplező riport Csalás a képzőművészetben – Hogyan vert át Darius Cooper egy egész országot? címmel. A cikket elvitte a Daily Posthoz, ahol bedumálta magát az ügyeletes szerkesztő zsúfolt irodájába. Az írás másnap megjelent, a főszerkesztő neve alatt ugyan, de Rachel ezzel sínre került, és munkaköri feladatává vált a Soho és Camden legszaftosabb pletykáinak felkutatása.

Néhány héttel később újabb szenzációval állt elő, ezúttal egy ismert lányzenekar énekesével kapcsolatban. Rachel véletlenül meglátta, amint elvonul egy közismert drogossal az egyik éjszakai klub mosdójába. Rachel lefizette a vécésnénit, hogy egy órára zárja le az illemhelyet, és felhívta egy kémiából PhD -ző barátját az egyetemről, aki azonnal ott termett a szükséges oldatokkal, hogy megvizsgálják a vécétartály tetejét. Persze a minta pozitív lett kokainra, így megszülethetett A popkirálynő drogozik főcímet viselő cikk. Ezúttal nem kellett bedumálnia magát a szerkesztőségbe: kigurították elé a vörös szőnyeget.

Rachel időzítése kiváló volt, a rovatnál alig akadt női riporter, ráadásul a fiatal popsztárok szóba sem álltak az öreg, viharvert újságírókkal, ám nagyon szívesen árulták el a legfrissebb pletykákat egy szép és okos lánynak, aki ugyanúgy bírta a piát, mint ők. A lány gyorsan rájött, hogy az újságnál valóban csak az érdem számít: senkit nem érdekel, honnan jöttél, amíg hozod a jó sztorikat, a brancsba tartozol. És minél több sztorit hozol, annál gyorsabban és annál magasabbra juthatsz a ranglétrán. Rachel hat hónapon belül a vasárnapi kiadás főszerkesztő-helyettese lett, egy év múlva pedig az egész showbiznisz rovatot ő irányította. Jól gondolta, hogy London olyan hely, ahol a fontos dolgok történnek.

– Ez az, kedves?

A taxi befordult az épp a belváros határán fekvő Finsbury térre. A tér közepén az elkerített park már zárva volt, de a teret körülvevő épületek jó részéből még fény derengett. A City sosem alszik, gondolta Rachel mosolyogva.

– Az az épület az, a lépcsős.

A Denver-csoport központjának márványoszlopos bejárata hatalmas és előkelő volt, és még ezen a kései órán is három recepciós ült a pult mögött. Rachel megkapta a vendégkitűzőjét, majd egy lifthez kísérték, amely a nélkül a kívánt emeletre vitte a lányt, hogy meg kellett volna nyomnia egy gombot. Elképesztő, ámuldozott.

Magas, szigorú kinézetű nő fogadta, ahogy kilépett a liftből a nyolcadik emeleten. Konzervatív külsejű titkárnő volt, nem az a modell alakú, dinamikus, diplomás személyi asszisztens, akit manapság a gazdag és hatalmas üzletemberek alkalmaznak.

– Ön Anne-Marie Carr, ha jól sejtem – mondta Rachel a kezét nyújtva.

– Elkésett – válaszolta a nő, és sarkon fordult.

Örülök, hogy megismerkedtünk, vén szatyor!, morogta magában Rachel, ahogy az üvegfalú irodákkal szegélyezett folyosón követte. Minden helyiségben rendkívül elfoglaltnak tűnő emberek ültek, vagy a monitort bámulták, vagy telefonáltak. Rachelnek emlékeztetnie kellett magát, hogy a szerkesztőség sem volt különb, de persze az már a múlt ködébe veszett.

– Erre jöjjön, kérem – mondta Anne-Marie, és kitárta a lány előtt egy apró iroda ajtaját.

Rachel elővette a notebookját, és közben igyekezett felmérni a titkárnőt. Késő ötvenes, valószínűleg egyedülálló – mindenesetre nem visel jegygyűrűt –, és egyértelműen ellenséges vele, ha jól olvas az arckifejezésében. A lány azon morfondírozott, vajon Diana ragaszkodott-e ahhoz, hogy Juliannek olyan titkárnője legyen, aki még egy megrögzött nőcsábászt sem kísért meg. Igyekezett nem felröhögni a gondolatra.

– Köszönöm, hogy időt szakít rám, Ms. Carr – mondta Rachel.

– Nyugodtan hagyhatja az udvariaskodást, Miss Miller – válaszolta a nő. – Kizárólag azért lehet itt, mert Mr. Denver felesége kifejezetten megkért, hogy működjem együtt önnel.

– Én csak igyekszem kideríteni az igazat Julianről, Ms. Carr – folytatta Rachel.

– Gondolom, a legutóbbi alkalommal is ezzel nyugtatta magát. Van bőr a képén, tudja? El sem bírja képzelni, mekkora kárt okozott a családnak.

Rachel lassan bólintott.

– Azért vagyok itt, hogy megpróbáljam jóvátenni.

A titkárnő arcáról tisztán leolvashatta, hogy kételkedik ennek sikerében.

– Bemehetnénk Julian irodájába? – kérdezte a lány, aki szerette volna látni sógora személyes dolgait.

– Hogyne – válaszolta Anne-Marie kelletlenül.

Azzal egy sarokirodához vezette, ami akkora volt, mint a lány egész lakása Ko Taón. Az ablakai a padlótól a plafonig értek, mögöttük ott villódzott a belváros összes fénye.

– Már elkezdtem pakolni – mondta a titkárnő lágyabb hangon.

Rachel észrevette az egyik fal mellett felhalmozott dobozokat. Az asztal azonban érintetlennek tűnt. Ezüstkeretben állt rajta Diana képe, külön Juliané, és egy harmadikban Diana és Charlie együtt. Hevert ott még egy The Economist, egy post-it tömb, és egy palack víz is a telefon mellett. Mintha visszavárná az asztal tulajdonosát…

Anne-Marie sűrű pislogással próbálta visszafojtani a könnyeit.

– Nos – kezdte határozottan –, mit szeretne tudni?

– Ön napi tizenkét órát töltött Juliannel, Ms. Carr. Milyennek tűnt a halála előtti hetekben?

– Úgy érti, látszott-e rajta, hogy öngyilkosságra készül?

Rachel bólintott.

– Ha ilyesmit láttam volna rajta, nyilván szólok róla valakinek. De nem viselkedett szokatlanul. Néha kicsit feszült volt, vagy türelmetlen, de az ő pozíciójában ez benne van a pakliban. Sajnos nem voltam a bizalmasa, így nem tudhatom, mi vitte rá a szörnyű tettére.

– Tehát nem tűnt úgy, hogy maga alatt lett volna? Vagy ideges valami miatt?

– A… sajnálatos esemény napján a szokásos időben ért be az irodába. Semmi rendkívüli nem történt. Talán egy picit úgy tűnt, hogy nincs itt lélekben, de aznap sokat beszélt a feleségével telefonon a parti miatt. Julian nem kedvelte úgy a társaságot, mint a testvérei.

– Szóval nem igazán várta a partit?

– Ilyet nem mondtam.

Rachel más megközelítéssel próbálkozott.

– Julian és a csapata nagyszerű munkát végzett a cégnél, igaz?

Anne-Marie nem tudta elfojtani a büszke mosolyát.

– Igen, ezt nyugodtan kijelenthetjük. Julian túl szerény volt ahhoz, hogy a saját érdemeivel kérkedjen, de nagyon jó munkát végzett, ha figyelembe vesszük, hogy…

– Mit?

A nő elgondolkodott.

– Nos, mint oly sok más cég, a Denver-csoport is megszenvedte a válságot.

– Én úgy tudtam, jól megy a társaságnak.

– Igen, a körülményekhez képest. Nem vagyok sem könyvelő, sem elemző, de itt nagyon pozitív a hangulat, és ezt én Julian érdemének tulajodnítom. Nagyszerű vezető volt – mondta Anne-Marie kissé erőltetett mosollyal.

Nyilvánvalóan nem lehetett köztük semmi, de azt hiszem, kicsit bele lehetett zúgva a sógorba, gondolta Rachel. Anne-Marie, a rejtély.

– Mit gondol, miért tette?

– Nem érdekelnek a pletykák – vágta rá a titkárnő gyorsan.

Rachel látta, hogy a nőt hatalmába kerítik az érzelmek.

– Anne-Marie, kérem! Maga nagyon jól ismerte őt.

– Nem tudom, hogy mitől szakadt el nála a cérna. Csak azt tudom, hogy hatalmas nyomás alatt dolgozott, és talán elég volt valami apróság, amitől végleg kiborult.

– Hogy érti ezt?

– Lehet, hogy ön másképp gondolja, Miss Miller, de Julian rendes ember volt. Hadd mutassak önnek valamit – mondta, azzal felállt, és intett Rachelnek, hogy kövesse. Egy tárolóba mentek, ahol halomban álltak az akták és a dobozok. Anne-Marie levett a felső polcról egy kartondobozt, és az asztalra tette.

– Ez csak egy kis ízelítő – mondta, és elővett a dobozból egy adag papírt.

– Mik ezek?

– Juliannek szóló levelek. Pontosabban a Denver-csoport vezérigazgatójának írták őket. Panaszok, reklamációk, javaslatok, ötletek.

Kihúzott egy levelet, és odaadta Rachelnek. Vörös tintával, láthatóan indulatból írták rá a szöveget, és így kezdődött: „Kedves vérszívó!”

– A szerkesztőségben mi is rengeteg ilyet kaptunk – mondta a lány. – Egyeseknek túl sok szabadidejük van.

Anne-Marie elhúzta a száját Rachel korábbi munkahelyének említésére. Ez nem volt szerencsés húzás, gondolta Rachel átkozva meggondolatlanságát.

– Nem minden levelet feltűnési viszketegségben szenvedő emberek írtak – mondta a titkárnő, és minden melegség eltűnt a hangjából. – Sok közülük valós problémáról szól.

Elővett egy vastag mappát és kinyitva az asztalra tette.

– Ebben az összes panasz a távoli skót szigetek elérésére szolgáló helikopter-leszállóhely kapcsán íródott. A cég tulajdonában volt a létesítmény, és a bezárása mellett döntöttek, mert a vezetőségből valaki úgy gondolta, hogy semmi szükség rá, mivel az északi-tengeri olajkészletek kimerülőben vannak. A levelek írói Juliant vádolják, hogy tönkretette az életüket, szétzilálta a közösséget, a kapcsolataikat. Vannak, amiket vitriolba mártott tollal írtak, de számtalan nagyon megindító levél is található közöttük. Még halálos fenyegetés is akad. Tudja, Miss Miller, ha Juliant meggyilkolták, ezekben az aktákban gyanúsítottak százait, sőt ezreit lehetne megtalálni. De Julian mindig megpróbálta figyelembe venni az ő érdekeiket is.

Rachel a homlokát ráncolta.

– Tudott ezekről a levelekről?

Anne-Marie szomorúan bólintott.

– Egy kollégánk csak ezekre válaszolt.

– Mindegyikre? – kérdezte Rachel hitetlenkedve.

– Tudja, idejön hozzánk a sok frissen végzett munkatárs a legnagyobb egyetemekről: a Harvardról, a Stanfordról és hasonló helyekről. Mindannyian vezérigazgatók akarnak lenni, csak a pénzt látják, a hatalmat, a kiváltságokat, és azt hiszik, ebből áll az egész. Julian Denver valóban nagyon gazdag volt, de én a világ minden kincséért sem lettem volna a helyében.

Anne-Marie visszatette a leveleket a dobozba.

– Tudja, Miss Miller, egy igazán jó vezetőnek keménynek kell lennie. Ütésállónak és kíméletlennek, de nem úgy, ahogy ön gondolja – nem mások hátba szúrásáról vagy bennfentes információkkal való kereskedésről beszélek. Persze Mr. Denver ilyesmire is képes volt, ha a helyzet úgy hozta, de ennél sokkal nehezebb volt népszerűtlen intézkedéseket végigvinni, például ezer embert elbocsátani karácsony előtt, és aztán nyugodtan aludni.

– Gondolja, hogy ez nyomasztotta Juliant?

A nő a fejét rázta.

– Gondolja, hogy van értelme ennek az egésznek? – kérdezett vissza rezzenéstelen arccal.

– Komolyan azt hiszi, hogy ezzel a kérdezősködéssel visszahozhatja Julian Denvert? Mi értelme ennek az egésznek?

– Helyreállíthatja a felesége lelki nyugalmát.

– Igazán ezt gondolja?

– Ön nem? Kérem, legyen velem őszinte, Ms. Carr! Ha tud valami…

– Őszinteség? – vágta oda a titkárnő. – Mit tudhat maga az őszinteségről? Mrs. Denver rendes asszony, és a kedvéért beleegyeztem az önnel való találkozásba, de ha valóban törődik a nővérével – Anne-Marie arckifejezése arról árulkodott, hogy ebben kételkedik –, akkor visszamegy oda, ahonnan jött, és elfelejti ezt az egész ostobaságot.

– Kérem, Anne-Marie – hebegte Rachel –, én csak…

– Viszontlátásra, Miss Miller – zárta rövidre a beszélgetést a titkárnő, azzal az ajtóhoz ment, és kinyitotta. – Úgy vélem, visszatalál a lifthez egyedül is.

12. fejezet

Diana sohasem járt még pszichológusnál. A házasságuk elején, amikor gyakran magányosnak és kirekesztve érezte magát, eszébe jutott, hogy fel kellene keresnie egyet. Még ki is írt pár telefonszámot a telefonkönyvből. De valami visszatartotta – valószínűleg a szégyen. Nem mintha a köreikben különösebben megbélyegezték volna miatta, az ismerősei teljesen nyíltan beszámoltak a terapeutájukkal való találkozásokról. Úgy beszéltek a pszichoterápiáról, mintha csak egy masszázsra ugrottak volna be a kedvenc kozmetikájukba, és lehet, hogy így is gondolták: nyugtató kezelés a megfáradt, stresszes agynak, ami ugyanolyan ellátást igényel, mint egy spinningórán meghúzódott térd. De Diana nem hasonlított ezekre a nőkre, más volt a háttere, ő egy devonshire-i kisvárosban nőtt fel. Ott, ha bajod volt, a családodhoz és a barátaidhoz fordultál. Ha ez nem segített, akkor még mindig mehettél a diliházba.

Ez nem a diliház, emlékeztette magát Diana. Az elegáns, Eduárd korabeli ház magánklinika volt, bronz cégtáblával az ajtaján. Az a fajta hely, ahová a nagyon gazdagok fordulnak, ha a legjobb ellátást keresik. A váróban bőrkanapék és hatalmas cserepes növények fogadták a klienseket, a falakat a legelegánsabb selyemtapéta borította, nyilván azért, gondolta Diana, hogy a gazdag páciensek otthon érezzék magukat. Az asszony felnézett a Vidéki élet múlt havi számából, amit szórakozottan lapozgatott. Rajta kívül csak egyvalaki volt a helyiségben, egy kora harmincas, helyes nő. Valószínűleg ő is páciens. Ápolt volt, és jól öltözött, tökéletesen manikűrözött kezével Chanel szoknyája szélét babrálta. Diana egy idő múlva nem bírta nézni az ismétlődő mozdulatot. Én is ilyen vagyok? Mániákus dolgaim vannak?

– Diana?

Az asszony felnézett.

– Olga Shapiro vagyok – mutatkozott be az ajtóban felbukkanó nő. – Velem fáradna, kérem?

Dr. Shapiro fiatalabb volt, mint amire Diana számított, és szebb is: hosszú, szőke haja a vállára omlott, és az alakját hangsúlyozó szűk szoknyát viselt. Szakmailag nagyon jó híre volt. A rendelője is meglepetést keltett, minimalista, svéd stílusú, modern, szürke kanapé volt a fő bútordarab benne, és egy ovális, mustárszínű szőnyeg, mintha egy hatalmas, színes pontot rajzolt volna valaki a szoba közepére. A terapeuta leült egy székre Dianával szemközt, és félrebillentette a fejét.

– Nem ezt várta?

– Afféle életvezetési tanácsadásra számítottam – felelte Diana. – Ezoterikus dolgokra. Vagy valami régimódibbra, tudja, poros szoba, zsúfolásig tele könyvekkel, oklevelek a falon, ilyesmi.

– Jobban érezné úgy magát?

– Nem, nem igazán – mondta Diana, és úgy érezte, hogy a pszichoanalízis máris kezdetét vette. – Csak ez itt egy kicsit hivatalosabb, mint amit gondoltam, majdnem olyan, mint egy valódi orvosi rendelő.

– És ha ez itt egy valódi orvosi rendelő, akkor a problémája is egyből komolyabbnak tűnik, igaz?

Diana idegesen felnevetett.

– Igen, úgy valahogy.

– Nos, akkor hadd nyugtassam meg. Nem azért vagyok itt, hogy elítéljem, teszteljem, vagy kiszedjek önből olyasmit, amit nem szeretne elmondani. Azért ülök itt, hogy meghallgassam. Szóval csevegjünk egyet, mondja el, miért jött el hozzám, és aztán majd meglátjuk. Azt is el kell döntenie, hogy szimpatikusnak talál-e engem, másképp nem fogunk kijönni egymással. És semmi stressz, rendben?

Diana bólintott. Eddig úgy képzelte, hogy a pszichiáterhez járás olyan érzés lehet, mint a Stasi kihallgatóhelyiségében izzadni az arcába fordított, éles fényű lámpa előtt.

– Jól van, szóval szeretné elmondani, hogy érzi magát?

Az asszony a kezét bámulta.

– Tíz napja vesztettem el a férjemet, úgyhogy nem érzem magam valami fényesen, gondolhatja.

– Az a helyzet, hogy nem tudhatjuk előre, milyen lesz a gyászunk. Sokféle módon élik meg az emberek, de az általános tapasztalat szerint több stádiuma van. Most épp mit érez?

– Ki vagyok akadva.

– Ki van akadva?

– Nem bolondultam meg, vagy ilyesmi – tette hozzá gyorsan az asszony. – Dühös vagyok, de nemcsak az, hanem frusztrált és ideges is. Egyszerűen nem értem az egészet.

Olga Shapiro bólintott.

– Teljesen normális, hogy ilyenkor megrohanják az érzelmek. Lehetetlenség egy ilyen életeseményt egyetlen hét alatt feldolgozni. Megkérdezhetem, hogyan halt meg a férje?

– Öngyilkosság: legalábbis a hivatalos álláspont szerint.

– Értem. És ön nem ért egyet ezzel az állásponttal?

– Nem tudom. Tényleg nem tudom. Túl sok a nyitott kérdés, és ez nem normális. Úgy értem, a halál az maga a végállomás. Én azonban nem így érzem, nem tudom lezárni ezt a dolgot, és megbolondulok emiatt. Nem bírok aludni, egyfolytában ezen pörög az agyam. Lelkileg egy szörnyű mókuskerékbe kerültem.

– Nem érzi úgy, hogy a férje valóban elment?

Diana lehajtotta a fejét, nem akarta, hogy a nő lássa a szemébe gyűlő könnyeket.

– Nem tudom elfogadni, ami történt, mert nem értem…

A hangja sírásba fulladt. Dr. Shapiro kedves mosollyal zsebkendőt nyújtott neki.

– Az elmúlt két évben két vetélésem és egy halvaszülésem volt. Ennyi halált, illetve meg nem születést nagyon nehéz feldolgozni – könyörgő tekintettel nézett fel az orvosra. – Miattam van? Én alakítottam így a sorsunkat?

Olga Shapiro erre nem mondott semmit.

– Járt emiatt szakembernél? – kérdezte végül.

– Nem.

– Miért nem?

– Azt hittem, egyedül is megoldom. A férjem teljesen mellettem állt.

Dianát elöntötte a pánik. A szoba falai kezdtek összezáródni körülötte, úgy érezte, mindjárt agyonnyomják.

– Nem akarok itt lenni – nyögte elhaló hangon.

– Akkor miért jött el hozzám?

Diana nagy levegőt vett, próbálva leküzdeni a pánikrohamot.

– Az apósom erősködött, hogy kérjem szakember segítségét. Volt egy rosszullétem Julian temetésén. Aztán elmentem Thaiföldre. Mindenki azt hitte, elmenekültem.

– És nem?

– A húgomhoz mentem.

– Tehát úgy gondolja, nincs szüksége szakember segítségére?

– Nem szeretnék még több gyógyszert szedni. Amikor a babám meghalt, az orvosom altatót írt fel nekem, de nem éreztem magam jól tőle.

– Én pszichoterapeuta vagyok, nem pszichiáter, nem fogok gyógyszert felírni önnek. Mi csak beszélgetünk.

Az asszony csalódottan nézett Olgára. Ralph és Barbara Denver nem csinált titkot abból, hogy rosszulesett nekik Diana hirtelen és váratlan elrohanása a temetésről. Menyük csak azért egyezett bele a pszichológus meglátogatásába, hogy megbékítse őket. És bár kényszer hatására jött el Olga Shapiróhoz, titkon abban reménykedett, hogy kap majd valami csodaszert, ami jelentősen enyhíti a fájdalmát.

Azon gondolkodott, hogy egyszerűen feláll és kisétál az ajtón, de aztán eszébe ötlött, hogy nem várhat semmit a terápiától, ha nem hisz benne. Ha csak udvariasan és semmitmondón társalog a terapeutával, akkor valóban felesleges ide járnia.

– Nem szeretem magamat ebben a pillanatban – suttogta, és remélte, hogy az orvosi titoktartás itt is létező dolog.

– Miért nem? – dr. Shapiro nem látszott meglepettnek.

Dianát megnyugtatta Olga hangja és a környezet rendezettsége.

– Nyomozok a halála ügyében. Én magam – mondta halkan.

– Nem bízik a hivatalos szervekben?

– Nem – mondta Diana a mustárszínű szőnyeget bámulva. – Azt hittem, jobban fogom magam érezni attól, hogy az én kezemben van az irányítás végre. De lehet, hogy igazából rosszat tesz nekem.

– Rosszat?

– Bűntudatom van – sírt Diana. – Mit mond ez el rólam, a férjemmel való kapcsolatomról? Olyan, mintha azt mondanám, hogy nem bízom benne azzal, hogy bizonyítékok és elhallgatott titkok után kutatok.

– Gondolja, hogy voltak titkai?

Az asszony bólintott.

– Korábban megcsalt.

– Szeretne beszélni erről?

Elmondta a terapeutának, hogy a férje félrelépéséről egy újság címoldaláról értesült, ám húga szerepéről egy szót sem szólt. Az majd egy másik beszélgetés témája lesz.

– Meglepte a dolog?

Diana szomorúan ingatta a fejét.

– Nem akartam elhinni, de a lelkem mélyén számítottam valami ilyesmire.

Az asszonynak eszébe jutott, hogy Rachel egyszer azt mondta neki, az ösztönei teszik jó újságíróvá, és talán ezek az ösztönök a család más tagjait is jellemzik. Igen, tudta, hogy Julian megcsalja. Nem csak azzal a tizennyolc éves modellel, akivel rajtakapták, Diana ösztönei azt súgták, nem ő volt az egyetlen. Igaz, a botrány óta nem volt újabb affér. Bár keményen dolgoztak a házasságuk megmentésén, Diana továbbra is kutatta Julian esetleges félrelépésének jeleit: hitelkártyaszámlákat ékszerről és virágról, sms-eket, e-maileket, aztán persze szégyellte magát a paranoiája miatt, amikor nem talált semmi gyanúsat.

– Tudja, a nők még az esküvői partinkon is flörtöltek vele. Mintha az a tény, hogy éppen megházasodott, csak egy apró kis kellemetlenség lenne…

Diana érezte, hogy újra könnyek áztatják az arcát.

– Azt hiszem, a mai találkozónkat rövidre kéne fognunk.

– Elnézést. Eddig valahogy nem sírtam ennyit. Most talán a kitárulkozás okozza, hogy nem bírom abbahagyni.

Olga türelmesen várt, míg az asszony megtörölte a szemét, és kifújta az orrát.

– Muszáj ezekről a dolgokról beszélnie. Van valaki, akivel megoszthatja a gondolatait? A húga esetleg?

– Talán – válaszolta Diana. Nagyon nehéz ilyesmiről beszélnie Rachellel, amikor elkezdték a nyomozást. Gyűlölte beismerni a gyengeségeit.

– Szerintem érdemes lenne olyan emberekkel körülvennie magát, akik pozitívan befolyásolják az önbecsülését – válaszolta Olga, mintha csak megsejtette volna, hogy nincs minden rendben a testvérek között. – Olyanokkal töltse az idejét, akiket kedvel. Ki az, akitől mosolyra húzódik a szája?

– A fiam – vágta rá az asszony. – De ő bentlakásos iskolába jár. Az most a legjobb hely neki.

– Rendben, de hétvégére csak hazaengedik? Nem tudná kivenni egy napra? Mindkettőjüknek jót tenne.

Diana bólintott… nem is olyan rossz ötlet.

– Valaki más?

Ekkor egy arc jelent meg lelki szeme előtt, olyan élénken, hogy nem tudott nem tudomást venni róla, pedig talán nem illendő, hogy rá gondolt.

Adam Denver.

– Nos, van valaki… egy barát – mondta bizonytalanul. Nem akart mindent elmondani ennek a nőnek, és fogalma sem volt, egy pszichológus milyen következtetést vonna le abból, hogy szívesen keresi a sógora társaságát. Pedig miért is ne? Adam mindenkinél jobban értette, min megy most keresztül, ráadásul szórakoztató volt vele lenni. És most pont erre lenne szüksége.

– Nagyszerű, akkor rögtön hívja fel ezt a barátját, amint innen kiteszi a lábát. Beszéljen meg vele egy találkozót. Autózzon egyet. Reptessen sárkányt. Mosolyogjon.

Diana biccentett, de kerülte Olga tekintetét. Biztos volt benne, hogy elpirult.

– Köszönöm, dr. Shapiro – mondta, majd felállt, és fogta a táskáját. – Ezt fogom tenni.

Komolyan.

13. fejezet

Rachel a Notting Hill-i ház konyhájában állt szorosan becsukott szemmel. Késő délelőtt volt, a napfény elárasztotta a helyiséget, az ablak előtt álló fák hosszú árnyékot vetettek a konyhapultra, de a lány ki akarta zárni a külső ingereket, mert próbálta elképzelni, milyen volt a ház a parti estéjén. Nevetés hallatszott, és a drága kristálypoharak csengése. Lelki szeme előtt drága ruhákat viselő, gyönyörű nők és kifogástalanul öltözött öltönyös férfiak jelentek meg. Mindenki jól érezte magát, kivéve egyvalakit. Julian Denver tudta, hogy a csillogó felszín alatt valami nagyon-nagyon elromlott. De mi lehetett az?

– Mi baj volt, Julian? – suttogta Rachel. – Mire gondoltál?

A vízforraló sípolni kezdett, aztán kikapcsolt, mire Rachel kinyitotta a szemét. Semmire nem vágyott úgy, mint egy kávéra. Az időeltolódást még mindig nem heverte ki. Fantasztikus kávéfőző állt a pulton, de nem volt ideje azzal bíbelődni, ezért csak egy dupla adag instant kávét kutyult magának, aztán a csészével a kezében a lépcső felé indult.

A lány reggel nyolc óta téblábolt a londoni házban. Itt is aludhatott volna, de nem érzett sok kedvet hozzá. Rachel nem volt félős, nem is lehetett volna bulvárújságíró, ha az, de ezzel együtt sem akaródzott neki Julian szelleme társaságában tölteni az éjszakát. Előző este, amikor eljött a belvárosi kocsmából, zuhogott az eső, az ég olyan sötét volt, mint a pokol feneke, ezért inkább kivett egy szobát egy szállodában, és a reggeli után metróra szállt. Örült, hogy nem aludt itt, mivel a ház még a reggeli napfényben is üresnek, hidegnek és nyomasztónak hatott.

Ne légy már ilyen nyápic, korholta magát, és bement a nővéréék hálószobájába. Reggel a földszinten kezdte a ház módszeres átkutatását, a konyhát, a két szalont, az ebédlőt és a dolgozót már átfésülte. Minden fiókot, polcot, még a székek és kanapék réseit is átnézte. Az egész nem tartott sokáig, nem volt sok holmi a házban, látszott, hogy életvitelszerűen senki nem lakik benne. Az épület férfias hangulatot árasztott, különösen Somerfold virágos stílusával összehasonlítva, és Diana el is árulta, hogy a ház főleg Julian „legénylakásaként” funkcionált. Ezt jelezte a nagyon menő házimozi-rendszer és a hatalmas borospince is. Rachel nem sokat konyított a drága borokhoz, de sejtette, hogy az itteni választék árából bármikor meg lehetne venni Ko Tao egész szigetét. Azért jött a házba, hogy kiderítse Julian öngyilkosságának az okát, de eddig csak arra derült fény, hogy miért nem kellett volna megölnie magát.

Megállt a hálószoba ajtajában. Olyan volt, amilyenre emlékezett: szürke és krémszínű berendezés, a hosszú ablakok a kertre nyíltak. Kicsit tétovázott, mielőtt a helyiségbe lépett. Újságíróként a munkája nagy részét új sztorik felkutatása tette ki, és nem rettent vissza a mások magánéletében való turkálástól. Most azonban más volt a helyzet, illetéktelen behatolásnak érezte, hogy belegyalogol a nővére magánéletébe. Odasétált az ablak alatt álló üveg öltözőasztalhoz, amiről önkéntelenül is Diana rozoga, kamaszkori pipereasztala jutott az eszébe. Azt magazinok és olcsó rúzsok borították, ez szinte üres volt és egy vagyonba kerülhetett. Hevert rajta néhány tárgy: egy pirosító, egy Chanel szempillaspirál és egy kis üvegtálkában egy pár kézelőgomb, Juliané, mintha csak arra várna, hogy a gazdája mikor fogja viselni. Úgy döntött, hogy nem az ezekhez való inget veszi fel? Változtatott volna az valamin? Vagy talán semmi jelentősége, nem ezen a nyomon kell elindulnia? Rachel ajka legörbült a szomorúságtól.

Össze kell kapnod magadat, lányom!, mondta magának. Három év búvárkodás és ilyen puhány lesz az ember? Lerakta a csészéjét, és közben kilöttyentett egy kis kávét az üvegasztalra. A pólója szélével törölgette le a foltot, és közben arra gondolt, hogy ez a vad suvickolás csak a frusztrációja jele. Beszélt Julian titkárnőjével, mindkét házukat átkutatta, és mire jutott? Fogalma sincs, hogyan éltek, nem derültek ki részletek Julian lelkiállapotáról, és nem talált semmilyen bizonyítékot súlyos problémákra. Minden olyan volt, ahogy várta: egy gazdag, nyugat-londoni házaspár tökéletes élete. De mi másra számított? Talán naplókra tele szörnyű titkokkal? Altató-és antidepresszáns-receptekre? Vagy titkos randevúkkal teli naptárra?

És mégis, kell lennie valaminek. Egyszerűen kell. A lány mély levegőt vett. Nem okozhat csalódást Dianának. Most nem.

Oké, akkor vissza az alapokhoz! Ha még mindig az újságnál dolgozna, és azt a feladatot kapná, hogy nézzen utána egy gazdag üzletember öngyilkosságának, mit keresne? Mert igazság szerint, ha még mindig firkász lenne, ez lenne számára az ideális körülmény: teljes és korlátlan hozzáférés az áldozat otthonához.

– Mit látsz? – mormogta magában és végighordozta a tekintetét a szobán.

Igazság szerint nem sok mindent. Akárcsak a ház többi része, a háló is takaros volt, szellősen berendezett. A házaspárnak volt elég pénze, hogy bármit megvegyen, és mégis alig volt valami a házukban. Ez miről árulkodott? Arról, hogy nem sok időt töltöttek itt, bár ezt eddig is tudta. Vagy arról, hogy nem érdekelte őket a gazdagságuk? Tény, hogy nem függtek híres festmények a falon, és befolyásos emberekkel készült közös fotókat sem látott. Ez már jelenthetett valamit, mégpedig azt, hogy Denverék, pontosabban Julian, hiszen ez elsősorban az ő háza volt, szeretett a radar alatt repülni. Rachel arra gondolt, hogy ez talán miatta van. Ha egy országos lapban nyilvánosságra kerül a félrelépésed története, akkor nem csoda, ha utána csendes életet akarsz élni. Átsétált a kis gardróbszobába a háló másik oldalán, amiben – ahogy várta is – főleg Julian holmijait találta. Végigfuttatta az ujjait az öltönyökön, és itt sem érte nagy meglepetés: diszkrét, jól szabott vonalak, semmi feltűnő szín vagy minta. Cipői fényesek, mind alig használtak. Egyforma, hófehér ingek garmadája várta kivasalva, hogy gazdájuk felvegye őket. Unalmas, színtelen, érdektelen az egész.

Rachel azonban elég ideig dolgozott a bulvármédia világában, hogy tudja, a látszólag normális életvitelek mélyén gyakran a legmegdöbbentőbb titkok rejtőztek. Férjek, akik kettős életet éltek transzvesztitaként, diáklányok, akik prostituáltként keresték a kenyerüket, a jóképű tévés műsorvezető, aki verte a feleségét, vagy a macsó filmsztár, aki a nőies fiúkat szerette. A titkuk valahogy mégis napvilágra került, ugyanis bármilyen óvatosak voltak is, mindig hagytak nyomokat: nyugtákat, hangposta-üzeneteket, leveleket. Valaki mindig látott valamit. De mit?

Visszament a hálóba, és kinyitotta az éjjeliszekrényt. Talált benne egy puha kötésű könyvet, olvasatlanul, könyvjelző sem volt benne, egy ajakápolót és egy doboz óvszert, amiről még nem szedték le a celofánborítást. Rachel ezt megjegyezte, bár már a gondolatától is borsódzott a háta, hogy ki kell kérdeznie Dianát a szexuális életükről. Egy bontatlan doboz óvszer nem feltétlenül jelent bármit is, ugyanakkor épp ellenkező is lehet a helyzet. Éltek szexuális életet? Valószínűleg igen. Diana fogamzóképességével problémák voltak, viszont a terhességek azt jelezték, hogy próbálkoznak. Ebben az esetben viszont minek kellett a gumi óvszer? Rachel nagyot nyelt. Ez minden, amit talált? Kétségeket és egy doboz óvszert? Hát, ez elég sovány! A lány annyira belemerült a gondolataiba, hogy nem hallotta a bejárati ajtó nyílását, és csak akkor eszmélt fel, amikor a lépések már az emeletről hallatszottak.

– Mi a fenét művelsz itt?

Rachel szíve majd kiugrott a helyéről.

– Anya! – szólalt meg riadtan.

Rachelt ritkán kapta el a harctéri idegesség, de most kiszáradt a szája, és őrülten kalapált a szíve. Ettől a találkozástól félt, amióta felszállt a repülőre Thaiföldön, és tessék, most bekövetkezett, ráadásul úgy, hogy nem is számított rá.

Sylvia nem szólt egy szót sem, mintha várná, hogy lánya válaszoljon a kérdésére.

– Azért vagyok itt, mert… Diana kérte, hogy jöjjek el. Ideadta a kulcsokat – mondta, még mindig nem térve magához a sokktól.

Sylvia Miller gúnyosan elhúzta a száját.

– Feltételezem, azért vagy itt, hogy segíts neki.

Az anyai szeretet legcsekélyebb morzsáját sem lehetett kihallani a hangjából. Sylviában mindig volt valami nyugtalanító. Nehéz volt vele együtt élni, és bár Rachel nem szívesen ismerte be, igazából nem lepte meg, hogy apjuk elhagyta egy másik nőért.

– Ezt ő mondta neked? – kérdezte a lány, gondolván, hogy nincs sok értelme hazudni.

– Valami oka csak volt, hogy csapot-papot itt hagyva elrohant Thaiföldre!

– Szüksége van rám – közölte Rachel, bár közben azt kívánta, bárcsak megnyílna alatta a föld, és elnyelné.

– Ez nem segítség.

– Azt majd Diana eldönti.

Sylvia dühösen nekiesett a lányának.

– Diana majd beleőrül a gyászba, ennek folytán mindenféle ostobaságról képzelődik. Támogatásra van szüksége, kedvességre, nem pedig egy szimatoló riporterre, aki olyasmit ás elő, amitől még boldogtalanabb lesz.

– A húga vagyok, nem újságíró.

– Na ne nevettess! – válaszolta az anyja gúnyosan.

Rachel szeretett volna visszavágni, helyretenni az anyját, elmondani a dolgokat a saját szemszögéből, de valami visszatartotta. Inkább először alaposan szemügyre vette Sylvia Millert. Az asszony idősnek nézett ki. Mindössze három éve nem látta, de úgy tűnt, mintha legalább tíz évet öregedett volna. Persze másoknak nem így tűnhetett, mivel az anyja nagyon jól tartotta magát: tökéletesen beszárított és festett haj, a legdivatosabb kozmetikai kezelésekkel ápolt bőr, amitől elegancia és a nem hivalkodó gazdagság önbizalma sugárzott az asszonyról. De Rachel e mögött a maszk mögött látta, hogy Sylvia fáradt és megviselt. Vajon mitől?

– Erre nem is mondasz semmit? – gúnyolódott tovább az anyja.

A lány sűrűn pislogott, igyekezett nem mutatni, hogy mennyire felzaklatta a beszélgetés. A lelke mélyén arra vágyott, hogy az anyja megkérdezze, hogy van, milyen az élete Thaiföldön, szereti-e az új munkáját, megtalálta-e a szerelmet, és vannak-e barátai. Csupa olyan kérdés, amiből látszana, hogy törődik a gyermekével. De Rachel tudta, hogy hiába is várja őket.

– Úgyis süket fülekre találna, akármit mondanék – válaszolta hát halkan. – Már rég kiosztottál rám egy szerepet, és Dianára is. Mi értelme van tovább ragozni, ha ezektől úgysem tudsz elszakadni?

– Úgysem tudok elszakadni? Attól, hogy elárultad a nővéredet és a sógorodat? Te magad mondtál le a családodról.

Ettől felhorgadt Rachelben a harci kedv.

– Julian volt az, aki majdnem tönkretette a házasságát. Tény, hogy én ezt nem voltam hajlandó fedezni, de előbb vagy utóbb úgyis lebukott volna. Ám erről mindenki megfeledkezett, mert az én hibáztatásommal volt elfoglalva.

– Úgy látom, azóta sem érzel semmi bűntudatot – jegyezte meg Sylvia hidegen.

– De érzek. És ez minden Thaiföldön töltött napomon eszembe jutott, amikor boldog családokat láttam ott nyaralni, amikor nem vetted fel a telefont anyák napján, amikor magányosan töltöttem a karácsonyokat. De tőled sosem hallottam, hogy Juliant hibáztattad volna.

– Jó ember volt – mondta az anyja halkan.

– Hozzád volt jó. Vett neked egy lakást, fizette a drága ruháidat, használhattad a nyaralóit…

– Szóval azt gondolod, hogy megvett engem?

– Pénz beszél – mondta Rachel elfordítva a tekintetét. – Mindig is így volt.

Az évek óta felgyülemlett keserűség most egyszerre kibukott belőle.

– Mindig is csalódást okoztam neked, nem igaz? Nem számít, mennyire igyekeztem, mit tettem, sosem szerettél. Mi a bajod velem, anya? – kérdezte Rachel. – De komolyan. Egész életemben mindig csak Dianára figyeltél, ezért tudnom kell, mi a baj velem? Miért nem voltál sosem elégedett velem?

Ezer régi emlék rohanta meg. Diana közepes bizonyítványáért fagyijutalom járt, mert lám, hogy igyekszik. Diana rendszeresen dugipénzt kapott Sylviától, hogy új ruhát vehessen magának egy-egy randira. Anyjuk elvitte a nővérét autóval a hatvan kilométerre lévő koncertre, miközben Rachelnek busszal és vonattal kellett az úszóversenyére elmennie, mivel Sylvia szerint az „túl korán” kezdődött. Becsúszott terhessége átmenetileg kicsit rontotta Diana pozícióját, de mégis Sylvia volt az, aki kitalálta, hogy a lányának és az unokájának jobb lesz Londonban, sőt még azt az ezer fontot is előteremtette, ami lehetővé tette a költözésüket.

Valahol azt várta, hogy az anyja tagadni fogja a kivételezést, ami az egész életét végigkísérte, de Sylvia nem az a fajta nő volt, aki eltitkolja az érzéseit.

– Olyan sokra vihetted volna – mondta az asszony. – Nézd meg Dianát. Igen, több szépség jutott neki osztályrészül, mint okosság, de ahhoz elég esze volt, hogy tudja, ebben mennyi lehetőség van. Kihozta a külsejéből, amit lehetett, és talált is magának egy jó férjet. De te? Félig részegen rohangásztál Londonban, és hazugságokat terjesztettél becsületes emberekről…

– Szóval ez az oka? – kérdezte Rachel, szinte megkönnyebbülten, hogy anyja végre elárulta az érzéseit. – Ezért vagy annyira mérges? Mert én nem mentem hozzá egy gazdag bankárhoz, és nincs nagy házam Kensingtonban?

A szeme kezdett megtelni könnyel, de letörölte őket.

– Mert én nem vagyok olyan gyönyörű, védelemre szoruló és vonzó a férfiak számára, mint Diana?

– Nem, azért vagyok dühös, mert mindezt el akartad venni Dianától, és mert az irigységed miatt majdnem tönkrement a nővéred házassága. Ha nem lettél volna olyan átkozottul önző, lehet, hogy Julian még mindig élne.

– Semmi közöm Julian halálához, és bármi probléma volt a házasságukban, az már az előtt is létezett, hogy én leírtam volna egyetlen szót is.

Rachel érezte, hogy remeg, és nem tudta, kit akar meggyőzni: az anyját vagy saját magát.

– Hát akkor abban megegyezhetünk, hogy nem értünk egyet – jelentette ki Sylvia, azzal megfordult, és egyetlen további szó nélkül kiment az ajtón.

14. fejezet

Rachel már nagyon régóta nem gyújtott rá. Konkrétan a kilencvenes évek óta. Azóta, hogy interjút csinált egy tüdőtágulatban szenvedő, hatvanéves asszonnyal, aki amikor meglátta a Rachel táskájából kikandikáló Marlboro Lights csomagot, azt mondta neki – a haldoklók kegyetlen őszinteségével –, hogy elég bolond, ha kinyírja magát. De most itt, London egyik legdivatosabb és legfelkapottabb étterme előtt annyira, de annyira jólesett neki egy gyorsan megvett cigi. Az órájára pillantott, és azon morfondírozott, hogy lóghat-e még kinn egy kicsit, vagy nagyon nagy udvariatlanság, ha még ennél is jobban elkésik. Nem volt túl sok kedve Julian egyik legrégebbi barátjával ebédelni az anyjával történt konfrontáció után, de már meg volt beszélve a találkozó, beszorították Greg Willets zsúfolt naptárába. Most nem futamodhat meg, bármennyire szeretne is. Egy taxi állt meg a járdaszegélynél, épp előtte. Kinyílt az ajtó, és egy tűsarkúba bújtatott elegáns láb ért földet.

– Helló! – köszönt Diana egyszerűen.

Az asszony csodálatosan nézett ki. Sápadtrózsaszín, térdig érő ruhát és szürke cipőt viselt, sötét haja két teknőspáncél hajcsattal megtűzve keretezte szép arcát. Úgy festett, mint egy orosz cárnő, aki épp a királynőt jött meglátogatni. Alaposan végigmérte Rachelt, és a lány azonnal látta, hogy nem ment át a teszten. Tény, hogy ugyanazt a ruhát viselte, mint előző nap: fekete farmer, fehér póló, balerinacipő, nem volt túl bizalomgerjesztő a külseje.

– Ebben az étteremben nem lehet akármiben megjelenni – mondta Diana szinte szemrehányón.

– Hát amikor tegnap eljöttem Somerfoldból, nem számítottam rá, hogy ilyen helyekre kell majd mennem.

Ledobta a földre a csikket, és a sarkával elnyomta.

– Felvehetted volna valamelyik ruhámat a Notting Hill-i házban lévők közül – folytatta Diana, és a hóna alá csapta apró táskáját.

– Nem szeretek kérdezés nélkül elvenni holmikat.

– Ja, így már mindjárt más – vigyorodott el Diana, és kedvesebben nézett húgára.

A lifthez mentek, ami egyenesen a tizenhetedik emeletre repítette őket. Diana levette a szürke, párducmintás pasminasálját, és Rachelnek adta.

– Ezt terítsd magadra.

– Így már jó leszek?

– Nem igazán, de talán nem szúr ki a teremfőnök.

A liftből egyenesen a zsúfolt étterembe léptek. A hely zsongott az ebédelő tömeg zajától, a két nőt egyből az asztalukhoz vezették.

– Anya beugrott hozzátok Notting Hillbe – súgta oda Dianának Rachel, miközben a helyükre igyekeztek. Csodálattal nézte, ahogy nővére magabiztosan halad át a tömegen, odabiccentgetett barátoknak, néha meg-megállt egy-két szóra. Látszott, hogy otthon érzi magát. Diana mindig visszafogottan és kissé zavartan viselkedett a hangos, nyilvános helyeken, de itt nem.

– Be kell vallanom, ez az én saram – állt meg egy pillanatra Diana, és feléje fordult. – Azt gondoltam, jobb lesz, ha ti ketten minél hamarabb találkoztok. Az volt a benyomásom, hogy anya kerül téged. Nagyon kellemetlen volt?

– Közel sem annyira, mint a Greg Willetsszel való beszélgetés lesz – mormogta, ahogy meglátta Julian régi barátját, aki az ablak mellett ült egy asztalnál.

A középbarna hajú, elegánsan öltözött férfi felállt, kijött az asztal mögül és arcon csókolta Dianát.

– Hogy vagy? – kérdezte az asszonytól komor hangon.

Diana halovány mosollyal az ajkán bólintott.

– Greg, ugye emlékszel a húgomra, Rachelre? – kérdezte.

– Hogyne – válaszolta a férfi, és anélkül ült vissza a helyére, hogy elfogadta volna Rachel feléje nyújtott kezét. A mosolyát sem viszonozta, ehelyett ellenségesen bámult rá.

– Meg kell hogy mondjam, eléggé meglepett ez a dolog – folytatta, és intett a sommelier-nek. – Merre is éltél az utóbbi években? Costa Ricán?

– Thaiföldön – javította ki Rachel, és gyorsan belekortyolt a vízbe, amelyet már ki is töltöttek neki.

– Aha, tudtam, hogy valami távoli helyen. Muszáj is volt, nem igaz?

Kínos csend állt be pár pillanatra.

– Oké, kérhetném, hogy legyetek kedvesek egymással? – avatkozott közbe Diana. – Tudom, hogy vannak köztetek nézeteltérések, de most közös a célunk.

– Bocs, Di, de van, aki nem felejt olyan könnyen.

– Greg, tudom, hogy te és Julian többi barátja nem vagytok túl jó véleménnyel rólam, de azért vagyok itt, hogy segítsek.

A férfi megadón felemelte a kezét.

– Rendben.

Kinyitotta a borlapot, és rábökött valamire.

– Vöröset kértem, jó lesz? Meg kellene próbálnunk annyira civilizáltan viselkedni, amennyire csak tudunk.

Néhány évvel korábban Diana össze akarta hozni Rachelt Greggel. Elmentek Ibizára egy nagyobb társasággal – valamennyien párok –, abban a reményben, hogy az utazás végére a két szingli összejön. De Rachel és Greg között semmi nem alakult ki. A férfi nagy népszerűségnek örvendett a női nem körében, de sem ez, sem a fényes karrierje nem dobogtatta meg Rachel szívét, és az érzés kölcsönös volt.

– Köszönöm a leveledet – mondta Diana, hogy oldja a hangulatot.

Greg bólintott.

– A számokkal jobban bánok, mint a szavakkal, de ha bármire szükséged van, csak szólj.

Úgy nézett Dianára, mintha egy szárnyaszegett kismadár lenne. Az asszony mindig ilyen hatással volt a férfiakra. Egyrészt gyönyörű volt, de volt benne még valami, egyfajta lágy sebezhetőség, amitől minden valamirevaló férfi azonnal a védelmére akart kelni. Rachel belefáradt már, hogy megpróbálja felfejteni a férfiak védelmező reakciójának mibenlétét, ugyanis ő sosem váltott ki belőlük ilyet. Diana jelenlétében talán még a bétahímek is alfának érezték magukat.

– Nos – folytatta Greg, és félretette az étlapot. Ismét Rachelre nézett, és a lány látta, hogy a tekintete megkeményedik. – Tehát segítségről van szó…

– Rachel szeretne feltenni néhány kérdést a Julianhez közel álló embereknek – kezdte Diana diplomatikusan.

– Miért?

Diana az asztalra tette szépen manikűrözött kezét.

– Greg, ezt már megbeszéltük telefonon…

A férfi arckifejezésén látszott, hogy nem ért egyet azzal, amit művelnek. Újabb ellenlábas.

– Julian közeli barátja voltál. Gyanakodtál egyáltalán…

– Gyanakodtam-e? – kérdezett vissza Greg Rachel szavába vágva. – Rachel, az elmúlt tíz napban mást sem csináltam, mint ezen rágódtam. A fejemet a falba tudnám verni, hogy miért nem vettem észre semmit. Ott voltam a partin is az utolsó estéjén. Arról beszélgettünk, hogy Mauin fogunk szörfölni, és hogy ezen a hétvégén eljönnek a monacói házamba.

Azzal elhallgatott, száját vékony, kérlelhetetlen vonallá préselve.

– Mióta ismerted Juliant?

– Az esküvői tanúja voltam. Két ifjú titán, akik meghódították a Cityt. Az egyetem után a Denver-csoportnál kezdtem dolgozni. Ugyanaznap kezdtem, amikor Julian is belépett a céghez.

Fújtatva engedte ki a levegőt a tüdejéből. Kicsit megroggyant a macsó imázs, úgy tűnt, Greg mindjárt elsírja magát, de ekkor odalépett a pincérnő, hogy felvegye a rendelést, így a férfi önérzete megmenekült.

– Beszéltem Julian titkárnőjével. Ő úgy látta, hogy Julian nem mindig tudott megbirkózni a pozíciójával együtt járó stresszel.

Greg elgondolkodott a hallottakon.

– Abban igaza van, hogy a Denver-csoport vezérének lenni igen nagy felelősséggel járó feladat. Nem sok ennél nagyobb van. Úgy értem, tudod, hogy mekkorára nőtt a cég? Hét különböző üzletága van: motorgyártás, pénzügyek, élelmiszeripar, mezőgazdaság, szállodák, gyógyszeripar és acélművek. És mindezért egyetlen ember felel. Ki ne lenne feszült, ha ezt a birodalmat kellene irányítania? De Jules szó szerint erre született. Felkészült volt, és sok segítséget kapott az igazgatótanácstól.

– Velük még nem beszéltem.

– Sok szerencsét hozzájuk – mondta Greg színtelen hangon. – Az újságod kis sztorija majdnem az állásába került.

Rachel a táskájából elővett jegyzetfüzet üres lapjára szegezte a tekintetét, és arra gondolt, hogy vajon Julian minden egyes barátjával ennyire kellemetlen lesz-e a beszélgetés. Tudta, hogy nincs könnyű dolga, tudta, hogy vastag bőrt kell növesztenie, de akkor is utálta, hogy olyan szörnyen érezte magát az utóbbi napokban. Kísértést érzett, hogy megfutamodjon, egyenesen kimenjen a Heathrow-ra, és felszálljon az első, Thaiföldre tartó gépre.

– Volt a cégnél bármi olyan gond, amely különösen sok fejtörést okozott neki a halála előtti hetekben? – kérdezte Rachel, és fel sem mert nézni, amíg sűrű pislogásokkal le nem küzdötte a kicsordulni készülő könnyeit.

– Valószínűleg, de velem nem osztotta meg.

– De közel álltatok egymáshoz, Juliannek számított a véleményed – szúrta közbe Diana, könyörgő hangon.

Diana ismerte Greg Willets hátterét. A férfi a Lehman Brothers egyik nagyágyúja volt, mielőtt a cég tönkrement. Ő azonban nem süllyedt el a vállalattal, hanem létrehozta a saját befektetési cégét. Egyszer ő is ott volt vele Toscanában, amikor Greg arról beszélt, hogy az övé lesz a következő nagy befektetési vállalat. Mindenesetre Greg Willets az a fajta ember volt, akire bárki rábízná az utolsó centjét is. Az a fajta ember, akinek a véleményét még egy olyan nagy hatalmú férfi is meghallgatja, mint Julian.

– Nézd, beszélgettünk erről-arról, de Jules nem ment bele a részletekbe. Végül is én befektetési tanácsadó vagyok, és ő volt annyira profi, hogy nem árult el nekem túl sok mindent.

– És nem volt semmi probléma a cégnél az utolsó héten?

– Nekem legalábbis nem mondta.

– Ha nem haragszotok, muszáj kimennem a mosdóba.

Jó ötlet, gondolta Rachel. Kicsit nyomasztotta, hogy Diana előtt kellene őszinte beszélgetést folytatnia Julian barátjával, de úgy látszik, erre a nővére is rájött, ezért hagyta őket magukra. Nézte, ahogy Diana eltűnik a szemük elől, aztán Greghez fordult.

– Oké, nagyjából négy perced van, hogy elmondd nekem azt, amit Diana előtt nem akartál.

Greg felhorkantott.

– Aha, szóval újra kezded a kavarást?

– Azt csinálom, amivel megbíztak…

– Legutóbb is ezt mondtad, ha nem tévedek.

– Három perced van – mondta Rachel.

Greg széttárta a kezét és felsóhajtott.

– Oké, kérdezz!

– Mennyire volt boldog a házasságukban?

– Eléggé, a körülményekhez képest.

Rachel nem vette magára a szarkazmust.

– Volt szeretője?

Greg arca elfelhősödött.

– Nem.

– Tudom, hogy nem bírod a képemet, de semmi értelme itt ülnöm, és bosszantanom téged, ha nem vagy hajlandó őszinte lenni. Volt szeretője? – ismételte meg a lány.

– Nem tudom – válaszolta Greg, belekortyolt a borába, és Rachel szemébe nézett. – De ha tudnám, akkor sem árulnám el neked.

Rachel előrehajolt.

– Kérlek, Greg. Szükségem van a segítségedre. Diana érdekében. Mit tudsz? Bármi fontos lehet.

– Nem tudom – ismételte a férfi határozottabban.

– Akkor találgass!

Greg hirtelen zavarba jött, nyugtalanul a mosdó irányába pillantott.

– Két perc – mondta a lány halkan.

– Nem szeretném, ha elmondanád Dianának, és nem szeretném viszontlátni a kibaszott Sunday Postban, oké?

Rachel bólintott.

Greg még mindig habozva újra belekortyolt a borába.

– Néhány hete együtt voltunk Washingtonban, egy gazdasági fórumon vettünk részt. Ilyen alkalmakkor mindig igyekszünk ugyanabban a szállodában lakni, és együtt tölteni a szabadidőnket… Szóval elmentünk vacsorázni pár barátunkkal, és Julian hamarabb lelépett. Gyalog mentem vissza a szállodánkba, a Four Seasonsbe, Julian is ott lakott, és akkor megláttam valakivel.

– Egy nővel, gondolom.

– Szőke volt, szép és fiatal. Azt hiszem, ő is észrevett engem, pontosabban biztos vagyok benne, hogy észrevett, mert gyorsan elindultak a másik irányba.

– Ki volt az a nő?

– Fogalmam sincs. Vártam, hogy Julian majd szóba hozza, de nem tette, szóval gondoltam, nem akar beszélni róla. Tudod, ami külföldön történik, az külföldön marad.

– Elképzelhető, hogy a konferenciáról volt valaki?

Greg kétkedő arcot vágott.

– Talán, bár ahhoz túl szép és túl fiatal volt.

– Pont Julian zsánere. És az lehet, hogy prosti volt?

– Prosti? Neked aztán nagy véleményed lehet Julianről – ironizált a férfi.

– Csak nem vagyok naiv, Greg. Voltam elég ilyen konferencián, és a szállodai bárok tele vannak eszkortlányokkal.

– Igen, lehetett egy eszkortlány – értett egyet vele Greg.

Rachel a mosdók felé pillantott, hogy nem közeledik-e még a nővére.

– Szokása volt igénybe venni a szolgáltatásaikat? A prostikéit, vagyis, bocs, az eszkortokéit?

– Menj már, Rachel!

– Greg, ez elég fontos…

– Nem tudom, talán. Annyit tudtam, hogy nem volt épp felvillanyozó a szex otthon.

– Honnan tudod?

– Pár dologból, amit mondott. És hát nyilvánvaló is azok után, amiken Diana keresztülment az utóbbi időben. A babák…

– Tehát a házasságuk nem jött rendbe.

Rachel kemény tekintettel nézett a férfira. Mire célzott vajon? Egy darabig nem tett fel több kérdést, csak hagyta, hogy a csend kínossá váljon – régi újságírói trükk. Ne szólalj meg, hagyd, hogy a beszélgetőtárs törje meg a csendet.

– Komolyan dolgoztak rajta, ennyit tudok. Ezen túlmenően semmit nem tudok mondani.

– Nem tudsz, vagy nem akarsz?

Greg arckifejezése megkeményedett.

– Azt hiszem, már eddig is többet mondtam neked, mint amennyit kellett volna, különösen, ha azt nézem, hogy mit tettél. Diana sincs eszénél, ha azt hiszi, jó helyen lesz nálad, amit kikutatsz.

– Bízik bennem, mert a testvére vagyok – válaszolta a lány türelmetlenül. – Mert alapvetően én mindig jót akartam neki.

Greg felnevetett.

– Hát elég furcsán adtad ennek a jelét!

– Nézd, Greg… – csattant fel Rachel, de a férfi csak nevetett, és a lány mögé mutatott, Diana már jött vissza a mosdóból. Greg felállt, majd odahajolt Rachel füléhez.

– Vigyázz magadra, Rachel Miller – suttogta. – Lehet, hogy Diana megbocsátott neked, de Juliannek sok barátja van, és ők nem felejtenek olyan könnyen.

– Ezt most vegyem fenyegetésnek?

Greg erre lebiggyesztette az ajkát amolyan „Micsoda? Én ugyan nem” fintorba.

– Minden rendben? – kérdezte Diana, hol Rachelre, hol Gregre pillantva.

– Hát persze – válaszolta Greg. – Szent a béke közöttünk.

Rachel az arcára erőltetett egy mosolyt.

– Abszolút.

– És Greg tudott segíteni?

– Igen, nagyon is.

De a szíve mélyén egyáltalán nem volt ebben biztos. Igazság szerint úgy érezte, azon kívül, hogy még jobban megutáltatta magát Julian barátjával, nem ért el semmit.

15. fejezet

A Victoria & Albert Múzeum harmadik emeleti galériájában Diana egy képet csodált, bár tudta, hogy nem kimondottan divatos vízfestményekért rajongani. Elég régóta forgott a felső tízezer köreiben, elég sok műkereskedőt ismert, és elég sok drága, modern műtárgyat vett már ahhoz, hogy tudja, az akvarell a művészeti világban a szegény rokon. Volt azonban valami ezekben a képekben, ami nyugtatón hatott rá – a lágy vonalak, a fények, az álomszerű színkompozíciók. A kép, amely előtt állt, az éjszakai Velencét ábrázolta, a város nappali pezsgése helyett azonban szürke melankólia áradt belőle, szinte visszatükrözve az asszony hangulatát.

– Hogy vagy? – szólalt meg mögötte egy hang. Egy kéz nehezedett a vállára, ő pedig megfordult, hogy lássa, kihez tartozik.

– Adam, megijesztettél! – mondta kezét a szívére szorítva.

Meglepődött a sógora láttán, pedig megbeszélték, hogy itt fognak találkozni.

– Nagyon elmerültél a gondolataidban?

– Olyasmi.

– Kicsit elkéstem, bocs!

Arcon csókolta az asszonyt, és ahogy hozzá hajolt, Diana látta, hogy ki van fulladva, mintha nagyon sietett volna. Vajon hol járhatott, honnan kellett eljönnie? Diana egyszeriben önzőnek érezte magát, amiért reggel felhívta, hogy találkozzanak. Rögtön az Olga Shapirónál tett látogatás után telefonált Adamnek, mert nem akarta a dolgot halogatni, és fontosnak érezte, hogy lássa a férfit. De nem jött rá, vagy nem akart tudomást venni arról, hogy péntek este van, és Adamnek majdnem biztosan lenne jobb dolga is, mint a gyászoló sógornőjét pátyolgatni.

– Semmi baj, én is később értem ide – hazudta, nem akarta elárulni, hogy már egy órája megérkezett. Miután elvált Racheltől és Gregtől, két órán át bolyongott Knightsbridge-ben, ruhákat nézegetve a Harvey Nicholsban. Rövid időre egész normálisan érezte magát, amint céltalanul lődörgött a Harrodsban, hogy aztán rögtön újra eszébe jusson az egész rémálom, amelyben él, és még rosszul is érezze magát, amiért ennek ellenére boltokban császkál. A múzeum sokkal nyugodtabb és a helyzethez illőbb hely volt, hogy Adammel találkozzon.

– Nem is tudtam, hogy a múzeum ilyenkor is nyitva van.

– Nincs még olyan késő.

– Elég késő van. Úgy érzem magam, mint Ben Stiller az Éjszaka a múzeumban című filmben – mosolygott a férfi.

– Most akkor már tudod. Ezek után ide hozhatod a barátnőidet péntek esti randira.

– Milyen barátnőkről beszélsz? – kérdezte Adam; meglazította a nyakkendőjét, és mereven Dianát bámulta.

– Ugyan már, tutira rejtegetsz valahol egy Victoria’s Secret-modellt! – húzta Diana, egyfolytában arra gondolva, hogy ma este Olga Shapiro utasításai alapján sokat kell nevetnie.

– Úgy érted, az a típusom?

– Olvasom a People magazint.

– Akkor összekeversz valakivel – mondta Adam szórakozottan.

– A portrék erre vannak – mutatta Diana, ahogy a galéria végéhez értek.

– Gyakran jössz ide? – vigyorgott Adam.

Vonzó mosolya volt, széles és őszinte. A két Denver fivér nagyon hasonlított egymásra, csak Adam sokkal többet mosolygott. Még most, a drága és elegáns öltönyében is úgy festett, mint egy mókamester násznagy egy esküvőn, aki épp a vőlegény kárára készül elsütni valami poént.

Diana nem reagált Adam célzására, nyilvánvalóan egy felszedős kérdés paródiája volt, amit az előbb mondott.

– Szeretem ezt a helyet. Amikor Londonba költöztem, nem volt pénzem, és fogalmam sem volt, mihez kezdjek. A lakásunk rémesen hideg és nyirkos volt, és folyton ilyen ingyenes helyekre jártam Charlie-val, hogy ne fagyjunk meg. A Victoria & Albert volt a kedvence. Tudom, hogy a gyerekek általában nem szeretik a múzeumokat, de neki nagyon tetszettek az ezüstök és a csillogó holmik.

– Akkor ebben nagyon hasonlít az anyámra.

Diana kuncogott. A pletykák szerint Barbara Denver gyémántkollekciója kenterbe veri az Elizabeth Taylorét.

Egy hatvanas éveit taposó pár rosszallón nézett rájuk, amiért nevettek.

– Itt nem szabad beszélgetni? – suttogta Adam.

– Egyesek szerint nem.

– Az ilyen csendes helyektől mindig ideges leszek – mondta a férfi, miközben a nagy klasszikusok olajfestményei előtt haladtak el. – Különösen ott, ahol ennyi szempár figyel minket.

– Akkor menjünk máshová! – javasolta az asszony, és hirtelen valami meleg cinkosságot érzett kettejük között.

– Mit szólsz Kínához? – kérdezte Adam, végigfuttatva az ujját az információs táblán, majd megállapodott az ázsiai országnál.

Adam Diana derekára tette a kezét, úgy irányította az asszonyt lefelé a lépcsőn a T. T. Tsui galériába, ahol a múzeum távol-keleti műtárgyait lehetett megtekinteni. Itt kicsit több volt az élet, az előcsarnokban egy pop-up bár üzemelt, ahol ritmusos afrikai zenét játszottak. Más körülmények között Diana rajongott volna mindezekért, emiatt imádta Londont is, de ma este valahogy nem érezte jól magát tőle. Hogy merészel itt mindenki ilyen jól szórakozni, egzotikus zenét hallgatni, egy pohár itallal a kezében élvezni az életet, amikor ő még mindig nem tért magához Julian halála miatt, és bárhogy próbálja, nem bírja elfogadni, hogy soha többé nem láthatja a férjét?!

– Meddig maradsz Londonban?

Az utóbbi két évben a férfi New Yorkba tette át a székhelyét, miután megkapta a Denver Hotel-csoport elnöki pozícióját. Julian úgy látta, ez a tökéletes feladat az öccsének, aki eddig nem nagyon találta a helyét a családi cégben. Túlságosan felelőtlennek találták, hogy az – igazgatótanácsban szerepet vállalhasson, így jelentékteleneb bmunkákkal rendezvényszervezéssel, kommunikációs feladatokkal – foglalta el magát, mígnem bekerült a szállodaiparba, és ott megtalálta a hivatását. Egy évvel ezelőtt Julian büszkén újságolta Dianának, hogy az Adam irányítása alá került üzletág huszonhárom százalékkal növelte a profitját.

Adam arca elkomorult.

– Egy ideig. Az is lehet, hogy végleg.

– Végleg? – kérdezte Diana. – Otthagyod New Yorkot? A szállodaipart?

– Európából is tudok dolgozni, nem probléma.

– De végleg? Azt hittem, szeretsz New Yorkban élni. Hiszen olyan gyönyörű házad van!

Az asszony Adam nemrégiben vásárolt, Brooklyn Heights-i házára célzott, amelyből Manhattanre nyílt kilátás, ráadásul ki élvezte volna jobban a New York-i éjszakai életet és a szép lányokat, mint Adam.

– Szeretek is, de apa azt mondja, hogy feljebb kell lépnem a ranglétrán.

– Vezérigazgatónak? – kérdezte Diana meglepve.

– Ja, ez visszalépés az elnöki pozícióhoz képest, tudom – vigyorgott újra Adam. – Nézd, amióta nyolcvan éve az egyik ősöm megalapította a vállalatot, mindig egy Denver állt az élén, és apa tovább akarja vinni a hagyományt – folytatta, de minden lelkesedés vagy büszkeség nélkül.

– És te szeretnéd?

– Nem léphetek Julian nyomába.

– Nem erre gondoltam… Csak mindig az volt az érzésem, hogy nem szeretnéd ezt a pozíciót.

– Nem is. Tényleg nem. Ráadásul Elizabeth is indul a posztért folytatott versenyben. Szerintem ebben a percben is magáért lobbizik az igazgatótanács tagjainál, akik engem nem vesznek komolyan, még úgy sem, hogy az apámé a szavazatok többsége, az apámé, aki hirtelen megbolondult, és szeretné, ha én lennék a vezérigazgató. De tudod, azért jó lenne valami feladat. Nem feltétlenül a vezérigazgatóság, de valami nagy falat, ami segítene felejteni.

Diana egy pillanatra elfeledkezett a saját bánatáról, és Julian testvéreire gondolt, akik kicsit háttérbe szorultak a házastárs és a szülők mögött a részvétnyilvánításkor.

– És te miért vagy a városban? – érdeklődött Adam kicsit vidámabban.

Láthatóan témát akart váltani.

– Rachel és én Greg Willetsszel ebédeltünk.

– Hogy van Greg?

– Nagyon kedves levelet küldött nekem.

– Gondolom, sok hasonlót kaptál.

– Kicsit szomorú lettem a találkozónktól.

– Miért? – kérdezte Adam értetlenül.

Diana meg akarta ragadni az alkalmat, hogy az ebéd közben megfogalmazott gondolatait megossza valakivel, akiben megbízik.

– Aggódom, hogy már nem sokáig lesz miért találkoznom Greggel vagy Julian régi barátaival. És ezt gyűlölöm, mert amint ez bekövetkezik, szóval amint nem beszélgetek többé róla a barátaival és a kollégáival, akkor fog igazán meghalni.

– Hát akkor találkozz velük továbbra is, és beszélgessetek Julianről – javasolta Adam hévvel a hangjában. – Senki nem akarja, hogy elhalványuljon az emléke.

– Csak elég nehéz tartani a kapcsolatot úgy, hogy én Somerfoldban élek.

– Gyere gyakrabban a városba! Vagy költözz vissza! Ott a Notting Hill-i ház.

– Én oda nem költözöm vissza!

Adam bólintott. Tökéletesen megértette a nő érzéseit az iránt a ház iránt, amelyben Julian véget vetett az életének.

– A cégnek vannak lakásai a vezetőknek. Egy telefonba kerül, és máris a tiéd az egyik. Én magam is az egyik ilyen lakásban élek most. Nagyon kellemes valamennyi, akár még szomszédok is lehetnénk.

– De az nem lenne igazi otthon – válaszolta Diana, bár be kellett ismernie, hogy a sógora ötlete nem is hangzott olyan rosszul. – Nekem pedig most arra van szükségem.

Átsétáltak a kávézóhoz, hogy igyanak valamit. A hely dugig volt helyes, a művészetért rajongó lányokkal, akik lopva Adamet stírölték, amíg a férfi kávéért állt sorba. Diana nem tartotta valószínűnek, hogy azért, mert felismerték volna a magazinok bulvárcikkei alapján, de volt valami a sógorában, ami vonzotta a nők tekintetét. Jó, persze, nem volt annyira szívdöglesztő, mint Rachel üzlettársa Thaiföldön, vagy olyan elegáns és méltóságteljes, mint a néhai férje. Talán inkább a könnyedsége, a vidámságról árulkodó szikra a szemében és a kihívóan sármos viselkedése volt olyan vonzó benne, elemezte Diana magában, miközben azt figyelte, Adam hogyan varázsolja el a pincérnőt. A férfi észrevette, hogy őt nézi, mire Diana gyorsan elkapta róla a tekintetét.

A kávézó zsúfolásig tömve volt, így inkább kint, a teraszon kerestek maguknak asztalt. Szerencsére kellemes, langyos esti szellő lengedezett.

– Finom a süti – mondta Adam, és beleharapott a banánkenyérbe. – Kérsz?

Az asszony a fejét rázva kortyolt bele a kávéjába.

– Erről hallani sem akarok – közölte Adam, és rátukmált egy falatot. – A süti az élet apró örömei közé tartozik.

A múzeum kertje gyönyörű volt. A nyáresti égbolt már kezdett sötétedni, és hosszú árnyékokat vetett a belső udvarra, ám a múzeum hatalmas ablakain kiszűrődő fénytől a kert közepén fekvő tavacska a bronz és arany megannyi árnyalatát tükrözte vissza. A terasz szélén álló asztalok jó részét már lefoglalták. Adam talált egy magányosan álló vasszéket, a víz széléhez húzta, intett Dianának, hogy üljön rá, ő pedig a lábaihoz kuporodott a lépcsőre. Az asszony megborzongott, ahogy Adam zakójának ujja hozzáért a meztelen lábszárához. Behunyta a szemét, és Julianre gondolt. A halála utáni reggelen megtalálta egy használt pólóját, amelyet nem sokkal azelőtt viselt, és még nem volt kimosva. Diana mindaddig a pólóval aludt, amíg már nem lehetett többé Julian illatát érezni rajta, csak a saját parfümjének és izzadságának szagát. Az asszony számtalan dolgot tett, hogy lélekben kapcsolatban maradjon a férjével: fényképeket nézegetett, a férfi kedvenc CD -it hallgatta, de most, hogy fizikailag ennyire közel volt a testvéréhez, sokkal jobban érezte a kötődést Julianhez, mint korábban bármikor.

Kinyitotta a szemét, és visszatért a jelenbe. Mindketten hallgattak, mintha csak kifogytak volna a témákból. Adam természeténél fogva beszédes és elbűvölő volt, így igazán nem lett volna probléma csevegni vele, de ahogy ott ültek meghitt közelségben a sötétbe burkolózó belső udvaron, minden szó erőltetettnek tűnt. Diana a karikagyűrűjét tekergette az ujján, azon morfondírozva, hogy miről is beszélhetnének. Fogalma sem volt róla, hogy vajon Adam is így érez-e, aztán amikor ránézett a férfira, látta, hogy az ő tekintete is réveteg, egész máshol jár lélekben.

– Julian tanított meg úszni – törte meg a csendet Adam. – És vitorlázni is, és csúszócsomót kötni. Tudtad, hogy nagyon tehetséges vagyok csomók kötésében?

– Julian engem is rengeteg mindenre megtanított. El sem tudom mondani, mennyi mindenre – mondta Diana, és érezte, hogy a szeme megtelik könnyel.

Megérintette Adam vállát.

– Köszönöm, hogy olyan jó voltál hozzám a temetésen.

Sógora bólintott, mintha még az emléke is túl fájdalmas lenne annak a napnak.

– Mikor lesz a gyászszertartás?

– Hat hét múlva. Elizabeth a Szent Pálra ácsingózik.

– Úgy érted, a katedrálisra?

– Mi másra?

– Julian nem akarná.

– Clintont és Beckhaméket is meghívja. Ennek viszont örülne Julian – mosolyodott el Diana. Férje nagy focirajongó volt, Clintont pedig korszakalkotó politikusnak tartotta, minden botránya ellenére.

– Hogy van Rachel?

– Hazajött.

– Gyorsan terjed a jó hír.

– Tudnom kell, miért halt meg Julian.

– Tudom. És Rachel jó ebben – mondta Adam halkan. – Azonkívül, ha valamit tanulhattunk az utóbbi két hétben, az az, hogy az élet túl rövid a haragszomrádhoz.

Diana hálás volt sógora szavaiért. Mindenki más azt éreztette vele, hogy téved, és nem normális, amiért felfogadta a húgát, és őrültséget művel ezzel az egész nyomozással.

– Sajnálom, hogy ma felhívtalak.

– Sajnálod? Ugyan már! Miért?

– Azért, mert azt mondtam, hogy látni akarlak. Kicsit teátrális volt. Sajnálom, ha aggodalmat ébresztettem benned, csak az van, hogy voltam ma pszichológusnál, aki azt javasolta, hogy olyanokkal töltsem az időmet, akik megnevettetnek.

– Ez most sértés vagy bók? – kérdezte a férfi Dianára nézve.

– Ó, hát bók!

Adam egy pillanatig hallgatott.

– Örülök, hogy felhívtál. Ha veled vagyok, olyan érzésem lesz, hogy Julian mindjárt besétál azon az ajtón, hogy csatlakozzon hozzánk.

– Jó érzés, ugye? Addig a néhány pillanatig, amíg rá nem jössz, hogy ez nem a valóság.

Adam a combjára csapott, aztán felállt.

– Úgy tűnik, az én feladatom, hogy felvidítsalak, szóval akkor vágjunk bele! Vessük bele magunkat az éjszakába vagy ilyesmi – javasolta, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

Diana felnevetett.

– A kilencvenes évek óta nem vetettem bele magam az éjszakába.

– Na és? Most szeretnéd?

– A terapeutám szerint olyasmit kellene tennem, ami felvidít, de nem vagyok biztos benne, hogy a bulizás ebbe belefér. Vagy hogy erre gondolt.

– És volt valami javaslata? Mert nekem egy sincs.

– Azt mondta, menjek sárkányt eregetni.

– Ez azért nagy nehézséget okozna a belváros közepén – nevetett Adam, aztán az órájára nézett.

– Időre kell menned valahová? Az utóbbi tíz percben most nézed meg negyedszerre az órádat. Randi?

– Nem.

– Adam!

– Semmi lényeges.

– Mi az?

Adam ránézett, és látta, hogy nem hülyítheti tovább.

– Van egy megbeszélés a Mandarin Orientalban…

Diana is megnézte az óráját: még hatvan perce sincs, hogy itt vannak.

– Akkor mit keresel még itt? Menj! – mondta, kézmozdulatával is siettetve a férfit.

– Az asszisztensem elintézi.

– Milyen megbeszélésről van szó? – firtatta Diana.

– Katari befektetők. Lehet, hogy veszek tőlük szállodákat.

– Akkor nem rázhatod le így őket.

– De igen – mondta Adam különösebb meggyőződés nélkül.

– Én úgyis indulok haza. Somerfold egy jó óra autóval még ilyenkor, este is.

– Biztos, hogy nem akarod belevetni magadat az éjszakába? – sógora arca ellágyult és bocsánatkérő volt, mint egy rajtakapott kölyökkutyáé.

– Biztos.

– Vacsora?

– Nem.

Diana nagy kísértést érzett, hogy igent mondjon. Nem érdekelte sem a bulizás, sem a vacsora, egyszerűen üldögélni akart a tó partján, nézni a víz fodrozódását, és érezni egy emberi lény meleg közelségét, aki pontosan tudja, min megy most keresztül, és eléggé törődik vele ahhoz, hogy első szóra rohanjon hozzá.

– Akkor tényleg nem bánod? – kérdezte Adam, megigazítva a nyakkendőjét, és lesimítva a nadrágja szárát.

– Örülök, hogy láttalak.

A férfi arcon csókolta, és Diana érezte, milyen finom az illata.

– Megismételjük hamarosan, jó?

– Nagyon szeretném.

16. fejezet

Rachel magában mosolyogva ült a metrón. A kocsi zsúfolt és fullasztóan meleg volt. Eszébe jutott egy néhány évvel ezelőtt szárnyra kapott hír: állítólag valaki majdnem szomjan halt, de mégis inkább az izgalmas metrózást választotta. Egy vele szemben ülő huszonéves pár megcsókolta egymást, aztán szétválva nevetni kezdtek. A tekintetük egymásba olvadt, megfeledkeztek a körülöttük lévő világról, boldogok voltak, és szerelmesek.

A lány elkapta egy állva utazó öltönyös férfi gúnyos pillantását, lefelé görbülő száját és grimaszát. Néhány éve Rachel is így reagált volna, de azóta megváltoztak a dolgok. Sok minden megváltozott. Becsukta a szemét, és visszagondolt arra az estére Thaiföldön, ajka Liam ajkán, a férfi illata betölti az érzékeit, forró lehelete a bőrét égeti.

Igen, jó sok minden megváltozott, gondolta és kinyitotta a szemét. És nem minden jó irányba.

Örült, hogy már majdnem vége a napnak. Az anyjával és a Greg Willetsszel való találkozás megviselte, egy barátságos arcra vágyott. Na nem mintha feltétlenül az várta volna az utazás végén. Rachel három éve nem látta Ross McKinney-t, és nem a legbékésebb körülmények között váltak el, úgyhogy nem tudhatta, milyen fogadtatásra számíthat.

Felment a Beckton állomás lépcsőjén, a késő délutáni napfényben hunyorogva bukkant a felszínre. Az utcában szemközt egy sültcsirke-büfé, egy minimarket és egy bódé állt, amely azt hirdette, hogy kikódolnak bármilyen telefont. Az East End nem túlzottan biztonságos részén járt, sőt, ahogy sötétedett, kezdett kifejezetten fenyegető környékké válni.

Ugyan már, Rachel, korholta magát, és megnézte a térképet. Hiszen Bangkok leglepukkantabb negyedeiben is megfordult, azokhoz képest ez itt Beverly Hills. A térképet követve egy lakónegyedhez ért, hatvanas években épült sorházak és emeletes házak közé. Meggyorsította a lépteit, és hamarosan ott állt egy sorház utolsó épülete előtt, amelynek rozzant volt a kapuja és rozsdás motor állt kicsinyke előkertjében.

Kopogott, mire kinyílt az ajtó, és egy szőrgombolyag siklott ki a házból, a bokáját súrolva.

Ross McKinney állt a küszöbön farmerban és egy ócska pulóverben.

– Van egy macskád – vigyorgott régi barátjára Rachel.

– Változnak a dolgok. Te is tudod, nézz csak magadra! Rövid a hajad?

– A férfiak rendszerint nem vesznek észre ilyesmit.

– Én ilyen metroszexuális vagyok – válaszolta Ross, és a szája lassan mosolyra húzódott.

Kinyújtotta a kezét, és magához ölelte a lányt. – Befelé – invitálta, és megborzolta Rachel haját. – Lépj be a palotámba.

A lány követte, sűrűn pislogva a félhomályban.

– Bocsánat a rendetlenségért, kimenője van a szobalánynak.

Az apró nappalit egy túlságosan is nagyméretű kanapé uralta, és úgy látszott, mintha nemrégiben sebtében kitakarították volna a helyiséget. A porszívózás azonban nem elég hatékony eszköz a hámló tapéta, valamint a macskapisiszag ellen. Rachel kínosan érezte magát, ahogy ott állt a barátja lakásában. Nem, nem csak kínosan érezte magát, egyenesen bűntudata volt. Az elmúlt három évben alig beszélt Ross-szal, annak ellenére, hogy egykor jó barátok voltak. Amíg a férfi börtönben volt, többször írt neki, és amikor kiengedték, e-maileket küldött neki. Egyik próbálkozására sem reagált. Hónapokig nem történt semmi, aztán a lány egyszer-egyszer kapott egy hosszú és zavaros levelet, tele olyan eseményekkel és emberekkel, akikről sosem hallott. Nézte a barátját: a haja meggyérült, amióta utoljára találkoztak, a szája mellett mély ráncok alakultak ki. A hat hónap börtön legalább tíz évet öregített rajta. Azon morfondírozott, ő vajon hogy nézne ki, ha nem lett volna olyan jó ügyvédje.

– Foglalj helyet! – mondta Ross, és Rachel letelepedett a kanapé szélére. – Szép barna vagy. Mi az ördög szállt meg, hogy otthagytad azt a paradicsomot?

Rachel felnevetett, és érezte, hogy kienged benne a feszültség. Ő és Ross egykor közel álltak egymáshoz, a férfi volt a nyomozója, aki mindent elsimított. Több tucat sztorin dolgoztak együtt. Ross McKinney azelőtt a hírszerzésnél dolgozott, így hozzáfért adatbázisokhoz, egy órán belül megtudott mindent bárki priuszáról, és a leggátlástalanabb paparazzikkal állt kapcsolatban. Tulajdonképpen egy kedvezményes áron megkapható James Bond volt, és ez nem is látszott rajta. Széles orra volt, tájszólással beszélt, kicsit már pocakosodott, egyszóval tisztes, átlagos családapának nézett ki.

– Mindent megtudsz, ha főzöl egy teát – mondta a lány, és hátradőlt a kanapén. – Van KitKated?

Ross eltűnt a konyhában, Rachel meg elővette a tollát és a jegyzetfüzetét. Boldog lett volna, ha a következő néhány órát nevetgélve és viccelődve tölthetné Ross-szal, ugyanis óhatatlanul igaz barátság alakul ki két ember között, akik keserves órákat töltöttek együtt egy autóban egy-egy híres ember megfigyelésével. De tudta, hogy Ross rögtön rá akar térni a feladatra. A férfi gyakorlatiasságáról ódákat zengtek, ezért is volt annyira jó a munkájában. Amikor a bíróságon találkoztak, közvetlenül az előtt, hogy elítélték Rachel lapjának telefonlehallgatási ügyében, az egészet elintézte egy vállrándítással. – Hát, legalább több időm lesz kötögetni – mondta.

Ross annyira gyakorlatias volt, hogy tisztában volt vele, valakinek börtönbe kell mennie a botrány miatt, ami azért nem jelentette azt, hogy könnyen vette a büntetést. És bár Rachel nem azzal töltötte az elmúlt három évet, hogy azt kívánta, bárcsak ő lenne a helyében – ennyire nem volt önzetlen –, azt mindenképp sajnálta, hogy nem tudott többet tenni Ross megmentéséért. Azt szerette volna, ha nem bűnbakként kezelik, és nemcsak Rachel helyett, hanem sok más szerkesztő helyett sem, akik mind tudták, mivel foglalkozik a férfi, és nemhogy elítélték volna, hanem még biztatták is. Ross egyszerűen egy alvállalkozó volt, akit az újságok azért fizettek, hogy utánajárjon a sztorik részleteinek: megfigyeljen embereket, titokban lefotózza, és igen, hallgassa le a telefonjukat. Ő keltette életre a sztorikat, ugyanis magánnyomozók nélkül legfeljebb üres pletykákat hozhattak volna le a lapok.

Ross visszatért a szobába, és a lány kezébe nyomott egy gőzölgő csészét.

– Figyelj, Ross – kezdte Rachel –, csak azt szeretném mondani…

– Tudom, tudom – vont vállat a férfi. – Bűntudatod van, nem kellett volna ennek megtörténnie, és jó lett volna, ha nem így alakul. Tudom, de azóta sok víz lefolyt a Temzén.

Nem hibáztatlak – rázta meg a fejét.

– Csak azt szeretném, ha több seggfej meglakolt volna.

Nem akarta megnevezni az újság vezetőségét, mindketten tudták, kikre gondol. Azok, akik egyre szaftosabb sztorikat követeltek a példányszám növelése érdekében, egyáltalán nem törődtek azzal, hogy ezek a hírek milyen áron készülnek, a botrány kitörésekor azonban azonnal széttárták a karjukat, és közölték, fogalmuk sem volt arról, hogy a beosztottaik törvénysértő módon, telefonok lehallgatásával szerezték meg az információkat.

– De nem így történt, nem igaz? – mondta Ross a volt kollégáikról, akiket vagy gyorsan nyugdíjba küldtek nagy prémiumokkal, vagy előléptettek, hogy megússzák a botrányt, amikor kezdett rájuk omlani a ház.

– És nem érezném magam jobban, ha téged is bekasztliztak volna, ezt nagyon őszintén mondom, szóval spongyát rá, rendben?

Ross kivett egy KitKatet a zsebéből, és odadobta Rachelnek.

– Nyomd fel a vércukrodat, aztán vágjunk a közepébe. Mesélj nekem Julianről!

– Honnan tudtad, hogy a sógoromról lesz szó?

A lány ugyanis ezt nem árulta el a telefonban.

– Továbbra is olvasok újságot. Julian Denver öngyilkos lesz, te meg két hét múlva megjelensz a lakásomon. Nem kell Sherlock Holmesnak lennem, hogy összeálljon a kép.

– Diana megkért, hogy derítsem ki, mi történt Juliannel.

– Megölte magát, nem? Csak nem gyanús a nővérednek valami?

Rachel a fejét rázta.

– Nem, csak szeretné megérteni, miért tette. Diana szerint boldog volt, és számtalan tervet dédelgetett. Mindennek oka van, különösen egy ilyen szörnyű öngyilkosságnak. A nővérem pedig dühös, szomorú és meg van rémülve amiatt, hogy nem tudja, mik ezek az okok.

– És nem bízik abban, hogy a halottkém kideríti.

A lány bólintott, tudva, hogy egy olyan gyakorlott nyomozó, mint Ross, ki tudja majd tölteni a vizsgálat réseit. A munkájuk során számos halottkémi szemlén vettek részt. Mindketten tudták, hogy az ilyen esetekben nem ritka az „ok ismeretlen” határozat, ami sok szívfájdalmat és csalódottságot okoz az érintett családoknak.

Ross elgondolkodva bólintott.

– Mi a rendőrség álláspontja?

Rachelnek még nem volt érkezése személyesen találkozni a nyomozást vezető tiszttel, bár már beszélt telefonon egy bizonyos Mark Powell felügyelővel.

– Egyértelműen öngyilkosság, semmi gyanús körülmény – mondta a lány. – A biztonsági kamerák szerint senki nem volt a házban, csak Diana és Julian.

Barátja felhúzott szemöldökkel nézett rá.

– Nem, Ross, Dianát sem gyanúsítják gyilkossággal.

– Pedig lett volna rá oka – vágta rá Ross cinikusan.

– Ross, a nővéremről beszélsz.

– Jól van, jól van, csak úgy mondtam – védekezett a férfi felemelve mindkét kezét. – Te voltál az, aki mindig ragaszkodott ahhoz, hogy az ügyek minden aspektusát vizsgáljuk meg.

– Ez nem egy „ügy”. Julian a sógorom volt. Ez személyes dolog, és én is tudni akarom, miért tette.

– Nem bánod, ha iszom valami erősebbet ennél? – kérdezte Ross a teára mutatva.

– Én nem kérek.

A lány figyelte, ahogy a barátja feláll, és a bárszekrényhez megy. Egy üveg skót whiskyt vett elő, és öntött magának. Ross mindig is nagyivó volt, de most a whiskyspoharát csak félig töltötte itallal.

– Milyen most az életed, Ross? – kérdezte Rachel, amikor a férfi visszaült a helyére.

– Hát, a börtön nem épp a legjobb ajánlólevél…

– Találtál munkát?

– Vállalok néhány műszakot egy közeli bárban pultosként, és azon gondolkodtam, hogy újra beiratkozom egy vízvezeték-szerelői tanfolyamra, bár el sem tudnád képzelni, mennyire drágák a felnőtteknek szóló tanfolyamok.

– Akkor talán segíthetek.

Ross érdeklődve nézett rá.

– Segítségre van szükségem – folytatta a lány. – Ahhoz, hogy megtudjam, milyen volt Julian élete az utóbbi időben. A pénz nem számít. Diana szép summát fizet, plusz a költségeidet természetesen.

– Véletlenül pont ráérek.

Rachel elvigyorodott.

– Mondd el, amit tudsz! – kérte Ross a térdére támaszkodva.

– Meg sem kérded, mennyit fizetek neked?

– Lefogadom, hogy a pultos fizetésemnél biztosan jobb.

Rachel kibontotta a csokiját, aztán részletesen elmesélte, amit az elmúlt negyvennyolc órában megtudott. Mire befejezte, barátja whiskyje is elfogyott.

– Vagyis nem sok minden van a kezedben – állapította meg Ross kereken.

– Azt hittem, a washingtoni nő felkeltette az érdeklődésedet – válaszolta a lány a homlokát ráncolva.

– A legvalószínűbb, hogy prosti volt, különösen, ha azt vesszük, hogy otthon nem pezsgett a szex. És hát az emberek nem változnak.

– Ha kurva volt is, ez azt bizonyítja, hogy problémák voltak a házasságban.

Ross gúnyosan felhorkant.

– Az olyan férfiak, mint Julian, nem azért lépnek félre, mert baj van a házasságukkal. Azért fekszenek le más nőkkel, mert megtehetik.

Pár pillanatig csönd támadt, amíg Rachel emésztette a hallottakat.

– Szóval mit gondolsz, Rachel? Az ösztöneid mindig elég jól működtek.

– Először is, szerintem Julian gyenge volt. Mindig is érdekelték a nők. Ezenkívül a Denver-csoport vezérigazgatói posztja hatalmas feszültséggel járt együtt, és talán nem bírta a nyomást. Egész életében arra készült, hogy ezt fogja csinálni. Nem lehet, hogy amikor beteljesült az álma, nem tudott vele mit kezdeni?

– Én ugyan nem vagyok gazdag pasi, de elég sok időt töltöttem az utánuk való szaglászással, és megmondhatom, hogy nem sok lelki defektet tapasztaltam náluk. Mindannyian kiválasztottnak tekintették magukat.

– Juliannek depressziója volt az egyetem idején – közölte a lány.

– Huszonöt évvel ezelőtt? – fintorodott el Ross. – Nem akarom megsérteni a nővéredet, de ez úgy hangzik, mintha valaki a legkézenfekvőbb okot próbálná erőltetni az igazi megtalálása helyett.

Rachel nézte a barátját, hallotta a lelkesedést a hangjában. Visszatért a szín az arcába, élénkek voltak a gesztusai, mintha most kelne újra életre a szeme előtt.

– És mi az igazi ok? – kérdezte.

– Az, hogy a házasságuk rémes volt. Elképzelhető, hogy a nővéred lépett félre?

– Ross!

– Ha rendesen akarod csinálni a nyomozást, minden lehetőséget meg kell vizsgálnod, nem csak azokat, amelyek nem botrányosak – közölte Ross határozottan. – Csak így juthatsz el az igazsághoz. Már csak azt kell kitalálnod, hogy mit mondasz a nővérednek.

– Ezt hogy érted?

– Diana megoldást akar, nem az igazságot – mondta Ross. – Ne okozz neki még több fájdalmat.

– Szerintem ezt rosszul gondolod – közölte Rachel.

– Hiányzott már, hogy kekeckedj velem, bármennyire felidegesítesz is néha.

– Nekem is hiányoztál, vén kecske.

– A család mit gondol?

– Velük még nem beszéltem, de Diana úgy érzi, ők a depressziónak tulajdonítják. A nővérem nem így gondolja, de azt hiszem, titokban ennek a válasznak örülne.

– Azt nyilván nem szeretné hallani, hogy a férje azért ölte meg magát, mert a házasságuk borzalmas volt. Ilyet senki nem akar hallani.

– Hol kezdjem? – kérdezte aztán Ross.

– Nézz utána annak a nőnek Washingtonban.

A lány a táskájába nyúlt, és vastag borítékot húzott elő belőle.

– Julian különféle bankszámlakivonatai. Ezeket is át kellene nézned, hátha nem vettem észre valamit.

– Mit találtál?

– Attól eltekintve, hogy teljesen megdöbbentem azon, hogyan lehet 4650 fontot elkölteni egy szivarboltban, van még pár érdekes dolog.

– Washingtoni fehérneműbolt számlája? Esetleg egy transzvesztita bordélyházé?

Rachel felnevetett.

– Úgy aztán könnyű lenne, nem igaz?

– Hoznék magamnak még egy italt.

– Ross, csak óvatosan!

– Ez a volt feleségem dumája.

Ross és a felesége az ítélet után szinte azonnal szétváltak, és egy év múlva kimondták a válást.

– Ő hogy van?

– Jól – válaszolta a férfi különösebb meggyőződés nélkül. – Fokvárosba készül költözni. Újra férjhez megy, és valamennyien áttelepülnek.

Rachel a homlokát ráncolta.

– Azzal a Peter nevű pasival? Hiszen még alig ismeri.

– Két éve együtt vannak.

– És mi lesz a gyerekekkel? – Rachel a tévészekrényen álló fotókra nézett. – Ebbe nincs beleszólásod? Nem viheti el őket csak úgy Dél-Afrikába, nem?

– Persze, keménykedhetnék, és elkölthetném a nem létező vagyonomat ügyvédi költségekre, de a helyzet az, hogy Peter rendes pasi. Jó állása van, megbízható, Kath mindig erre vágyott. És hát… a gyerekek nem szeretnek ide jönni, amit igazán nem vethetek a szemükre.

Ross nem tűnt megkeseredettnek, inkább csak szomorúnak, mint aki már beletörődött a vereségbe. Rachel arra gondolt, hogy most kellene a thaiföldi életéről mesélnie, elmondania, hogyan talált magára, és hogyan építette fel az új életét a szerettei nélkül.

– Akarsz róla beszélni? – kérdezte.

– Dolgozni akarok – mondta a barátja egyszerűen. – A munka átsegít az ilyesmin.

Rachel egyetértőn bólintott.

Leültek a rozoga ebédlőasztalhoz, amelyről Ross letakarította a magazinokat és újságokat, hogy legyen helyük. Közben besötétedett, és Ross felkapcsolt egy asztali lámpát, amitől Rachelnek olyan érzése támadt, mintha újra a szerkesztőségben lenne éjszakai műszakban.

– Na jó – mondta Ross, és a bankkivonatok fölé hajolt –, nézzük csak!

Rachel rábökött egy tételre, amit fekete tintával alá is húzott.

– Ez az egyik, ami feltűnt nekem. Hitelkártyáról történő kifizetés az Expedia nevű utazási irodának.

– És mi ebben a szokatlan?

A lány már alaposan átgondolta ezt korábban.

– Miért maga Julian foglalta le a repülőjegyeket? Sokat utazott, de nem nagyon találtam más utazással összefüggő kifizetést. Diana elárulta, hogy a Denver-csoportnak van egy utazási ügynöksége, és minden rajtuk keresztül ment, nem pedig Julian privát számlájáról. Ráadásul a cégnek saját repülőgépe van, miért nem azzal utazott?

– Családi nyaralás? Romantikus hétvége kettesben Dianával?

Rachel elmosolyodott.

– Most te vagy naiv. Sosem a férfiak foglalják le az utakat, hanem a feleségük vagy a barátnőjük. Mindenesetre Diana elmondta, hogy rendszerint melyik irodát használták, és ők többször előfordulnak a kivonatokon.

– Igazad van – ráncolta a homlokát a férfi. – Ez nem illik a képbe. Talán gyorsan kellett foglalnia valami miatt.

– Pontosan, de ez valahogy mégis olyan rejtélyesnek tűnik, nem?

– A szimatod most sem hagy cserben, igaz? – mosolyodott el Ross.

Rachel játékosan belebokszolt barátja karjába. Visszatért a régi, jól ismert izgatottsága, mintha hirtelen minden újra a helyére került volna. Amikor elkezdett a sajtónál dolgozni, el sem tudta képzelni, hogyan tudna mással is foglalkozni. Attól a pillanattól kezdve, ahogy belépett a szerkesztőségbe, tudta, hogy egész életében ezt akarja csinálni, bár eleinte több mint egy évig gyakorlatilag csak ugráltatták: kávét főzött, és egyéb alantas munkákat végzett, ő mégis minden percét imádta. Szerette végighallgatni a szerkesztőségi értekezleteket, figyelni, ahogy az újságírók akcióba lendültek, amikor izgalmas híreknek kellett utánajárniuk. A hír olyan volt számára, mint a drog, és már majdnem elfelejtette, mennyire szerette.

– Ha valahogy hozzáférhetnénk az utazási adataihoz, akkor megtudhatnánk, mire költötte a pénzt – mondta Rachel. – Pár ezer font, szóval valószínűleg repülőjegy. Már csak azt kéne tudnunk, hogy hová szólt, és kinek vagy kiknek a nevére.

Rossra nézett. Mindketten tudták, mit kér. A férfi nagyon hasonló dolog miatt ült börtönben.

– Egy halott magánszférájának a megsértése – merengett Ross. – Manapság mit mond erről a törvény?

– A felesége kért meg rá – mondta Rachel reménykedve.

– Az még nem szentesíti a dolgot.

– Mióta vagy ilyen erkölcsös?

– Ez nem erkölcsi kérdés, Rach. Ez annak a kérdése, hogy a nevelőtisztem mit fog szólni hozzá.

– Ne haragudj, Ross. Ha ez kellemetlen helyzetet teremt…

– Ne hülyéskedj már! – nevetett a férfi, és kinyitotta a laptopját. – Csupa fehérgalléros bűnöző közt ültem a sitten, olyan volt, mintha elvégeztem volna a nyári egyetemet kiberbűnözésből. Rengeteg új trükköt tanultam. Régebben egész hackercsapatot foglalkoztattam, ma viszont már magam intézem az ilyesmit.

Rachel elmosolyodott, végre úgy érezte, némi haladást ért el.

– Ebben az esetben viszont jobb, ha magadra hagylak.

17. fejezet

A csapot a piros jel felé tekerte, és érezte, ahogy a víz egyre égetőbben folyik végig a hátán. Újabb mozdulat, a bőre már bizsergett a forró víztől, de csak állt a zuhany alatt, amíg bírta. Aztán átfordította a kart a másik irányba, a jeges zuhatagot azonban csak egy pillanatig volt képes elviselni; gyorsan elzárta a csapot, és lekapta a fogasról a puha fürdőköpenyét.

Ezt a zuhanytrükköt Rachel tanította neki, valamiféle skandináv elmélet volt az alapja, amely szerint a szervezet újra feltölthető energiával a forró és a hideg vízpermet váltakoztatásával. Rachel persze másnaposság ellen használta, de az elmélet más helyzetben is helytálló lehet. Dianának mostanában kimondottan szüksége volt ilyesféle „indításra”. Az asszony mindig korán kelő volt, fenn volt a madarakkal, hogy Charlie-ról gondoskodjon, vagy edzeni induljon, de Julian halála óta egyre nehezebben ment a reggeli felkelés. Még olyankor is, amikor az egész éjszakát ébren töltötte, és álmatlanul forgolódott az egyszeriben hatalmasnak tűnő ágyban, egyszerűbbnek látta a takaró alatt maradni, amikor eljött a reggel. Ma is csak fél 11-kor bírta rászánni magát, hogy kibújjon az ágyból, bár rögtön szeretett is volna visszamászni, mivel ez a nap is egy hatalmas, fekete lyukként tátongott előtte.

Riadtan eszmélt fel, amikor kopogtak az ajtón.

– Diana! – Anyja dugta be a fejét a fürdő ajtaján, hangja bosszúsan csengett. – Mrs. Bills öt perce szólongat. Látogatód van, Adam Denver.

Az asszony teste még mindig libabőrös volt a hideg víztől, de a név hallatán melegség töltötte el.

– Adam itt van? – kérdezte ijedten. – Szabadulj meg tőle, hiszen szinte teljesen meztelen vagyok!

– Hát öltözz fel! – suttogta az anyja. – Most már csak nem küldhetem el, nem igaz?

Diana gyorsan lesimította a haját, és szorosabbra húzta magán fürdőköpenyét, aztán belépett a hálóba. Elakadt a lélegzete, amikor az ajtóban megpillantotta Adamet.

– Rosszkor jöttem? – kérdezte a férfi, láthatóan zavarban.

– Nem. Igen. Vagyis nem – dadogott Diana. – Persze hogy nem.

– Lent várok – hadarta Adam.

– Igyál egy kávét! – mondta Sylvia, és megérintette a férfi karját. Diana elszörnyedve jött rá, hogy az anyja éppen flörtöl Adammel.

– Minden rendben? – kérdezte Adam, és továbbra is illedelmes távolságban állt a sógornőjétől. Aztán Sylviára nézett, aki fogta az adást, és kiment a szobából. Csendben vártak, míg a léptei elhalkultak.

– Bocs, hogy tegnap úgy elrohantam – mondta a férfi, amikor Sylvia hallótávolságon kívül került.

– Megbeszélésed volt.

– Nem szeretném, ha azt hinnéd, cserbenhagytalak…

– Ne gyerekeskedj! Remélem, nem azért vezettél ennyit, hogy bocsánatot kérj!

– Nem, azért vezettem ennyit, hogy megkérdezzem, lenne-e kedved velem ebédelni.

– Ahhoz először is fel kellene öltöznöm – mosolyodott el az asszony.

– Igen, a fehér fürdőköpeny nincs rajta az „ebédhez megfelelő öltözék” listán.

Diana elpirult.

– És futócipőt vegyél fel.

– Hová megyünk? Sportpályára?

– Meglepetés. Tíz perc múlva legyél lent.

Diana farmert, rövid ujjú, zöld kasmírfelsőt és sportcipőt húzott.

– Hová készültök ti ketten? – érdeklődött kíváncsian Sylvia.

– Úgy tűnik, futni megyünk.

– Kasmírfelsőben? – kérdezte az anyja meglepetten.

Késő délelőtt volt, és a nap már magasan járt. Újabb, nagyon meleg napnak néztek elébe. Diana nem is emlékezett ilyen hosszú napsütéses időszakra az utóbbi időben. Jól tudta, hogy az időjárás nem segít a bánatán, mégis örömmel töltötte el az arcát melengető napfény. Erőt és reményt adott.

– Mi volt a katariakkal?

– Megkötöttük az üzletet.

– Akkor örülök, hogy nem mentünk bulizni.

Adam autója a felhajtón állt. Igazi szépség volt, olyannyira, hogy még Julian is megcsodálta, pedig neki is volt néhány fantasztikus veterán autója. A múlt század hatvanas éveiből származó Aston Martin kabriót Diana mindig is James Bond-autónak tartotta, és úgy vélte, hogy nagyon illik a tulajdonosához.

– Azt hittem, elvitted Amerikába.

– Nem, a szüleimnél állt.

– Gyönyörű – mondta az asszony, és végigsimította az ezüstszínű karosszériát.

– Semmivel sem lehet olyan jól eljutni A-ból B -be, mint ezzel a szépséggel – vigyorgott Adam.

– És hol van B?

– Arra gondoltam, lemegyünk a partra. Jót fog tenni egy kis tengeri levegő.

– A tenger elég messze van innen – közölte Diana, miközben bemászott az anyósülésre.

– Hát, nekem nincs más programom mára, ha neked sem.

Alsóbbrendű utakon autóztak dél felé, elbűvölő, csodás tájakon át, Dél-Oxfordshire-en és Wiltshire-en keresztül Dorset irányába. Az autó teteje le volt engedve, a nap melengette Diana vállát, a szél zászlóként lobogtatta a haját, és olyan hangosan fütyült a fülük mellett, hogy nem tudtak beszélgetni. Talán mindkettőjüknek erre volt szüksége: hogy kiszellőztessék a fejüket. Dianának jó volt egy kicsit elszakadnia otthonról, valahová messzire, ahol még sosem járt, és ahová nem kötötték a Juliannel kapcsolatos emlékek. Félt beismerni, de az az igazság, hogy nem élt túlságosan izgalmas életet, amióta Somerfoldba költöztek. Bár a ház hatalmas volt, bizonyos értelemben beszűkült az élettere. Az első másfél év Somerfold renoválásával telt, és mire készen lettek, kiderült, hogy nem nagyon van mivel töltenie az idejét. Eljárt egy közeli pilatesstúdióba, elvégzett egy fotótanfolyamot a szomszéd városban, és persze néha bejárt Londonba, hogy találkozzon a barátaival, akik nélküle is vidáman élték az életüket. Tulajdonképpen röhejes, hogy azért hagyta ott Londont, hogy teljesebb életet élhessen, de ehelyett egy aranyozott kalitkában tengette a napjait.

Kétórányi autózás után megálltak egy pubnál Abbotsbury szélén. Diana arca felderült, amikor meglátta az előttük elterülő, csillogó vizet.

– A tenger! – kiáltott fel boldogan.

– Van közelebbi tengerpart is, de ez valami egészen különleges – mondta Adam, és ahogyan az egy úriemberhez illik, segített Dianának kiszállni az autóból.

– Hol vagyunk?

– Chesil Beach a hely neve – mondta Adam és a sörkertbe irányította az asszonyt.

– Bemegyek rendelek valamit. Mit kérsz?

– Válassz te – mondta Diana, aki képtelen volt betelni a látvánnyal. A kerthelyiségtől balra sárga sziklákkal pöttyözött zöld mezők futottak fel a dombokra, tanyaépületek között tehenek legeltek, pont szemben pedig a La Manche ezüstje csillogott a napfényben.

Nem csoda, hogy ilyen sokan vannak, gondolta Diana, miközben ülőhelyet keresett. Lévén hogy szombat ebédidő, a helyiség már tömve volt. Kiszúrt egy faasztalt, kicsit távolabb a tömegtől, leült, és Adam már hozta is a kancsó gyümölcskoktélt, természetesen valódi gyümölcsdarabokkal.

– Olyan, mint egy hatalmas medence – jegyezte meg Rachel nevetve.

– Ez egy lagúna.

– Honnan ismered a helyet?

– Néhány kilométernyire jártam bentlakásos iskolába.

– Azt hittem, Etonba jártál.

– Kirúgtak – válaszolta Adam vidáman. – Először életemben, de nem utoljára.

Diana csak nagy vonalakban ismerte Adam vad csikóéveit. A család nem nagyon szerette emlegetni a múltnak ezt a darabját, mivel nem igazán illett a szokásos sikertörténeteik közé. Ahogy itt ültek egymás mellett a partra néző rozoga asztalnál, Diana ráébredt, hogy nagyon kevés időt töltöttek egymás társaságában és sosem beszélgettek fontos dolgokról, annak ellenére, hogy a két fivér közel állt egymáshoz.

– Hány iskolát hagytál ott? – kérdezte a sógorát, miközben töltött magának a koktélból.

– Hármat – grimaszolt csibészesen Adam.

Közben megjelent a pincérnő két szendviccsel, és letette őket az asztalra. Adam megvárta, amíg elmegy, csak azután folytatta:

– Tudod, mindig olyan szerettem volna lenni, mint Julian. Erős, életrevaló és kifinomult. Pár évvel idősebb volt nálam, túl öreg ahhoz, hogy a barátom legyen, így a példaképem lett. Annyira rá akartam hasonlítani, hogy amikor rájöttem, ez lehetetlen, tudat alatt elhatározhattam, hogy épp az ellentéte leszek. Ez a filozófia aztán elég gyakran sodort bajba.

– Szerintem nagyon sokban hasonlítotok egymásra, én legalábbis így láttam.

– Nem hinném, hogy bárki más ezen a véleményen lenne.

– Jobban hasonlítasz rá, mint gondolnád. Ugyanannak az éremnek a két oldala vagytok.

– A szüleim nem így látják.

Az asszony pontosan tudta, milyen az, ha a szülők jobban szeretik az egyik gyereküket. Az ő családjukban ez Diana volt, és ezt a tényt mindig nehezen tudta megérteni és elfogadni. A botrány kirobbanásáig bűntudatot érzett a húga iránt. Nem akart most erre gondolni, ezért hátrahajtotta a fejét, hogy a napsugarak megmelengessék az arcát.

– Fantasztikus ez a hely. Hihetetlen, hogy még sosem jártam itt.

– Soha? – kérdezte Adam hitetlenkedve.

– Eddig kimaradt.

Adam erre csak morgott egyet.

– Tudod, Julian halála óta sokat agyalok olyan dolgokon, amelyeket még nem tettem meg, és amelyekre vágyom. Önző vagyok?

– Nem, teljesen természetes, hogy eszedbe jut a múlandóság.

Úgy tűnt, a sógora elmerült a gondolataiban.

– Mi van a te bakancslistádon? – érdeklődött Diana egy salátalevelet csipkedve. – Mi az, amit szeretnél még megtenni? Egy átlagemberhez képest nyilván kevesebb dolog van a listádon. Bond-autót vezetsz. Lefeküdtél egy topmodellel…

Adam nem is tagadta.

– Egy csomó minden van, ami még kimaradt. Persze van pénzem, ami nagyszerű, de bizonyos dolgokhoz nem szedtem még össze a kurázsit.

– Mint például?

– Keresztülmotorozni Ázsián.

– Akkor rajta!

– A sztratoszféra széléig repülni. Talán egy F –9-es vadászgéppel vagy egy orosz MiG -gel megtehetném. Mintha én lennék a Top Gun főszereplője.

– Ismered Tom Cruise-t, ő biztosan el tudná intézni neked.

– Szeretnék ott lenni egy vulkán kitörésekor, jó lenne az Északi-sarkon táborozni, ahol az ember a természet erőinek van kiszolgáltatva… És szeretnék oxigéntartály nélkül merülni.

Diana már épp nyitotta volna a száját, hogy elmondja, ez Rachel hobbija, de végül nem árulta el. Gyakran eszébe jutott, hogy Adam és a húga jól kijönnének egymással, és az is felötlött benne néhányszor, hogy úgy intézi, összejöjjenek, de minden alkalommal talált valami kibúvót, hogy miért ne tegye meg. Persze ehhez hozzátartozik, hogy eleinte nem is tudta, hányadán áll a sógorával. Adam annyira magabiztos volt, hogy Diana egy rakás szerencsétlenségnek érezte magát a társaságában, ráadásul tudta róla, hogy nem hajlandó elköteleződni, és a húga igazán nem ilyen férfit érdemelne. Vagy titkon, a lelke mélyén nem akarta, hogy a húgának egy ilyen férfi jusson? Egy még a férjénél is jóképűbb és karizmatikusabb pasi. Lehet, hogy ez egy soha ki nem mondott törvényszerűség volt a lánytestvérek között? Hogy a legjobbat akarod ugyan a másiknak, de azért semmiből ne jusson neki jobb, mint neked?

– És meg akarok nősülni, családot akarok – közölte Adam, miközben néhány harapással eltüntette a szendvicsét.

Ettől Diana majdnem leesett a székéről.

– Te gyereket szeretnél?

– Ez színtiszta önzés – cukkolta Adam. – Ez kell a világnak, egy mini-Adam Denver, akitől jókedvre derül mindenki. És mi a helyzet veled?

Diana mosolyogva vonta meg a vállát, és nem értette, hogy korábban miért nem játszotta ezt a játékot. Végül is, neki és Juliannek volt elég pénze bármit megtenni, amit csak akartak.

– Szeretném látni az Ulurut napfelkeltekor. Szeretnék diplomát szerezni, és elmenni egy topleszbárba.

Adam majdnem félrenyelte a kóláját.

– Tele vagy meglepetésekkel.

– Rachel régebben a Sohóban lakott, és annyira izgalmasnak tűnt ott az élet! Ismert minden lökött alakot arrafelé. Néha szükségem lenne egy kis vadulásra.

– Lehet, hogy kiderülne, nem is olyan érdekes.

Dianát egészen felvillanyozta a beszélgetés, néhány percre úgy érezte, végtelen sok lehetőség áll előtte, és alig várja, hogy belevágjon valamibe.

– Ez minden? – kérdezte Adam.

Volt még egy dolog, amelyben nem volt biztos, hogy menni fog, de nem merte elmondani. Fogalma sem volt róla, hogy kiheveri-e valaha a férje halálát, és talál-e valaki mást.

– Ez minden – mondta, megtörölve a szája szélét a szalvétájával.

Még húsz percig beszélgettek a kerthelyiségben üldögélve, főként a katari szállodavásárlási projektről. Minden egyes hotel metropolisokban lévő luxus kategóriájú szálloda volt. Ahogy a sógorát hallgatta, Diana azon morfondírozott, a Denver család vajon miért nem ismerte fel Adam értékeit.

– Menjünk – javasolta Adam, amikor mindketten befejezték az ebédjüket.

Visszaültek az autóba, és a part mentén maradva először áthaladtak Charmouth-on, aztán éles kanyarral felhajtottak egy meredek, tölgyekkel és nyárfákkal benőtt domboldalra. Csodálatos kirándulóidő volt, tökéletes nap arra, hogy az ember elfelejtse minden búját-baját, és csak élvezze az életet. Ne gondoljon se a tegnapra, se a holnapra, se a halottkémi vizsgálatra, se a nyomozásra. Dianának most csak az számított, hogy gyönyörű tájakon autózik valakivel, akit kedvel.

Diana nézte Adamet, ahogy koncentrál vezetés közben, erős keze és napbarnított karja nagyon hasonlított Julianéhez. És akkor rádöbbent, hogy ez a nap kezd egyre inkább egy randira hasonlítani. Ettől a gondolattól kellemetlenül érezte magát. Helytelennek tartotta, mintha elárulta volna a férjét, de ha nem törődött ezzel a kínos érzéssel, és hagyta magát elmerülni a pillanatban, akkor majdnem olyan volt, mintha visszament volna az időben. Vissza az első randijához Juliannel. Az az este még ma is mosolyt csalt az arcára. Diana ragaszkodott hozzá, hogy Highgate Village-ben találkozzanak. Abban az időben egy aprócska lakásban lakott Charlie-val nem messze onnan, de szégyellte volna, ha a férfi ott veszi fel. Pontosabban nem szerette volna, ha Julian bemegy a lakásába, és meglátja a hatéves fia könyveit és játékait. Az asszony sosem tagadta le a munkahelyén Charlie-t, de úgy gondolta, nagydobra sem kell vernie. Szerette az adminisztratív munkáját a Denver-csoportnál, és nem akarta kockára tenni. Azonkívül azzal is tisztában volt, hogy egy egyedülálló anyának nem túl jók a kilátásai a párkeresésben, bármennyire vonzó is a férfiak szemében.

Langyos szombat délután volt, olyan, mint ez a mai. Diana most is maga előtt látta Juliant a fehér ingében és vászonnadrágjában. Meglepte, hogy a férfi idegesnek tűnt. Az asszony tudta, hogy a tűzzel játszik, ha Julian Denverrel randizik, aki nemcsak a főnöke volt, hanem eléggé közkedvelt a gyengébbik nem körében, amint azt a munkahelyi pletykákból megtudta. A férfi az autójához kísérte, és Diana arra számított, hogy a városba fognak menni, valami menő étterembe vagy szállodába, ahová az ilyen férfiak szoktak járni. Ehelyett kiautóztak Heathba. Először fagyiztak, aztán a Spaniards Fogadóban ebédeltek, és Julian minden legendát elmesélt neki a helyről. Például, hogy Keats itt írta a leghíresebb versét, és a hírhedt útonálló, Dick Turpin itt állt meg egy korsó sörre. Vagy azt, hogy a tulajdonosok, két fivér, hogyan párbajoztak egy szerelmi ügy miatt. Julian és ő azonnal megtalálták egymással a közös hangot. Aztán amikor a férfi egyenesen hazavitte anélkül, hogy megkérdezte volna a címet, nagy nehezen bevallva, hogy a céges adatbázisból nézte ki az adatokat, az asszony tudta, hogy a románcuknak van jövője. Nem akarta, hogy véget érjen az este, de nem hívta be magához Juliant. Olyan jól sikerült az a nap, és nem akart mindent elrontani azzal, hogy a férfi esetleg rálép Charlie egyik műanyag tűzoltóautójára. Évekkel később, amikor már jobban ismerte Juliant, kiderült, hogy bölcs döntés volt. Julian nem volt hozzászokva a visszautasításhoz, és izgatta a kihívás. Diana látszólagos húzódozása még jobban felkeltette az érdeklődését – itt volt egy nő, talán az egyetlen Londonban, aki ellenállt a vonzerejének. Nem szándékosan ugyan, de az asszony jól döntött azon az első estén.

– Itt is vagyunk – mondta Adam, és kiszállt az Aston Martinból a kis, poros parkolóban a domb tetején.

Diana figyelte, ahogy a csomagtartóból előszed egy katonai zsákot.

– Mi ez?

– Majd meglátod – közölte Adam, aztán a zsákot a hóna alá csapva elindult.

Árnyékos ösvényen vezette Dianát felfelé. Kétoldalt nyári virágokkal teli erdő szegélyezte az útjukat. Pillangók és rovarok repdestek a levelek közt átszűrődő poros fénysugarakban. Julian halála óta Diana képtelen volt bármiben is meglátni a szépet, de ez itt most maga volt a tökéletesség.

Végül egy hatalmas tisztásra jutottak, ahonnan a tengerre és a dorseti dombságra nyílt kilátás. A domb tetején, ahol kijöttek az erdőből, hirtelen véget ért az út, egy meredély szélén álltak. Előttük a dombok lankái, messzebb, a távolban a tenger párás kéksége.

– Nézd! – mondta Diana, és érezte, hogy a szél simogatja az arcát.

– Gondoltam, hogy tetszeni fog neked – vigyorgott Adam. – Ide jártunk futni, amikor iskolás voltam. Gyűlöltem a tájfutást. Menni kellett, ha esett, ha fújt, de nem számított, mennyire fájt a lábam, vagy mennyire szúrt az oldalam, ez a látvány minden kínomat feledtette.

A férfi kicipzárazta a zsákot.

– Egy papírsárkány – hüledezett Diana.

– Fogalmam sincs, hogy kell ezt a vacakot használni.

Az asszony el sem tudta képzelni, hogy előző este óta honnan szerzett a sógora egy papírsárkányt, de nagyon örült neki.

Adam fogta a sárkányt, és hátrasétált vele, közben Dianának magyarázott, hogyan fogja a zsinórt. Amikor már elég messze volt, a szélbe eresztette a sárkányt, Diana pedig kiengedte a kötelet és felsikoltott örömében, ahogy a színes vászondarab egyre magasabbra szállt, körbetáncolva a sirályokat, és majdnem elérve a felhőket.

– Gyerünk, szaladj vele! – kiáltotta Adam, hangját letompította a szél süvítése. – Vigyázz a szakadék szélénél!

A sárkány vadul rángatózott a levegőben, Diana pedig olyan gyorsan szaladt, ahogy csak bírt, és közben érezte, hogy lelke sötét hangulatát is kisöpri a szél. Végül a sárkány visszazuhant a földre, és Diana szóhoz sem bírt jutni a meghatottságtól.

– Lassan indulnunk kellene hazafelé – mondta Adam, hunyorogva nézve a napot, mintha csak onnan akarná megállapítani, mennyi az idő, mint valami vén tengeri medve. Diana pici csalódottságot érzett, és azon morfondírozott, ezúttal vajon hová siet a sógora.

– Nagy lesz a forgalom.

Majdnem hét óra volt, mire visszaértek Somerfoldba. Ahogy elhajtottak a tó mellett, az asszony látta, hogy a tavi házban ég a villany, és egy ismeretlen autó épp akkor áll meg előtte.

– Rachelnek látogatója van – mondta.

Adam a főbejárat előtt állt meg. Kiugrott az autóból, és kisegítette Dianát is.

– Bejössz? – kérdezte Diana reménykedve.

– Vissza kell mennem Londonba.

Az asszony elmosolyodott, remélve, hogy Adam nem lát bele a gondolataiba.

– Hát akkor nagyon köszönöm – mondta. Érezte, hogy elpirul, és örült, hogy a szürkületben ez talán nem látszik.

– Igazán nincs mit – mosolygott Adam is.

– Köszönöm, hogy megmutattad, nem minden napnak kell olyan borzalmasnak lennie.

Sógora hozzálépett, és könnyű, testvéri csókot lehelt a homlokára.

– Te reszketsz!

– Hűvös van, ha lemegy a nap – magyarázkodott Diana, kerülve a férfi pillantását.

Adam beült az autójába, és az asszony addig állt a ház előtt, amíg végleg eltűnt a távolban a hátsó lámpájának a fénye.

18. fejezet

– A fenébe, tök olyan érzés, mintha valami nyaralásra jöttem volna – közölte Ross McKinney, ahogy tátott szájjal állt a csónakház ajtajában és alig hitt a szemének. – Micsoda kégli! Pont olyan, mint azokban a flancos lakberendezési magazinokban.

– Csodás, mi? – mosolygott Rachel, és intett neki, hogy lépjen beljebb. – Habár azt hiszem, kizárólag azért lakom itt, mert Diana nem akar a nagy házban látni. Szóval büntetésből.

– Én nem bánnék egy ilyen büntetést – mondta Ross, még mindig tágra nyílt szemmel.

Rachel a fejét rázta.

– Azt hinné az ember, hogy neked már nem lehet újat mutatni.

– Ahol én lakom, ott a nap is alig süt – válaszolta Ross vigyorogva.

– Engedek be egy kis levegőt – mondta Rachel, és elhúzta a padlótól plafonig érő üvegtáblákat, hogy a balzsamos esti levegő beáradhasson a házba. A lány fogadni mert volna rá, hogy a barátja legalább öt éve nem volt szabadságon, ezért a legkevesebb, amit megtehet, hogy kellemessé teszi számára ezt az estét. Különösen, hogy ilyen sokat vezetett a kedvéért.

– Hihetetlen, hogy képes voltál kijönni ilyen messzire a városból – mondta Rachel.

Feltűnt neki, hogy a találkozásuk óta Ross levágatta a haját. Összeszedettebbnek tűnt, nem pedig olyan elhanyagolt külsejű remetének, akit előző nap volt szerencséje újra látni.

– Azt mondtad, napi jelentést kérsz.

– Egy telefon is megtette volna – vigyorgott a lány.

– Ismersz, mindig túlteljesítem a feladatot.

– Ja, a nőid is ezt állítják – húzta őt Rachel, és gyorsan lepakolt a kanapéról, hogy helyet csináljon. – Nos, mivel vezetsz, fel tudok ajánlani egy kis alkoholmentes sört, ha szeretnéd.

– Ja, tegyünk úgy, mintha.

Rachel kiment a konyhába, majd az italokkal és egy tál rágcsálnivalóval tért vissza. Még nem jutott el a legközelebbi boltba, ezért a Mrs. Bills által felhalmozott készletekre kellett hagyatkoznia.

– Anyáddal találkoztál már? – érdeklődött Ross nyitott laptoppal az ölében.

– Aznap, amikor nálad is jártam.

– Szóval akkor túlélted a találkozót…

– Épphogy csak – válaszolta a lány. – Kerül engem, amióta hazajöttem Thaiföldről. Diana ügyeskedte ki, hogy összefussunk, de anyám kábé úgy bánt velem, mintha én lennék maga a sátán. Ma reggel viszont megjelent Somerfoldban. Tudtam, hogy a kíváncsisága legyőzi majd.

Ross kinyitott egypár fájlt a gépen.

– Nem lazsáltál.

– Nem bizony – válaszolta a barátja, egy ceruzát csúsztatva a füle mögé.

A lány nagyot kortyolt az alkoholmentes sörből, és alig várta, hogy láthassa, mit talált Ross. Próbálta tisztességes úton megtudni, amit szeretett volna – beszélt Julian barátaival, kollégáival, átnézte a holmijait, de nem ért el semmit. Minden szükséges eszközzel, jutott eszébe az újságíró korában megtanult szabály, ahogy Rosst figyelte.

– Sikerült megszereznem Julian adatait az Expediától – mondta a férfi, és kivette a ceruzát a füle mögül.

– Nem is kérdem, hogyan.

– Tessék, erre ment a kifizetés – kezdte Ross. – Egy darab, turistaosztályra szóló repülőjegy Washington Dulles repülőtérről London Heathrow repülőtérre, Madison Kopek névre. Repülőjegy Washingtonból Montego Baybe, ugyanerre a névre. Repülőjegy Londonból Montego Baybe, Julian Denver névre. Onnan egy visszaútra szóló jegy – turistaosztályon – Bukarestbe Julian Denver névre.

A lány értetlenül bámult Rossra.

– Julian turistaosztályon repült? Milliárdos, és van egy magángépe. Mi a fenéért repült turistaosztályon Jamaicába és Romániába?

– Gőzöm sincs, mit csinálhatott Romániában, de arról van némi sejtésem, hogy minek ment Jamaicába – válaszolta Ross pofákat vágva.

– Találka a napsütésben – fűzte tovább a lány, ahogy lassan leesett neki a tantusz.

– Képzeld el, hogy ismert ember vagy, rendszeresen szerepelsz az újságokban, de szeretnél feltűnés nélkül külföldre utazni. Ha közismert milliárdos vagy, mint Julian, és találkozni akarsz a barátnőddel, akkor menetrend szerinti járaton, turistaosztályon repülsz.

Rachel csak füttyentett egyet, halottakról jót vagy semmit.

– És ki ez a Kopek? Sikerült kinyomoznod?

Ross a lányra pillantott.

– Máris a főnököt játszod, észrevetted?

Rachel elmosolyodott. Vicces volt, hogy mindketten milyen gyorsan visszazökkentek a régi munkakapcsolatuk keretei közé. Nyers, lényegre törő stílus az udvariaskodások mellőzésével, a fő, hogy a munka el legyen végezve. A lányt ettől jó érzés töltötte el.

Ross rákattintott egy fájlra, és egy fénykép nyílt meg a képernyőn. Egy fiatal, szőke, kék szemű szépségé.

– Ez Diana rémálma – mondta Rachel, és fogadni mert volna rá, hogy ezt a nőt látta Greg Willets a Four Seasons előtt.

– Már nem – közölte Ross –, ugyanis halott.

Ross kinyitott egy újabb fájlt, ezúttal egy online újságcikket.

„Madison Kopek 21 éves, marylandi diáklány – olvasta fennhangon – csütörtök este cserbenhagyásos gázolás áldozatává vált. A mentők a helyszínen megkísérelték az újraélesztését, de az áldozat a kórházba érkezése után elhunyt. A rendőrség szemtanúk jelentkezését várja.”

Rachel elolvasta az egész cikket, a feje szédült, ahogy próbálta felfogni az információkat.

– Tehát két nappal Julian öngyilkossága előtt halt meg?

– Hát ja.

– A fenébe! – suttogta Rachel.

– Bizony.

Rachel felállt és az ablakhoz sétált. Hatalmas robajjal esett le a tantusz nála.

– Tegyük fel, hogy Madison a barátnője volt, és ha Julian szerelmes volt belé, akkor nagyon lesújthatta a halála. Ez már elegendő indok arra, amit tett.

A lány a halántékára szorította a kezét. Fogalma sem volt, hogyan fogja ezt beadni a nővérének, de ösztönösen tudta, hogy meg kell kímélnie az igazságtól. Azon gondolkodott, hogyan csavarhatná ki úgy a tényeket, hogy emészthetőbb következtetést lehessen levonni belőlük.

– Diana szerint Julian vidám volt azon az estén. A jövőről beszélt, terveket szőtt. Hogyhogy nem látszott rajta, ha tényleg maga alatt volt a halott szeretője miatt?

Ross cinikusan felnevetett.

– Volt benne elég gyakorlata. De különben is, ha Madison valóban a szeretője volt, kinél talált volna megértő fülre? Két napig teljesen egyedül kellett megbirkóznia a gyászával, a bánatával. El kellett rejtenie, magába kellett zárnia.

Ross kivett egy mappát az aktatáskájából, és odaadta Rachelnek. Benne volt minden információ, amit Madison Kopekről össze tudott gyűjteni. A gyűjtemény három fotóval kezdődött, láthatóan profi készítette őket, talán egy modellportfólióhoz. Madison pont úgy nézett ki, ahogy a lány várta: egészségtől kicsattanó, ártatlan szépségkirálynő. Rachel nem hitt Gregnek, amikor a férfi arról beszélt, hogy Julian hotelbárokban szed fel prostikat. Sógora szerette a szép, fényes és új dolgokat az életben, nem Julian lett volna, ha utcasarkokról vagy akár bárokból szed fel csajokat. Nem, Madison sokkal jobban illett a képbe, és ahogy olvasta az anyagát, egyre jobban igazolva látta az elképzelését a lányról. Madison Kopek évfolyamelső volt a Virginiai Állami Egyetemen, okos és szép, olyan lány, akibe könnyű volt beleszeretni. Milyen szörnyű veszteség, gondolta Rachel, szörnyű minden érintettnek.

– De azt még mindig nem tudhatjuk, hogy Madison Julian szeretője volt-e – mondta Rachel, és becsukta a mappát.

– Nem, valóban nem – értett egyet Ross. – Akár ártatlan üzleti út is lehetett a jamaicai.

– Akkor miért kellett titokban lebonyolítani? – kérdezte Rachel epésen.

A lány érezte, ahogy nő benne a nyugtalanság. Ross félelmetesen jó volt a megfelelő információk megszerzésében, és Rachel hozzászokott ahhoz, hogy majdnem mindenre van válasza.

– És most merre tovább? Madison Kopeket sajnos már nem faggathatjuk ki.

– Mutasd meg a képét Greg Willetsnek. Legalább arról bizonyosságot szerezhetünk, hogy ő volt-e az a lány, akivel Juliant látta a szálloda előtt.

Rachel felírta a teendői virtuális listájára, hogy reggel ez lesz az első dolga.

– És ha valóban ő volt az, akkor itt van az édesanyja címe. Úgy tudom, Maryland gyönyörű az évnek ebben a szakaszában.

19. fejezet

Diana az ablakból figyelte, ahogy az autó elhajt a tavi ház irányából. Karba font kézzel azon merengett, hogy vajon ki látogathatta meg a húgát ebben az ősöreg Fiestában így szombat este. Ugyanaz az autó volt, amit megérkezni is látott, amikor Adam hazahozta. Valószínűleg egy régi barát vagy kolléga, bár Somerfold elég messze volt ahhoz, hogy valaki csak beugorjon egy órácskára. Ha azonban mégis megtette, akkor nyilván hozott valamit – talán fontos információt, morfondírozott, és egyszeriben felélénkült arra a gondolatra, hogy Rachel esetleg haladt valamit a nyomozásban. Győzött a kíváncsiság, ezért felhúzta a bejárat mellett álló gumicsizmáját, és elindult a murvás úton a tavi ház felé. A madárház mellett elhaladva felriasztotta a lakókat, amelyek rikoltozva és szárnycsapkodva adtak hangot nemtetszésüknek. Diana nem szeretett kint mászkálni sötétedés után. Somerfold elhagyatott hely volt Julian és Charlie nélkül, olyannyira, hogy az asszony szinte azonnal megbánta, hogy a húgát a tavi házba költöztette. Ám ma este, ahogy egy mókus szaladt át a gyepen, és a fák között felsejlett a ház, Diana úgy érezte, mintha egy tündérmesébe csöppent volna. Mint oly sok minden mást is aznap, a házat is más szemmel nézte. Varázslatosnak tűnt az épület, mintha Jancsi és Juliska mézeskalács házikója lenne az erdő mélyén. Legnagyobb meglepetésére mosollyal az ajkán sétált a tó felé. Általában nem ugrott ki a bőréből a Rachellel való találkozás gondolatára, de ezen az estén egészen nyugodtnak érezte magát, ami talán – jaj, erre gondolni sem szabad! – Adamnek köszönhető.

Ahogy közelebb ért a házhoz, a húga sziluettje rajzolódott ki a hálószoba ablaka előtt. A lány a párkányon ült, és a fejét lehajtva egy könyvet nézett, hosszú lába kinyújtva. Diana meglepve látta, hogy Rachel mennyire derűsnek és okosnak látszik. Halkan kopogott, az ajtó nyikorogva kinyílt, először csak pár centire, aztán megjelent előtte Rachel aggodalmasan mosolygó arca.

– Helló, bejöhetek? – köszönt Diana.

– Persze, a te házad – mondta Rachel, és beljebb invitálta.

Dianát aggasztotta a házban uralkodó félhomály. Először a húga látásáért aggódott, aztán – ahogy ott állt a sötétben – az is eszébe jutott, hogy a birtoknak ez a része milyen félelmetes éjszaka. Bűntudatosan arra gondolt, hogy vajon Rachel fél-e, és hogy nem kellene-e áthívni a nagy házba, aztán úgy döntött, hogy mégsem, ugyanis Rachel Miller soha semmitől nem fél. Gyerekkorukban a húga bátorsága és vagánysága legendás volt a baráti körükben – mindig Rachel volt az, aki a merész feladatokat elvállalta, például hogy visszaszerezze a labdát a dühös szomszédtól. Ő volt az első, aki a trambulin legtetejéről beugrott a vízbe, aki – Nancy Drew-nak képzelve magát – elsőként óvakodott be egy elhagyatott, romos házba, mintha rettenthetetlen küldetésen járna.

– Sötét van itt – mondta Diana. – Felkapcsolhatnánk valami lámpát?

– Megszokás – vigyorgott Rachel szégyenlősen. – Ko Taón az irodában csak egy kis dízelgenerátor van, folyton spórolunk az árammal.

– Emlékszel, hogy régen minden lámpát felkapcsolva hagytál? – nevetett Diana. – Anyát az őrületbe kergetted vele.

Rachel is elmosolyodott.

– Jó téged nevetni látni, Di.

Az asszony elfordult. Már majdnem kibukott belőle, hogy Adam varázsolta a mosolyt az arcára, de… erre most nem akart gondolni. Nem tudta, hogy ez mit jelent.

– Ülj le, csinálok teát.

– Csak forró, citromos vizet kérek, ha megoldható – kiáltott utána Diana.

Az asszony körbenézett a házban. Jó nagy volt a rendetlenség. Rachel még csak egy hete lakott itt, de a hely úgy festett, mintha forgószél pusztított volna benne. Zoknik hevertek a padlón, halomban állt a papír az asztalon, és a fiókokból is kilógott ez-az. Hogy lehetett egy ilyen kis házban ilyen rövid idő alatt ekkora rendetlenséget csinálni?

Diana ellenállt a kísértésnek, hogy rendet rakjon, inkább elhatározta, hogy reggel átküldi Mrs. Billst egy gyors takarításra.

– Tea cukorral és tejjel – közölte Rachel, és Diana kezébe nyomott egy bögrét. – Bocs, nincs citromom. De emlékszem, hogy régen így ittad a teát.

Az asszony összehúzta a szemét: gúnyolódik a húga? Nyugi, Diana – emlékeztette magát –, ne ronts el egy csodás napot egy hülyeség miatt.

– Láttam, hogy anya visszajött – mondta Rachel a teáját kortyolgatva. – Valami fura dolgot művelt reggel a füvön.

A szabad kezével olyan mozdulatokat tett a levegőben, mint egy varázsló, aki épp varázsolni készül.

Diana kuncogott, amitől egy kis tea a kasmírfelsőjére ömlött.

– Tajcsizik.

– Anya tajcsizik? – kérdezte Rachel elámulva.

– Egy csomó olyan dolgot művel, hogy rá sem ismernél – mosolygott Diana cinkosan, egy pillanatra visszatérve a régi viccelődős stílusához.

– Hadd halljam!

– Benne van egy rakás jótékonysági egyletben, aztán a belvárosi ifjúsági balett-társulat vezetőségi tagja, jótékonysági bált szervez a konzervatív párt részére, és egy művészeti főiskolán portréfestészetet tanul.

– Azta! – füttyentett Rachel. – Régen meg arra sem lehetett rávenni, hogy a szülői munkaközösségbe belépjen.

– Beszélned kéne vele.

– Próbáltam.

– Nézd, tudom, hogy néha egy kissé… merev, de nem gondolod, hogy meg kellene próbálnunk kijönni egymással, amíg egy fedél alatt lakunk?

Rachel meglepődött nővére békülékeny hangnemén. A legkevésbé azt várta tőle, hogy megpróbál közte és az anyjuk között közvetíteni.

– Pár praktikus dolgot meg kéne beszélnünk.

Diana tekintete ismét a rendetlenségre tévedt.

– Igen, szerintem is.

– Nem erre gondoltam – nevetett Rachel. – Azt kell megbeszélnünk, hogy a költségeket hogyan intézzük. Repülőjegyet kellene vennem, és kifizetném én magam, de az induláshoz ennyire közeli időpontban már drágák a jegyek. Több mint kétezer fontról van szó, amit én egyszerűen nem engedhetek meg magamnak.

Diana csalódott volt, hogy Rachel ilyen gyorsan rátért a hivatalos témákra.

– Ne törődj a pénzzel, majd én lefoglalom a jegyeket. Mihez kellenek?

Húga odanyújtott neki egy papírt, amin a sebtében felírt részletek álltak.

– Washington? – olvasta fel Diana. – Minek kell neked Washingtonba menned? És ki az a Ross McKinney? Az a férfi, aki az előbb ment el?

Rachel bólintott.

– Régi barátom. Magánnyomozó. Arra gondoltam, hogy besegíthetne a nyomozásba. Jó a pasi, Di. Nagyon jó.

– De miért kell Washingtonba mennetek? – ismételte meg, mert most már mindenképp tudni szerette volna. – Megtudott valamit? Nyomra bukkantatok?

Rachel legyintett.

– Csak át kellene mennünk az Államokba, hogy beszéljünk pár emberrel Julianről.

A lány lezserül beszélt. Annyira lezserül és homályosan, hogy Diana egyből érezte, titkol valamit. Az asszony korábbi nyugtalansága visszatért, jó hangulata elpárolgott.

– Ki az? Kivel kell beszélnetek? – firtatta tovább.

– Én… nem tudom pontosan – dadogta Rachel. – Ross kutatja fel a kontaktokat.

Diana érezte, hogy egyre szaporábban ver a pulzusa. Hazudik a húga? Minden erejével titkolni próbál valamit, teljesen nyilvánvaló, hogy valamit elhallgat.

– De ha azt sem tudod, kivel kell beszélned, akkor honnan veszed, hogy Washingtonba kell menned?

Rachel idegesen felnevetett, de próbálta leplezni, ezért gyorsan belekortyolt a teájába.

– Diana, ez így működik. Ne kérdezősködj, majd elmondok mindent, ha már biztosat tudok. Ígérem.

– Nem kell megóvnod engem, Rachel. Onnan indultunk, hogy meg akarom tudni, mi történt Juliannel, és ez azóta sem változott.

De Rachel nem engedett.

– Bízz bennem, Di! Nem baj, ha úszom egyet a medencében? – állt fel a lány, és kinézett a hátsó ablakon Somerfold irányába.

– Mi? Most? – kérdezte Diana zavartan. Nem bírta követni a hirtelen témaváltást. Miért beszél Rachel egyszerre az úszásról? Az volt az érzése, hogy a húga meg akar szabadulni tőle, és nagyon nem szeretne a washingtoni útról csevegni.

– Gyönyörű a medencéd. Láttam ma reggel, amikor arra sétáltam. Legszívesebben beleugrottam volna, de féltem, hogy anya meglátja, és nekem esik, ezért gondoltam, előbb engedélyt kérek tőled.

Diana rögtön látta, hogy itt az esély egy másik megközelítésre.

– Oké – mondta nyugodtan –, van fürdőruhád, vagy adjak egyet?

– Hoztam egyet, hátha szükségem lesz rá.

– Akkor szedd elő, és együtt visszasétálunk a házhoz.

Amint Rachel eltűnt a hálóban, Diana gyorsan körülnézett a nappaliban. Az ablak alatti asztal egy nagy dzsumbuj volt, könyv-és papírhalmok otthona, amelyek bármelyik pillanatban ledőlhettek.

– Van úszószemüveged? – kiabált ki a szobából a húga.

– Igen – válaszolta. Odament az asztalhoz, és gyorsan átnézte a papírokat. A laptop mellett egy gumival összefogott kék mappa hevert. Kinyitotta, és az első, kezébe akadó dokumentumot elolvasta. Egy kinyomtatott újsághír volt egy közlekedési balesetről.

– Mit művelsz? – szólalt meg mögötte egy hang.

Rachel a háló ajtajában állt, kezében a fürdőruhájával és egy táskával.

– Ki ez a Madison Kopek? – kérdezte Diana, és szörnyen sajnálta, hogy nem volt ideje az egész mappát átnézni. Meg mert volna esküdni, hogy a húga elsápadt.

– Csak egy hír, Di – vágta rá Rachel, és a táskába gyömöszölte a fürdőruhát. – Gyerünk, menjünk, mielőtt teljesen besötétedik!

– Akkor miért van itt?

Rachel vállat vont.

– Ross hagyta itt.

– Vagyis ez a lány része a nyomozásnak? Julian ismerte?

A húga egy pillanatig habozott, mintha épp most próbálná meg kitalálni, hogy mit is hazudjon.

– Valószínűleg. Ahogy mondtam már, nem vagyunk benne egészen biztosak, hogy köze van a…

– Ez a baleset Marylandben történt. Ezért akartok Washingtonba menni?

– Igen – ismerte be Rachel.

– Akkor nyilván úgy gondoljátok, hogy fontos – nyomult tovább Diana.

Az asszonyt forróság öntötte el, a papír remegett a kezében. Nem akarta, hogy a húga többet eláruljon, sőt legszívesebben kitörölte volna a memóriájából az elmúlt két percben hallottakat, ám mégis, ha ránézett a képre, a szőke szépségre, biztos volt benne, hogy Rachel áttörést ért el a nyomozásban, és muszáj volt megtudnia, hogy mi az.

Julian ismerte őt, csak ez visszhangzott a fejében. Igen, Madison Kopek pontosan az a fajta lány volt, akit Julian ismerhetett, gondolta, miközben újra elolvasta a hírt.

– Diana, tedd már le!

Rachel odament hozzá, és megpróbálta kivenni a kezéből a papírt. Diana gyomra összeszorult, ahogy leesett neki a baleset dátuma, és rájött a jelentőségére.

– De ez a lány halott. Két nappal Julian előtt halt meg.

A húga bólintott, és összeszorította a száját, mintha többé egy szót sem akarna szólni.

– Ki ez, Rachel? És mi köze van a férjemhez?

– Még nem tudom – közölte Rachel bizonytalan hangon. – Sanszos, hogy együtt dolgozott Juliannel.

Diana azonban már szagot fogott, és nem volt hajlandó tágítani.

– Vele dolgozott? És szerinted mennyire volt szoros ez a munkakapcsolat?

– Diana…

– Halljam, hogy mit gondolsz! – ordította az asszony, maga is meglepődve a dühén. Nem, nem is düh volt ez, szinte már őrjöngés. Ebben a pillanatban gyűlölte ezt a Madison nevű lányt, gyűlölte a halott férjét, és gyűlölte a húgát is, meg a hazugságai és titkai szörnyű, ragadós hálóját.

– Diana, kérlek! – fogta könyörgőre Rachel. – Még csak három napja dolgozom az ügyön, nem várhatod el, hogy mindenre legyen válaszom. Ezek a dolgok időbe telnek.

– Ne etess ezzel a szarral – válaszolta Diana, és gombóccá gyűrte a papírt a kezében. – Azt gyanítod, hogy viszonya volt ezzel a lánnyal, igaz?

– Di…

– Igaz?!

Rachel nagyot sóhajtott.

– Igen, van rá esély.

– Hülyeség – mondta Diana. Közelebb lépett a húgához, és feltartotta az összegyűrt papírt.

– Julian hűséges volt hozzám. Megesküdött rá. Azt mondta, hogy soha többé nem tenne ilyet, és én hiszek neki.

Rachel a földre dobta a táskáját.

– Di, kérlek! Miért hoztál ide, ha nem gyanakodtál már eleve? Tudtad, hogy van valami Julian életében, amit elhallgat előled, amiről nem szerette volna, ha tudsz.

– De nem gondoltam, hogy egy másik nő lesz az – hazudta Diana, és idegesen fel-alá járkált. Szédült, mintha a föld a lába alatt kifordulna a tengelyéből, neki meg nem lenne mibe kapaszkodnia.

– Igaza van anyának, ez bűnbakkeresés – motyogta szinte magának.

– Di, ugyan már! Csak végzem a dolgomat.

Diana úgy érezte, végképp kicsúszik a kezéből az irányítás, nincs hatalma a történések felett, és az egyetlen dolog, amit tehet, az az, hogy a húgára önti minden haragját és csalódottságát, mert nem beszélhet így egy halottról, nem gondolhat ilyesmit a férjéről, aki szinte még ki sem hűlt a koporsójában.

– Miért gyűlölöd Juliant ennyire? – kérdezte, és érezte, hogy elönti a vak düh. – Hm? Sosem kedvelted, nem igaz? Irigy voltál? Ez az oka?

– Diana, ez nem segít… – válaszolta Rachel, de Diana látta a szemében az aggodalmat és a félelmet. És ezt különös módon élvezte, ettől újra nyeregben érezte magát. Tett még egy lépést előre, és bár tizenöt centivel alacsonyabb volt a húgánál, és jóval filigránabb, mégis meghátrálásra késztette Rachelt, egészen az ablakig.

– Miért gyűlölted?

– Nem gyűlöltem.

– Holtan fekszik a föld alatt, de te még mindig a legrosszabbat feltételezed róla, ugye?

– Nem, Di, én örültem a boldogságodnak. Az esküvődön valódi örömkönnyeket sírtam. Tudtam, hogy olyan életed lesz, amilyen nekünk sosem jutott. Miért ne lettem volna boldog?

– Pontosan! – kiáltotta Diana, és meglökte Rachel mellkasát. – Miért nem voltál boldog? Miért nem hagytál minket békén?

Rachel arckifejezése megváltozott.

– Mert nem volt elég jó neked, Di! – most már ő is kiabált, hangosan és tisztán, mintha valami mélyen eltemetett helyről bukkannának elő a szavak.

– Miért? – hirtelen Diana hangja vált aggodalmassá. Úgy érezte vékony jégen jár, ami bármelyik pillanatban beszakadhat alatta, ő pedig elsüllyed a könyörtelenül hideg vízben.

– Mert notóriusan hűtlen volt, állandóan csajozott. Mindig. És az ilyen férfiak nem állnak le a félrelépéssel, ha belegebedsz, akkor sem. Többet érdemeltél volna te is, Charlie is. Ezért nem próbáltam leállítani a cikk megjelenését sem. Tudtam, hogy fájni fog neked, de azt is tudtam, hogy hosszú távon jobb lesz neked nélküle.

– Ezt nem te döntöd el – nyögte Diana könnyes szemmel. – Nem a te dolgod.

– Hát, Julian gondoskodott róla, hogy az én dolgom legyen – vágta oda Rachel.

Diana a húgára nézett, és látta, hogy ő is sír. A könnyfolyam úgy csillogott az arcán, mint egy hideg, tiszta hegyi patak. Az asszony szinte megilletődött, Rachel ugyanis sosem szokott sírni, most azonban mély szomorúság tükröződött a sötét szempárban, látszott, hogy valami nagyon felzaklatta.

– Mi a fenére célzol? – suttogta fenyegetően.

Rachel arrább lépett, de Diana megragadta a karját.

– Válaszolj nekem! Mi a fenére célzol?

– Ne akard tudni.

– De igen – sziszegte Diana, arcát egészen közel tolva a Racheléhez. – Igenis, tudni akarom. Tudni akarom, hogy mitől vagy akkora szakértő a családi ügyeimben, és miért van ennyire rossz véleményed a férfiról, akit szerettem.

Rachel szemében dac égett.

– Tudni akarod? Tudni akarod, miféle ember volt? Tudni akarod, miért szerettem volna, ha eltűnik az életedből? – a lány egy pillanatra visszatartotta a lélegzetét, mintha nem lenne biztos benne, hogy folytatni akarja. – Nem csak azzal a modellel feküdt le. Velem is le akart. Miféle ember az, aki a felesége testvérére hajt?

– Hazudsz! – üvöltötte Diana. Lendült a keze, és keményen arcon ütötte Rachelt. Egy percre mintha kimerevítették volna a képet, a lány csak állt ott az arcát fogva, kikerekedett szemmel.

– Miért? – szólalt meg aztán Diana elfúló hangon. – Miért mondasz ilyen gonosz dolgot?

– Mert ez az igazság – válaszolta Rachel szipogva. – Olaszországban történt, pár éve, nyáron, amikor együtt nyaraltunk. Ő is részeg volt, és én is. Utánam jött…

Az asszony élénken emlékezett arra a toscanai nyárra. Akkor volt Julian születésnapja, és Rachelt is meghívták, hogy tartson velük. Ma is fel tudta idézni a húgát, aki nem nagyon vegyült el a többi feleség és barátnő között, nem vett részt a csajos dolgaikban. Ehelyett vízipisztollyal rohangászott, fiú–lány vízilabdameccset szervezett, este pedig a vacsoraasztalnál hírességek magánéleti titkaival és bankárokról szóló pletykákkal szórakoztatta a társaságot. A nők csak fintorogtak a viselkedésén, de a férfiak el voltak tőle ragadtatva. Én nem vagyok olyan, mint a többi nő. – Diana hallotta, amint húga ezt mondta egyiküknek, és ez igaz is volt.

– Neked segítségre van szükséged – mondta Diana remegve. Képtelen volt elfogadni, hogy még a saját férje is Rachel hatása alá került. – Te őrült vagy. Fantáziálsz. Mit csinált mégis? Tüzet kért tőled? Vagy egy italt? És máris azt képzelted, hogy akar téged?

– Annál egy kicsit több volt – mondta Rachel szemlesütve.

Diana hirtelen émelyegni kezdett. Egy kép jelent meg a fejében: Rachel és Julian vidáman a vörösbortól, megszédülve a napsütéstől. Gyorsan elhessegette a gondolatot, mielőtt belemerült volna a részletekbe.

– Lefeküdtél vele.

– Dehogyis! De megpróbált megcsókolni, és mindenfélét sugdosott a fülembe… én nemet mondtam, de nem akarta elfogadni. Majdnem tökön kellett rúgnom – rázta a fejét Rachel.

– Nem hiszek neked – suttogta Diana.

– Persze hogy nem – halkította le a hangját a húga is. – Talán nem vagyok olyan szép, mint te vagy a többi nő ott Toscanában, de azt hiszem, Julian olyasmit akart, amit nem kaphatott meg. És marhára nem érdekelte, hogy a testvéred vagyok. Nem érdekelte, hogy kit bánt vagy aláz meg. Ezért akartam, hogy eltűnjön az életedből, persze nem így, és nagyon elszomorít, ami vele történt. De nem úgy bánt veled, ahogy megérdemelted volna.

– Szóval szívességet tettél nekem? Így gondolod? Megszégyenítetted egy országos lapban, csak hogy segíts nekem, szegény, tudatlan feleségének, akinek muszáj volt végre összetörni az illúzióit? Ez volt a motivációd?

– Igen – válaszolta Rachel alig hallhatóan.

– Hát nem így éreztem. Azt éreztem, hogy összetöröd a szívemet.

Diana lenézett a kezére, és látta, hogy még mindig gombócba gyűrve tartja benne az újsághírt. Az asztalhoz lépett, kisimította és visszatette a helyére, aztán kinyitotta a bejárati ajtót.

– Di, kérlek…

Az asszony a fejét rázta.

– Nem vagyok képes most beszélni veled. Rád se bírok nézni.

Azzal megfordult, és kisétált az éjszakába. Rachel utánakiáltott.

– Diana, várj!

– Mi az?

– Mi lesz most? Akarod, hogy folytassam a nyomozást?

Diana felhorkant és megrázta a fejét.

– Azt hiszem, ez a legkevesebb, amit megtehetsz – mondta, és sarkon fordult.

20. fejezet

Rachel sosem rajongott a repülésért. Nem a turbulencia vagy a lezuhanás gondolata rémisztette, hanem mivel a természeténél fogva aktív ember volt, így az, hogy egy helyben kellett ülnie nyolc órát, amíg ő és Ross átrepülték az Atlanti-óceánt, maga volt a pokol.

– Miért nem követed a példámat, és használod ki a piálási lehetőségeket? – kérdezte Ross, aki láthatóan nagyon élvezte az első osztály előnyeit. – Ingyen van minden, ha nem tudnád.

Rachel a fejét rázta. Barátja már három nagy adag whiskyt gurított le, pedig az ételt még fel sem szolgálták. A lány tapasztalatból tudta, hogy nem jó ötlet a repülőgépen inni, mivel a másnaposság ront az időeltolódás amúgy is szörnyű hatásain. Vagy fordítva? Azonkívül tiszta fejjel szeretett volna Washingtonba érni. A nővérével történt rémes összeveszés óta Rachel úgy érezte, tartozik Dianának annyival, hogy maximális erőbedobással dolgozik az ügyön, nem pedig fél gőzzel.

Amióta felszálltak a gépre, újra és újra végigpörgette a fejében a vitájukat. Még Rossnak is beszámolt róla, de a férfi csak biccentett és közölte, hogy az őszinteség az egyetlen helyes hozzáállás, majd rögtön azt javasolta a lánynak, hogy igyon egy pezsgőkoktélt, úgy könnyebb felejteni. De Rachel nem tudott elfeledkezni róla. Nem tudta maga mögött hagyni azt a meleg, toscanai éjszakát. Most is maga előtt látta a helyszínt, Denverék fantasztikus, pipacsmezőkkel, olajfaligetekkel és ciprusokkal körülölelt palazzóját. Érezte a levendula és a bougainvillea illatát, a házi séf által készített homárrizottó és mandulás süti ízét, a medence langyos vizének simogatását a napégette bőrén, ahogy fejest ugrott bele. És hallotta a háta mögött a lépteket a sötétben, ahogy a drága bőrcipő a hideg kövön csattant. A lány a különálló, egyemeletes villába – a szállására – tartott éppen visszafelé, hogy aludni térjen. Ritkán volt kettesben a sógorával, ezért most megragadta az alkalmat, hogy köszönetet mondjon neki a meghívásért. Igazi élmény volt egy hetet eltölteni egy ilyen gyönyörű és fényűző helyen, mint a Denver család palazzója. Ez abszolút nem az ő világa volt, a külföldi utazás számára azt jelentette, hogy vagy hírességek után rohangált a cannes-i filmfesztiválon, vagy céges csapatépítésen vett részt, de abban az időben, a költségcsökkentések idején mindkettő elég ritkán fordult elő.

Rachelnek eszébe sem jutott megkérdezni Juliantől, hogy miért jött utána, pedig a palazzo elég messze volt a villától. Mindketten részegek voltak. Épp előző nap volt a férfi születésnapja, és azóta szinte abba sem hagyták a pezsgőzést és kokainozást. Pár perc udvarias csevegés után csend telepedett közéjük, a meleg, nyári estében a lány csak a medencénél szórakozó vendégek nevetését és kiabálását hallotta, no meg a tücskök ciripelését. Julian ekkor csókolta meg. Illetve próbálta megcsókolni. Nekinyomta Rachelt a villa faajtajának, a kezét becsúsztatta a szoknyája alá a bugyijához, és azt suttogta a fülébe, hogy mindig is vágyott rá, és hogy senkinek nem kell megtudnia, ez az ő kis titkuk marad. Olyan ajánlatot tett, amit – Rachelnek kétsége sem volt felőle – bármelyik nő boldogan elfogadott volna a vendégek közül. Ki ne akarna Julian Denver szeretője lenni? Rachel azonban ágyékon rúgta a sógorát, és ahogy a férfi összegörnyedve feküdt a földön, a lány ezt suttogta a fülébe:

– Ha megtudom, hogy megcsalod a nővéremet, olyat teszek, hogy a fájdalom, amit most érzel, simogatásnak fog tűnni.

Julian nyilvánvalóan nem vette komolyan a fenyegetést, és ennek folyományaként Ross-szal együtt most át kell repülniük Amerikába, hogy egy olyan lány családjával beszélhessenek, aki valószínűleg Julian szeretője volt.

Mi a fene van ezekkel a férfiakkal? Miért nem bírják a gatyájukban tartani a farkukat? Tényleg csak azért csinálják, mert megtehetik? A gyengeség és a macsó arrogancia együtt okozza, hogy hajlamosak megfeledkezni arról az apróságról, hogy nősek? Rachel Rossra nézett. Persze nem minden eset egyforma. A lány nem ismerte a barátja házasságának minden részletét, de azt tudta, hogy a felesége megcsalta, és a félrelépését azzal indokolta, hogy Ross szinte mindig éjszakába nyúlóan dolgozott. Ha a férfi gazdag lett volna, az asszony vajon jobban elviselte volna, hogy nincs otthon? Szemet hunyt volna fölötte?

A szerelem egyszerűen nem olyan, mint az ember várja, és semmiképp sem olyan, mint a könyvekben és dalokban le van írva. Rachel Liamre gondolt, és azt kívánta, bárcsak Thaiföldön maradt volna, és bárcsak a férfi marasztalta volna. De nem, Liam is – mint mindenki – úgy gondolta, haza kell mennie. Légy a nővéred mellett! Hát ez eddig igazán jól sikerült, nem igaz?

Thaiföldön Rachel megtapasztalta, mi a valódi szegénység. Ko Taón, Stefan búváriskolája közelében áll egy halászfalu, csupa bambuszból, pálmalevélből és rozsdás hullámlemezekből tákolt kunyhókkal. Az ott élő embereknek a hálójukon és a testükön viselt ruhadarabokon kívül szó szerint semmijük nem volt, ám buddhisták lévén boldogan megosztották bárkivel az utolsó tál rizsüket is. Ahogy most megálltak a Kopek ház előtt, Rachel nyomát sem látta ennek a fajta türelemnek és testvéri érzésnek. A Dulles repülőtéren bérelt autóban majd százötven kilométert utaztak nyugat felé, át Virginia államba, mígnem megérkeztek a több mint kétezer lelket számláló Rocksburgh városába. Gyerekkorában Rachel minden vágya az volt, hogy eljusson Amerikába, hiszen ott található Disneyland és a mozisztárok, a csodás tengerpartok és a felhőkarcolók. De ez itt nem álmai Amerikája, hanem a szegénység és elhanyagoltság Amerikája volt. Az emberek rozzant kisteherautókat vezettek, az utakat felváltva lakókocsiparkok és szeméttel teleszórt, üres telkek szegélyezték.

– Nézd ezt a helyet! – mondta Ross körbepillantva. – Úgy érzem magam, mintha visszamentem volna az időben, nem pedig másfél órányira lennék Washingtontól.

Rachel látott már lakókocsiparkot, de csak a filmekben, sosem járt egyben sem. Voltak itt szépen rendben tartott telkek, amelyeken maguk a lakókocsik zsindellyel borított kis házaknak látszottak. Aztán láttak elhanyagoltabb telkeket is, az udvarukon rozsdás autók és kidobott bútorok várták az enyészetet, a lakókocsikat már a rozsda ette. Egy kiálló bordájú, habzó szájú kutya a szomszéd telekről megugatta őket, ám Rachel megnyugodva konstatálta, hogy legalább meg van kötve. A lány Madison Kopekre gondolt a fényes szőke hajával és a diplomájával. Micsoda ambíció kellett ahhoz, hogy kikerüljön ebből a környezetből! Az meg egyenesen csodaszámba ment, hogy Julian Denverrel kapcsolatba került.

Pamela Kopeké volt az egyik legnagyobb ingatlan. A kívülről fával burkolt lakókocsi ablakán rácsok húzódtak, körülötte virágágyások, amelyekben a hőségtől haldokoltak a növények.

– Gondolod, hogy telefonálnunk kellett volna, mielőtt ide jövünk? – kérdezte Rachel, miközben arra vártak, hogy valaki ajtót nyisson.

– Már a címet is elég nehéz volt megszerezni – közölte Ross. – Nem biztos, hogy el is kellett volna ijesztenünk Pamela Kopeket.

A férfi újra kopogott, de továbbra sem történt semmi, leszámítva a szomszéd eb vad csaholását.

– Lehet, hogy dolgozik – találgatott Rachel.

– Várj meg itt! – vetette oda Ross, és eltűnt a lakókocsi mögött.

A lány nem örült, hogy egyedül maradt, idegesen tekintgetett körbe. Kiabálást hallott a lakókocsi mögül, és meglepetésére hirtelen, nagy erővel kivágódott az ajtó. A küszöbön egy magas, nagyon sovány, khakiszínű bermudát és felsőt viselő nő állt hunyorogva. Életkora meghatározhatatlan volt, a haja rikító szőke, az arca sűrű ráncokkal barázdált. Úgy nézett ki, mintha felébresztették volna, és egyáltalán nem volt elragadtatva.

– Segíthetek? – kérdezte hol Rachelre, hol Rossra nézve.

A férfi feléje lépett és a kezét nyújtotta.

– Elnézést az alkalmatlankodásért, Mrs. Kopek – kezdte, legszebb brit kiejtését elővéve –, csak az a helyzet, hogy egyenesen Londonból érkeztünk, és nagyon szeretnénk, ha ránk szánna néhány percet.

Behízelgő, gondolta Rachel, határozottan behízelgő.

Láthatóan a nőre is nagy hatást gyakorolt, mert felhúzta a szemöldökét.

– Londont mondott? Úgy érti, az angliai London?

Ross bólintott.

– És privát ügy. Azért jöttünk, hogy a lányáról beszélgessünk önnel.

Pamela Kopek habozni látszott.

– Ismerték Maddyt?

– A sógorom igen. Bejöhetünk?

A nő bólintott, és szélesebbre tárta előttük az ajtót.

A mobil ház belseje egyáltalán nem úgy nézett ki, mint egy lakókocsié. A túlsó végén terültek el a hálószobák, elöl pedig egy nagy nappaliszerűség konyhával, egy pici étkezőasztallal és két olcsónak látszó kanapéval. Valamint, érthetetlen módon, három lenémított, bekapcsolt tévé is helyet kapott Pamela otthonában.

– Maguk rendőrök?

– Nem – mondta Rachel –, de azért jöttünk, hogy feltegyünk néhány kérdést Madison balesetéről.

– Akkor ügyvédek? Kártérítéses ügyekkel foglalkoznak? Mer’ ha igen, akkor fel is út, le is út.

Maddy meghalt, és ezzel vége. Nem akarom kavarni a… tudják, mit.

– Nem, nem vagyunk ügyvédek – válaszolta a lány. – Mint már említettem, Madison a sógorom egyik barátja volt. Szeretném elmondani, hogy mennyire sajnáljuk, ami a lányával történt, Mrs. Kopek.

Pamela Kopek lassan bólintott.

– Azt hiszem, szükségem lesz egy italra. És hívjanak Pamnek, mint mindenki más.

Azzal előhúzott egy üveget a háta mögül, töltött belőle magának egy teáscsészébe, de nem vette a fáradságot, hogy a vendégeit is megkínálja.

– Két gyerekemet vesztettem el hat hónap alatt, tudják? – mondta, és beleivott a csészébe, aztán elfintorodott. – Szóval meg ne kérdezzék, miért alszom és iszom egyfolytában.

Ross és Rachel összenézett.

– Két gyerekét?

A nő bólintott.

– A fiam, Billy hat hónapja halt meg. Sosem sikerültek igazán a dolgaim az életben, de az utóbbi néhány hónap aztán tényleg szar volt.

Rachel együtt érzőn biccentett.

– Elfogták a sofőrt?

Pamela a fejét rázta.

– És már nem is valószínű, hogy fogják.

– Pontosan mi történt? – vetette közbe Ross.

A Madison életét kioltó cserbenhagyásos baleset részletei nem szerepeltek az újságcikkben. Csak azt tudták, hogy ebben és ebben a városban történt, nem messze az egyetemtől, ahová a lány járt.

– Az egyetem épp befejeződött, Maddy lediplomázott, és úgy döntött, még a városban marad bulizni, és esetleg valami nyári munkát keresni. Hazafelé tartott egy bárból, lelépett a járdáról és…

Pamela lehajtotta a fejét.

– De legalább lediplomázott – folytatta az anya remegő ajakkal. – Mindig az volt a vágya, hogy egyetemre menjen, hogy legyen belőle valaki. Végig ösztöndíjas volt, tudják? Még az egyik legmenőbb lányszövetségbe is felvették. Olyan okos és szép lány volt! Tehát, az ön sógora… – ráncolta a homlokát Pamela. – Ismerem őt?

– Julian Denvernek hívják. Madison említette valaha?

Pamela vállat vont.

– Nem, de Maddy és én nem álltunk közel egymáshoz. Nem igazán beszélt nekem a barátairól, a fiúkapcsolatairól pedig pláne nem. Nem is hibáztatom érte. Sosem voltam jó semmire. Okos lány volt, tudta, hogy nem hozzám kell jönnie tanácsért.

Az asszony ivott egy kortyot.

– Tudják, mi van? Még azt sem mondta el nekem, hogy terhes volt.

Rachel igyekezett leplezni a megdöbbenését, de mindegy is volt, Pam Kopek az egyik tévét bámulta, arcán folytak a könnyek.

– A kórháztól tudtam meg, el tudják ezt képzelni? De azt hiszem, nem volt min kiakadnom, úgy értem, szép lány volt, mindig sok rajongó vette körül.

– Ki volt az apa? – kérdezte Rachel lélegzet-visszafojtva. – Eléggé maga alatt lehetett a dupla tragédia miatt.

– Nem tudom, az biztos, hogy sok fiú dongott körülötte. De szerintem sosem tudjuk meg, ki volt az apuci.

Rachel igyekezett összeszedni magát.

– Szóval Maddynek nem volt állandó barátja a halála idején?

Az anya a fejét rázta. Aztán Rachelre bámult, mint akinek most esik le a tantusz.

– A sógora jó barátja volt Madisonnak?

– Nem, csak együtt dolgoztak – hazudta Rachel szemrebbenés nélkül. – Azonkívül ő a nővérem férje.

Pam Kopek felkacagott.

– Drágám, én nem tudom, hogy maguknál, Angliában hogy megy az ilyesmi. De itt? Nem sok vizet zavar, ha házas is az illető.

– Úgy érti, Maddy korábban is járt nős férfiakkal?

Pamela tágra nyílt szemmel bámult rá, az alkohol kezdte megtenni a hatását.

– Ki tudja? De ha az anyjára ütött, akkor elképzelhető. Mit gondolnak, hogy jutottam én ide? A gyerekeim apja félrejárt, és én is. Az egész kapcsolatunk tönkrement.

Húzott egyet a bourbonből, pár csepp a bermudájára csöppent, de nem törődött vele, annyira elmerült az emlékeiben.

– Későre jár, jobb lesz indulnunk – mondta Rachel.

– Errefelé nincs túl sok puccos szálloda – közölte Pam, és rájuk sem nézett.

– Nem tudja esetleg Maddy barátainak elérhetőségét?

– Egy rakat gyásztáviratom van tőlük – mutatott erőtlenül az egyik tévé felé.

Ross odament, ahová Pam mutatott, és a jegyzetfüzetébe felírt pár adatot. Pamela megfordult, és Rachelre nézett, mintha hirtelen zokon venné a betolakodásukat.

– Mit is mondott, miért jöttek? Mit akar a sógora?

– Semmit – mondta Rachel, és szomorú volt, hogy ilyen állapotban magára kell hagyniuk az asszonyt. – Csak ki akartuk fejezni az együttérzésünket.

Hosszúnak tűnt a visszaút Washingtonba, még úgy is, hogy tudták, az út végén a Four Seasons hotel vár rájuk. Rachel vezetett, és erősen koncentrált, mivel semmit nem látott az éjszaka sötétjében, csak az időnként szembejövő autók vakító fényszóróját.

– Mit fogok neki mondani? – kérdezte Rachel, ahogy haladtak a főváros felé.

A veszekedésük ellenére Diana nyilván fel fog tenni kérdéseket, ha hazaérnek. A nővére foglalta le és fizette ki a repülőjegyeket meg a szállást még akkor éjszaka, ennek hála Rachel és Ross néhány órával az után gépre szállhatott, hogy Rachel szólt az amerikai útról a nővérének.

– Miért kéne bármit is mondanod neki? – érdeklődött Ross.

Rachel mérgesen pillantott rá.

– Ross, lehet, hogy Madison Kopek Julian gyerekével volt terhes. Ezt a kis „apróságot” hogyan hallgathatnám el a nővérem elől? Simán lehet, hogy emiatt lett öngyilkos. Nagyon szeretett volna gyereket, viszont a feleségétől nem lehetett neki. A szeretője ellenben terhes lesz, aztán elüti egy autó. Szerintem ez elég, hogy valakit a lejtőre taszítson.

– Állj, állj, állj! – emelte fel Ross a kezét. – Ne hagyd, hogy elragadjanak az érzelmeid, hallgass a józan eszedre!

– Mi nem stimmel? – kérdezte a lány ingerülten.

– Egyáltalán nem biztos, hogy Madison Julian gyermekét várta – mondta Ross, egyik ujját feltartva. – Még arra sem vehetünk mérget, hogy egyáltalán volt közöttük kapcsolat, hiszen maga az anyja mondta, hogy a lányának sok rajongója volt.

– És vajon hány vett közülük repülőjegyet neki – a privát számlájáról – a halála előtti héten?

– Elküldted már Greg Willetsnek a képét? Megkérdezted, hogy vele látta-e Juliant Washingtonban?

– A reptérről elküldtem neki e-mailben, de még nem válaszolt.

– Akkor még jó, hogy az öreg Ross bácsi itt van veled, nem igaz? – vigyorgott a férfi, és előhúzta a füzetét, amibe Pamelánál jegyzetelt. – Itt vannak Madison legközelebbi barátainak nevei és címei. Holnap látogassuk meg őket, mert az anyák sosem tudnak a fontos dolgokról.

21. fejezet

És eljött az a pillanat is, amikor úgy esett szét, mint egy magasról leejtett, érett gyümölcs. Diana számított erre. Olvasott olyan özvegyekről, akiket annyira megbénított a bánat, hogy képtelenek voltak a leghétköznapibb tevékenységet elvégezni. A Julian halála óta eltelt két hétben az volt az egyetlen vigasza, hogy ez a szörnyű sors legalább elkerülte. Ám a Rachellel történt veszekedés után visszament a hálószobájába, behúzta a függönyöket, bemászott az ágyába, és harminchat órán át ki sem kelt belőle. Néha aludt, de az idő nagy részét ébren töltötte, se megmozdulni, se megszólalni nem bírt. Elborította a gyász, úgy mászott bele minden egyes sejtjébe, mint a lopakodó köd, szinte megfojtotta a magány. Ráébredt, hogy nincs még túl a nehezén. Sőt, ez csak a kezdet. Ez most az új, nyomasztó, üres és hideg léte, és nincs menekvés előle. Hiába csomagolna és költözne el innen valami napsütéses, gyönyörű helyre, a gyász oda is követné, mint egy kísértet.

Nem feltétlenül érezte úgy, hogy meg akar halni, de azt sem látta ebben a pillanatban, hogyan fog tovább élni. Egyelőre tökéletesen megfelelt neki, hogy ott fekhet a ropogós lepedő és a meleg takaró között, arra várva, hogy valami vagy valaki megmutassa neki, merre induljon, ha egyszer kikel az ágyból. A hátán fekve lassan kifújta a levegőt, figyelte, hogyan hagyja el a testét. Tudatában volt, hogy már nemcsak a férjét gyászolja, hanem a korábbi tökéletes életét, vagyis azt, amit annak hitt. A hazugságokat volt a legnehezebb elfogadnia. Itt volt rögtön a hazugság a húgáról: Julian mindig azt állította, hogy a leleplező cikk miatt gyűlöli Rachelt. Valójában azért gyűlölte, mert visszautasította őt Olaszországban.

Madison Kopekre még ennél is fájdalmasabb volt gondolnia. Diana tisztában volt vele, hogy a házassága nem tökéletes, de mindig azt gondolta, hogy Julian szereti őt és Charlie-t. Ezzel szemben az igazság az volt, amint azt Racheltől megtudta, hogy Julian valaki mást jobban szeretett. Madison Kopeket, a fiatal és feltűnő szépségű amerikait. Az a felismerés, hogy Julian a Madison halála után két nappal lett öngyilkos, egyelőre megemészthetetlennek tűnt az asszony számára. A tudat, hogy a Madison elvesztése fölött érzett fájdalom erősebb volt, mint Julian életösztöne, erősebb, mint a családja iránt érzett szeretete…! A férje annyira imádta Madisont, hogy az élete nem ért semmit nélküle, és ettől Diana tökéletesen értéktelennek és nyomorultnak érezte magát.

Hallotta, hogy nyílik az ajtó, ezért oldalra fordította a fejét, hogy lássa, ki az. Sylvia sétált be a hálószobába, elhúzta a függönyöket, amitől napfény árasztotta el a szobát, majd hasonló kíméletlenséggel lerántotta Dianáról a takarót is. Az asszony védekezésül a mellkasához húzta a térdét, és átfogta a karjával.

– Anya, mit művelsz? – kérdezte rekedten, miközben kezét a szeme elé tette védekezésül a beáramló napfénytől.

– Ráveszlek, hogy megmozdulj, szívem – válaszolta anyja könnyedén. – Arra gondoltam, lesétálhatnánk a faluba.

– De aludnom kell – mondta Diana botladozó nyelvvel.

– És aludtál is. Szombat óta mást se csinálsz. Most hétfő délután három óra van, ideje felkelned.

– Nem akarok kimenni. Nem bírok.

De az anyja nem hallgatott rá. Bement a fürdőbe, megnyitotta a zuhanyt, majd visszajött és az ágyra dobta lánya fürdőköpenyét.

– Tizenöt perc múlva lent találkozunk – mondta olyan hangon, hogy Diana még ilyen állapotban sem mert vele vitatkozni.

Boughton félórányi sétára volt a háztól, az út jórészt a murvás ösvényen vezetett, ami Diana birtokán kanyargott. Diana és Sylvia lassan haladt. Nehéz lett volna nem Rachelre gondolni, amikor elhaladtak a tavi ház mellett, de Sylvia nem hozta szóba, kimondottan más témákat keresett. Beszámolt egy új operáról, amit hamarosan bemutat a Royal Albert Hall, egy újsághírről, amit a Daily Mailben olvasott, és az olajfestményről, amelyen épp dolgozik. Diana meg sem szólalt, csak hallgatta az anyját. Nem volt benne érdeklődés semmi iránt, de hálás volt Sylviának, hogy ösztönösen ráérzett, lányának csak háttérzajra van szüksége, hogy ne szippantsa be az érzelmi futóhomok, amelyen járt.

A falu igazán bájosan festett a napfényben. Boughton volt az egyik legfestőibb hely egész Angliában, a vörös téglás házaival, a régi templommal, a kacsaúsztató tóval és néhány népszerű pubbal, amelyekben felváltva rendeztek sör-és curryfesztiválokat.

– És hová megyünk? – kérdezte, miközben a fák lombján átszűrődő sárga fénycsíkokat figyelte.

– A Kék szalag kávézóba.

Diana emlékezett a helyre. Amikor Somerfoldba költöztek, eleinte sokat járt oda kenyérért és péksüteményért Juliannek és Charlie-nak, és a tulajdonos házaspár egészen elbűvölte. Később elmaradozott, ráadásul Mrs. Bills véleménye szerint leromlott a kávézó színvonala.

– Nem vagyok éhes – mondta az igazsághoz híven.

Julian halála óta egyszer sem érezte éhesnek magát. A ruhái leestek róla, a gyűrűje lötyögött az ujján, és nem kellett a mérlegre állnia ahhoz, hogy tudja, jó pár kilót vesztett.

– Hát nem azért megyünk, hogy együnk – mondta Sylvia meggyorsítva a lépteit.

Diana tudta, hogy az anyja nem arra céloz, csak egy kávét fognak inni.

– Akkor minek megyünk oda? – kérdezte aggódva.

– Most tartják a falusi vásárral kapcsolatos megbeszélést. Arra gondoltam, jó mulatság lenne részt venni rajta, és valami feladatot vállalni.

Diana sarkon fordult, és tiltakozón felemelte a kezét.

– Nem, határozottan nem – közölte, és érezte, hogy szaporábban ver a pulzusa. – Nem vagyok rá képes. Nem vagyok olyan állapotban.

Anyja a vállára tette a kezét.

– Dehogynem vagy rá képes. Jót fog tenni, eltereli a gondolataidat.

– Anya, kérlek! Semmi kedvem hozzá.

Sylvia a másik kezét is Diana vállára tette, és egyenesen a szemébe nézett. Szorítása erős volt, mintha satuba fogta volna a lányát, aki egyáltalán nem volt biztos benne, hogy ki tudná szabadítani magát, még ha akarná is.

– Értem, hogy minden vágyad elbújni a világ elől. Amikor az apád meghalt, én is így éreztem, pedig már nem voltunk házasok. Nem szerettem, sőt azt hiszem, talán gyűlöltem is, amiért elhagyott minket. De mégis meggyászoltam – mondta, és Diana egy pillanatra láthatta az anyja sebezhetőségét. – Szomorú voltam a véget ért élet, egy apa halála miatt, és szomorú voltam, hogy elment az a férfi, akit valaha szerettem, és akiről boldog emlékeket is őriztem. De erősnek kell maradni, tovább kell menni, és amikor úgy érzed, hogy nem megy tovább, veszel egy nagy levegőt, és tovább csinálod.

Diana erőt merített anyja szavaiból, és hirtelen nem érezte már magát olyan egyedül. Azon morfondírozott, hogy szolidaritásból ne számoljon-e be az anyjának a veszekedésükről Rachellel, és arról, amit húga mondott, de talán Sylviának van igaza. Jobb előre nézni, mint hátra. Vesd bele magad a lekvárfőzésbe, vagy a fúvószenekarok zsűrizésébe, vagy bármibe, amire lehetőség nyílik a falusi vásárban.

Mire odaértek, a megbeszélés már elkezdődött. A Kék szalag tulajdonosa, talán Dot vagy Doreen – Diana nem emlékezett pontosan – fehér porcelán teáskannából töltögetett a résztvevők csészéibe. Sikerült majdnem észrevétlenül besurranniuk, csak néhányan néztek hátra, és vetettek rájuk rosszalló pillantásokat.

Az asszony sok részvétnyilvánító levelet kapott a falusiaktól, bár kevesen vették a fáradságot, hogy személyesen is kifejezzék az együttérzésüket. Ilyen a halál – zavarba hozza az embereket. Ha nem tudják, mit mondhatnának, inkább nem mondanak semmit. Átmennek az utca túloldalára, vagy úgy tesznek, mintha nem vennének észre, csak ne kelljen találkozniuk veled. Dianának kétsége sem volt afelől, hogy amint véget ér a megbeszélés, mindenki szépen elpárolog, csak ne kelljen szóba állniuk az udvarház frissen megözvegyült asszonyával.

Kényelmesen elhelyezkedett hát, és végighallgatta, ahogy a szervezőbizottság megvitatja, hogy a zenekari emelvényt bevonják-e nemzeti színű drapériával, és hogy mennyi pénz áll rendelkezésre a szabadtéri bábszínház felállítására. Bizonyos tekintetben megnyugtató volt figyelni, hogy mennyire elmerültek ezekben az apró, jelentéktelen részletekben, mintha egyáltalán nem lennének tudatában annak, hogy a hétköznapi, megszokott világuk egyetlen perc alatt összedőlhet. Bár talán tudták… Diana mindenesetre szeretett volna boldog tudatlanságban leledzeni.

Arra eszmélt, hogy Mrs. Beatty, a lelkész felesége hozzá intézi a szavait.

– Mrs. Denver, nagyon örülünk, hogy a körünkben üdvözölhetjük. Korábban már felmerült bennünk, hogy lenne-e olyan kedves, és átadná-e a zöldség-és gyümölcstermesztői verseny díjait. Ámbátor egyre több kategóriánk van.

Az asszony feltette a szemüvegét, és elkezdte felolvasni az előtte heverő listát.

– Leghosszabb répa, legsúlyosabb paszternák, legnagyobb sütőtök, legédesebb paradicsom, legszebb bogyós gyümölcs… Hány kategória van tulajdonképpen? – kérdezte némileg ingerülten.

– Negyvennyolc – közölte egy kék hajú hölgy az első sorból.

– Jóságos ég! – forgatta a szemét Mrs. Beatty.

– Tökéletesen megértem, ha úgy gondolja, hogy ez sok önnek, Mrs. Denver. Talán megkérhetnénk azt a férfit, abból az autós műsorból, aki itt lakik, hogy segítsen…

– Nem, rendben lesz a dolog. Szívesen segítek – szólalt meg Diana, és érezte, hogy anyja bátorítón megszorítja a térdét.

Kifelé menet Mrs. Beatty, aki egy rózsaszín IK E A-ernyő alatt keresett menedéket a nap elől, elcsípte őket. A bizottság többi tagja egy szó nélkül távozott.

– Jöjjenek el teára, hogy átbeszéljük a zsűrizés szempontjait – invitálta őket a lelkészné, amikor hárman maradtak. – Gyönyörű az idő, kiülhetnénk a parókia kertjébe, cseveghetnénk, és megkóstolhatnánk a semmilyen díjat nem nyert csatnimat.

– Az nagyszerű lenne – mondta Diana, és az arcára erőltetett egy mosolyt.

– Mindannyian sokat gondolunk önre, és imádkozunk a férjéért. Ezt tudnia kell, Diana – tette még hozzá Mrs. Beatty.

Dianának bűntudata támadt, hogy olyan keveset jár templomba. A tiszteletes és a felesége nagyon megindító levelet írt neki. Még Henry Scott Holland gyönyörű versét, A halál semmiség címűt is elküldték neki. Diana elhatározta, hogy elfogadja a meghívást.

– Mit szólna jövő péntekhez? – mondta a hasára ütve, a naptárja úgysem volt tele.

– Szeretettel várom – mondta Mrs. Beatty megérintve az asszony karját, aztán a gyepen keresztülszaladva csatlakozott a férjéhez.

– Nem is volt olyan szörnyű, igaz? – suttogta Sylvia belekarolva a lányába, miután a lelkész felesége magukra hagyta őket.

– Nem – mondta Diana halkan.

– Többet fogok veled erőszakoskodni – mondta az anyja megszorítva a karját. – Holnap visszamegyek Londonba. Lesz egy zongorakoncert, amelyen ott akarok lenni. Te is velem jöhetnél, esetleg találkozhatnál egypár barátoddal. Jót tenne neked, ha több időt töltenél velük.

Egyszerűbb volt bólintani, mint ellenkezni.

– A fenébe – szólalt meg Diana halkan –, a kávézóban hagytam a sálamat.

– Ne aggódj, majd felküldik hozzánk.

Diana a fejét rázta.

– A kedvenc sálam. Majd otthon találkozunk…

– Drágám…

De Diana azonnal sarkon fordult, és visszament a Kék szalagba, ahol a tulajdonos épp a csészéket szedte össze az asztalokról.

– Zárni készülök, kedves – mondta anélkül, hogy hátranézett volna.

– Csak a sálamért jöttem.

Az idős hölgy csodálkozva nézett az asszonyra.

– Ó, szóval visszajött érte! Gondoltam, később beadom önöknek – mondta, és elővette a kassza mögé elrakott sálat. – Jó volt itt látni önt. Tudom, hogy most nagyon nehéz lehet minden.

– Köszönöm, öööö… – válaszolta Diana, és egyszerűen nem jutott eszébe a másik nő neve.

– Dot – mosolygott az asszony. – Tőle kapta a sálat, igaz?

– Honnan tudja? – kérdezte Diana, aki meglehetősen kínosan érezte magát, mivel Dot nyilvánvalóan mindent tudott róla, ő pedig még a nevére sem emlékezett.

– Páni félelem ült a szemében az elvesztése gondolatára. Én is éreztem ilyet. Emlékszem, egy évvel az után, hogy Ron meghalt, egy barátnőm eljött, hogy elvigye a horgászfelszerelését a házból. Iszonyú dühös lettem rá, ő meg nem értette, miért. Magamnak sem bírtam megmagyarázni, de egyszerűen vannak dolgok, amelyekhez ragaszkodunk, amelyeket nem tudunk elengedni.

Diana szórakozottan simogatta a sálat. Neki eszébe sem jutott a szentimentális ragaszkodás. Miután Racheltől értesült Madison Kopekről, hazament, és Julian maradék holmiját – ingeket, cipőket, tisztálkodási szereket – beledobálta néhány szemeteszsákba, és a rémült Mrs. Bills kezébe nyomta, hogy tüntesse el a szeme elől.

– Jól van, kedvesem? – kérdezte Dot.

Diana bólintott.

– Részvétem Ron miatt – mondta halkan. – Nem tudtam róla. Emlékszem rá, önnel együtt működtette a kávézót.

Az idős nő elmosolyodott az emlékektől.

– Ötvenkét évig voltunk házasok, ebből tizenöt évet töltöttünk a kávézó működtetésével, miután Ron nyugdíjba ment. Tudja, a Savoy Hotel főcukrásza volt, amíg dolgozott. A makaronjait Liz Taylor, Brigitte Bardot és Sinatra is megkóstolta. Biztosan emlékszik Ron fahéjas tekercsére – folytatta Dot. – Az emberek egész messziről is eljöttek érte. Emlékszem, hogy a férje is szerette. A gyönyörű lován jött mindig vásárolni. Megkötötte a lovat az épület előtt, magának fahéjas tekercset kért, a fiának brownie-t. Ön valószínűleg nem fogyaszt szénhidrátot – nevetett az idős nő.

Diana bólintott, és kezdte rosszul érezni magát, amiért megszabadult Julian ruháitól. Elképzelte őt itt a kávézóban, ahogy a pultnál állt vasárnap reggelenként, amikor kilovagolt, és azt kívánta, bárcsak néhányszor vele tartott volna. Bárcsak mindent többször csináltak volna, a nevetést, a sütievést, a vágtatást lóháton… Bárcsak boldogabbá tette volna Juliant, hogy ne máshol keresse az örömöt!

– Idővel könnyebb lesz majd – mondta Dot lágyan. – A bánat nem múlik el, de egyre kevésbé érezteti majd a jelenlétét.

Az asszony fogott egy rongyot, és tisztogatni kezdte az asztalokat.

– A kávézó megsínyli Ron hiányát. Haragudna rám, ha látná, hogy így elhanyagolom.

– Ne beszéljen butaságokat! – mondta Diana. – Olyan szép ez a hely!

– Gondolja? – kérdezte Dot élesen. – Akkor kóstolja meg azt a citromtortát, és lássuk, mit szól hozzá. Máshonnan kéne beszereznem a süteményeket, de már nincs energiám hozzá, csak arra várok, hogy valaki megvegye a kávézót.

– Árulja?

Dot bólintott.

– Szép időket éltem meg itt. De most? Az első két évben jót tett nekem, mert ha itt voltam, úgy éreztem, Ron is itt van velem. De most… őszintén meg kell mondanom, hogy ez a hely már nem az igazi, ahogyan én sem.

Diana körbenézett a helyiségen, és igazat kellett adnia Dotnak. A kávézó sötét volt, és leharcolt, a citromtorta pedig valóban nem tűnt étvágygerjesztőnek. Kár érte, mert a tágassága – ezért tartották itt a megbeszélést – és a fekvése miatt vonzotta a turistákat, akik hétvégenként megszállták a falut.

Diana fejében egy kép kezdett formálódni. Egy kép a kávézóról tele vendégekkel, az asztalokat kockás abrosz borítja, a házi készítésű süteményeket barna papírba csomagolják, és csinos, kék szalaggal kötik át.

– Nem ismer valakit, aki megvenné?

– Majd nyitva tartom a szememet – válaszolta Diana elgondolkodva.

Megszólalt az ajtó fölötti csengő.

– Jössz már? – szólalt meg az anyja enyhén ingerült hangja.

– Csak egy kicsit csevegtünk – mondta Dot. – Jöjjön bátran máskor is, szívesen látom.

– Úgy lesz – válaszolta Diana, aki hirtelen kedvet kapott a sütikhez.

22. fejezet

Rachel és Ross a Chesapeake-öbölre nyíló tökéletes kilátásban gyönyörködött kávéházi asztaluknál ülve. A parton kávézók, fagylaltbárok és horgászboltok sorakoztak, távolabb látszott a kikötő, ahová folyamatosan érkeztek vissza a horgászhajók, fedélzetükön a turistákkal és aznapi fogásukkal. A gyönyörű öböl vize ezüstösen csillogott a napfényben, a parton millió, pólóba és rövidnadrágba öltözött nyaraló nyüzsgött, kezükben fonott kosarak és strandtörülközők. Mindent láttak, kivéve Madison barátnőjét, Laura Dale-t, aki a kávézóval szemben található vízi parkban dolgozott. A lány műszakja elvileg fél órája véget ért, de még nem hagyta el a munkahelyét.

Rachel türelmetlenül felsóhajtott, és rendelt még egy epres tejturmixot meg egy zöldcitromos pitét, amely olyan hívogatón bámult rá a pult mögül. Ennek a fajta munkának az egyik nagy hátulütője a rengeteg várakozás és ücsörgés. Az első két évben Rachel hat kilót hízott attól, hogy kávézókban és pubokban várt különféle információkra a cikkeihez. Ez volt az egyik oka, hogy a húszas évei közepén újra úszni kezdett. Kedvenc sportját akkor hagyta abba, amikor felfedezte a másik nemet, és egyetemre ment, de ahogy újrakezdte, gyorsan visszanyerte karcsú alakját, ami már belefért a legszűkebb farmerba is.

– Gyerünk, gyerünk, ott jön! – sziszegte Ross, és felrángatta Rachelt a székről, miközben a lány éppen egy falat sütit tolt a szájába.

Szemközt egy huszonéves, magas, sötét hajú, lófarkas lány lépett ki a vízi park kapuján. A Facebook korában Rachel egy pillanat alatt tucatnyi képet talált Laura Dale-ről, így kétségük sem volt felőle, hogy őt látják teljes életnagyságban.

Rachel megpróbálta az egyenes utat is, felhívta Laurát, hogy megbeszéljenek egy találkozót, de a lány hárított, sőt kimondottan ellenséges volt. Így aztán elhatározta, hogy ha a hegy nem megy Mohamedhez, akkor Mohamed megy a hegyhez, így kerültek a kávézóba.

Kirontottak a kávézóból, és épp csak hogy nem gázolta el őket egy moped, annyira siettek, mert Rachel attól félt, hogy szem elől tévesztik a lányt. De Laura még ott volt, épp a biciklijéről szedte le a lakatot.

– Szia, Laura, beszélhetnénk esetleg?

A lány meglepett arccal nézett fel, ide-oda pillantgatott Rachel és Ross között, aztán elsötétült az arca, és visszafordult a biciklijéhez.

– Bocs, de ismerjük egymást?

– Rachel Miller újságíró vagyok. Telefonon beszéltünk. Pamela Kopektől kaptuk meg a címedet.

– Pamela nem tudja ezt a címet.

Rachel nem akart belemenni a részletekbe, hogy Ross miként szerezte meg a lány munkahelyének címét. Néhány telefonhívás a szülőknek, akik elárulták, hogy lányuk a Chesapeake-öbölben dolgozik a nyáron.

– Kérlek, muszáj beszélnünk! – mondta Rachel.

– De én nem akarok veletek beszélni.

Rachel a bicikli kormányára tette a kezét.

– Sejtettük, de csak pár kérdést szeretnénk feltenni Madisonról.

– Igen, azt meg én sejtettem – közölte Laura, a lakatot a bringa kosarába dobta, és elindult.

– Nincs mit mondanom.

Rachel és Ross összenézett, aztán a lány után indultak.

– Tudom, hogy zaklatott vagy – mondta Rachel utolérve Laurát. – Kemény dolog lehet ilyen váratlanul elveszíteni egy barátot.

A lány megállt, és szembefordult Rachellel.

– Mit akarsz?

Okosabb és gyanakvóbb volt, mint Pamela Kopek, az biztos, de Rachel azt is látta, hogy alapvetően félénk, szelíd lány. Az a típus, aki inkább egy ilyen nyugis városkába jön nyáron dolgozni, nem a diákok által annyira kedvelt, zajos Ocean Citybe. És azért ilyen elutasító, mert be van ijedve.

– Szeretném kideríteni, hogy milyen kapcsolatban állt Madison a sógorommal.

– A sógoroddal? És ő kicsoda?

– Julian Denver.

A lány szeme kikerekedett, és a fejét rázta.

– Nem akarok beszélni erről – ismételte, és újra elindult. – Haza kell mennem.

– Várj, kérlek! – Rachel eléje ugrott, elzárva az útját. – Nagyon fontos lenne.

– Madison meghalt. Kérlek, hagyj békén!

– Julian is halott, Laura. Kérlek, válaszolj a kérdéseimre!

Laura arcán zavar és félelem tükröződött.

– Halott?

– Két nappal Madison után halt meg.

– Hogyan? – susogta a lány.

– Öngyilkos lett.

– Lehet tudni, hogy miért?

Rachel a fejét rázta.

– Ezt próbáljuk kideríteni. Kérlek, segíts, hogy összerakhassuk a képet – mondta Rachel nyomatékosan.

Beültek az út túloldalán álló pizzázóba. Laura szemben ült velük a bokszban úgy, hogy a többi vendég hallótávolságon kívülre került, és a kóláját kortyolgatta, amelyet Ross rendelt.

– Maddy egyik legjobb barátja voltál – kezdte Rachel óvatosan.

– A főiskolán egy évig szobatársak voltunk, azóta vagyunk barátok, igen.

– Tegnap beszéltünk az anyukájával, aki elmondta, hogy Maddy terhes volt. Te tudtál erről?

Laura bólintott.

– Ott voltam, amikor megcsinálta a tesztet.

Rachel mély levegőt vett.

– Elmondta, hogy ki az apa?

– Maddy nem feküdt le összevissza mindenkivel – mondta Laura szenvedélyesen.

– De Juliannel lefeküdt – jegyezte meg Rachel, szinte összerezzenve attól, hogy hangosan kimondta.

A másik lány újra bólintott.

– A testvéred Julian felesége, igaz? Ő tud Maddyről?

– Igen. Vagyis nem. Illetve látta a… nem. Bonyolult.

– Sokkal bonyolultabb, mint gondolnád – mondta Laura halkan. – Maddy nem volt rossz lány, nem akarta ellopni valaki más férjét. Nem is úgy kezdődött a dolog, segítséget kért Julian Denvertől.

– Segítséget?

Laura az ajkát harapdálta, mintha azon tépelődne, hogy folytassa-e.

– Maddy nem avatott be minden részletbe, de a bátyja miatt kérte a segítségét – mondta végül.

– Billy miatt, aki nemrég halt meg?

– Szívrohama volt. Mindössze húsz évet élt, és szívroham végzett vele, el tudjátok képzelni?

– És mi volt az oka? Szívrendellenesség, amit nem fedeztek fel?

– Talán, de Madison nem így gondolta. Billy sportoló volt, tudjátok, nagydarab srác, fociösztöndíjas a Riverdale Főiskolán. Az edzője szólt neki, hogy le kéne fogynia egy kicsit, mert kissé el van hízva. Nos, Billy nem akart napi hat órát edzőteremben tölteni – ki akarna húszévesen? –, ezért amikor valaki adott neki valami új gyógyszert, amely segít megőrizni a testsúlyt, hát ő elfogadta.

– Fogyasztótablettát szedett?

– Zenni-valamit. Nem, Xenistat, ez volt a neve. Annyit tudok róla, hogy új szer volt, talán még csak kísérleti fázisban. Hat hónappal az után, hogy szedni kezdte, meghalt.

– És Madison úgy gondolta, a gyógyszer miatt?

– Meg volt róla győződve. Teljesen megszállottá vált, egyfolytában a gyógyszer után nyomozott, és mivel kémia szakon tanult, nem volt nehéz feldolgoznia a talált információkat.

Rachel kezdte érezni, hogy újjáélednek régi újságírói ösztönei. Lehet, hogy puszta véletlen, de Madison is egy gyászoló testvér volt, aki egy nem létező dolog után kutatott, csak úgy, mint Diana.

– És kiderített valamit?

– A gyógyszer nagyon új volt a piacon. Maddy három másik esetet talált, amikor a gyógyszert szedő emberek hirtelen meghaltak. Amikor ez kiderült, elkezdte tervezgetni azt az őrültséget.

– Őrültséget?

Laura fáradtan nézett Rachelre.

– Elhatározta, hogy kapcsolatba lép Julian Denverrel.

Rachel fejében megszólalt a csengő.

– Azt mondod, hogy a gyógyszert a Denver-csoport gyártja?

Laura bólintott.

– A gyógyszeripari üzletág.

– És ezért kereste meg Juliant? Mert ő volt az igazgató? Mit szeretett volna elérni? Kártérítést Billy haláláért?

Laura kétkedve ingatta a fejét.

– Azt hiszem, addigra ezen már túl volt. Maddy meg volt győződve róla, hogy a gyógyszer káros, és azt akarta elérni, hogy vonják ki a piacról. Ez már szinte egy keresztes háború volt a számára. Panaszt nyújtott be a gyógyszerés élelmiszer-ellenőrző hatósághoz, de semmi nem történt. Beszélt valami menő ügyvéddel is Washingtonban, aki azt mondta, nagyon sok pénz kell ahhoz, hogy valaki szembeszálljon a gyógyszergyárakkal, és nincs elég panaszos, hogy csoportos keresetet nyújtsanak be.

– Szóval ezért döntött úgy, hogy akkor elmegy a főnökhöz. Bátor lány. Levelet írt neki? – kérdezte Rachel, és eszébe jutott a sokdoboznyi levél, amit Anne-Marie Carr mutatott neki. Julian vajon maga választotta ki Madison levelét a sokezernyi közül?

Laura szomorúan elmosolyodott.

– Dehogyis! Az túl sokáig tartott volna. Maddy közvetlenül Julian Denverrel akart beszélni. Elolvasta egy csomó interjúját, tudta, hogy sokat jótékonykodik, és ebből arra következtetett, hogy talán rendes ember, aki meg fogja őt hallgatni. Megtudta, hogy Julian Washingtonba jön egy konferenciára. Azt is megtudta, hogy a Four Seasonsben fog lakni, ezért bevette magát egy közeli bárba. Madison gyönyörű lány volt. Sikerült beszélnie Juliannel, aztán másképp alakultak a dolgok.

– Elcsábította Juliant? – kérdezte Rachel, aki csodálta Madison ravaszságát. Ez volt a klasszikus forgatókönyv: egy gyönyörű nő magába bolondít egy nagy hatalmú férfit, aki aztán a bizalmába fogadja.

– Talán kezdetben ez volt a szándéka. Az mégse működött volna, hogy leszólítja, aztán megkéri, ugyan, vonja már ki a piacról az új gyógyszert. Találkoztak néhányszor, és azt hiszem, megkedvelték egymást. A legfontosabb azonban az volt, hogy Julian láthatóan komolyan vette, amit Maddy elmondott neki. Megígérte, hogy utánanéz a gyógyszer mellékhatásainak.

– Tudod esetleg, hogy mennyi ideig volt viszonyuk?

– Azt hiszem, a találkozásuk estéjétől kezdve.

– Julian tudott a babáról?

– Ebben nem vagyok biztos – mondta halkan Laura, és kiitta a kóláját. – Mennem kell.

– Ne menj még – kérte Ross, felemelve a kezét, hogy odahívja a pincérnőt.

– Nem gondoljátok, hogy furcsa? – kérdezte Laura, hirtelen aggodalmassá váló arckifejezéssel.

– Mi? – firtatta Rachel Laura szemébe nézve, hátha kitalálja a gondolatait.

– Hát hogy meghalt – válaszolta a lány alig hallhatóan. – Én mondtam neki, hogy nem jó ötlet ezekkel az emberekkel ujjat húzni, megpiszkálni egy milliárdos fejlesztésből származó gyógyszert, de nem hallgatott rám.

– Nem hiszed, hogy baleset volt? Szerinted szándékosan gázolták el? – kérdezte Rachel hitetlenkedve.

– Tudom, hogy paranoiásan hangzik, de amikor megtudtam, hogy meghalt, rögtön erre gondoltam. De mivel a rosszfiú a sógorod kellett hogy legyen, és ő is meghalt, nyilvánvaló, hogy tévedtem. Szeretném tudni, hogy Maddy beszélte neki a babáról – fűzte hozzá halkan.

Rachel hallgatott.

– Nagyon sajnálom a testvéredet – mondta még Laura. – Most már tényleg mennem kell.

23. fejezet

A férfi hirtelen ugrott ki az útra, hogy leintsen egy taxit. Diana tövig nyomta a fékpedált, az autó jobbra sodródott, és a járdaszegélynek ütközve megállt. A fenébe, a fenébe, a fenébe! Mögötte megszólalt egy duda, és a teherautó vezetője vadul gesztikulálva hajolt ki az ablakon.

– Hülye nők, kurvára semmi keresnivalótok az utakon! – kiabálta.

Diana vadul dobogó szívvel hajtotta a kormányra a fejét. A keze iszonyúan remegett, és egy percig nem kapott levegőt. Látta, hogy a férfi beszáll egy fekete taxiba, és miközben megfordult, hogy megnézze, nem okozott-e bajt, már tisztában volt vele, hogy nem ő volt az. Hogy lehetett volna? Julian meghalt. A férfi a jól szabott, sötét öltönyben csak hasonlított rá, csak képzelte, hogy a férje az. Mélyen beszívta a levegőt, hogy megnyugtassa az idegeit, aztán belenézett a visszapillantó tükörbe, és elindult. Tudta, hallgatnia kellett volna az anyjára, és hagyni, hogy Mr. Bills hozza be a belvárosba, vagy legalább vonattal kellett volna jönnie. Ehelyett meggyőzte magát, hogy jót fog tenni neki a vezetés, pedig a napnál is világosabb, hogy még egy biciklit sem lenne képes irányítani, nemhogy egy Range Rovert a forgalmas londoni utcákon.

Talált egy parkolóhelyet, ahová azonban csak többszöri próbálkozásra sikerült betolatnia.

Még mindig egész testében remegett, és fájt a feje. Remélhetőleg nem sérült meg a nyaka, amikor a járdaszegélynek csapódott. Diana felnézett az előtte magasodó épületre. Kőlépcső vezetett fel a bejárati ajtóhoz, amely mellett a bronztáblácskán ez állt: Wilson és Nedwell Ügyvédi Iroda.

Diana egy percre megállt, hogy összeszedje magát. Tudta, hogy eljön ez a nap, csak arra nem számított, hogy ilyen ideges lesz tőle. Még egy héttel ezelőtt is biztosan meg tudta volna mondani, hogy mi lesz Julian végrendeletében. Időnként beszélgettek ilyesmiről, különösen abban az időben, amikor még a válás lehetősége is felvetődött közöttük.

Julian mindig azt mondta, hogy a halála után is gondoskodni fog Dianáról és Charlie-ról. És bár az asszony biztos volt benne, hogy a férje állja a szavát, arról már fogalma sem volt, milyen egyéb rendelkezések szerepelnek a végrendeletben. Majdnem biztosan egy szerető is volt a képben, egy szerető, akibe Julian annyira szerelmes volt, hogy a halála miatt öngyilkos lett. Diana elég sok bírósági műsort látott, és elég családregényt olvasott ahhoz, hogy tudja: a végrendeletek gyakran nagy meglepetéseket okoznak az érintetteknek.

Diana a vállára vetette a táskáját, és olyan határozottan ment fel a lépcsőn, ahogy csak tudott. Egy titkárnő jött le érte a recepcióra, és felkísérte a legfelső emeletre Stuart Wilsonhoz. Az asszony már többször találkozott a szívélyes ügyvéddel. Barátságos férfi volt, vöröslő arccal, elegáns öltönyben. Mintha csak egy Dickens-regényből lépett volna elő. Diana nem lett volna meglepve, ha egy ódivatú, magas keménykalapot pillant meg az ajtó mellett álló fafogason. A kép tökéletességéhez az iroda berendezése is hozzájárult, a falakat padlótól plafonig bőrkötésű jogi könyvek borították, bár a modern élet relikviái is megjelentek – az iPad, a számítógép és a falra szerelt plazmatévé jelezték, hogy mégiscsak a huszonegyedik században járunk.

– Diana, örülök, hogy el tudott jönni.

– Jót tesz, ha kicsit kimozdulok a házból – mondta, bár nagyon értékelte, hogy Stuart felajánlotta, kimegy hozzá Somerfoldba. – És köszönöm ezt is. Nem hiszem, hogy kibírtam volna a végrendelet nyilvános felolvasását.

Elképzelte, amint Julian egész családja itt szorong a szobában. Elizabeth meg szokás szerint átvenné az irányítást.

– Julian így szerette volna. Azt hiszem, pontosan látta a családi viszonyokat – mondta az ügyvéd.

– Hogy történik?

– Végigmegyünk a végrendeleten – mondta Stuart, és előrehajolva átnyújtott Dianának egy néhány oldalas, fűzött dokumentumot.

Diana elolvasta a címlapot: Julian Edward Denver utolsó akarata és végrendelete. A dátum a folyó év januárja volt. Az asszony nyugtázta, hogy bár viszonylag friss a végrendelet, nem a Madison Kopek halála utáni időben készült sietve, és azon morfondírozott, hogy ez vajon mit jelenthet, ha jelent egyáltalán valamit.

– Természetesen, ha kívánja, egyedül is átolvashatja, de gondoltam, jobban szeretné, ha együtt néznénk át.

Diana bólintott. Azt már rögtön látta, hogy laikusoknak érthetetlen jogi nyelven íródott, és hogy szüksége lesz egy szakemberre, aki lefordítja neki. Ráadásul Stuart Wilson fogalmazta a dokumentumot, tehát mi értelme lenne magában elolvasnia? Kivéve, ha Julian juttatott valamit az amerikai szeretőjének, súgta egy hang Diana fejében.

– Igen, rendben, kérem, olvassa fel nekem, Mr. Wilson – mondta az asszony izzadó tenyérrel.

Ha az elmúlt szörnyű heteknek volt valami tanulságuk, az az, hogy semmit nem lehet biztosra venni. Diana nem a pénzéért ment hozzá Julianhez, hanem mert szerelmes lett belé. Ennyi, és kész. Szerette a vonzó külsejét, az eszét, a műveltségét, a tartását, az erejét – nem a bankszámláját szerette, hanem a magabiztosságát, azt, hogy milyen érzés volt vele lenni. Persze imádta az anyagi biztonságot, amelyet a Denver család nyújtott. Hazudott volna, ha azt állítja, hogy nem élvezte az egzotikus nyaralásokat, a korlátlan vásárlási lehetőségeket, és azt, hogy simán megvehette álmai házát. És most mégis itt ült egy idegen irodájában, kvázi az ítéletre várva. Juliannek még a síron túl is megvolt a hatalma ahhoz, hogy mindenétől megfossza. Ha egy szeretője volt, akkor több is lehetett, akár „minden kikötőben”, ahogy régen mondták a tengerészek. Sőt, szerelemgyerekei is lehettek, és mindegyikre hagyhatott a vagyonából egy-egy részt. Talán még Rachelnek is juttatott valamit, mint az egyetlen nőnek, aki képes volt ellenállni neki. Az utolsó hetek olyan zűrzavarosak voltak, Diana bármire fel lehetett készülve. Kiszáradt szájjal figyelte, ahogy Stuart megköszörüli a torkát és fellapozza a végrendelet nála lévő példányát.

– Azonnal rátérek a részletekre, de előbb elmondanám a lényeget, rendben?

Diana feszülten bólintott.

– Tehát a lényeg az, hogy Julian minden személyes vagyonát önre hagyta, Mrs. Denver.

Diana hirtelen úgy érezte, elfogyott a levegő körülötte.

– Elnézést – nyögte –, mindent?

– Nos, nem egészen – mondta Wilson, és ujját megnyálazva az utolsó oldalra lapozott. – Van néhány külön rendelkezés, az autóiról, a motorjairól, pár kisebb pénzösszegről, hagyott valamit a jótékonysági alapra is – ez leginkább adózási kiskapuként szolgál –, és van egy különleges rendelkezés a fiát illetően, amire mindjárt rátérek. De alapvetően igen, mindent önre hagyott. Somerfoldot a hozzá tartozó birtokkal és épületekkel, a londoni házat, minden itthoni és külföldi befektetését, és jelentős mennyiségű készpénzt több bankszámlán, amelyek közül három svájci bankban van.

Az ügyvéd felnézett.

– Erre számított, gondolom.

Diana nem bírt válaszolni. Szédült a feje. Eddig azt képzelte, hogy Julian lemondott róla és a családjáról, és most azt kellett tapasztalnia, hogy a férje gazdag nővé tette. Szörnyen érezte magát, amiért kételkedett Julianben. Mégis szerette őt, és ettől a tudattól hirtelen nagyon boldognak érezte magát.

– Jól érzi magát? Nagyon sápadtnak látszik – mondta Wilson, majd felállt, és egy pohár vizet vitt az asszonynak. – Tudom, hogy érzelmileg nagyon megterhelő ez a dolog – tette hozzá.

Diana ivott egy kortyot, aztán visszaadta a poharat.

– Köszönöm, Mr. Wilson, ön nagyon megértő.

– Nincs mit, asszonyom – mondta az ügyvéd. – Magunk közt szólva, az elmúlt hónapban két olyan végrendelet-ismertetésem volt, ahol a feleségre nem hagytak semmit, egyik esetben egy bébiszitter, a másikban egy kolléganő örökölte a vagyont. Nagyon kellemetlen volt, tárgyak repültek az irodámban.

Diana a halántékát masszírozta, túl sok volt ez egyszerre, emésztenie kellett a hallottakat. Aztán hirtelen valami az eszébe jutott.

– És mi van Charlie-val? Említette, hogy Julian hagyott rá valamit.

– Igen, a Denver-csoportban birtokolt részvényhányadát a fiára hagyta.

– Micsoda? Az egészet?

– Igen – Wilson végigfuttatta az ujját a lapon. – Az összes A és B kategóriás részvényét a Denver-csoportban és csatolt vállalkozásaiban letétbe helyezte Charlie számára. Huszonegy éves korában kapja meg.

Diana hitetlenkedve rázta a fejét.

– Charlie-nak adta őket?

A szíve majd szétrobbant a szerelemtől.

– Lesz egy megbeszélésem Ralph, Adam és Elizabeth Denverrel, akkor tájékoztatom őket erről.

– Úgy érti, még nem tudják? – kérdezte az asszony idegesen.

– A Denver-csoport részvényesi szerkezete nagyon összetett. A részvények szavazati jogot biztosító része a család kezében van. Amikor azonban Ralph Denver stroke-ot kapott és visszavonult, a B kategóriás, szavazati jogot biztosító részvényeinek tíz százalékát átadta Juliannek, azzal a kikötéssel, hogy azokat csak családtagra ruházhatja át. Arról fogalmam sincs, Ralph tudja-e, hogy az unokáját tette meg Julian ezek örökösévé…

– Mekkora értékről van szó? – kérdezte Diana félve.

– Az A kategóriás részvények a jelenlegi árfolyamon körülbelül 850 millió fontot érnek. A B kategóriásak valószínűleg többet, mivel szavazati jogot biztosítanak a vállalat irányításában.

Julian egy szándéknyilatkozatot is készített, amelyben kifejti, hogy szeretné, ha egy nap Charlie lenne a Denver-csoport vezérigazgatója.

– Szerette, tényleg szerette Charlie-t – suttogta az asszony, és olyan erővel szorította ökölbe a kezét, hogy az már fájt.

– Mindkettejüket nagyon szerette – biccentett Stuart Wilson.

24. fejezet

A gyógyszeripar ellenőrzésére szakosodott civilszervezet, a DWA, egyáltalán nem olyan benyomást keltett, mint amilyenre Rachel számított. A Washington D. C. Ködös völgynek nevezett városrészének lepukkantabb végén, egy barna téglás ház első emeletén található, eldugott irodába már bejutni sem volt könnyű. A bejáratot szinte teljesen eltorlaszolták a vállmagasságig feltornyozott kartondobozok, amelyekben az „Egy generációt mérgeznek” szlogenű tüntetésre felhívó szórólapok lapultak. A tüntetés a Lafayette-parkban lesz – hacsak idő előtt szét nem zavarják őket vízágyúval, gondolta Rachel cinikusan, de azért fogott egy szórólapot és zsebre tette.

Az iroda belsejében sem volt kisebb a káosz, szedett-vedett asztalokon további papírhalmok és dobozok tornyosultak, a falakat plakátok, és parafa üzenőtáblák borították, és úgy tűnt, minden munkatárs egyszerre beszél vagy egymáshoz, vagy a telefonjába.

Megan Hill pontosan olyan volt, amilyennek Rachel elképzelte. A gyógyszeripar működését figyelő, fogyasztóvédelmi civil szervezet agytrösztje hosszú, vörös hajat, fémkeretes szemüveget és bő, hippi stílusú ruhát viselt. Látszott rajta, hogy bármikor beáll bármilyen tüntetésbe, de Rachel úgy sejtette, hogy ez is csak a szerepe része. A lány utánanézett Megan Hillnek, és elámult az életrajzán. Már a szülei is polgárjogi harcosok voltak a hatvanas években. A lány Boston déli részén nőtt fel, aztán évfolyamharmadikként végzett a Harvard jogi karán. Bármelyik washingtoni ügyvédi iroda vagy egy Wall Street-i befektetési cég tárt karokkal fogadta volna, és halálra kereshette volna magát, de elkötelezett szülei befolyása, úgy látszik, erősebbnek bizonyult. Így aztán Megan egy állandóan pénzszűkében lévő, liberális civil szervezetet vezetett, és hírnevet szerzett magának a neten is, a gyógyszeripar üzelmeit leleplező blogjával.

– Rachel Miller? – kérdezte, majd a lányhoz lépett, hogy kezet fogjon vele, aztán bezárta az aprócska irodája ajtaját. – Ne haragudjon a rumliért, de a hét végén tiltakozó megmozdulást tartunk, és már nagyon a finisben vagyunk.

– Én köszönöm, hogy időt szakít rám – válaszolta Rachel, és leült Megannal szemben.

– Viccel? Azóta kísérem figyelemmel a Xenistatot, amióta elkezdték vele az első kísérleteket nyolc évvel ezelőtt. És most meg felhív Julian Denver egyik rokona? Még a saját gyerekem szülinapját is lemondanám a kedvedért.

– Tehát ismeri Juliant?

– Miss Miller, kérem! Én az egyik alapítója vagyok a DWA-nak. A munkám része, hogy valamennyi gyógyszeripari cég vezérét ismerjem, és a főnökeiket is. Hallottam Julian haláláról – folytatta kicsit halkabban. – Fogadja részvétemet.

Rachel udvariasan bólintott.

– Ahogy a telefonban említettem, arra lennék kíváncsi, hogy milyen információi vannak a Xenistat nevű fogyasztószerről. Jól értem, hogy ismeri a gyógyszert?

A gyógyszergyárakkal szemben álló fogyasztóvédelmi szervezetektől lehet a leggyorsabban a legteljesebb képet kapni a különféle gyógyszerekről. A Laurával való beszélgetés után Ross és Rachel átkutatta az internetet, hogy a legalkalmasabb és számukra legelérhetőbb forrást megtalálják. A DWA-hoz egy összeesküvés-elméleteket gyártó honlapon keresztül jutottak el.

– Persze – válaszolta Megan hátradőlve a székében. – Már akkor a látókörünkbe került, mielőtt az utolsó fejlesztési szakasza elindult volna. Tudja – és erről sok embernek halvány fogalma sincs –, manapság nem minden nagyágyúnak ígérkező gyógyszer jut el végül a piacra.

– Nagyágyú gyógyszer? – kérdezett vissza Rachel, aki nem pontosan értette, miről beszél a másik nő.

– Népszerű, „kasszasikernek” ígérkező gyógyszer. Olyan, ami évente legalább egymilliárd dollárt hoz annak a cégnek, amelyik kifejlesztette. Ezért aztán, ha egy gyógyszer átmegy a humánkísérleti fázison, mi értesülünk róla.

Megan felállt, odament a kávéfőzőhöz, és mindkettejüknek töltött egy csészével.

– A Xenistat elképesztő gyógyszer, ugyanis gyakorlatilag olyan, mintha valaki pénznyomtatási jogot kapna. A zsírlerakódás-gátlók a modern tudomány Szent Gráljai. Az elhízás népbetegség Amerikában, az elhízottak száma megháromszorozódott az elmúlt harminc évben. Ám ami még ennél is lényegesebb, hogy az Egyesült Államok lakosságának legalább a fele a fogyás megszállottja.

– Ez nem csak itt van így – mosolygott Rachel. – Maga ismer olyan nőt, aki éppen nem diétázik?

– Pontosan. És aki megtalálja a Grált, az azonnal milliárdos lesz. Így aztán nem csoda, hogy a világ valamennyi gyógyszergyára megpróbálkozott vele. Számos cégről tudok, amelyek elbuktak a kísérletben, és valamennyien csődbe is mentek miatta.

– Tehát nincs működő szer a piacon?

– Rengeteg elhízás elleni gyógyszer kapható, de egyik sem csodaszer.

– És a Xenistat az?

Megan vállat vont.

– Úgy indult. A kísérletekben hihetetlen súlycsökkenéseket regisztráltak. De elég új még a piacon, szóval nem tudhatjuk, hogy tényleg csodát tesz-e. A Denver gyógyszeripari üzletága nem akkora cég, mint a Pfizer vagy a Glaxo, de ha ügyes marketingstratégiát választanak, és a gyógyszer tényleg működik, akkor… – Megan felfelé mutatott – a határ a csillagos ég.

Rachel egy pillanatra elgondolkodott. Nem tudta eldönteni, mennyit árulhat el Megannek. Minden lehetséges információt szeretett volna megtudni a gyógyszerről és a Denver-csoport gyógyszeripari vállalatáról, ám nem akart gyanút kelteni a nőben a cég – és Julian – esetleges tisztességtelen eljárását illetően, különösen úgy, hogy semmit nem tudhatott biztosan.

– Felkereste önt valaha egy Madison Kopek nevű nő? – kérdezte óvatosan.

– Nem. Ki ő? – kérdezte Megan, és felírta a nevet.

– A testvére Xenistatot szedett, és szívrohamban meghalt. Meg volt győződve róla, hogy a gyógyszer a bűnös, és el akart jutni Denverhez.

Megan a kávéját kortyolgatva hallgatta Rachelt.

– Megvan önnek Miss Kopek elérhetősége? Szívesen beszélnék vele.

– Meghalt.

– Mikor, hogyan… – halt el a hangja. Rachel látta, hogy Meganben is működnek a nyomozói ösztönök, és ugyanazok a kérdések fogalmazódnak meg benne, mint korábban Rachelben.

– Három hete autóbaleset áldozata lett.

– Három ember halt meg: Madison, a testvére és Julian Denver. És mindhármuknak köze volt a Xenistathoz?

Rachel önkéntelenül elmosolyodott.

– Pont úgy hangzik, mint amit azok az összeesküvés-elméletet gyártó őrültek irkálnak a neten.

– Miss Miller, hiszen maga is riporter volt, ezt a netről tudtam meg. Nem ezt tanítják az újságíró-iskolában? Hogy minden oldalról meg kell vizsgálni egy ügyet?

– Az oldal, amit én most szeretnék megvizsgálni, és amiben segíthet nekem, az a Denver-csoport és a Xenistat. Mi van, ha Madison Kopeknek igaza volt? Mi van, ha a gyógyszer, amit az öccse szedett, valóban veszélyes? Mi a következő lépés ilyenkor?

– Mennyi ideje van? – kérdezte szarkasztikusan Megan, aztán felállt, és járkálni kezdett a zsebkendőnyi méretű irodájában, mint egy védőügyvéd az esküdtszék előtt. – Csak Amerikáról tudok nyilatkozni… itt az van, hogy a gyógyszerekkel kapcsolatos panaszokkal a gyógyszerés élelmiszer-ellenőrző hatósághoz lehet fordulni, itt külön részleg foglalkozik a gyógyszerekkel. Megvizsgálják a gyógyszert, aztán a hatóság felszólíthatja a céget, hogy egészítse ki a mellékhatások listáját. Szélsőséges esetben a gyógyszert ki is vonhatják a piacról, de ez nagyon hosszú folyamat következménye. És hát a vállalatok az utolsó leheletükig védik a terméküket, akár olyan áron is, hogy hatalmas kártérítéseket fizetnek a pórul járt betegeknek.

– Mekkora összegekről van szó?

– Néhány évvel ezelőtt felbukkant egy Fen-Phen nevű fogyókúrás szer, amelyet betegek ezreinél sikerült összefüggésbe hozni szívbillentyű-problémákkal. Kilencezer per indult a cég ellen, a kártérítési igények milliárdokra rúgtak. Még ma is vannak folyamatban lévő perek…

– Tehát nem kicsi a tét.

– Ez minden gyógyszeripari cég rémálma. Milliókat költesz egy új szer kifejlesztésére, piacra kerül, aztán bevétel helyett újabb milliókat kell miatta kifizetned.

– De hát ezeket a gyógyszereket tesztelik, engedélyezik.

– Nem tévedhetetlen a rendszer, sőt kimondottan sok benne a csapda.

– Tud bármit is a Xenistat klinikai kísérleteiről?

– Így kapásból nem, de utána tudok nézni.

– Megosztja velem, amit megtud?

– Mit ér ez önnek? – kérdezte Megan ravaszul.

– Bízhat bennem, nem leszek szűkmarkú.

Megan telefonja megcsörrent.

– Ezt fel kell vennem – mondta gyorsan.

– Nekem pedig mennem kell – válaszolta Rachel. – Kísérletek, bármilyen más információ, és olyan gyorsan, amennyire lehetséges.

– Remélem, nem az ellenségnek fogok dolgozni.

– Ezt megígérhetem – vigyorgott Rachel, még ez eddigieknél is elszántabban, hogy végre kiderítheti az igazságot.

25. fejezet

Diana vágtára ösztökélte a lovát, mélyen az állat nyakára hajolt, és élvezte a paták ütemes dübögését a gyepen.

– Gyerünk, Néró! – suttogta. – Meg tudod csinálni!

Erősen megragadta a gyeplőszárat, amíg a ló átugrotta a kidőlt fát. Diana élvezte a súlytalanság érzését, ahogy ugrás közben pár másodpercre elemelkedett a nyeregből, szinte mintha megállt volna az idő. Aztán ahogy lehuppantak a másik oldalon, a világ is újra mozgásba lendült.

– Bravó! – kiáltotta Patty Reynolds a karám kerítésére támaszkodva.

– Ügyes vagy, Néró! – suttogta Diana, és megveregette a fiatal állat nyakát. – Megcsináltuk!

Leszállt a lóról, és Pattyhez vezette, aki megsimogatta Néró homlokát.

– Nagyon jó vagy ebben – mosolygott Patty.

– A lovak betörésében? Nem igazán, szerintem csak bátorítom őket. Azonkívül Néró már hároméves, pont jó korban van.

Patty belekarolt Dianába.

– Köszi, hogy eljöttél. Mindig örülök, ha egy barát meglátogat – mondta őszintén.

Patty aznap délelőtt tíz órakor érkezett, megreggeliztek, sétáltak egy nagyot, végül kimentek a karámba.

– Mit szóltak Denverék a végrendelethez?

Croissant-evés közben Diana beszámolt Pattynek a végrendeletről. Hiába volt Julian felesége, a vagyon, amit a férje ráhagyott, sokkolta, és mindenekelőtt tanácsot szeretett volna kérni a barátnőjétől, hogy mit kezdjen az örökséggel, ami felért egy kisebbfajta ország GDP-jével.

– Nem tudom, nem beszéltünk azóta – válaszolta Diana idegesen. – Gondolom, nincsenek odáig tőle.

– Én is kihúztam náluk a gyufát – nevetett Patty.

– Mit tettél? – kérdezte Diana meglepve.

– Próbálok beleszólni Julian emlékszertartásának a megszervezésébe.

– Tényleg?

– Nem akarom, hogy ugyanolyan legyen, mint a temetés. Ami persze nagyon elegáns volt, de szeretném, ha az valóban Julianről szólna. Félő, ha megint Elizabethre bízzuk az egészet, akkor csak egy újabb hivalkodó ünnepség kerekedik ki belőle. Szerintem ezúttal ne azt fitogtassuk, hogy Denverék milyen népszerűek.

– Köszönöm – biccentett Diana. Patty tökéletesen megfogalmazta a szertartással kapcsolatos érzéseit.

– Apropó, Denverék! Látogatód van – lehelte Patty.

Diana Adamet pillantotta meg a kerítésnél.

– Hahó, itt vagyunk! – kiáltott oda neki Patty. – Csak nem félted a cipődet?

– Szerintem a bakancsom pont megteszi itt vidéken – mosolygott Adam, és a lábát átlendíteve a kerítésen, lehuppant a túloldalon.

Dianának kétségbeesetten jutott eszébe, hogy mivel az elmúlt egy órát lovaglással töltötte, nyilván szörnyen nézhet ki: megizzadt, az arca kivörösödött, a ruháját sárfoltok pöttyözik. Gyorsan kisimította a haját az arcából, és megigazgatta az öltözékét.

– Mennem kell – közölte Patty.

Diana még nagyobb zavarba jött.

– Nyugodtan maradj csak.

– Kettőkor teniszmeccsem lesz, szóval hacsak nem tartasz attól, hogy kínossá válhat a helyzet…

– Adammel? Biztos nem. Más lenne, ha Liz jelenne meg, akkor Néró gyeplőjével kötöznélek magam mellé.

– Helló, Patty, helló, Di! – puszilta meg Adam mindkettőjüket.

Patty rögtön el is köszönt, és elindult a ház felé.

– Mi járatban vagy? – kérdezte Diana, az izzadságot törölgetve a homlokáról.

A férfi hunyorogva nézett rá.

– Gondoltam, megnézem, minden rendben van-e veled.

– Nincs szükségem bébiszitterre – mosolyodott el az asszony.

– Tudom. Megzavartam a csajos napotokat?

– Azt hiszem, Patty is csak azért ugrott be, hogy megnézze, minden oké-e velem.

– És hogy vagy? – kérdezte Adam, ahogy keresztülsétáltak a naptól kiégett, sárga mezőn.

– Jobban, mint pár napja voltam.

– Voltál tegnap Stuart Wilsonnál?

– Aha, szóval ezért jöttél! – válaszolta Diana idegesen. – Tudsz a végrendeletről.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte Adam hunyorogva a napfénytől.

Diana szerette volna, ha nem kell erről beszélnie.

– Attól tartok, bármelyik pillanatban jöhet egy hívás Ralphtól vagy Elizabethtől. Csodálkozom, hogy még nem telefonáltak a végrendelet miatt. Úgy tudom, a család is találkozott Stuart Wilsonnal utánam.

– Diana, én örülök, hogy mindent te és Charlie örököltetek. Miért is kéne másképp lennie?

– Liz is így gondolja?

– Liznek fura elképzelései vannak.

Jessica, a lovász lépett oda hozzájuk, és elvette Néró kantárszárát Dianától.

– Mára ennyi, Mrs. Denver?

– Igen, hacsak nincs kedved lovagolni, Adam.

A férfi bólintott.

– Van kedvem, ha neked is.

– Jess, Nérót vigye be az istállóba, és hozza ki nekünk, kérem, Audrey-t és Caspert.

– Mi legyen Snowdonnal? – kérdezte a lovászlány a szürke-fehér heréltre utalva. A boksz ajtaja mögött Diana látta Julian lovának sötét orrát. Az állaton senki nem lovagolt a gazdája halála óta. Az asszony bólintott, tudta, hogy szegény ló nehezen viseli az elhanyagolást.

Jessica és a segédje felnyergelték a két lovat, és kihozták őket az istálló elé. Laza ügetésben indultak a birtok szélén található csalitos felé. Diana nem akarta újra felhozni a végrendelet témáját. Ha Adam ki volt akadva amiatt, hogy nem ő örökölte Julian milliókat érő részvénypakettjét, akkor nagyon jól titkolta az érzéseit.

– Zsűrielnök leszek a falusi vásárban – mondta mosolyogva az asszony. – Legnagyobb répa?

– Fogadni mernék, hogy nagy vihart fog kavarni a dolog Boughtonban.

– Eljössz?

– Gondolod, hogy kihagynám, amint igazságot teszel a zöldségek között?

– Segíthetnél.

– Tarts távol a hatalmas dinnyéktől. Már így is elég rossz hírem van.

Diana nevetésben tört ki. Bűntudata volt miatta, de végre őszintén, teljes szívből kacagott.

– Hát, az anyám forszírozta, hogy vegyek részt a dologban, de nem bánom. Találkoztam egy nagyon helyes nővel a szervezőbizottság megbeszélésén. Övé a Kék szalag kávézó. A férje két éve halt meg. Jó volt beszélgetni vele.

– Össze kéne barátkoznod vele.

– Kábé hetvenéves.

– Na és? Valószínűleg szórakoztatóbb társaság, mint azok a Notting Hill-i szőkeségek, akikkel régebben összejártál.

– Úgy érted, azok a fajta nők, akikkel járni szoktál – mosolyodott el Diana.

Az a világ, és azok az emberek annyira távolinak tűntek most! A népszerű helyszíneken megrendezett jótékonysági rendezvények, a rendszeres fodrászlátogatások, a délutánok a kozmetikában. A gazdagok feleségei és barátnői, akik szinte rád cuppannak, amíg érdekük fűződik hozzá, és azonnal elfelejtenek, amint már nem vagy hasznos a számukra. Bár Patty látogatása csak megerősítette, hogy mennyire elszigetelten él itt Somerfoldban. Így nagyon nehéz fenntartani barátságokat.

– Sok mindent lehetne kezdeni a kávézóval. Most eléggé elhanyagolt, el akarja adni, bár nem hiszem, hogy rendes árat kapna érte. Viszont így csak vegetál, alig fogy a süti és a kávé.

– Ez valamiféle tervnek tűnik – válaszolta Adam egy kacsintás kíséretében.

– Hogy én kávézótulajdonos legyek?

– Miért ne?

– Kóstoltad már a főztömet?

– Nem, ha egyszer Mrs. Bills kitűnő főztjéhez lehet szerencsém. Szokta még csinálni azt a fantasztikus marhahúsos francia ételt… hogy is hívják, boeuf bourguignon?

Közben odaértek a patakhoz, egy csodás, árnyékos helyre, ahol egy hatalmas fűzfa lógatta az ágait a vízbe. Leszálltak a lóról, a kantárt egy fatönkhöz kötötték, aztán leültek a fűbe.

– Ígérd meg, hogy gondolkodsz a kávézón!

– Ígérem – válaszolta Diana, bár titokban amúgy is ezt tette.

– Hogy van Rachel?

Az asszony tudta, hogy Adam mire gondol. Mit talált Rachel?

– Nem akarok róla beszélni.

– Di, azt hittem, már túl vagy ezen.

Diana érezte, hogy könnyek gyűlnek a szemébe. Ijesztőek voltak a hangulatváltozásai. Egyik pillanatban még lelkesen lovagol, és úgy érzi, talán mégis élhető az élet. A másikban meg tökéletesen összetörtnek érzi magát. Mély lélegzetet vett, tudván, hogy valakivel muszáj „arról” beszélnie. Hogyan lehetne jobban, hogyan folytathatná az életét, amikor az egyetlen dolgot, amiről beszélnie kellene valakivel, fél szóba hozni?

– Juliannek viszonya volt.

– Micsoda?! – nyögte Adam kikerekedett szemmel. – Azóta?

– Tudni szeretnéd, hogy Rachel mit csinál? Nos, ezt derítette ki.

– Hiszel neki?

Adam gondosan megválogatta a szavait. Nyilvánvalóan úgy gondolja, van erre esély.

– Hazugnak neveztem. Üvöltöztem vele – mondta Diana, és a könnyek kicsordultak a szeméből. – De az igazság az, hogy igen, hiszek neki.

– Hogy tehette ezt veled? – motyogta Adam haragtól elfelhősödött arccal.

Dianát elborították az érzelmek. Sógora láthatóan szerette volna megóvni a fájdalomtól, törődött vele, és ez jóleső érzéssel töltötte el.

– Jó oka volt rá – mondta halkan.

– Mi?

– Tudod, Julian Rachelnél is próbálkozott.

– Próbálkozott?

– Le akarta fektetni. A húgomat. Rachel ezért gyűlölte.

Diana megnyalta a szája szélét.

– Az elmúlt pár napban forrtam a dühtől. Rachelt és magamat vádoltam. Juliant kellene vádolnom, de nem tehetem, hiszen meghalt.

Adam a nő válla köré fonta a karját.

– Hé, hagyd ezt abba. Gondolom, Rachelnek nincs valódi bizonyítéka.

– Miért nem akarod elhinni? – kérdezte Diana, a sógora szemébe nézve.

A férfi elfordította a fejét, és Dianának eszébe jutott a néhány nappal korábbi beszélgetésük a kiránduláson, amikor azt mondta Adamnek, hogy a bátyjával együtt ők ugyanannak az éremnek a két oldalát testesítik meg. Adam sosem volt képes megállapodni. Bár számtalan gyönyörű barátnője volt, egyik mellett sem horgonyzott le. A különbség a két férfi között pusztán annyi, hogy Adam nem nősült meg.

– Ne válaszolj – suttogta Diana, mert nem akarta, hogy sógora hazudjon neki.

Adam a kezére tette a kezét, és megszorította. Az asszony azt szerette volna, ha megöleli, biztonságban akarta érezni magát a karjában. A férfi felállt, és őt is felhúzta, és ahogy pillantásuk egy másodpercre összetalálkozott, Diana tudta, hogy Adam is hasonlóan érez – érzi a kapcsolódást a múlthoz, Julianhez, akit mindketten nagyon szerettek. Dianát ez egyszerre töltötte el izgalommal és nyugtalansággal. Aztán a pillanat elillant, de az asszony boldog volt, hogy egy szempillantásra legalább érezhette mindezt.

26. fejezet

A Four Seasons luxusszálloda volt. Tökéletes helyre épült, kilátással az egész városra és a Potomac folyóra, előcsarnokában fontosnak látszó emberek nyüzsögtek. Rachel lakosztálya hihetetlenül nagy volt. Teljesen úgy érezte magát, mint egy dúsgazdag szállóvendég, akinek ezüsttálcán szervírozza a Ferrero Rocher-t az Adonisz külsejű szobapincér. A lány hátradőlt az álompuhaságú párnákon, és kinyitotta a laptopját. Ilyen munkakörülményeket bármikor kész lenne elfogadni, és örökre beköltözne a Fours Seasonsbe – nem sokat teketóriázna.

Rácsatlakozott a wifire, megnézte az e-mailjeit, és csodálkozva látta, hogy levelet kapott a Gosling– Miller Búváriskolától. A thaiföldi élete térben és időben is olyan távolinak tűnt, hogy nem is gondolt rá, amióta eljött onnan.

Helló, újságírók gyöngye!

Hogy mennek a dolgok otthon? Itt minden sima ügy, a szezon végéig tele vagyunk. Nem mondom, hogy nem jönne jól, ha itt lennél, de emiatt ne siess! Írj, hogy mi van veled.

Maradjunk kapcsolatban!

L.

Rachel újra elolvasta barátja sorait, és próbálta megfejteni, hogy van-e szavaknak valami mögöttes tartalmuk. Ez persze hülyeség, nem volt semmi titkos üzenet, csak egy rövid érdeklődés, de ennek is nagyon örült. A thaiföldi évek alatt mindig Liam Gosling volt az, akihez a gondjaival fordulhatott, akivel megvitathatta az ötleteit, és akiben feltétel nélkül megbízhatott. Most is jól jött volna, ha megoszthatja vele, amit talált. Kíváncsi lett volna, hogy agyas barátja mit süt ki belőle.

– Mitől vágsz ilyen elégedett képet? A pasid írt? – érdeklődött Ross az ablaknál álló asztal mellől.

Rachel elpirult, nem is volt tudatában, hogy mosolyog.

– Nem, egyáltalán nem.

– Kicsit gyanús ez a nagy tagadás – vigyorgott Ross, miközben átfésülte a saját e-mailjeit.

– Ha tudni akarod, az üzlettársam írt. Szeretné tudni, hogy mikor megyek vissza.

– Hát, egy kis szerencsével akár hónapokig itt dekkolhatunk – mondta Ross nyújtózkodva és az ujjait ropogtatva. – Igazság szerint, vannak kihűlt ügyek, amelyek évtizedekre nyúlnak vissza.

– Nem maradhatok itt hónapokig, bár tény, hogy ez a lakosztály kellemesebb, mint a lakásom.

Odakint már kezdett sötétedni, a város fokozatosan eltűnt a szemük elől.

– Milyen messzire akarsz elmenni? – kérdezte Ross halkan.

– Hogy érted?

– Diana válaszokat vár. A válaszok megvannak. Kutathatunk még tovább, de minek? Hol mondjuk azt, hogy eddig, és ne tovább? Ahogy az elején mondtam, a lezárás lehetőségét kell megadnod a nővérednek. Ne felejtsd el, nem a Watergate-ügyet kell kinyomoznunk.

Rachel nem tudta, mit válaszoljon. Belátta, hogy Rossnak igaza van. Elégedettnek és fontosnak érezte magát attól, amit csinál. Mindig jó riporter akart lenni. A pályáját az újságírás bulvárosabb oldalán kezdte ugyan, és botrányos hírességekről meg a jóléti rendszert kihasználó bevándorlókról írt cikkeket. Tisztában volt vele, hogy ezekért nem fog Pulitzer-díjat kapni, de mégis jó érzés töltötte el, amikor feltárta az igazságot, vagy leleplezett egy csalást. És ebben még az sem ingatta meg, hogy tökéletesen tudatában volt a saját képmutató viselkedésének, hiszen gyakran nem egyenes úton jutott hozzá a sztorikat alátámasztó bizonyítékokhoz. Az, hogy most itt lehetett ebben a drága hotelban, embereket kérdezgetett, és egy történetet eddig értelmetlennek tűnő darabkákból rakott össze, újra eszébe juttatta, hogy mennyire szerette a régi életét. Mintha a pályája meg sem tört volna, mintha úgy folyt volna tovább, ahogyan az várható volt. Rachel a szíve mélyén tudta, hogy azt az egészet legalább annyira maga miatt csinálja, mint a nővére kedvéért, és Rossnak igaza van, meg kell állniuk egy ponton, ott, ahol Diana kérését teljesítették.

– Nézd csak! Kaptam egy e-mailt Greg Willetstől – lelkendezett a lány.

– Na végre! És mit ír?

– Igen, úgy véli, hogy a fotó, amelyet küldtem, készülhetett arról a szőke nőről, akit Juliannel látott. Idézem „nem biztos, az utca túloldalán álltam, sötét volt, én meg spicces”.

– Köszi, ez sokat segít – mondta Ross epésen.

– Úgysincs szükségünk rá, Laura megerősítette, hogy viszonyuk volt.

Kopogtattak az ajtón, mire Rachel kinyitotta. Egy öltönyös szállodai alkalmazott borítékot nyújtott át neki.

– Ez önnek érkezett.

– Mi az? – kíváncsiskodott Ross.

Rachel felnyitotta a borítékot, és átlapozta a benne talált papírokat.

– Úgy nézem, információk a Xenistatról – motyogta. – Köszi, Megan Hill.

Azzal visszadőlt az ágyra, maga mögé gyűrt két párnát, és a lábát keresztbe rakva olvasni kezdte a szöveget.

– Éhen halok – mondta Ross és felállt a székből. – Van egy étterem pársaroknyira.

Elmenjek és hozzak valamit?

– A francba, dehogyis. Hívjuk a szobaszervizt.

– Biztos vagy benne? Úgy értem, Diana Denver fizeti ezt az egészet, és lefogadom, hogy jobban örülne, ha egy ifjúsági szálláson laknánk, mint ebben a luxusszállóban. Mi lesz, ha nem hajlandó kifizetni a számlát?

– Már előre ideadta a pénzt. Azonkívül tudja, hogy megfelelő körülményekre van szükségem a munkához.

Rachel magabiztosan vigyorgott, de titokban azért beismerte magának, hogy Ross mond valamit. A lány átnyújtotta a férfinak a papírköteg felét.

– Ezeket te olvasod át! – adta ki az utasítást. – A Xenistat klinikai kísérleteinek utolsó fázisáról szóló információk találhatók benne.

– A kísérleteket a Rassalle Rt. végezte. Kik ezek? – kérdezte Ross, miközben elolvasta a címlapot.

– Olvastam erről a neten. Ahhoz, hogy egy gyógyszert a gyógyszerés élelmiszer-ellenőrző hatóság engedélyezzen, számos kísérleti fázison kell átesnie. A kísérletek jó részét általában otthon végzik, ebben az esetben Amerikában, ám az utóbbi években a gyógyszeripari cégek sok kísérletet elvittek az országon kívülre, és erre specializálódott cégekre bízzák a lebonyolítást. Rendszerint Afrikában és Kelet-Európában folynak a kísérletek.

– Vagyis olcsó helyeken.

– Ahol nagy a pénzszűke, ott olcsó az élet – válaszolta Rachel cinikusan. – A gyógyszeripar ellenlábasai azt is mondják, hogy a kísérletekre felhasznált harmadik világbeli országokban általában a szabályozás sem olyan szigorú.

– Ezt nézd! Bristol Jamaicában.

– Az hol van? – kérdezte Rachel, és Ross máris kereste a Google térképén.

– Kábé tizenöt kilométernyire Montego Baytől. És Bukarest is szerepel a listán.

– Vagyis mindkét helyen, ahová Julian és Madison elutazott, folytak Xenistat-kísérletek.

Rachel belekortyolt a kólájába.

– Van kedved egy kis nyaraláshoz?

– Mi?! Most? – kérdezte Ross.

– Na jó, munkával egybekötött nyaraláshoz. Melyiket választod? Montego Bay vagy Bukarest?

– Szerintem Jamaicán jobb strandok vannak – vigyorgott a férfi.

– Kicsit tűt a szénakazalban esete lesz, de ha valaki ki tudja deríteni, hogy Maddy és Julian miért ment oda, az te leszel, McKinney.

Ekkor megszólalt Rachel mobilja.

– Ismeretlen szám – motyogta. – Ettől mindig ideges leszek.

A hangtól majdnem elájult. A kellemes bariton mintha a síron túlról szólalt volna meg.

– Rachel, Adam Denver vagyok.

A lány pulzusa megkönnyebbülten lassabb ütemre kapcsolt.

– Szia, Adam, hogy vagy?

Ross az ajtóra mutatott.

– A szobámban leszek – lehelte és felmutatta a hüvelykujját.

A vonal vacakolt, de Adam dühe így is érzékelhető volt.

– Mindig így szemétkedsz, vagy ezt a viselkedést a nővérednek tartogatod?

A lány mély lélegzetet vett, váratlanul érte a hívás. Az egész elmúlt éjszakát kétségek között vergődve töltötte, hogy elmondja-e Dianának a washingtoni fejleményeket. Arra a következtetésre jutott, hogy bár a teljes őszinteség a legegyenesebb út, nem fogja a nővére elé tárni a teljes igazságot. Az, hogy Julian öccse így lerohanta, csak fokozta benne a zavarodottságot, de azt is eszébe juttatta, hogy mások is – méghozzá elég sokan – érintettek az ügyben. És olyan emberekről van szó, akik segíthetnek a tisztánlátásban.

– Nézd, Adam – kezdte a lány, és igyekezett nyugodt maradni. – Azért vagyok itt, mert Diana megkért rá. Ha neki van ezzel problémája, az oké, de te maradj ki belőle, rendben?

– Szeretnéd, ha kimaradnék belőle? – kérdezte a férfi. – Jó is lenne, nem igaz? Hagyjam, hogy még több kárt okozz a családomnak?

– Ez az én családom is, Adam.

– Valóban? Nem igazán értem akkor, hogy ez a családtag miért gondolta, hogy jó ötlet azt mondani egy gyászoló özvegynek, hogy a férje nemcsak megcsalta, de még a tulajdon húgát is le akarta fektetni.

– Nem akartam elmondani – válaszolta a lány, és érezte, hogy az arca elvörösödik.

– Nem akartad? – kérdezte Adam hitetlenkedve. – Ma találkoztam vele, rettentően sebzett, sápadt és kivannak az idegei. Úgy tesz, mintha minden rendben lenne, de azt hiszem, az idegösszeomlás szélén áll.

– Idegösszeomlás? – kérdezte Rachel aggódva. – De most jól van?

– Jól lesz. Majd. De nem kell hozzá pszichológusnak lenni, hogy az ember lássa, Diana jelenleg nagyon-nagyon sebezhető. Nézd, tudom, hogy miért hívott Londonba. Julian testvére vagyok, én is szeretnék válaszokat kapni, de megvan erre a megfelelő pillanat.

Milyen állatira önelégült!, gondolta Rachel, és megjelent előtte Adam öntelt, jóképű arca, amint épp őt korholja. A lány legszívesebben az ajtóhoz vágta volna a telefont, ehelyett elszámolt magában tízig, hogy lecsillapodjon.

– Én próbáltam titkolni, de belenézett az egyik mappába.

– Tényleg? Téged ismerve, azt gondolnám, egyenesen az arcába vágtad.

– Adam, ez nem segít.

– Nem, tényleg nem.

– Ezután óvatosabb leszek.

Maga sem tudta elhinni, hogy szabadkozik. Mindamellett valóban kényelmetlenül érezte magát az eset miatt. Valószínűleg tényleg túl sokat árult el Dianának. És nyilvánvalóan nem az volt a megfelelő pillanat, hogy beszámoljon Julian viselt dolgairól Toscanában. Ám a történtek évek óta forrtak benne, és emésztették belülről, muszáj volt kiadnia magából. Mindig úgy érezte, hogy a család túlreagálta az újságcikkes esetet, pedig ő csak rávilágított a megtévesztésekre, a hazugságokra. Sosem tagadta, hogy nem próbálta megakadályozni a cikk megjelenését, ám nem volt alkalma elmagyarázni, hogy miért nem. Örült, hogy a motivációja végre napvilágra került, bár ehhez valóban nem a legjobb pillanatot választotta.

– Jó – mondta végül Adam. – Hol vagy most?

– Washingtonban.

– Szerintem beszélnünk kellene.

– Szerintem is – helyeselt Rachel izgatottan. – Napok óta próbállak elérni. Tudod, próbálom összerakni a képet, hogy mit csinált Julian a halála előtti időben.

– Rachel, azért kell beszélnünk, hogy megállapodjunk néhány feltételben.

A lány majdnem felkacagott ekkora arrogancia hallatán. Ez van, ha valaki úgy nő fel, hogy sosem mondtak neki nemet semmire. Már éppen mondani akarta, hogy Adam hová dugja fel a feltételeit, amikor meggondolta magát. Jó esély volt rá, hogy Adamtől hasznos információkat tudhat meg, hiszen a férfi nagy playboy hírében állt, így aztán nyilván megérti Julian motivációit. Nem szabad vele összeveszni, most semmiképp.

– És mikor akarsz beszélgetni? – kérdezte.

– Holnap lenne alkalmas.

– De én történetesen Washingtonban vagyok.

– Nekem meg történetesen holnap van időm találkozni veled.

Megőrülök a stílusától, gondolta a lány, aztán kelletlenül beleegyezett, hogy másnap találkozzanak. Ross egy tányér sült krumplival és szendvicsekkel tért vissza a szobába, de miután Rachel elköszönt Adam Denvertől, hirtelen elmúlt az éhsége.

27. fejezet

A Harrow fiúiskola egyszerre volt tiszteletet parancsoló és félelmetes. Amikor Diana először ment végig autóval a falu fő utcáján, csak pislogott, ahogy a kétoldalt álló sötét kőépületeket figyelte.

– Csodás ez a hely – ámuldozott a kormány mögött vigyorgó Juliannek. – Az iskola is ilyen szép?

– Ez az iskola, drágám – nevetett a férje.

Dianának még most is úgy tűnt, mintha magát az iskolát odapottyantották volna a domb tetejére, a falu többi része pedig itt-ott magától kinőtt volna a közvetlen közelében. Julian elmondása szerint nagyjából tényleg így jött létre a Harrow. Az iskolai épületek a legkülönbözőbb helyeken álltak. Ha például a fiúknak zeneórájuk volt, akkor végig kellett menniük a fő utcán, túl a hentes-és a virágüzleten, és bemenni egy olyan házba, amelyen csak egy kis bronztábla utalt a funkcióra. Az egész falu a diákok „játszótere” volt, akiket a nap bármely szakaszában lehetett látni, tele volt velük az utca, amint könyvekkel és mappákkal a kezükben órára siettek. A fejükön evezős szalmakalap, ami fekete-szürke egyenruhájuk tartozéka volt, ám nem nagyon szívesen viselték nyilvánosan. A Harrow a huszonegyedik században – szokatlan módon – teljesen bentlakásos intézménynek számított, ami azt jelentette, hogy szorgalmi időszakban korlátozták a szülői látogatások számát. Ám az iskola nagyon megértőnek és támogatónak bizonyult Julian halála miatt, és simán beleegyeztek, hogy Diana délutánra elvigye Charlie-t.

Fia a kollégiumi épület előtt várt rá, és ahogy Diana meglátta, megdobbant a szíve. Szerette volna megborzolni Charlie kócos, vörösesbarna haját, de visszafogta magát, mivel más diákok is álldogáltak a közelben, és tudta, hogy később cukkolnák miatta a fiát.

– Jól van, anya – mondta Charlie a kamaszok visszafogottságával, de vigyora elárulta, örül, hogy Diana itt van.

– Hol kapjuk itt a legjobb ebédet?

Diana a fiára nézett, és ráébredt, hogy ugyanolyan minden, mint régen. Egy egyedülálló anya próbál zöld ágra vergődni a fiával. Charlie babakora, amikor Rachel után Londonba költöztek, és segélyen éltek egy kicsike lakásban, nagyon távolinak tűnt már. Az asszonynak csöppet sem hiányzott az állandó aggódás az anyagiak miatt, a folytonos idegeskedés, hogyan tudja összeegyeztetni a munkát a gyerekneveléssel, a mindennapos döntési helyzetek, hogy például a fűtést csavarja-e feljebb, vagy inkább fázzanak, és akkor jobb minőségű pelenkát tud venni Charlie-nak.

Furcsamód egyszerűbb volt akkor az életük. Azzal az elképzeléssel jött Londonba, hogy viszi valamire, és még amikor azt hitte is, hogy örökre abban a hideg, pici lakásban ragadnak, megvolt az az érzése, hogy előtte áll az egész élet, és bármi megtörténhet.

Sosem rajongott a fővárosért olyan szenvedélyesen, mint Rachel, de abban egyetértett vele, hogy ez az a hely, ahol nagy lehetőségek várnak rá, akár a következő sarkon. Eszébe jutott, hogyan buszoztak ki mindig Rachel nénihez, hogy valamelyik kedvenc, olcsó étkezdéjében találkozzanak. Eszébe jutott, hogyan hallgatta húga fura és vicces történeteit celebekről, akiket a bárban látott, ahol dolgozott. Hírességek a tévéből, annyira nagyvilági és menő emberek, mintha egy másik bolygóról származtak volna. Napi szinten volt valami, ami elvarázsolta Dianát: a Buckingham-palota a Mall végén, a Downing Street 10. fekete ajtaja, amit persze csak a vaskerítés rúdjain keresztül lehetett látni, a Parlament és a Szt. Pál-székesegyház fenséges épülete, az emeletes, piros buszok. A dolgok azóta megváltoztak, ma már kevés olyasmi van, amitől leesik az álla. A pénz és a végtelen lehetőségek immúnissá teszik az embert.

– Mennyire vagy éhes? – érdeklődött a fia.

– Éhen halok – hazudta az asszony.

– Jó, akkor hamburger és sült krumpli kell nekünk. Van egy jó hely itt a közelben.

– Nem rabollak el semmi fontos dolgodtól? – kérdezte Diana, és játékosan oldalba bökte Charlie-t.

– Csak egy krikettmeccsem lenne délután. Mondjuk nagyon fog hiányozni a csapatnak a világklasszis ütőjátékos.

– Akkor nem tartalak fel sokáig.

– Minden rendben, anya? – kérdezte a fiú ösztönösen.

Diana a tökéletesen begyakorolt, „minden oké” arckifejezését vette elő.

– Persze. Rachel nénikéd hazajött Thaiföldről, és ezt hozta neked – bólogatott, és előhúzta a táskájából a tedimacit.

Charlie elvette, és pár másodpercig csak bámult rá. Sosem tudott igazán mit kezdeni azzal, hogy a család gyakorlatilag kitagadta a nagynénjét. Csak kilencéves volt, amikor a Julian Denverről szóló cikk megjelent a Sunday Postban. Charlie túl kicsi volt ahhoz, hogy megértse, miről van szó, de ahhoz már elég nagy, hogy felfogja, a szeretett nénikéje valami rosszat tett. Valami olyat, ami miatt sokat csúfolták a játszótéren. A papád nem szereti a mamádat! – Emiatt majdnem mindennap sírva ment haza az iskolából.

Odaértek az étteremhez, amit Charlie ajánlott. Bent meleg volt, és finom frisskenyér-illat terjengett. Nem voltak sokan, így a pincérnő a legjobb helyre, egy ablakbeugróban elhelyezett asztalhoz vezette őket.

– Én jól vagyok – közölte Charlie, miután elhelyezkedtek és rendeltek.

– Tudom, hogy jól vagy, ezért akartam beszélni veled.

– Ez nagyon komolyan hangzik.

– Mert az is – mosolygott a nő, elámulva, hogy a fia mennyire felnőttesen viselkedik.

– A héten apa ügyvédjénél jártam. Elmondta, hogy mi van a végrendeletében.

– A pénz semmit sem számít, úgysem hozhatja őt vissza.

– Nem, tényleg nem. De van egy csomó gyakorlati dolog, amit el kell intéznünk, bármennyire nehezünkre esik is. És ez az egyik közülük.

– Adam bácsi kapta a Ferrari-gyűjteményt? – nézett a fiú az anyjára, hosszú frufruja alól.

Diana elnevette magát.

– Igen. Miért? Neked fájt rá a fogad?

– Nem, de a motoroknak örültem volna – vigyorgott a srác.

Anyja a kezére tette a kezét.

– Erre esélyed sem volt, apád tudta, hogy sosem egyeznék bele.

– Szóval Adam kapta azokat is.

– És ott jó helyen is lesznek. Egyetértesz?

Megérkeztek az italok, Charlie a szívószállal kevergette a kóláját.

– Szóval kibékültél Rachel nénivel. Arra számítottam, hogy ott lesz a temetésen. Reméltem, hogy ott lesz. Néha azt hiszed, nincs szükséged bizonyos emberekre, közben pedig igen.

A fiú bölcsebb volt a koránál, és Diana tudta, Julian jól döntött, amikor a részvényeit a fiukra hagyta.

– Charlie, azért jöttem, hogy elmondjam, mit hagyott rád apa.

– Mit? – kérdezte a fiú kétkedve.

– A vállalatban lévő összes részvényét.

Pár pillanatig csend volt.

– Mindet? – kérdezte Charlie.

Diana bólintott.

– A szavazati jogot biztosító részvényeket is?

Az asszony meglepve nézett a fiára. Fogalma sem volt róla, hogy Charlie ennyit tud a vállalat működéséről.

– Mindet, ami apa tulajdonában volt. Letétben maradnak, amíg eléred a huszonegy éves kort. A végrendelethez csatolt egy szándéknyilatkozatot is. Ez jogilag nem jár kötelezettséggel, de kifejezte azt a kívánságát, hogy te legyél majd a cég vezérigazgatója.

Charlie nem tudott megszólalni.

– Azért akartam beszélni veled erről, mert tudni szeretném, mit gondolsz a dologról – folytatta az anyja halkan. – Beszéltem Adammel, és ő azt állítja, hogy sosem akart belépni a családi vállalatba, inkább csak kötelességének érezte. És én nem szeretném, ha te is csak kötelességből tennél bármit.

A Denver családra gondolt, a kőkemény Ralphra, a félelmetes Elizabethre és a sznob Barbarára, és egyáltalán nem volt biztos benne, hogy ilyen szoros szövetségben akarna maradni velük. De végül is ez Charlie döntésén múlik, nem az övén.

– Tényleg a fiának tekintett.

– Hát persze hogy a fiának tekintett – mondta Diana elszörnyedve.

Charlie ráemelte meleg mogyorószínű szemét, amiben most egy cseppnyi dac fénylett.

– Amikor téged feleségül vett, megkapott engem is. Tudom, hogy mindig a fiának nevezett, de nagyon sokszor morfondíroztam azon, hogyan tekintheti a sajátjának egy másik férfi gyerekét.

– Pedig annak tekintett – suttogta Diana, és szerette volna tudni, vajon mennyire volt kínzó ez a gondolat a fia számára.

– Most már tudom – válaszolta Charlie, érzelmektől remegő ajakkal.

– El kell ezt olvasnod – mondta az anyja, és odatolta elé Julian szándéknyilatkozatát, amelyet a végrendelethez csatolt. Ő maga vagy tucatszor átfutotta már, amióta elhozta Stuart Wilson irodájából, és kívülről tudta, bár úgy érezte, illetéktelenül szerzett tudomást egy apa fiához intézett utolsó szavairól.

– Majd később elolvasom – mondta Charlie, és zsebre tette a levelet. – Elfogadom a részvényeit – folytatta. – Szeretném, ha büszke lenne rám, szeretnék az az ember lenni, akinek ő remélt engem.

Diana ökölbe szorította a kezét az asztal alatt. Elhatározta, hogy nem fog sírni a fia előtt, bár ezúttal az öröm könnyei égtek a szemében.

28. fejezet

Rachel szörnyen érezte magát, lüktetett a feje, és úgy reszkedett, mint amikor kitörni készül az emberen az influenza. A taxi ablakában tükröződő arca láttán megállapította, hogy nagyjából ugyanolyan vacakul néz ki, mint ahogy érzi magát. Washingtoni látogatása olyan rövid volt, hogy másból sem állt, csak az időeltolódás miatti szenvedésből. Az elmúlt három napban kávén és gyorskaján élt, sokat idegeskedett, és a visszaúton egy síró csecsemő miatt aludni sem nagyon tudott. Jelen pillanatban másra sem vágyott, csak egy forró fürdőre meg néhány pohár vörösborra, ehelyett utazhat tovább, hogy azzal az emberrel találkozzon, aki nemrég a telefonban szemétnek nevezte.

– Jó ötlet, hogy hazamész – mondta Ross, amikor a lány elmondta a tervét a repülőtér felé menet. – Adam Denver még hasznos lehet a számunkra.

Persze a férfinak könnyen járt a szája, azóta már valószínűleg a tengerparton üldögél egy koktéllal a kezében. Nem tehetett róla, de Rachel úgy érezte, ő húzta a rövidebbet, neki kell bemennie az oroszlán barlangjába, míg Ross szépen elrepült Jamaicára.

Lenézett az ölében heverő telefonjára, és újra megnyitotta az üzenetet, ami már ott várta a mobilján, amikor leszállt Heathrow-n.

Blackbushe, ma délben. Megnéztem a járatodat, egy autó fog várni. GU –17 9LQ. Majd meglátod, hol van.

Adam

Rachel a fejét rázta erre a fontoskodó „megnéztem a járatodat” szövegre. Ezzel a férfi azt üzente, hogy ő irányít, és biztosra vette, hogy a lány minden dolgát félbehagyja, és eljön. Rachel eljátszott a gondolattal, hogy szól a sofőrnek, forduljon meg, és vigye Somerfoldba, az olyannyira vágyott forró fürdőért és pinot noir-ért, de nem tudta rávenni magát. És ezt Adam is tudta, amitől a lány majd megőrült. Nyilván ezt is tudja, gondolta Rachel, azért csinálja.

Most hihetetlennek tűnt, hogy valaha vonzónak találta Adam Denvert. Beleborzongott az emlékébe is, hogy az évek alatt mennyi ügyetlen próbálkozása volt a férfi elcsábítására. Számtalan vacsorapartin ült mellette, de minden alkalommal olyan részeg volt, hogy egy értelmes mondatot nem bírt összerakni, nemhogy elkápráztatni a fickót a szellemességével. A férfi is ott volt azon a végzetes toszkán nyaraláson, és az első pár napban Rachel mindenfelé mászkált vele, sétáltak Siena mellett egy pipacsmezőn, borkóstolón vettek részt egy közeli pincészetben, mígnem a hét közepén megérkezett a palazzóba Carina, a szőke modell, és egyenesen Adam Denver ágyában kötött ki. De Rachel most már idősebb és bölcsebb volt, nem követi el a régi hibákat.

Letértek az autópályáról az országútra. Szerette volna megkérdezni a taxisofőrt, hogy hová a fenébe mennek, de látta, hogy ő is csak beírta a GPS -be az irányítószámot, tehát nyilvánvalóan fogalma sem volt. Kétoldalt nagy házak és hatalmas mezők látszottak. Talán golfpálya? Különös, sosem látta Adamet golfozni, valahogy nem illett hozzá, ez a sport túlságosan is unalmasnak és komolynak tetszett a férfi stílusához. Aztán meglátta, és önkéntelenül elnevette magát. Hát persze, Blackbushe egy repülőtér, rendes, vörös téglából épült irányítótoronnyal, és azzal a csíkos széljelzővel, ami a földön parkoló, helyes kis propelleres gépek fölött lobogott. Odanyomott a sofőrnek pár bankjegyet, de a férfi nem fogadta el. Ezek szerint már kifizették a fuvart.

Adam Denver a repülőtéri iroda ajtajánál várta, sötétkék pilótadzsekiben, krémszínű vászonnadrágban és pilóta-napszemüvegben feszített, és pont úgy nézett ki, mint Steve McQueen, amivel – Rachel sejtése szerint – tökéletesen tisztában is volt.

– Ez egy repülőtér, Adam? – mondta összerezzenve, ahogy egy kisgép fülsiketítő zajjal elhúzott mellettük a kifutópályán.

– Éles a szemed – válaszolta a férfi. – Készen állsz?

– Pontosan mire is?

Adam a kifutópálya felé biccentett, majd elindult, és hátra sem nézett, hogy a lány követi-e.

– El kell intéznem valamit – közölte, amikor Rachel utolérte. – Gondoltam, két legyet üthetnék egy csapásra.

– Mi? Ezzel? – kérdezte a lány, amikor látta, hogy hová mennek. Fényes fekete helikopter parkolt a repülőgépek túloldalán, buborékszerű kabinján megcsillant a napfény.

– Gondoltam, élvezni fogod a repülést – mondta Adam hűvösen.

– Láttam már helikoptert – jegyezte meg Rachel, miközben Adam bekötötte az ülésbe.

– Vedd fel ezt – nyújtott oda a férfi egy pár fülhallgatót, amihez mikrofon csatlakozott, aztán elfordult, felnyomott néhány kapcsolót, és beindította a motort.

Igazából belegondolva, Rachel nem emlékezett, hogy valaha ült volna helikopteren, úgyhogy tényleg nagyon örült a lehetőségnek. Megigazította a fülhallgatót, aztán a szorgoskodó Adamet nézte, a magas arccsontját és a zöld szemét a napszemüveg mögött.

– És hová megyünk? – kérdezte szinte ordítva, hogy túlkiabálja a hajtómű zaját.

Adam áthajolt, és bedugta egy aljzatba a fülhallgató zsinórját, így a mikrofonon keresztül tudtak egymással beszélni.

– Jersey-re – felelte recsegős hangon.

– Jersey-re?

– Máshol van dolgod?

– Mennyi időre? – kérdezte a lány. – Ki van számítva minden percem, és csak most érkeztem Washingtonból.

– Micsoda elfoglalt lány vagy! – mosolygott a férfi, és meghúzott egy kart az ülés mellett. A helikopter a levegőbe emelkedett, Rachelnek a műszerfalba kellett kapaszkodnia, hogy megtartsa az egyensúlyát, ahogy a föld egyre távolabb került tőlük. Már épp készült valamit mondani, amikor Adam, most először, ránézett.

– Miért nem fogod be a szádat és élvezed inkább a kilátást?

Valóban csodás élmény volt a gyönyörű tájak fölött repülni. Elég alacsonyan szálltak ahhoz, hogy látni lehessen a folyópartok mentén sétáló embereket, a réteken legelésző teheneket. Érdekes volt felülről látni mindent, úszómedencéket, teniszpályákat, mintha csak valami titkos világba nyertek volna bebocsátást. De még ennél is izgalmasabb volt, amikor elhagyták az angol partokat a Wight-szigettől nyugatra, és kirepültek a La Manche csatorna fölé, amelynek vize csak úgy csillogott a késő délelőtti napfényben. A repülés bő fél óráig tartott, és Rachel szinte sajnálta, hogy véget ér, amikor a jármű elhúzott a tarka rétek fölött a helikopterleszálló hatalmas, fehér H betűje felé. Adam előretolt két kart, és a helikopter előredőlve szépen a földre ereszkedett.

A terminál épületében egy nyakkendős férfi várta őket papírokkal a kezében.

– Jó reggelt, James! – üdvözölte Adam, és aláfirkantotta az orra alá tolt papírt, aztán beugrott az ott álló sötétzöld Range Roverbe. – Jössz? – hajolt ki a férfi az ablakon.

Rachel szándékosan nem kérdezett semmit, amíg a keskeny autóúton haladtak, nem akarta megszerezni Adamnek ezt az örömet. Ehelyett a tájban gyönyörködött, amely meglepően hasonlított az angol vidékre: rengeteg sövény és kőfal, továbbá helyes, fehérre meszelt kis házak, mintha csak Devonban vagy Somersetben lennének, kivéve, hogy itt minden utcának francia neve volt: Rue de la Mare, Route des Landes.

A fővárosba, St. Helier-be hajtottak. Adam a sárga vonalra parkolt, és megkérte Rachelt, hogy maradjon az autóban.

– Csak azért, hogy ne büntessenek meg – mondta, azzal kiugrott a Roverből.

– Hová mész?

– Ide.

– A bankba? Mi dolgod ott? Gyorsan kirabolod? Simán kinézem belőled.

– Ha tudni szeretnéd, alá kell írnom egypár papírt. Szerintem maximum húsz percet vesz igénybe.

– És mi van, ha jön a parkolóőr? Nem beszélek franciául… – de Adam már fel is szaladt a bank lépcsőjén.

A férfi tíz perc alatt végzett.

– Ennyit utazni a semmiért!

– Az a helyzet, hogy most intéztem el hetvenötmillió eurónyi kölcsönt. Éhes vagy?

– Éhen halok. Átaludtam a reggelit a gépen. Az első osztályon nagyon kényelmesek az ágyak. De azt hittem, beszélni akarsz velem.

– Igen, de gondoltam, kaja közben is cseveghetünk.

A sziget északnyugati csücskéhez autóztak, és egy kanyar után ott csillogott előttük a türkizkék tenger, amit két oldalról a kinyúló földnyelv fogott közre.

– Hűha! – kiáltott fel Rachel. – Micsoda látvány!

– Ez Plemont – mondta Adam. – A sziget egyik legszebb része.

Adam egy keskeny köves úton haladt tovább a dzsippel, aztán megszűnt az út, homok porzott a kerekek alatt, kétoldalt tüskés bozót, fölöttük a sziklák.

– Erre – mondta, majd kiugrott az autóból, és elindult egy gyalogút felé.

– Hová a fenébe viszel már megint? – motyogta Rachel az orra alatt, és azon aggódott, hogy kitöri a bokáját a magas sarkú cipőjében. Még az is megfordult a fejében, hogy Adam simán belökhetné a tengerbe, nem látná senki, maximum a rikoltozó sirályok.

Amikor utolérte a férfit, csodálatos kilátás tárult a szeme elé: a tenger hullámaiba vesző, vad sziklák, és egy pici, sárga homokos strand valahol alattuk, a mélyben.

– Ez elképesztő! – kiáltotta lélegzet-visszafojtva.

– Örülök, hogy tetszik. Meg fogom venni – aztán Adam felmutatott a dombra. – Látod ott azokat az épületeket? Régebben kemping volt, de évek óta üresen áll. A szállodaüzletágunk tárgyal az ingatlan megvételéről, hogy aztán átalakítva újra megnyissuk a nagyközönség előtt.

– Kemping lesz újra?

– Luxusvillák, mind zavartalan kilátással a földnyelvre. Látod?

– Aha – bólintott Rachel. – Kicsit a Scilly-szigetekre emlékeztet, sokat jártunk oda gyerekkoromban. Egzotikus volt, egyszersmind otthonos is. És feltételezem, ez a hely könnyebben megközelíthető, mint a Scilly-szigetek.

Adam biccentett.

– Kevesebb mint egy óra Londonból, és öt légitársaság repül ide vagy tucatszor naponta. És ez a legnapsütésesebb brit sziget.

– Azt hiszem, az a Scilly-szigetek.

– Neked mindenben okosabbnak kell lenned?

– Vártam, hogy nekem fogsz esni, és gondoltam, gyorsan adok is rá indokot.

Végigsétáltak a földnyelven egészen a szikla csúcsáig, ahol egy pici, közkedvelt kávézó állt. Rendeltek két csésze teát, és két Victoria tortát, aztán leültek kinn a fa piknikpadra.

– Szóval – kezdte Adam a sütijét piszkálva. – Miről akarsz beszélni velem?

– Azt hittem, te akarsz beszélni velem – válaszolta a lány, a csészéje fölött felnézve a férfira.

– Én már elmondtam a telefonban, amit akartam. Csak azt kérem, hogy óvatosan adagold az infókat Dianának.

– Úgy lesz – mondta Rachel halkan. – Hogy van? De komolyan. Nagyon megijedtem, amikor azt mondtad, hogy az idegösszeomlás szélén áll.

– Mérges, úgy érzi, átvágták…

– Nem akartam hazudni neki…

– Nem te, Julian.

Adam cinikus pillantást vetett rá.

– Mi van? – kérdezte a lány dacosan.

– Azt hiszem, te vagy saját magad legnagyobb ellensége.

– Ezt meg hogy érted?

– Mindened megvolt. A legjobb úton haladtál, hogy harmincéves korodra szerkesztő legyél, nem igaz? Azon túl már tényleg a csillagos ég volt a határ. Dolgozhattál volna New Yorkban, akár még politikai lobbimunka is kinézett volna neked. És mindezt eldobtad, na vajon miért?

Kicsinyes bosszú miatt. Hogy felülkerekedj a nővéreden. Hidd el, Rachel, nem éri meg az ilyesmi.

– Úgy tűnik, tapasztalatból beszélsz.

Adam kis habozás után folytatta:

– Volt egy nagy vitám Juliannel két héttel a halála előtt. Nagyon nagy vitám. E miatt a hely miatt. Ragaszkodtam hozzá, hogy megveszem. Julian szerint ez csak egy szeszély a részemről, és túl gyors a cég expanziója. Szörnyű dolgokat vágtunk egymás fejéhez, nem is mentem el a kerti partijukra…

Adam szája széle legörbült, ettől minden sármja eltűnt, komor lett az arca.

– Azon rágom magam, hogy ha ott vagyok, az számított volna-e valamit. Észrevettem volna-e, hogy valami baj van.

– Szerintem sokan vannak, akik ugyanezen gondolkodnak.

– Vannak, akik nem kérnek belőled, Rachel, de én nem tartozom közéjük. Szeretném tudni, mi történt, és egyetértek Dianával, hogy ha van, aki ezt ki tudja deríteni, az te vagy.

– Arra végképp nem számítottam, hogy bizalmat szavazol nekem.

– Minek mentél Washingtonba? – firtatta Adam.

Rachel a teáját kortyolgatva elmesélt neki mindent Madison Kopekről. Elmondta, hogy a boncoláskor kiderült, a lány terhes volt, és hogy Laura Dale megerősítette a Juliannel való viszonya tényét. Rachel rákérdezett a Xenistatra, de Adam még csak nem is hallotta a gyógyszer nevét. Végül a lány arról is beszámolt, hogy a társa, Ross McKinney Montego Bayben van felderíteni, hogy mit csinált ott Julian és Madison.

Adam egészen sápadt lett, mire Rachel a történet végére ért.

– Szóval akkor mi is a következtetésed? Azt gondolod, hogy Julian Madison és a baba miatt lett öngyilkos, vagy valami egészen más elképzelésed van, mert arra ugye nem kell hogy figyelmeztesselek: az összeesküvés-elméletek mekkora bajba sodortak téged már eddig is!

A lány tudta, hogy a Malcolm McIntyre-ügyre céloz, és kíváncsi lett volna, honnan tud róla. Persze nem volt titok, hogy mi miatt rúgták ki a laptól. A letartóztatása is elég nagy nyilvánosságot kapott, de ezzel együtt érdekelte volna, hogy Adam figyelemmel követte-e a pályafutását.

– Az nem összeesküvés-elmélet volt, az volt az én Watergate-ügyem. Majdnem elkaptam a fickót, megvolt a bizonyítékom. Csak épp nem törvényes úton jutottam hozzá.

– Az illegális bizonyíték nem létező bizonyíték – mondta Adam.

Rachel nem is szeretett erre az egészre visszagondolni. Malcolm McIntyre gazdag üzletember volt, ismert társasági figura, amellett kemény pénzeket adott politikai célokra, és sokat jótékonykodott. Évek óta keringtek róla olyan pletykák, hogy a fiatal fiúkat szereti, ez kvázi közismert tény volt politikai és sajtókörökben. Sokszor tettek ellene rendőrségi feljelentést, de ezeket az ügyeket valahogy mindig elsimították. Az áldozatai gyakran csak évekkel az abúzus után léptek a nyilvánosság elé, és akkor már nem voltak elég hasznosak a vád számára. McIntyre arról is híressé vált, hogy mindenért perelt, így aztán a szerkesztők igencsak kesztyűs kézzel bántak vele. Nem úgy Rachel Miller! A lány találkozott az egyik áldozatával, Edwarddal, aki felhívta a lapot, hogy bizonyos összegért cserébe kitálal. A fiú hajléktalan volt, hol az utcán, hol szállásokon húzta meg magát. Utcazenészként és alkalmi drogdílerként keresett valamennyi pénzt, ennek ellenére Rachel azonnal megkedvelte és megbízott benne. Edward abban a gyermekotthonban ismerkedett meg Malcolmmal, amelyben felnőtt. Állást kapott McIntyre irodájában, de aztán egészen más fordulatot vett az élete.

Edward története hihetetlen módon feldühítette a lányt. Nem érdekelte az sem, ha McIntyre bepereli. Hagyni kellene, hogy megússzon egy ilyen szörnyű bűnt, csak azért, mert a legmenőbb ügyvédeket is képes megfizetni? Vadászni kezdett a férfira. Elég magas beosztásban dolgozott már az újságnál, hogy felbérelhesse Ross McKinney-t, aki különféle stricikkel és pornófilmesekkel hozta össze. Csak éppen a nevüket Malcolm telefonjának a lehallgatásával szerezte meg. Így aztán Ross börtönbe került, Rachel hajszál híján ugyanerre a sorsra jutott, míg Malcolm McIntyre-t természetesen újra felmentették a vádak alól.

– Diana tud Madison Kopek terhességéről? – kérdezte Adam.

– Nem, és nem is fogom elmondani neki.

Adam egyetértőn bólintott.

– Ismered a Denver gyógyszergyár vezérét?

– Tudom, ki az, találkoztunk párszor, de nem mondanám, hogy közeli cimbik vagyunk.

– Beszélnél vele?

– Miről? A Xenistatról? – kérdezte a férfi hitetlenkedve.

– Persze. Egészen eddig nem figyeltél rám?

– Megvan, ami után nyomoztál, Rachel. Julian szeretője terhes volt a bátyám gyerekével. A gyerekkel, akire Julian annyira vágyott. Baszd meg, Jules, te idióta! – Adam az ég fel fordította az arcát, és behunyta a szemét.

– De ez így nem kerek. Ez csak információ, az információ pedig még nem a teljes igazság – közölte Rachel halkan. – Könnyű lenne most abbahagyni, Diana már úgyis tud Madisonról, és neki ez elég. De én az igazságot akarom, Adam. Mindig azt akartam.

– És honnan fogod tudni, hogy megtaláltad? – kérdezte a férfi Rachel szemébe nézve.

A lány a szikla széléhez vezető ösvényt nézte.

– Valahogyan mindig lehet tudni, hogy elértél az út végére. És most azt érzem, hogy még nem tartunk ott.

– Hazaviszlek.

– Felhívod a Denver gyógyszergyárat?

– Mondd meg, hogy mit akarsz tudni, és tárcsázom őket.

29. fejezet

A ház még kensingtoni viszonyok között is hatalmasnak számított. A magas, fehér épület egy terecske sarkában állt, kőhajításnyira a legelegánsabb bevásárlóutcáktól. Elizabeth Denver otthona a Phillimore negyed legnagyobb épülete volt, óriási ablakokkal, fehér stukkóval és fényes, fekete bejárati ajtóval, amely Dianát a Downing Street 10.-re emlékeztette. A nőnek egy szobalány nyitott ajtót. Nincs inasa? Diana átnyújtotta neki a pasmináját, majd az alkalmazott bekísérte a nappaliba. Elizabeth lejjebb adta a színvonalat.

Másnak persze eszébe sem jutna ilyesmi, különösen a nappali szoba láttán. A berendezést belsőépítész tervezte, eklektikus stílusába belefért a sötétbordó virágmintás tapéta, az extravagáns arany képkeret és a modern bútorzat. A szoba központi darabja egy hatalmas kristálycsillár volt, ami úgy fénylett, mintha egyenesen az égből pottyant volna ide.

– Diana, örülök, hogy látlak! – masírozott be az ajtón Elizabeth. A nő ritkán látta a sógornőjét másképp, mint nadrágkosztümben és tökéletes frizurával, most azonban krémszínű farmert és selyemblúzt viselt. A haját egyszerűen a füle mögé simította, az arcán szinte nyoma sem látszott sminknek.

– Örülök, hogy el tudtál jönni!

Mintha Dianának lett volna más választása! Elizabeth gyakorlatilag ráparancsolt azon a leereszkedő, tanár nénis hangján, amikor felhívta.

– Nem tartózkodhatsz állandóan abban a hatalmas, huzatos házban – mondta olyan hangsúllyal, hogy vitának nem volt helye. – Főzök neked valami finomat, és jól elcsevegünk.

Hogy hangzik?

Igazság szerint rémesen. Diana sohasem táplált meleg érzéseket a sógornője iránt, sőt afelől is kétségei támadtak, hogy Elizabethben egyáltalán van melegség, abban viszont biztos volt, hogy az ellenszenv kölcsönös. Amíg Julian élt, havonta egyszer Liznél vacsoráztak. Diana minden alkalmat úgy élt meg, mintha éppen az egyetemre felvételizne, és folyamatosan szégyenkeznie kellene a tudatlansága miatt. Elizabeth nyilvánvalóan úgy gondolta, hogy az öccse sokkal okosabban is házasodhatott volna, például egy hasonlóan jelentős nemzetközi vállalatcsoport tulajdonosát veszi el feleségül, vagy egy kisebb európai uralkodócsaládba nősül be, ami jobban megfelelt volna Elizabeth sznob igényeinek. A legrosszabb, amit tehetett, hogy a titkárnőjét vette el.

Normál körülmények között Diana mindent megtett volna, hogy lerázza Szörnyella sógornőjét, de hát ezek most nem voltak normál körülmények. Julian meghalt, Charlie az iskolában, Rachel meg detektívesdit játszik valahol távol. A Stuart Wilsonnal történt találkozója után pedig tisztában volt vele, hogy előbb vagy utóbb kénytelen lesz szembenézni a Denver családdal. Adammel találkozni egy dolog, Elizabeth azonban teljesen más tészta, ezért némi aggodalommal fogadta el a sógornője invitálását.

– Menjünk át a konyhába! – javasolta Liz. A hatalmas konyha-étkező végében álló tölgyfa asztalon szépen meg volt terítve, még borospohár is állt a tányérok mellett.

– Csak ketten eszünk, bár lehet, hogy David később csatlakozik hozzánk.

David Liz jóval idősebb, bankárként dolgozó férje volt. Diana kedvelte őt, mert bár kétsége sem volt afelől, hogy ugyanolyan kíméletlen tud lenni üzleti ügyekben, mint a felesége, régi vágású, kiváló modorú úriember volt, és az asszony nem bánta volna, ha itt van velük.

– Milyen napod volt? – érdeklődött Liz továbbra is könnyed hangon.

– Meglátogattam Charlie-t.

– Szóval Harrow-ban jártál. Nagyszerű. Nekünk is el kéne oda mennünk Daviddel. És milyen volt Olga Shapirónál? Ugye mennyire érti a dolgát?

Diana ezen megütközött kissé, ugyanis nem Elizabeth ajánlására ment el Olgához. Akkor vajon honnan tudja a sógornője, hogy nála járt? Mondjuk Elizabeth mindig sportot űzött abból, hogy mindenről tudni akart. Diana azon sem lett volna meglepődve, ha kiderül, poloska van az autójába építve, és folyamatosan küldi róla az információkat Elizabeth kensingtoni főhadiszállására. Vagy ok nélkül paranoiás?

Diana leült az asztalhoz, Elizabeth pedig edényfogó kesztyűt húzott karcsú kezére. A nő legszívesebben előkapta volna a telefonját, hogy lefotózza, annyira hihetetlen látvány volt.

– Consuelának szabadnapja van, így, attól tartok, be kell érned az én főztömmel. Sajnálatos módon a Cordon Bleu szakácsiskola nem szerepel az önéletrajzomban.

Tésztában sült lazac gőzölgött a sütőből kihúzott tálon.

– Szerintem lenyűgözően néz ki – mondta Diana, aki biztos volt benne, hogy Elizabethnél még egy hétköznapi ebéd is különleges lesz.

Sógornője rendkívül sokoldalú és kifinomult nő volt, ám másokkal ellentétben ezt szerette is a többi ember orra alá dörgölni. A Yale-re és a Stanford Közgazdasági Karára járt, és mindent elkövetett, hogy különb legyen a testvéreinél. A húszas éveiben rövid ideig a Denver-csoportnál dolgozott, pénzügyekkel foglalkozott, aztán otthagyta az egészet, hogy saját céget alapítson, mivel az apjuk nyilvánvalóvá tette, hogy Julian lesz az örököse. Diana nem tudta pontosan, hogy Elizabeth mivel foglalkozik, mindenesetre nagyon nyereséges volt az üzlet – vagyonkezelői vállalatát öt év eltelte után máris egymilliárd fontra értékelték. Három évvel ezelőtt a cég egyesült a Denver-csoporttal, és Elizabeth az igazgatótanács befolyásos tagja lett. Diana sejtette, hogy emiatt viselkedett állandóan úgy, mintha az ő felségterülete lenne az egész cég.

– Meglepett a végrendelet tartalma? – kérdezte, miközben belevágott a halas tésztába.

Szeme kihívástól csillogott, ahogy tálalt egy adag ételt sógornőjének. Ez is jellemző Elizabethre: nem kertel, egyből a dolgok közepébe vág.

– Adam kapta a Ducatikat, ebben semmi meglepő nem volt.

Elizabeth lenyalt egy parányi darabka rózsaszín lazacot az ujjáról, és leült.

– Azt hiszem, úgy fair, ha mielőbb közöljük veled, hogy megtámadjuk Julian végrendeletét – közölte Dianával úgy, mintha csak az időjárásról számolna be.

– Hogy micsoda?! – hápogott Diana, bár úgy érezte, egy szót sem bír kinyögni.

– Ne vedd magadra! – mondta Elizabeth kicsit kedvesebben. – Meg kell értened, hogy ez a családról szól. És az üzletről.

– Hogy érted, hogy ez a családról szól? Charlie és én voltunk Julian családja. A fia és a felesége.

A nő érezte, hogy kezdi elönteni a forróság. Elhatározta, hogy nem futamodik meg, de Elizabeth teljesen agresszív üzletasszony stílusra kapcsolt.

– Befogadtunk téged ebbe a családba, Diana, és Julian volt az egyetlen hozzánk kötő kapocs. Charlie nem Julian vér szerinti gyereke, és nem Denver. Nem engedhetjük, hogy beüljön az igazgatótanácsba.

– De Charlie igenis Julian fia! – közölte Diana, és próbált erős maradni. – Biológiailag ugyan nem, de törvény szerint igen. Julian adoptálta.

Elizabeth legyintett, mintha ez csak amolyan jogi hókuszpókusz lenne.

– Ennél sokkal komolyabb az ügy, Diana. Az egész cég sorsa forog kockán. Nem engedhetjük, hogy Julian szentimentalizmusa aláássa egy többmilliárdos vállalat jövőjét.

– Szentimentalizmus? – ismételte Diana értetlenül. – Julian a fiaként szerette Charlie-t.

Elizabethet láthatóan nem hatotta meg ez az érv. Dianának kétségbeesetten járt az agya. Tudta, hogy nem olyan okos, mint a sógornője, és nem olyan slágfertig, hogy megnyerje a vele való vitát, de eszébe jutott Charlie arca, ahogy ott ültek az ebédjük felett, és fia csendes határozottsága, ahogy megígérte, megfelel majd a belé helyezett bizalomnak.

– Megtámadjátok a végrendeletet. És milyen indokkal? – kérdezte, próbálva palástolni a remegést a hangjában.

– Korlátozott cselekvőképesség.

– Ne nevettessétek ki magatokat! – nyögte Diana.

– A tegnapi napomat néhány nagyon tapasztalt, örökösödési ügyekben jártas jogásszal töltöttem, és ők másképp látják. Julian megölte magát. Utálom ezt ismételgetni, de attól még tény. Elveszítette a józan eszét. Megbízhatatlan volt, depressziós és kiszámíthatatlan. Ez egy viszonylag friss végrendelet, és nem vagyok meggyőződve róla, hogy a cselekvőképessége teljes birtokában írta. Biztosan tudom, hogy korábbi végrendeleteiben megfelelően gondoskodott a részvényei…

– Gonosz vagy, tudod? – mondta Diana, felállt, és az asztalra dobta a szalvétáját. Az arca vöröslött a dühtől.

Ekkor Elizabeth hangnemet váltott.

– Nem én vagyok itt a gonosz, Diana. Hiszed vagy sem, nem akarlak benneteket Charlie-val kisemmizni. Megérdemlitek Somerfoldot. És ha Julian rátok akarta hagyni a többi befektetését, hát legyen. – Elizabeth ajka megrándult, mintha maga sem hinné, amit mond. – Felejtsd el a Denver-részvényeket, Diana! Légy belátó! Gondolj a családra és az üzletre. És különben is, tényleg, őszintén vágysz rájuk? A nyilvánosságra, a felelősségre? A családnak nem tenne jót, ha nem tudnál megfelelni a kívánalmaknak. Létezik egy korábbi végrendelet-verzió, mi azt szeretnénk érvényesíttetni. Abban is elég nagy vagyont hagyott rád az öcsém. Sokkal gazdagabb leszel, mint azt remélni merted volna, amikor megérkeztél Londonba, és abban a szegényes kis lakásban laktál. Mégis, mennyi pénzt akarsz?

– Ez nem a pénzről szól – suttogta az asszony –, hanem arról, hogy Julian mit szeretett volna. Mit szánt Charlie-nak.

Elizabeth gőgösen felnevetett.

– Julian bolond volt, hagyta, hogy a szíve vezesse az esze helyett. Ezt te mindenkinél jobban tudod.

– Nem hiszem el, hogy Ralph vagy Adam ezt akarná…

Dianának az asztalra kellett támaszkodnia, annyira gyengének érezte magát. Mintha megrágták és kiköpték volna.

– A szüleim idősek, és amint azt te is tudod, az apám egészsége megrendült – érvelt tovább Elizabeth. – Jól sejted, hogy nem akarnának harcolni, kivéve, és ezt elhiheted nekem, ha a család és a cég megóvásáról van szó.

– Szóval ennek hiszed most magad? A család fejének? – kérdezte Diana annyi gúnnyal a hangjában, amennyire csak tőle telt. – Örömmel hallom, hogy te legalább nyertél valamit Julian halálával.

Elizabeth letette a villáját.

– Hogy merészelsz ilyet mondani?! – vágta oda, és már nem is próbálta elrejteni a sógornője iránt érzett megvetését.

Diana érezte, hogy nem bírja már sokáig. A köd ismét kezdett leereszkedni a lelkére, és félő volt, hogy megfojtja.

– Elmegyek – közölte.

– Rendben, menj csak – mondta Elizabeth élesen. – Menj haza, és gondolkodj el rajta, hogy elég erős vagy-e a harchoz.

– Sose becsüld alá egy gyermekét védelmező anya erejét – válaszolta Diana, és elindult az ajtó felé.

Kilépett a bejáraton, aztán a kőlépcsőre roskadt. Érezte a hátában, hogy a függöny mögül figyelik, de nem érdekelte. Remegő kézzel kotorta ki a mobilját a táskájából.

– Anya – susogta, amikor a vonal másik végén beleszóltak a telefonba –, gyere értem, kérlek. Szükségem van rád. És keresd meg Rachelt. Keresd meg, és hozd haza hozzánk.

30. fejezet

Rachel már jó ideje az anyja lakásához vezető lépcső alján álldogált. Félt bemenni, aggódott, hogy mit fog látni vagy hallani. Már úton volt vissza Somerfold felé az Adam kölcsönözte fekete Mercedesben, még mindig a váratlanul kellemesen töltött délután hatása alatt, amikor Sylvia felhívta, hogy azonnal menjen a bayswateri lakásba. Az anyja hangjából kiérződő pánik, és a tudat, hogy normál körülmények között Sylvia inkább kommunikálna vele postagalamb, mint tényleges beszélgetés útján, rettenetesen megijesztette. Egyfolytában Adam szavai visszhangzottak a fejében, hogy Diana az idegösszeomlás szélén áll. Bár anyja megnyugtatta, hogy a nővére jól van, a lányt a London felé tartó hosszú úton a félelem és a bűntudat gyötörte, hogy talán valami szörnyűség történt Dianával.

Végül mégis megnyomta a csengőt, aztán felrohant az anyja első emeleti lakásához vezető hosszú lépcsősoron. Az ajtót résnyire nyitva hagyták, gyorsan besurrant, és kihasználta az egyedüllét néhány percét, hogy megnézze a lakást. Rachel tudott róla, hogy Julian vett egy lakást az anyjuknak, amikor Diana legelőször teherbe esett három évvel ezelőtt. A hatalmas ingatlan a szép Bayswater térre néző, hatalmas ablakokkal az ingatlanügynökök álma volt, és épp megfelelt a „nagyi” megvesztegetésére. A félrelépése, a lánya elárulása után Julian az általa ismert egyetlen módon, pénzzel vette meg Sylvia megbocsátását.

Rachel lépteket hallott a folyosó másik végéről, és gyorsabban kezdett verni a szíve. Egyáltalán nem vágyott egy újabb ellenséges konfrontációra, de meglepetésére anyja egy temetkezési vállalkozó ünnepélyességével bukkant elő a konyhából.

– Helló, Rachel! Hogy vagy? – kérdezte halkan.

A kedves fogadtatástól majd a földre huppant, és még idegesebb lett.

– Helló, anya! – válaszolta gyorsan. – Hol van?

– A vendégszobában. Nem tudtam eldönteni, hogy kihívjam-e az orvost és kérjek-e neki nyugtatót.

Anyja nem mondta el, hogy pontosan miért kell ide jönnie, csak annyit árult el, hogy a nővére nagyon zaklatott, és látni akarja. Rachel az autóút alatt millió forgatókönyveket felállított. Gyerekkorában sosem bírta kivárni, hogy megtudja, mi történik a mesék végén, ezért titokban mindig megnézte az utolsó oldalt, hogy vajon Hamupipőke és a hercege egymáséi lesznek-e. Persze mindig így történt, de hát az egy tündérmese, nem igaz? Aztán tessék csak megnézni, hogy ugyanez hogyan sült el Diana és az ő hercege számára: nincs „boldogan éltek, míg meg nem haltak”.

– Nem bír aludni?

– Azt mondja, nem.

– De jól van?

Sylvia becsukott szemmel, összeszorított szájjal bólintott.

– Kensingtonból hívott fel – mondta aztán olyan halkan, hogy szinte hallani sem lehetett.

– Annyira sírt, hogy alig tudtam kivenni a szavaiból, hol van. Végül megtaláltam. Ott ült az utcán egy falnak támaszkodva, mint valami hajléktalan. Őszintén remélem, senki nem látta meg.

Rachel nem akarta közbeszúrni, hogy Dianának kisebb gondja is nagyobb annál, mint hogy meglátja-e valamelyik sznob ismerőse.

– Beszélni akar veled.

– Akkor jobb lesz, ha felteszel egy teát.

Sylvia megérintette a lánya karját, mire Rachel összerezzent. A nő sosem mutatta ki különösebben az érzéseit, Rachel nem emlékezett olyasmire, hogy az anyja kicsi korában a karjába vette vagy megölelte volna. A gesztus nem volt kellemetlen a számára, de mindenképp meglepte.

– Kösz, hogy idejöttél.

Rachel tudta, hogy ez korántsem bocsánatkérés azért, mert anyja kizárta őt a családból majdnem négy évre, de mindenképp békejobbként, annak a jeleként értelmezhető, hogy a legrosszabbon már túl vannak, így kedvesen visszamosolygott.

Lassú, megfontolt léptekkel ment végig a folyosón. Talán ha tíz métert kellett megtennie a vendégszobáig, de annál sokkal hosszabbnak tűnt a távolság. A lány kinyitotta az ajtót, és bekukucskált. A szobában félhomály uralkodott, nem égett a villany. Diana az ablaknál állt, és kifelé bámult rajta. Ahogy megfordult a léptek zajára, a meleg, kora esti fény megvilágította az arcát. Az aranyszínű derengés ellenére jól látszott, hogy a bőre halottsápadt, és a máskor csillogó haja élettelenül lóg a vállára. A szeme beesett volt, az arccsontja élesen kiállt, a tekintete űzött.

Rachel felkapcsolta a lámpát, aztán leült az ágyra.

– Akarsz beszélgetni? – kérdezte.

Nővére biccentett.

– Kimehetnénk sétálni. Közel van a park.

– Most? – kérdezte Diana összefonva a karját. – Nem fázunk meg?

– Ne hülyéskedj már! Meleg, nyári este van. Azt hiszem, épp megy egy koncert is. Vehetünk fagyit és sört.

– Ezt passzolom – mondta Diana erőtlenül.

A szék háttámlájára egy kardigán volt terítve, Rachel fogta és odaadta a nővérének.

– Gyerünk! Kell egy kis friss levegő.

Sylvia aggódó arccal álldogált a folyosón. Tekintete ide-oda járt a két lánya között, amikor kiléptek a szobából.

– Kimegyünk egy kicsit – mondta Diana élénken.

– Jó ötlet? – Sylvia arcáról lerítt, hogy épp ellenkezőleg gondolja.

– Azt hiszem.

Rachel nem tudta nem észrevenni, hogy anyjuk egyből megadta magát az idősebb lánya akaratának.

Átsétáltak a téren, aztán a Bayswater úton, gondosan kikerülve az autókat és a bicikliseket, aztán bementek a Hyde Parkba. A koncert már elkezdődhetett, a távolból dob és gitár hangját hozta a szél, olyan tompán, mintha víz alól szólnának a hangszerek.

– Milyen volt Washingtonban?

– Érdekes.

– A barátod elment Jamaicába?

– Igen.

– Elmondod, hogy mi a helyzet, vagy csak fizessem ki a számlákat…

– Miért akartad, hogy idejöjjek? – kérdezte Rachel, figyelmen kívül hagyva Diana epés megjegyzését. – Azt hittem, most jó darabig a hátad közepére sem kívánsz.

– Anya elmondta, hogy hol talált rám?

Rachel elnevette magát.

– Aggódott, hogy Claudia Schiffer meglát, amint a csatornában fekszel.

– Nagyon kínos volt.

Látszott a nővérén, hogy még visszagondolnia is szörnyű az esetre. Dianára nem volt jellemző, hogy bármikor is kínosan érezné magát, jórészt azért, mert mindig olyan elegáns és összeszedett tudott lenni, hogy ritkán került kellemetlen szituációkba.

– Feleannyira sem lehetett kínos, mint amikor én összefutottam Daniel Craiggel a Sohóban, és megkérdeztem tőle, hogy együtt jártunk-e iskolába – nevetett Rachel, hogy oldja a hangulatot.

– Komolyan? – kérdezte Diana elkerekedő szemmel.

– Udvarias volt, én meg nem hagytam annyiban a dolgot. Megkérdeztem, hogy járt-e már Ilfracombe-ban, és hogy fürdött-e a tengerben.

Diana kuncogott. Az őszinte nevetés hallatán Rachel gondolatban megveregette a saját vállát, hogy sikerült pár másodpercre jókedvre derítenie egy gyászoló embert.

– Mi történt ma, Diana?

– Elmentem Liz Denverhez. Meg fogja támadni Julian végrendeletét.

– Viccelsz?

– Tudod, hogy Julian mindent rám és Charlie-ra hagyott. Én kapom a házait, a befektetéseit és a pénzvagyonát. Charlie kapja minden Denver-részvényét.

Rachelt váratlanul olyan irigység öntötte el, hogy a lélegzete is elállt. Néha egyszerűen nem akarta elhinni, hogy ugyanonnan indultak: két átlagos lány egy vidéki kisvárosból. Eszébe jutott, hogy hétvégenként felszolgálással kerestek óránként két fontot, az egyiket az anyjuknak adták, hogy félretegye nekik. Abban az időben a szülinapi üdvözlőkártyába rejtett öt font azt jelentette, hogy elmehettek a barátaikkal szórakozni, a kanapé párnája alól kikotort apró meg azt, hogy felülhetnek a buszra. Eszébe jutott, mennyit segített Dianának, hogy leérettségizhessen, mert Rachel meg volt győződve arról, hogy a kisvárosi létből csakis a tanuláson keresztül vezet ki az út. Ám Rachel sosem vágyott arra, ami Dianának jutott. Ő szerette maga megkeresni a pénzét, nem akart egy tehetős férfival való házasság útján meggazdagodni. Ennek ellenére most mégis csalódottságot érzett a saját sorsa miatt.

Nővére már nem pusztán Julian Denver gyászoló özvegye, hanem Európa egyik leggazdagabb asszonya. És ő? Többévi kemény munka után csak egy búvároktató, és nem is nagyon reménykedhet, hogy a jövőben sokkal többre viszi.

Rachel elhessegette ezeket a gondolatokat, hiszen most Dianára kell figyelnie. Igaz, hogy milliárdos volt, egyúttal azonban özvegy is.

– Mit mondott pontosan Elizabeth?

– Hogy nem hiszi, képes leszek szembeszállni vele.

– Elvárná, hogy tedd fel a kezedet és fogadd el az ajánlatát? – kérdezte Rachel hitetlenkedve.

– Van abban valami, amit mond. Nincs bennem semmi erő vagy energia. Már sírni sem tudok, úgy érzem, teljesen kiüresedtem.

– Ezt nem teheti meg veletek! – dühöngött Rachel. – Milyen indokkal akarja megtámadni a végrendeletet?

– Korlátozott cselekvőképesség.

– Esélye sincs – jegyezte meg Rachel megvetően.

– A menő ügyvédei másképp látják.

Rachelnek vadul járt az agya. Az a jó abban, ha újságíró vagy, hogy egy kicsit mindenhez hozzá tudsz szagolni. Az örökösödési jog nem volt ugyan a szakterülete, de eleget tudott ahhoz, hogy megnyugtassa a nővérét.

– A bíróság el fogja utasítani a keresetet. Ugyanis elég, ha a végrendelet készítésének időpontjában fennáll a teljes cselekvő-és belátóképesség. Ezért aztán, hacsak nem pár órával az öngyilkossága előtt írta Julian a végrendeletet, el sem tudom képzelni, miben reménykedik Liz.

Diana kétkedőn nézett rá.

– Tudod, hogy van ez. Ha egyáltalán befogadja a bíróság a keresetet, akkor már van mibe kapaszkodniuk, és kicsinálhatnak. De ezt nem fogom hagyni! Julian szerette Charlie-t, ezt bizonyítja a végrendelete. És Charlie is szerette, és meg akarja hálálni az apja bizalmát.

Csend telepedett rájuk. Rachel rendszerint nagyon élvezte az ilyen estéket, a parkon átsuhanó gördeszkások és a füvön üldögélő szerelmesek látványát, a frizbiző tinik kiáltásait és nevetését. De ma este mindezt csak idegesítő háttérzajnak érezte.

– Mit tegyek? – kérdezte Diana.

– Keress egy jó ügyvédet.

Diana elgondolkodva nézett a húgára.

– Azért vagy olyan okos, mert minden helyzetben tudod, hogy mi a legjobb megoldás, viszont nem biztos, hogy az egyben a helyes megoldás is.

Rachel felfogta, hogy ez célzás volt.

– Ja, emiatt kerültem majdnem a sittre.

– Ha viszont nem a bíróságon akarnál Elizabeth ellen harcolni, akkor mit tennél? – firtatta tovább Diana.

– Te tényleg azt hiszed, hogy zseniális bűnöző elme vagyok?

Megálltak egy már éppen zárni készülő árusnál jégkrémet venni.

– Azt gondolom, hogy okos és ügyes csaj vagy – folytatta Diana. – Akkor is a csapatomban szeretnélek tudni, ha nem lennél a testvérem.

Rachel hálásan elmosolyodott. Levette a jégkrémes dobozka tetejét, és intett Dianának, hogy telepedjenek le az egyik padra.

– Ha nem öngyilkosság volt, nem támadhatják meg a végrendeletet – mondta lassan, alaposan megfontolva minden szavát. – Ha nem öngyilkosság volt, akkor nem volt depressziós. Ha pedig nem volt súlyosan depressziós, akkor esélyük sincs bebizonyítani a korlátozott cselekvőképességet. Ennyit magamtól is össze tudok rakni, ügyvéd segítsége nélkül.

– Hogy érted azt, hogy nem öngyilkosság volt?

Diana szemében felvillant valami. Félelem? Remény? Rachelnek emlékeztetnie kellett magát, hogy jobb lesz óvatosnak lennie, többé nem hibázhat.

– Talán baleset történt.

– Pontosabban? – kérdezte Diana gyanakodva.

– Előfordul az ilyesmi. Felmerült annak a lehetősége, hogy autoerotikus fojtogatás is történhetett?

– Úgy érted, valamilyen perverz dolog?

Rachel tudta, hogy szalmaszálakba kapaszkodik, de muszáj volt reményt nyújtania a nővérének, még ha csak egyetlen estére is.

– A halottkém megbízottja holnap jön hozzám, beszélni akar velem.

– Akkor kérdezz rá erre.

– Azt hiszem, ő fog kérdéseket feltenni nekem, nem pedig fordítva.

– Beszámolsz neki rólam? Hogy mire kértél meg? És hogy mit derítettem ki?

Diana a húgára nézett.

– Mit gondolsz?

Rachel Diana válla fölött egy messzi faágat fixírozott, miközben csak úgy kattogtak a fogaskerekek az agyában.

– Nézd, az oké, hogy segíteni akarunk a rendőrségnek és a halottkémnek, de ha elmondod nekik, amit tudunk, azzal csak egy dologban segítünk: hogy Julian halálát szépen beskatulyázzák öngyilkosságnak.

– Viszonzatlan szerelem – mondta Diana keserűen.

Rachel nem igazán tudta megcáfolni. Diana azért hívta haza, hogy okokat találjon, és valóban talált is, méghozzá sokkal súlyosabbakat, mint a fiatalkori depresszió, amit a családja olyan készségesen elfogadott. Julian terhes szeretője meghalt. Úgy tűnt, ez a nyomozás vége, az öngyilkosságának az oka, ami után eddig kutatott. A lány tisztában volt vele, milyen egyszerű lenne most abbahagyni. Elárulhatná a nővérének, hogy Madison terhes volt. Diana magánkívül lenne, de majdnem biztosan semmissé tenné Liz Denver keresetét. Dianának Charlie volt a mindene, és nyilvánvalóan azt szeretné, ha az övé lenne a férje hagyatéka.

– Szerelmes volt Madison Kopekbe?

– Nem tudom.

Felálltak a padról, és elindultak visszafelé.

– Ne haragudj a múltkori estéért – mondta Diana.

Rachel nem válaszolt.

– Nem úgy kellett volna reagálnom, de megbántott voltam, dühös és megalázott…

– Én is sajnálom, szörnyen érzéketlenül viselkedtem. Annyira váratlanul ért az egész, nem is gondolkodtam. Ahogy mindig, mi?

Diana a fejét rázta.

– Úgy látszik, jobb ember vagy, mint a férjem.

Nyilván Toscanára céloz, gondolta Rachel.

– Részeg volt, ráadásul a férfiak másképp állnak a szexhez – válaszolta kitérőn.

– Amikor elmondtad, hogy Juliannek szeretője volt, nem lepődtem meg – közölte Diana. – Már hónapok óta nem feküdtünk le egymással. Egyre több és több időt töltött Londonban, de mindig azt hittem, szeret engem. Ezért aztán az, hogy egy másik nő miatt ölte meg magát, teljesen kikészített.

Ebben a pillanatban Rachel ráébredt, hogy nem számolhat be neki Madison babájáról. Valami más okot kell kitalálnia. Ahogyan azt Ross tanácsolta az első találkozásukkor, azt kell mondania neki, amit hallani akar. Volt már elég szívfájdalma.

– Mikor jössz vissza Somerfoldba?

– Amikor te.

– Jó – mondta Diana halkan. – A halottkém látogatása után eljönnél velem valahová?

– Persze. Hová?

– Van egy kávézó a faluban, elég lepukkant, de azon gondolkodom, hogy megveszem. Egy özvegyasszony működteti. Adam szerint kell nekem valami, amivel lefoglalom magam, és azt hiszem, igaza van. Piszkosul hiányoztál nekem.

– Te is nekem.

– Eszedbe jutott valaha, hogy felhívj?

– Állandóan készültem rá – mondta Rachel őszintén. – Jól érzem magam Thaiföldön, és csak azért nem tökéletes, mert gyakorlatilag nincs családom.

Rachel a földet nézte, mert nem akarta bevallani, hogy önző szempontok is vezérlik. Liam szülei és testvérei már mind jártak Ko Taón. Karácsonykor felhívják egymást, és csomagot küldenek egymás szülinapjára. Rachelnek voltak ugyan barátai, akikkel megünnepelhette a születésnapját, vagy a szongkrant, a thai újévet, de gyakran érezte magát magányosnak, elszigeteltnek, támasz nélkülinek. Néha arra gondolt, hogy ha lemerülne az óceán fenekére, senki nem venné észre, ha sosem bukkanna fel újra.

– Ott van neked Liam.

– Ott van nekem?

– Mi a helyzet ezen a téren? Látszott, hogy törődik veled, amikor beszéltem vele.

– Tényleg? – kérdezte Rachel élénkebben.

Diana a húgába karolt, a bensőséges gesztus kicsit váratlanul érte a lányt. Az utolsó érintés a nővérétől a hatalmas pofon volt Somerfoldban.

– De én mindenképp itt vagyok neked.

Összemosolyogva indultak Bayswater felé.

31. fejezet

Rachel végighallgatta Diana beszélgetését a halottkémi hivatal munkatársával. Persze nem nyíltan, mert a nővére ragaszkodott hozzá, hogy egyedül legyen a hivatalnokkal, de Rachel úgy gondolta, jobb lesz, ha hall mindent, már csak azért is, hogy biztos legyen benne, Diana megbirkózik a helyzettel, de még inkább azért, hátha megtud valami újat.

Kinn ült a ház meleg kőlépcsőjén, és minden idegszálával figyelt. A szoba hatalmas franciaablakait már jó előre kinyitotta, de a reggeli madárcsicsergéstől szinte alig hallott valamit. Azt azonban sikerült kivennie, hogy az értelmes arcú Mr. Nicholson, aki jó félórája érkezett, kizárta az autoerotikus fulladás lehetőségét. Rachel is kínosan érezte magát, ahogy azt hallgatta, nővére hogyan tapogatja körbe óvatosan a témát.

– Az autoerotikus fulladás tulajdonképpen maszturbáció – magyarázta Mr. Nicholson. – Ha maszturbált volna, akkor le kellett volna vetkőznie valamennyire, de az ön férje teljesen fel volt öltözve. Azonkívül ondónyomot sem találtunk a boncoláskor.

Szegény Diana, suttogta Rachel a térdét átölelve. Szegény Julian, hogy ilyesmivel kapcsolatban emlegetik a nevét. Hallotta, hogy a nővére és Mr. Nicholson elköszönnek egymástól, és miután a férfi távozott, Rachel besurrant a szobába a franciaablakon át.

Diana meglepve fordult meg.

– Egész idő alatt kinn voltál? – kérdezte elfúlva.

Rachel szégyellősen nézett rá.

– Én csak kertészkedtem, vagyis napoztam… szóval igen, kinn voltam – ismerte be.

Diana a falnak dőlt, hirtelen mintha minden élet kiszállt volna belőle.

– Gyerünk – próbálta Rachel felélénkíteni –, ideje, hogy megmutasd nekem azt a híres kávézót!

– Ma nem…

– De igen, ma. Vagy hívjuk el anyát is?

– Nem, csak mi ketten menjünk – mondta Diana kiegyenesedve.

– Van bringád?

Diana tétován bólintott.

– Oké, megyek és beszélek Mrs. Billsszel.

Rachel átszaladt a Bills házaspár házikójába, és megkérte a házvezetőnőt, hogy két biciklit hozzon ki nekik a ház elé. Tudta, hogy le kell foglalnia valamivel a nővérét, ha azt akarja, hogy kiheverje ezt a mai találkozót.

– Gyerünk! Anya a medencében van, de bármelyik pillanatban bejöhet.

– De ez így pont olyan, mintha megszöktünk volna előle.

– Mert azt is tesszük – vigyorgott Rachel, és eszébe jutott, hogy tiniként hányszor osontak ki a házból, hogy fiúzzanak, vagy buliba menjenek.

– Mi lenne, ha átköltöznél a nagy házba? – bökte ki Diana hirtelen.

– Biztosan ezt akarod? – kérdezte Rachel, és átlendítette hosszú lábát a biciklin.

Diana bólintott, és a húgát melegség töltötte el, hogy végre igazán hazaért.

Mindketten megizzadtak, mire a faluba értek. Meleg nap volt, és Rachel alig mozgott valamit, amióta eljött Thaiföldről, ami persze az állóképessége vészes hanyatlásával járt együtt.

– Ez az? – kérdezte Rachel, miközben a biciklitárolóba rakta a bringáját a kávézó előtt. – Jó helyen van.

A hosszúkás, világos téglás épület ablakain ócska függönyök lógtak. Beléptek. Odabenn egy idős hölgy egy kartondobozból süteményeket pakolt sorba, fehér tányérokra. Felnézett és elmosolyodott.

– Nem vagyunk még nyitva, lányok!

– Dot, ő a húgom, Rachel – mutatta be a testvérét Diana, maga elé tolva a lányt.

– Szép színe van! – vigyorgott Dot.

– Thaiföldön élek.

– És ezt hogy bírják ki? – kérdezte az asszony helytelenítőn. – Két testvér ilyen messze egymástól!

Rachel figyelte, ahogy a nővére körbejár a helyiségben és végigsimítja a rozoga asztalokat. Ő maga nem látta olyan ígéretesnek a kávézót, de hát a saját lakása is azt bizonyította, hogy nem sokat konyít a lakberendezéshez. Diana azonban nagyon jó volt az ilyesmiben. Nem csak saját magát tudta vonzóvá varázsolni. Az ő karácsonyfája akkor is gyönyörű volt, amikor csak az egyfontos boltban tudott vásárolni, az ajándékokat mindig szépen becsomagolta, és a pici lakása is olyan ízléses és stílusos volt, amihez a pénz önmagában nem elegendő. És most nyilván ugyanezzel az érzékkel alakítaná át a Kék szalagot is.

– A nővéremnek lenne egy ajánlata – közölte Rachel minden mellébeszélés nélkül.

Diana elszörnyedve nézett rá, de Rachelt – ha egyszer elhatározta magát – nem nagyon lehetett megállítani.– Szeretne befektetni az üzletébe. Nagy lehetőségeket lát benne.

– Ebben? – csodálkozott el Dot, és levette a kötényét.

Diana arca ellágyult, a szeme csillogott az izgalomtól.

– Csodás hely lehetne, Dot!

– Hallgasson rá! – javasolta Rachel. Látta az Egyszerűen bonyolult című filmet Meryl Streeppel, amelyikben a főhős egy fantasztikus kávézó-pékség tulajdonosa? Diana legalább olyan szexissé tudná tenni ezt a helyet.

Dot kicsit kényelmetlenül érezte magát, ez határozottan látszott. Nyilvánvalóan képtelen volt szexinek látni a kávézóját.

– Rachel úgy érti, hogy szívesen segítenék helyre pofozni, felújítani a kávézót, hogy megint a régi fényében tündökölhessen, mint amikor Ron még közöttünk volt – fogalmazta meg Diana egy kicsit finomabban.

– Én el szeretném adni a helyet, nem felújítani, kedves – mondta Dot. – Eladhatom magának, ha szeretné, de nem tudom… úgy értem, ne vegye sértésnek, de nehéz elképzelni, hogy egy ilyen elegáns hölgy, mint maga, beáll a pult mögé.

– Ezért kellene együtt dolgozniuk – mondta Rachel előbb Dianára, aztán Dotra pillantva.

Eszébe jutottak azok az idők, amikor Liammel összehozták a búváriskolát. Egy egész hétvégén át festegették piros-fehér-kékre a parton álló kis kunyhót. Szórólapokat nyomtattak, aztán széthordták a szigeten, és a turistákat is megállították az utcán, hogy ajánlják nekik a szolgáltatásukat. Mindketten kicsit kiégetten és kiábrándultan érkeztek Thaiföldre, a búváriskola azonban hamar visszaadta az életkedvüket, és Rachel tudta, hogy a kávézó ugyanilyen jót tenne a nővérének.

– Elmeséli nekem, hogy milyen volt a kávézó a fénykorában? – kérte Rachel, amikor látta, hogy nem győzte meg Dotot.

– Ó, csodálatos! – áradozott az idős asszony megenyhülve. – Mindenki ide járt. Nyári szombatokon utcahosszú volt a sor, hogy asztalt kapjanak. Tudja, Ron sütijei jelentették a vonzerőt.

– A receptjei megvannak még?

Dot szomorúan ingatta a fejét.

– Nem igazán. Volt egy kis jegyzetfüzete, abba firkált ezt-azt, a titokzatos kísérleteit, de nem tudok belőlük semmit kivenni.

– És megvan még? A jegyzetfüzet, úgy értem – kérdezte Rachel.

Dot kutatni kezdett az egyik szekrényben.

– Itt is van – mondta, és átnyújtott a lánynak egy világoskék füzetkét.

Rachel belelapozott, de hamar ráncba szaladt a homloka a szöveg láttán. Az volt az elképzelése, hogy Ron receptjei alapján újítják meg a kávézót, de Dot igazat mondott, az irománynak nem volt értelme. Világos, lépésről lépésre leírt receptek helyett különböző kódokat és rövidítéseket lehetett látni a füzetben.

Diana belekukkantott Rachel válla fölött.

– Gondolja, hogy ezek a hozzávalók?

Dot vállat vont.

– És akkor mi lehet a TMFL?

– Van szóköz a betűk között, szerintem ez T-MF - L – böngészett tovább Diana, próbálva értelmezni a betűket. – Ez lehet például tej, másfél liter. Nézd a következőt: V20D, ez valószínűleg vaj, 20 deka.

Rachel nevetni kezdett.

– Valószínűleg igazad lesz, te kis kódfejtő. Nézd, 4T. Ez nem lehet más, mint 4 tojás.

Dot kivette a kezéből a füzetet, és úgy falta a szemével néhai férje írását, mintha Ron minden megfejtett mozaikszóval kicsit visszatérne az életbe.

– Lányok! Igazuk van!

– Ki kéne próbálni, és sütni belőle valamit – mondta Rachel szemtelenül vigyorogva.

– Nos, hogyan tovább? – kérdezte Dot lelkes arccal.

– Nekünk nincs programunk a délután hátralévő részében, nem igaz, Di?

– Ron cukkinitortája legendás volt.

– Benne van a füzetben?

Dot bólintott.

– És most, hogy maguk feltörték a kódot, meg is tudjuk sütni!

Követték az idős asszonyt a konyhába, amely meglepően tiszta és modern volt. Dot kinyitogatta a szekrényeket, ellenőrizte a lejárati dátumot néhány dobozon, aztán kijelentette, hogy minden hozzávaló megvan, kivéve a cukkinit.

– Esetleg vehetnénk a közeli boltban – javasolta Diana.

Dot megvetően felhorkant.

– Nagyjából annyi esélye van itt cukkinit venni, mint egy Gucci táskát.

– Hol van a legközelebbi szupermarket? – kérdezte Rachel.

– Henley-ben, nagyjából húsz perc autóútra innen.

– Akkor süssünk mást!

– Mégiscsak van egy hely, ahol szerezhetnénk cukkinit… – mondta Dot. Rachel és a nővére pedig elmentek arra a helyre.

– Gyerünk, mássz már!

Diana kétkedve méregette a falat. Nem volt magasabb másfél méternél, de a másik oldalán tüskés bokrok álltak, és az asszony a csinos Moschino ruhájában nem éppen falmászáshoz volt öltözve.

– Biztos, hogy nincs itthon? – kérdezte aggódva.

– Dot azt mondta, hogy Bournemouth-ben van az unokáinál.

– De ez illetéktelen behatolás.

– Én vagyok a bűnöző a családban, majd én vállalom a felelősséget.

Rachel bedugta a cipője orrát a fal résébe, felhúzta magát, aztán felsegítette Dianát is. A lány lehuppant a másik oldalon, és egy pillanatig csak élvezte a mámorító illatokat: a virágok, a levelek, de még a fű is jó szagú volt az előző esti eső után. Diana takaros, rémült játék babának tűnt, ahogy a fal tetején szétnézett.

– Gyere már! – sziszegte Rachel.

– De én azt se tudom, hogyan néz ki a cukkini! – nyavalygott a nővére.

Rachel a veteményes felé mutatott, amelyet könnyű volt felismerni a karókra kapaszkodó futóbabról.

– Szúrós a levele, sárga a virága, ott van, menj már, menj, menj, menj!

Diana tágra nyílt szemmel, botladozva rohant a cukkiniért. Összeszedett egypár darabot, aztán diadalittas arccal vitte Rachelhöz. Mire visszaértek a kávézóba, Dot már előszedte a szükséges edényeket, tálakat és a mérleget. Mind Ron régi felszerelésének része volt, mondta a két testvérnek, miközben összekeverte a lisztet, a vajat, a cukrot és a tojást. Diana besegített, és ahogy Rachel nézte őket, az jutott eszébe, hogy olyan ez a jelenet, mintha a szeme láttára hívnának elő egy képet: a két nőbe láthatóan visszatért az élet. Egy óra múlva elkészült a mű, a cukkinivel és gyömbérrel pöttyözött tésztájú torta.

– Te vágd fel – kérte Dot Dianát. – Nekem remeg a kezem.

Diana vastag szeletekre vágta a süteményt, és mindenkit megkínált.

– Gyerünk, kóstoljátok meg! – nógatta őket Dot.

Diana óvatosan beleharapott a sajátjába.

– Nagyon ízletes – mondta. – Elképesztően finom. Szerinted van olyan jó, mint amilyet Ron sütött?

Dot azonban nem tudott megszólalni, könnyek áztatták az arcát.

– Mi a baj? Ennyire rossz?

Az idős nő a fejét rázta.

– Tökéletes. Olyan, mintha Ron itt lenne, mintha ő sütötte volna, csak éppen átszaladt a szomszédba.

Rachel visszatért az üzleti dolgokra.

– Nem kellene ezeket az ipari vackokat árulnod, Dot. Neked kellene sütnöd a sütiket, Ron receptjei szerint. Diana foglalkozhatna a felújítással és a menedzseléssel, én meg esetleg szólhatok egy-két régi újságíróhaveromnak, hogy népszerűsítsük a kávézót…

Rachel érezte, hogy a két másik nőben is ott buzog az az energia és lelkesedés, ami benne.

– A falusi vásár napján nyithatnánk ki újra – mondta Diana ragyogva.

Erre Rachel is szélesen elmosolyodott. Ekkor egy halk, zümmögő hang szólalt meg. Először azt hitte, valamelyik konyhai masina adja ki, de aztán rájött, hogy a mobilja csörög. Felvette. Csend volt a vonal másik végén, aztán halk szipogás hallatszott. A lány egyből rájött, hogy valaki sír.

– Tessék! – szólt bele a telefonba halkan.

– Kathryn Jensen vagyok.

A lány egy pillanatig nem tudta hová tenni a nevet.

– Ross volt felesége.

Rachelre rátört a pánik.

– Mi a baj?

– Rosst megtámadták Jamaicán. Munkaügyben volt ott, azt hiszem, azon a feladaton dolgozott, amivel te bíztad meg. Rachel… Kómában fekszik, és nem tudják az orvosok, hogy felépül-e.

32. fejezet

Rachel számított rá, hogy hőség lesz, végül is ez a Karib-tenger térsége. De egy dolog volt elképzelni, és egészen más ténylegesen érezni, ahogy a meleg szó szerint elöntötte, amint a légkondicionált repülőgépből kilépett a Montego Bay-i kemencébe. Az egész teste remegett, a rosszullét kerülgette, a súlyos, párás levegőben a lélegzete szaporábbá vált. A lány arra gondolt, mennyire hihetetlen, hogy alig harminchat órával ezelőtt még Dianával és Dottal együtt nevetgéltek, viccelődtek főzőcskézés közben, és mennyire boldog volt, hogy a nővére láthatóan újra magára talált. Talán túl régen eljött már Thaiföldről. Vagy még nem heverte ki a sokkot, amelyet a Rossról kapott hír okozott. Egyfelől alig várta, hogy a barátja mellett lehessen, másfelől viszont rettegett attól, hogy milyen látvány fogadja a kórházban. Nem, nem is megrendültséget érzett, inkább bűntudatot. Nem volt mit szépíteni a dolgon, ha néhány hete Rachel nem keresi fel, a férfi még most is boldog és egészséges. Nos, talán nem pont boldog, mert sosem volt az az örömében a bőréből kiugró típus, gondolta Rachel szomorú mosollyal, ahogy áthaladt a vámfolyosón. Kinn a váróban egy öltönyös, magas férfi egy táblát tartott a kezében, rajta a lány nevével.

– Miss Rachel? Én Yohan vagyok – nyújtott kezet. Megvillanó fogsora tökéletes volt, eltekintve egyetlen hiányzó fogtól. – Mennyi ideig marad nálunk?

– Még nem tudom.

– Irie – mondta Yohan, és elvette Rachel táskáját. – Sajnálattal hallottam, mi történt a barátjával.

– Valóban? – kérdezte Rachel. – Szerepelt a hírekben?

A férfi felnevetett.

– Neeem, a nővérével beszéltem. Azt mondta, hogy amíg Jamaicán tartózkodik, teljesítsem minden kívánságát. Én leszek a sofőrje, az idegenvezetője, és… – újra szélesen elvigyorodott – a seregben is szolgáltam, szóval biztonságban lesz velem.

Testőr? Rachelnek ambivalens érzései támadtak. A sokat látott újságíró énje nem értette, minek neki védelem, sokkal ijesztőbb dolgokkal is szembe kellett már néznie, mint ami itt Jamaicán várhat rá. De ne felejtsük el, hogy ezzel Ross is ugyanígy volt, sőt ő is szolgált a seregben, aztán tessék, mi történt vele. A lány Yohan széles vállát nézte, ahogy a hatalmas, fekete Mercedes felé haladtak. Be kellett látnia, hogy örül a férfi jelenlétének, mert lehet, hogy Diana aggodalmai a biztonságát illetően nem teljesen alaptalanok. Yohan a csomagtartóba tette Rachel bőröndjét, és kinyitotta neki az ajtót.

– Szeretne egyenesen a kórházba menni?

Rachel elfintorodott, aztán bólintott.

– Igen. Tudja az utat?

A férfi újból elnevette magát.

– Miss Rachel, én mindent és mindenkit ismerek ezen a szigeten. Mondtam már, hogy jó kezekben van.

Rachel megkönnyebbülten dőlt hátra a hátsó ülésen, élvezte, hogy az autó légkondicionált. Elhagyták a repülőteret, majd nap égette mezők mellett haladtak el. Van úgy, hogy egy új hely nagy meglepetés az embernek. Rachel Nápollyal járt így egyszer, amikor Rómából odavonatozott. Arra számított, hogy elegáns, sétányokkal tarkított, tengerparti városba fog érkezni, ehelyett lepusztult és graffitivel telefirkált panelrengeteg fogadta. Jamaica azonban éppen olyan volt, amilyennek elképzelte: a banánültetvények és a nap égette mezők között kicsi falvak húzódtak deszkából és hullámlemezből összetákolt házakkal, az emberek pedig szó szerint az útpadkán ülve kortyolgatták a sörüket. Aztán hirtelen feltűnt a tenger, majd rögtön egy luxusszálloda magas kerítése, tetején a szögesdróttal, amely a gazdag nyaralókat volt hivatott megvédeni a szigetlakóktól. A legtöbb ilyen szálloda all inclusive ellátást kínált, hogy a vendégeknek ki se kelljen tenniük a lábukat a területéről.

Ezzel szemben Montego Bay a kegyetlen valóság arcát mutatta. A szegénység lerítt mindenről: a földutakról, a poros autóalkatrészeket és kókuszt áruló bódékról, az emberekről; ennek ellenére a városban zsongott az élet. Bár az autó ablaka fel volt húzva, Rachel hallotta a zenét, mindenhonnan a reggae szólt, az emberek nevetgéltek és hangoskodtak. A lány megfordult a világ néhány hasonlóan szegény pontján, de úgy tűnt, Jamaicán legalább kitűnő a hangulat.

A Cornwall Kórház sem volt szokványos, a buja növényzetű park közepén álló, emeletes épületből a tengerre nyílt kilátás. Ha az ember figyelmen kívül hagyta volna az udvarán parkoló mentőket, luxusszállodának is beillett volna. Rachelt a sebészeti osztályra irányították, ahol egy nővértől próbált segítséget kérni.

– Ross McKinney-t keresem.

– Maga kicsoda?

Egy mély férfihang szólalt meg a háta mögött, mire Rachel megfordult. A férfi a negyvenes évei közepén járhatott, és a világ minden rendőrére oly jellemző fáradt és „nekem nem tudnak semmi újat mutatni” kifejezés ült az arcán.

– Maga talán Henry nyomozó? – kérdezte a lány.

A férfi bólintott.

– Igen.

Rachel hozzá lépett és kezet nyújtott.

– Rachel Miller. Tegnap beszéltünk telefonon.

– Ó, igen. Épp Mr. McKinney-nél jártam – nézett a kórterem ajtaja felé. – Gondolom, megszomjazott a hosszú úton, Miss Miller. Meghívhatom egy kávéra, mielőtt bemegy a barátjához?

Rachel sejtette, hogy nincs sok választása, így aztán bólintott. Ráadásul szeretett volna beszélni a rendőrrel. A lifttel a földszinti kávézóba mentek, amelyből az öbölre nyílt kilátás.

– Hogy van Ross? – kérdezte Rachel, ahogy letelepedtek egy asztalhoz az italukkal.

– A körülményekhez képest kielégítően, vagy hogy szokták mondani. Készüljön fel, Miss Miller, nem lesz szép látvány, nagyon megverték.

Rachel elszörnyedő arca láttán, felemelte a kezét.

– Az orvosa ma azt mondta, hogy teljesen felépül. Azt hiszem, nagy szerencséje volt.

– Szerencséje volt? – vágta rá Rachel mérgesen. – Majdnem megölték, maga meg azt mondja, hogy szerencséje volt?

Belekortyolt a kávéjába, és már előre rettegett, milyen látvány fogadja.

– Mi történt tulajdonképpen? Egy turista, aki rossz helyen volt rossz időben? Én hülye, figyelmeztethettem volna szegény Rosst, hogy ebben a városban történik a legtöbb gyilkosság a világon.

A lány tisztában volt vele, hogy igazságtalanul bántó a viselkedése, de dühös volt, és tehetetlennek érezte magát.

– Ellentétben azzal, amit hisz, Jamaica általában biztonságos ország – mondta a nyomozó türelmesen. – Az erőszak, ami a hírekben szerepel, rendszerint bűnözők közötti leszámolás. Ez itt nem a vadnyugat, Miss Miller.

– Akkor tehát mi történt? – firtatta a lány.

– Mr. McKinney egy olyan negyedben sétálgatott, amelynek nem túl jó a híre. Kunyhóváros, haldokló üzletek, egyszóval olyan hely, ahol még a helyiek sem szívesen mászkálnak egyedül. Szemtanúk szerint útbaigazítást kért, aztán fényképezett, méghozzá egy elég drága géppel, és hát fehér bőrű, jól öltözött – vonta meg a vállát Henry –, pont úgy nézett ki, mintha eltévedt volna.

A nyomozó megkavarta a műanyag pohárba töltött kávéját.

– Gondolom, ki is rabolták.

A férfi bólintott.

– Sajnos minden évben van néhány hasonló esetünk, de ez másnak tűnik. A támadás túl agresszív volt egy szimpla rabláshoz képest.

Rachel érezte, hogy a gyomra görcsbe rándul. Ó, Ross, mit tettem veled!, gondolta.

– A rablók, hogy is mondjam, rendszerint megalkuvók: fejbe vernek valakit, fogják a szajrét, és elmenekülnek. Nem kockáztatják, hogy esetleg meglátják őket, különösen egy ismerős közegben nem, ahol felismerhetők. Mr. McKinney-re többen is rátámadtak, és fegyverük is volt. A barátja védekezett ugyan, de ha nem zavarták volna meg a támadóit – egy tiszteletes épp egy beteg hívét ment meglátogatni arrafelé –, akkor most gyilkossági ügyben nyomoznék.

Néhány pillanatra csend telepedett közéjük.

– Miért jött Mr. McKinney Jamaicába? Tudom, hogy melyik szállodában lakott, és az nem egy tipikus, nyaralók által látogatott hotel.

Rachel kibámult az ablakon, és azon morfondírozott, hogy mennyit áruljon el a rendőrnek.

– Azzal nem segít a barátján, ha eltitkol valamit – figyelmeztette Henry erős akcentussal.

A lány szája kiszáradt.

– Egy ismerősöm itteni mozgását próbálta feltérképezni – közölte végül. – Egy olyan barátomét, aki a szeretőjével járt itt.

– Ó! – mondta a férfi bólintva, és kezdett számára tisztulni a kép. – Így már érthető.

– Hogyhogy?

– Valaki talán nem akarta, hogy kiderítsen dolgokat.

– Úgy érti, elijesztették?

– Figyelmeztették.

A rendőr kiitta a kávéját, és a poharat egyetlen, jól irányzott dobással a szemetesbe hajította.

– Menjen, nézze meg a barátját. Hívjon fel a szállodából, és később beszélhetnénk újra.

Ross azóta feküdt kómában, hogy kórházba került. Henry nyomozó figyelmeztetése előtt Rachel nem is tudta, hogy igazából mire számított barátja állapotát illetően. Talán arra, hogy fekve találja, a karjában infúzióval, és vastag kötéssel az arcán. Most azonban legszívesebben elsírta volna magát a rettenetes látványtól. Ross a hátán feküdt, gipszelt karja fel volt kötve egy állványra, a feje bepólyálva. Az arca sebes volt, és feldagadt, annyira, hogy az egyik szeme szinte nem is látszott.

Megengedték, hogy leüljön egy székre az ágya mellett. Fogalma sem volt, mennyi időt töltött ott, arra eszmélt csak, hogy néhányan bejöttek a szobába. Nem tudta, kik azok, amíg a pár Kathryn és Peter Jansenként be nem mutatkozott.

– Ross volt felesége vagyok – mondta az asszony magyarázatképpen.

– Hála Istennek, hogy itt vagy! – válaszolta Rachel, aki máris kevésbé érezte magát egyedül. – Haza lehet szállítani? – kérdezte.

– Nem, amíg vissza nem nyeri az eszméletét. És azután sem biztos.

– Maradunk, amíg ki nem derül, hogy mi lesz – szúrta közbe Peter. – A gyerekek az anyámnál vannak.

– Köszönjük a repülőjegyeket – mondta a sötétszőke hajú asszony, és hálásan megrázta Rachel kezét.

A lány elmosolyodott. Amint letette a telefont Kathryn Jansennel, Diana egyből elfeledkezett a saját bajairól, és intézkedni kezdett, hogy Rachel és Ross családja azonnal Jamaicára repülhessenek, természetesen az ő költségén. Ross betegágya mellett Kathryn majdnem elsírta magát. Peter együtt érzőn fogta át a vállát, és Rachelnek eszébe jutott, mit mondott a férfiról Ross. Minden oka megvolt rá, hogy gyűlölje, mégis rendes embernek nevezte. Képes volt az embert látni még abban a férfiban is, akivel a felesége megcsalta.

Rachel a látogatási idő végéig a kórházban maradt. Yohan a kórház előtt várt rá, és igazán megnyugtató volt a jelenléte, ahogy ott állt a fekete Mercedes mellett.

– Hogy van a barátja? – kérdezte.

– Még nem lehet tudni – válaszolta Rachel, és nem is akart mélyebben belegondolni a helyzetbe.

A lány elgondolkodva nézett testőrére.

– Yohan, ugye azt mondta, hogy mindenkit ismer a szigeten?

A férfi elvigyorodott.

– Talán nem mindenkit, de a legtöbb embert igen.

– Van ötlete, hogy ki művelhette ezt a barátommal?

Yohan arca elfelhősödött.

– Már elkezdtem kérdezősködni, Miss Rachel. Az a dolgom, hogy magára vigyázzak, és megtudjam, mit történt Mr. Ross-szal.

– És mit derített ki?

– Még semmit, de ami késik, nem múlik – válaszolta Yohan eltökélten, aztán kinyitotta az autó ajtaját. – Elviszem a szállodájába – mondta halkan.

A városból kiérve banán-és kókuszültetvények mellett hajtottak el. A sziget belsejében fel-feltűnt a sűrű esőerdő, ami Thaiföldre emlékeztette a lányt. Szeretett volna még ezt-azt kérdezni Yohantól, de szörnyen fáradt volt, a szeme majd leragadt. Legalább egy hete meg sem állt, néha még arra is alig maradt ideje, hogy ruhát váltson. Lehúzta az ablakot, hogy beszippantsa a sós és a trópusi virágok illatától terhes meleg levegőt. Elszundíthatott, mert amikor kinyitotta a szemét, a mosolygó Yohant pillantotta meg az ablakon keresztül.

– Megérkeztünk, Miss Rachel.

Korábban már olvasott a Kerek Házról egy magazinban, a Heathrow várótermében. A tiszteletet parancsoló, gyarmatosítás korabeli udvarház a várostól nem messze feküdt, és olyan kaliberű vendégek fordultak meg benne, mint John Kennedy és Elizabeth Taylor. Pár éve pedig maga Ralph Lauren vezényelte le a felújítását. A fehér és zöld színű vászon napellenző a bejárat fölött nem túl méretes házat sejtetett, ám mögötte hatalmas veranda terült el, ahonnan csodás kilátás nyílt a kiugró földnyelvre, a fehér homokos strandra és a kék tengerre.

Nagyon köszi, gondolta, hálaimát rebegve Diana istennőhöz, aki hatalmas bankszámlák fölött uralkodott. Érezte, hogy oldódik a feszültsége. A recepciónál átvette Yohantól a bőröndjét.

– Szüksége lesz ma még rám, Miss Rachel?

– Egyelőre nem tudom. Adja meg a mobilszámát, és felhívom, ha igen.

Rachel bejelentkezett, aztán a szobájába kísérték, amely hűvös volt, és tágas, csupa fehér lenvászon és fa. Nagyot sóhajtva levetette magát az ágyra, pedig tudta, képtelen lesz újra felkelni. Ha leáll a pörgéssel, akkor félő, hogy az elmúlt hetekben összegyűlt érzésekkel kell foglalkoznia, ha akarja, ha nem. Gyorsan felült, aztán a fürdőszobába ment, lezuhanyozott, a haját kétszer is megmosta jó sok samponnal, míg végre igazán tisztának érezte magát. A tincseit szárítgatva sétált vissza a szobába, amikor megpillantotta a minibárt. Rendszerint előre szokott szólni a szállodákban, hogy minden alkoholt tüntessenek el a szobájából. Ezt az Anonim Alkoholistáknál javasolták neki – ne tedd ki magad csábításnak! –, de most nem volt biztos benne, hogy képes lesz a következő napokat pia nélkül végigcsinálni. Ezért, nehogy meggondolja magát, gyorsan a minibárhoz ment, és két kis whiskysüveg tartalmát egy pohárba öntötte. Kérhetett volna jeget is a szobapincértől, de a tömény szesz kellemesen égető érzését akarta élvezni a torkában. A pohár épp csak az ajkához ért, amikor kopogtak.

– A fenébe! – dühöngött, arra számítva, hogy Yohan az. Mindig szerette volna tudni, milyen az, ha állandóan az ember rendelkezésére áll egy testőr. Most azonban csak arra vágyott, hogy békén hagyják.

Kinyitotta az ajtót, a küszöbön azonban nem Yohan állt.

– Liam! – kiáltotta Rachel, a hangja azonban nevetésbe fúlt.

Egy pillanatig nem akart hinni a szemének. Máris spicces lenne? De hiszen szinte bele sem kortyolt a whiskybe!

– Én vagyok az, nem kísértet – mondta Liam mosolyogva.

– El sem hiszem! – hüledezett Rachel, és hevesen átölelte a férfit. Egy pillanatra egészen elfeledkezett arról, hogy az együtt töltött utolsó pár napjuk milyen kínosra sikeredett. Csak állt ott, karját Liam köré fonva élvezte a férfi illatát és közelségét.

– Szerintem most már elengedhetnél – suttogta a férfi.

Rachel hátralépett, még mindig hitetlenkedve, hogy Liam tényleg itt van.

– Mi a fenét keresel itt? – kérdezte, és hiú módon az jutott eszébe, milyen jó, hogy hajat mosott.

– Felhívott a nővéred. Azt mondta, jól jönne most neked egy barát.

– Komolyan?

Liam próbálta bagatellizálni a dolgot és oldani a feszültséget, de ettől a tény még tény maradt: több ezer kilométert repült, hogy Rachellel lehessen. Ez vajon mit jelent?

– Mint valami francos hadművelet, olyan volt – mondta Liam ideges vigyorral. – Diana az éjszaka közepén csörgött rám, és közölte, hogy kilencre Bangkokban kell lennem. A saireei kikötőben motorcsónak várt, az átvitt Samuiba a belföldi járathoz, aztán Bangkokban extra sebességgel jutottam át a magángépes terminálhoz.

– James Bondnak érezted magad, fogadjunk.

– Ja, de én jobban nézek ki.

– Csak ne nagyon bízd el magad – figyelmeztette Rachel. – Amint visszaérünk Ko Taóra, kezdheted újra a robotot.

Erre mindkettejükből kitört a nevetés, bár Rachel úgy érezte, mindjárt elbőgi magát. Liam az ágyra tette a kis, gurulós bőröndjét, és kisétált az erkélyre. A lány követte, és ahogy ott álltak a balzsamos éjszakában, úgy érezte, mintha álmodna, mintha Thaiföldön lennének egy gyönyörű tengerparti villában, együtt élő szerelmesekként.

– Örülök, hogy itt vagy! – mondta.

Liam bólintott, és feléje fordult.

– Mi folyik itt, Rach? Aggódom érted.

– Dióhéjban? – kérdezte, holott tudta, hogy kell valaki, akinek mindent, de mindent elmondhat. – A történetben szerepel egy milliárdos, egy gyönyörű szép, halott főiskolás lány, valamint egy Xenistat nevű fogyasztószer.

33. fejezet

A kilátás olyan tökéletes volt, hogy Diana minden másról megfeledkezett. A George Washington hídon haladt vele az autó, és az asszony az orrát az ablaknak nyomva, mosolyogva figyelte, ahogy Manhattan ragyogó tömbje kiemelkedik a kékeszöld folyóból. New Yorkra mindig úgy gondolt, mint a Smaragdvárosra, ahol varázslatos lehetőségek várják az embert. Kamaszkorában, amikor oly sokszor menekült aprócska szobájába a szülei veszekedései elől, elolvasott mindent a Nagy Almáról, amihez csak hozzáfért. Elképzelte, milyen lenne odautazni, látni a Walk/Don’t walk feliratokat a közlekedési lámpákon, érezni a metróalagútból felszínre törő légáramlatot, és hot dogot rendelni az összes létező feltéttel egy utcai árustól. Ahogy az autója átküzdötte magát a dugón, Diana kicsavarodó nyakkal bámult felfelé a hatalmas, dobozszerű, vörös téglás épületekre, mintha csak turista lenne. Korábban sokszor járt a városban Juliannel, de sosem értette, a férje hogyan volt képes az autó hátsó ülésén papírokat olvasgatni vagy üzeneteket írogatni a telefonján, miközben kint annyi izgalmas látnivaló van. De persze számára mindez már nem tűnt izgalmasnak. Egy olyan gazdag világpolgár, mint Julian, úgy utazott New Yorkba, mint más a munkahelyére, számára a piros tűzcsapok meg a sárga taxik közömbös, hétköznapi látványt nyújtottak. Diana azonban úgy érezte, az ő csodálata New York iránt sosem fog elmúlni, akárhányszor látogat is el a városba. Számára ennél a városnál nem létezett izgalmasabb hely, itt bármi megtörténhet.

Elhagyták a Madison sugárutat, és megálltak a szállodája, a The Mark előtt. A londiner kisegítette az autóból.

– Köszönöm – mondta az asszony.

Be kellett ismernie, nagyon szerette azt a velejáróját a gazdagságnak, hogy az emberek akkora hűhót csapnak körülötte. Ugyanakkor valahogy kívülről figyelte magát ilyenkor, mintha folyton arra várna, hogy egyszer csak valaki eléje ugrik, és azt kiáltja: „Hohó! Elkaptunk! Ez nem a te életed, Diana Miller! Valami nagyon összekeveredett, ezért sipirc vissza, Sheffieldbe!”

Persze semmi ilyesmi nem történt. A recepción mosolyogtak, elfogadták a hitelkártyáját, odaadták a kulcsát, és felkísérték az ízlésesen berendezett, gyönyörű lakosztályába, ahol pici, illatos szappanok várták a hatalmas kád szélén. Amint azonban a szállodai alkalmazott diszkréten becsukta maga mögött az ajtót, és Diana egyedül maradt, szemben a hatalmas, makulátlanul bevetett dupla ággyal, hirtelen rettenetesen magányosnak érezte magát. Nem volt ott sem Julian, sem az anyja, sem Rachel. Mi a fenét keresek én itt?, tűnődött, és lerogyott az ágyra.

A húga szörnyen megijedt, amikor meghallotta, mi történt Ross-szal. Persze azonnal elrepült Jamaicába – mi mást is tehetett volna –, és Diana boldog volt, hogy segíthetett az út megszervezésében. Amikor azonban Rachel megkérte, hogy repüljön New Yorkba, és beszéljen a Denver Vegyipari Művek vezérével, már korántsem volt olyan lelkes. Ő se nem nyomozó, se nem riporter, igazság szerint még találkozni sem szeretett olyan emberekkel, akiket nem ismert jól, nemhogy kínos kérdéseket tegyen fel nekik. Aztán amikor Rachel beszélt neki a Xenistatról, és arról, hogy Juliannek és Madisonnak is volt köze a gyógyszerhez, akarata ellenére kíváncsi lett.

Lezuhanyozott, és jól szabott, fekete ruhát vett fel, ami elegáns, decens és hivatalos külsőt kölcsönzött neki. A Le Cirque nevű étteremben fog találkozni Simon Michaelsszel. A nő járt már a helyen, és emlékezett rá, hogy tele volt az üzleti életben nagyágyúnak számító férfival. És bár nem volt sem újságíró, sem nyomozó, azt akarta, hogy komolyan vegyék. A mobilja üzenetet jelzett. A férfi az előcsarnokban várta. Diana fogta a táskáját, és a lifttel lement a földszintre. Eltartott egy darabig, míg meglátta a férfit, háttal állt neki, széles vállát öltönybe préselte, a kezét lazán zsebre tette, míg Dianára várt. Aztán Adam megfordult, és észrevette a nőt. Szokásos széles mosolya helyett azonban óvatos kifejezés ült az arcán.

– Mi ez az egész, Di? – kérdezte, miközben könnyed puszit nyomott Diana arcára.

Diana előző nap hívta fel Adamet, hogy megkérdezze, kapcsolatba lépett-e Simon Michaelsszel, ahogy Rachel kérte tőle. Adam éppen New Yorkban tartózkodott, ami nem meglepő, tekintve, hogy ő felel az egész szállodaüzletágért a Denver-csoportnál, és itt dolgozott a városban egészen addig, amíg Julian halála miatt haza nem ment Londonba. Ez most nagyon jól jött Dianának, egyenesen úgy érezte, hogy felragyogott a szerencsecsillaga, mert így nem kellett egyedül találkoznia Simon Michaelsszel.

– Azt hittem, Rachel beavatott mindenbe. Információkra van szüksége az új fogyasztószerről, a Xenistatról.

Kiléptek a szállodából a zajos és meleg Ötödik sugárútra.

– Igen, tőlem is kérdezősködött róla, de nem tudtam, hogy ennyire sürgős. Mi olyan fontos, hogy New Yorkba repülsz Simonnal beszélni?

– Nem tudom, de esetleg majd kiderül, ha beszéltem vele.

Taxival mentek a Bloomberg-házhoz, amelynek a földszintjén található a Le Cirque. Adam ismerte a teremfőnököt, így az étterem egyik legjobb asztalát kapták, és amíg Simon Michaelsre vártak, rendeltek egy-egy aperitifet. Diana fel sem ismerte a férfit, amikor odalépett az asztalukhoz. Csak akkor eszmélt rá, hogy ő itt a Denver Gyógyszergyár vezérigazgatója, amikor a férfi kezet rázott Adammel, és leült hozzájuk.

– Köszönjük, hogy ilyen gyorsan időt tudtál szakítani ránk – vette elő elbűvölő modorát Adam.

– Letaglózott minket Julian halála – mondta a kerek, fémkeretes szemüveget viselő Simon.

– Sajnos nem tudtam részt venni a temetésen, de az alelnökünk, Dave Donnelly szerint nagyon megindító volt.

Megrendelték az ételt, és erről-arról csevegtek. Simon a Denver Gyógyszergyár Manhattantől harmincöt kilométernyire, New Jersey-ben található székhelyéről érkezett. Az üzlet jól megy. Elizabeth Denver egy héttel korábban felhívta, és közölte, hamarosan kinevezik a csoport új vezérigazgatóját, hogy a cégen belüli bizonytalan helyzet csak minimális ideig tartson.

Diana sosem kedvelte Simon Michaelst. Behízelgő modorú volt, és mesterkélt akárhányszor találkoztak. Talán a tekintete tette, ami folyton ide-oda járt, mintha mindig azt fürkészné, hogy milyen fontos emberhez csapódhatna oda, vagy éppenséggel merre van a menekülő út.

– Diana, hogy van? – fordult az asszonyhoz. – Aggódtam maga miatt, amikor felhívott.

Annyira komolynak tűnt.

A férfi félrebiccentette a fejét. Diana ezt a trükkös gesztust a Denver-csoport sok felső vezetőjénél tapasztalta – egyfelől odafigyelést, másfelől felsőbbrendűséget sugárzott. A nő kíváncsi lett volna rá, hogy ezt vajon külön tanítják-e az üzleti képzéseken.

– Nem mondhatnám, hogy túl rózsás a helyzetem – válaszolta, ami a férfit láthatóan kényelmetlenül érintette.

Dianának emlékeztetnie kellett magát, hogy most szerepet játszik: a gyászoló, szétszórt és ingadozó hangulatú feleségét, ami nem is állt olyan nagyon távol a valóságtól. Ha támadó stílust vesz fel, nem fog tudni semmit kiszedni Simonból.

– Jótékonysági ügyben járok a városban, és gondoltam, két legyet ütök egy csapásra – mondta kedvesen. – Tudja, Julian ránk hagyta a vállalatban lévő érdekeltségét, és arra gondoltam, helyes lépés lenne, ha megpróbálnék kicsit képbe kerülni, hogy mivel foglalkoznak.

A mondanivalója világos volt: Julian Charlie-ra hagyta a részvényeit, ám amíg nagykorú lesz, Diana kezeli őket és gyakorolja a szavazati jogot. És ettől bizony nagy hatalom került a kezébe. Elméletileg akár ki is rúghatná Simon Michaelst, és a férfi ezzel tisztában is volt, ugyanis meglehetősen idegesnek tűnt, miközben dióhéjban előadta, hogy mit gyárt a vállalat.

– Hallottam az új, ígéretes gyógyszerünkről, a Xenistatról – vetette közbe Diana, és evett egy falatot a halból.

Simon bólintott.

– Valóban ígéretes.

– És biztonságos? Ugye nem ez lesz a következő Fen-Phen?

– Persze hogy nem – vágta rá Simon meglepődve, hogy az asszony egyáltalán tud bármennyit is a gyógyszeriparágról. – Húsz év kutatás után került a piacra. Olyan biztonságos, amennyire csak lehet, szinte csodaszer. Bízom benne, hogy a Xenistat fogja megfordítani az üzletág szerencséjét. Tisztában vagyok vele, hogy Julian kezdte elveszíteni a hitét a gyógyszergyárunkban, de a Xenistat bebizonyítja majd, hogy tévedett.

– Mindig azt hittem, a gyógyszergyár szinte pénznyomda.

– Rossz a sajtónk – válaszolta Simon mereven. – Sokszor az eredeti, hamisítatlan készítmények árai miatt kritizálnak bennünket. Ám az senkit nem érdekel, hogy mennyi pénzt ölünk bele a kutatás-fejlesztésbe. Nagyon sok gyógyszer nem jut túl a kísérleti fázison, így a rájuk fordított összegeket is vissza kell nyernünk valahogyan. Az egyetlen lehetőségünk a profitszerzésre az a pár év, amíg az új gyógyszert szabadalom védi…

A férfi megforgatta a kezében tartott borospoharat.

– Tudom, hogy Julian el akarta adni az üzletágat, de egy kis szerencsével a Xenistat visszaállíthatja az igazgatóság belénk vetett bizalmát.

Simon Adamre nézett, mintha próbálná a saját oldalára állítani.

– Julian el akarta adni az üzletágat? – kérdezte Adam hitetlenkedve.

– Nem tudtad?

És már megint az a fensőbbséges fejbiccentés! A vezérigazgató, aki többet tud, mint a vállalatbirodalom örököse.

– Nem tudom, mennyire vannak tisztában vele, de a gyógyszeriparban jelentős összeolvadások történtek az utóbbi években. A Denver nem tartozik a jelentős piaci szereplők közé. Julian úgy gondolta, jobban járnánk, ha egyesülnénk valamelyik óriáscéggel.

– És maga az eladás ellen érvelt – következtetett Diana.

– Julian stratégiai szövetséget keresett – mondta Simon lehalkítva a hangját, mivel sejtette, hogy az étteremben lehetnek olyanok, akiknek sokat ér ez az információ. – Én azonban megmondtam neki, hogy nem lenne bölcs dolog most megszabadulni a vállalattól. Ha vár egy kicsit, és a Xenistat beindul, akkor egészen más értéke lesz a cégnek.

Miután elköszöntek Simontól, Adam és Diana az utcán folytatta a diskurzust.

– Nos, megérte ezért Manhattanbe jönni? – kérdezte Adam, miközben próbált leinteni egy taxit.

– Meg kellett volna említenünk neki Madison Kopeket – közölte Diana, aki nem volt elégedett az eredménnyel. – Rachel kiderítette, hogy Madison bejelentette a bátyja halálát a gyógyszerés élelmiszer-ellenőrző hatóságnál. Talán a gyógyszergyártóhoz is nyújtott be panaszt.

– Simon a vezérigazgató – mondta Adam türelmesen. – Nem foglalkozik olyan részletekkel, mint a céghez benyújtott panaszok. És ha Madison írt is nekik, ez mit bizonyít?

– Panasz? Itt nem arról van szó, hogy valaki visszavitt a boltba egy nem működő vasalót. Egy ember meghalt, Adam.

A férfi bocsánatkérően nézett rá, de nem mondott semmit.

– Hallottad, mi történt Rachel barátjával? A nyomozóval, aki segít neki Julian ügyében?

– Nem. Mi történt?

– Kómában van, kirabolták.

– És úgy gondolod, hogy ennek köze van a Xenistathoz? – kérdezte Adam kétkedő arccal.

– Julian és Madison együtt mentek Jamaicára. Rachel azt gondolja, azért, mert a Xenistat klinikai kísérleteinek egy részét ott végezték.

– Vagy csak egyszerűen elmentek együtt Jamaicára.

Aztán bocsánatkérően felemelte a kezét.

– Ne haragudj, nem úgy gondoltam.

– Csak küldj egy e-mailt Simonnak, és kérdezd meg tőle, hogy hallott-e Madison és Billy Kopekről. Kérlek! Felhívom Rachelt, és beszámolok neki a mai találkozóról.

Adam jól hallhatóan felsóhajtott, és elővette a telefonját. Ott, a járdán álldogálva megírta az e-mailt, aztán amikor végzett, zsebre vágta a mobilját.

– Tudom, miért csinálod ezt.

– Mit?

– Másik okot keresel.

Diana összeszorította az ajkát. Adamnek igaza volt. A Xenistat jelentette számára a kiutat. Julian végrendelete kétséget kizáróan bizonyította, hogy a férje szerette őt és a fiát. És ha Julian és Madison egyszerűen csak együtt dolgoztak a Xenistat leleplezésén, az más értelemben is felmenti a férfit.

– Te nem ezt tennéd? – kérdezte Diana halkan.

– Túl szép ez az este ahhoz, hogy morbidak legyünk – válaszolta Adam.

– Van jobb ötleted? – vágta rá Diana, elszomorodva attól, hogy Adamnek megint igaza van. Össze kell szednie magát, mielőtt teljes melankóliába süllyed.

– Mi lenne, ha pár órára megpróbálnál teljesen kikapcsolni, és belevetnéd magad a New York-i éjszakába?

A nő mosolyogva bólintott. Kezdett sötétedni, és a város fényei egyre varázslatosabbak lettek.

– Te itt élsz, cowboy, rád bízom magam!

– New York szépsége abban rejlik, hogy sok-sok városból áll össze – mondta Adam. – Chinatown, Manhattan, az olasz negyed, és aztán a virtuális városok, mint a divat vagy a művészetek New Yorkja. Akár tíz évig is élhetsz a városban úgy, hogy minden este más helyre térsz be.

– Mutasd meg nekem a te New Yorkodat!

– Úgy érted, az éjszakai bárokat és sztriptízklubokat? – vigyorgott Adam szemtelenül, a zöld szeme csak úgy csillogott.

– Nem úgy értettem…

– Csak viccelek! Én most a folyó túloldalán lakom, Brooklyn Heightsben.

– Akkor menjünk oda, mutasd meg a palotádat!

Dianának volt szerencséje megismerni New York számos arcát: a divathét alatt üldögélt a Bryant Parkban felállított sátrakban, ivott koktélt a Gramercy Hotel bárjában, járt menő galériamegnyitón Manhattanben, és evett fürjet az Upper Eastside egyik divatos éttermében. Brooklyn azonban eddig kimaradt a szórásból, sosem járt még abban a városrészben. A taxi átvitte őket a folyó túlpartjára, és a híres rakparti sétánynál szálltak ki.

Hot dogot és XL méretű tejes turmixot vettek egy utcai árustól, és falatozva sétáltak végig a folyóparton. Gördeszkások kerülgették őket, jól öltözött, szőke anyukák toltak nagy kerekű babakocsikat, szerelmespárok ölelkeztek a fák árnyékában.

Ha egy város képes arra, hogy átváltoztasson bármivé, amivé szeretnéd, miközben az utcáit rovod, akkor Brooklyn nagyon jó munkát végzett azzal, hogy Diana a legkevésbé sem érezte magát a régi Diana Denvernek.

Lazán és minden görcs nélkül csevegett Adammel, mintha csak egyetlen estébe akarnák belesűríteni mindazt a beszélgetést, amit az alatt a hét év alatt elmulasztottak, amióta ismerték egymást. Miközben a sógorát hallgatta, az asszony megdöbbent azon, hogy milyen felületes ítéletet alkotott róla. Hogy lehet, hogy ennyire közelről ismersz valakit, és ennek ellenére ennyire nem tudsz róla semmit? Fogalma sem volt róla például, hogy Adam átkelt az Atlanti-óceánon egy vitorlással. Tudta róla, hogy szereti a lovaspólót, de azt nem, hogy profi játékos. Vagy azt sem, hogy szaxofonozik, és hogy csinált egy rövidfilmet, amelyet a Sundance filmfesztiválon be is mutattak. Azt sem tudta, hogy szeretne egy kutyát, de a rengeteg utazás miatt eddig lemondott róla. Gyűjti Hemingway könyveinek első kiadásait, és a soul zenét bakelitlemezen. Ha lenne egy másik élete, haditudósítóként dolgozna, ebben az életében pedig a jelenleg kétszázötven szállodát összefogó Denver-portfóliót szeretné akkorára növelni, hogy a legnagyobb láncok közé kerüljenek.

– És megnézzük akkor a palotádat? – kérdezte, mert nagyon kíváncsi volt, hogy milyen körülmények között élhet a sógora. Dianát mindig nagyon érdekelte mások otthona, a lakás ugyanis tükröt tartott a tulajdonosa elé, és sok mindent elárult róla.

– Arra lakom – mutatott Adam a sétányon túlra.

Sétájuk egy csendes, szép utcában ért véget, amelyet kétoldalt impozáns, fényes, barnásvörös kőből épült házak szegélyeztek. Diana és Adam egy ötemeletes, igényesen felújított sorház egyik ajtaja előtt állt meg.

– Kérsz egy italt?

Ahogy beléptek az ajtón, Adam gyorsan átnézte a postát, és a konyha felé intve tette fel a kérdést az asszonynak.

– Semmi édeset. A turmix úgy forog a gyomromban, mint a vattacukor-készítőben a cukor.

– Akkor Martini koktélt kapsz.

A férfi kirámolta a hűtőt és néhány szekrényt, mielőtt szervírozta az olajbogyóval és spirálra vágott citromhéjjal díszített italt.

– Csodás ez a hely, Adam – mondta Diana. Nagyon tetszett neki a modern művészeti alkotásokkal dekorált, stílusos dán bútorokkal berendezett lakás.

– És még nem láttad a legjobbat az egészben. Gyere velem!

Háromemeletnyi lépcsőt másztak meg. Legfelül a lépcső hatalmas hálószobába vezetett. Dianán parányi aggodalom suhant át, de aztán látta, hogy sógora nem áll meg, hanem az óriási tetőteraszra nyíló franciaablak zárjával babrál. A lélegzete is elállt, ahogy Manhattan látképe feltárult előttük – az eget fehéren megvilágító fények, a felhőkarcolók magasba törő sziluettje.

– Tudod, meglepődtem, hogy Brooklynba hoztál. Mindig azt gondoltam, az a fajta ember vagy, aki a dolgok közepén érzi jól magát, nem a periférián. De már értem. Most már tudom, hogy néha kívül kell lenned, hogy igazán beleláss a dolgokba.

– Hát persze – mosolygott Adam, hogy mennyire értik egymást. – Ezt az utazásaim közben tanultam meg, miközben szállodákat látogattam végig. Nézd meg például Velencét. A legszebb kilátás a városra a lagúna szigeteiről van, nem pedig a városban lévő épületekből. Látni akarod a Matterhornt? Akkor Zermattba kell menned, nem pedig fel a hegyre.

Miközben a koktélt iszogatták, Adam megmutatta a Szabadság-szobrot, amely csak egy parányi fényfoltnak látszott a sötétségben. Dianának már annyira fájt a lába a magas sarkújában, hogy nem bírt tovább állni, ezért lerúgta a cipőjét, és leült az egyik nagy, csíkos párnára.

– Julian nagyon büszke volt a munkádra itt, az Államokban.

Adam felhorkant.

– Ő mondta?

A férfi rövidre zárta a társalgást, és Diana rájött, hogy Adam nem akar Julianről beszélni ma este. Ha őszinte akart lenni, tulajdonképpen ő maga sem. Adamnek igaza volt, amikor azt mondta, hogy ma este mindent el kell felejteniük, még ha csak pár órára is.

– Kibékültél Rachellel? – kérdezte a férfi, és letelepedett Diana mögé.

– Már egészen elfelejtettem, hogy milyen nagyszerű csaj. Azt hiszem, ez a tény elsikkadt az utóbbi évek történései közepette. Tudom, hogy az elvesztegetett időt már nem lehet pótolni, de próbálkozom. Talán elutazom majd kis időre Thaiföldre, ha Charlie ősszel visszamegy az iskolába, bár úgy látom, Rachel nagyon élvezi Londonban az életet.

– Gondolod, hogy hazaköltözne?

Diana vállat vont.

– Van egy férfi Thaiföldön, akit szerintem szeret. És aki most éppen elrepült hozzá. Azt hiszem, az a fajta fura kapcsolatuk van…

– Milyen?

– Hát, amikor egész nyilvánvaló, hogy összetartoztok, csak nem jöttök rá.

– Milyen az ital?

– Sejthettem volna, hogy jó mixer vagy – dicsérte Diana. A koktél valóban erős volt, és száraz, nem pedig édesen tömény.

Adam hozott neki még egyet, aztán egy újabbat, és a végén már azon poénkodtak, hogy egyszerűbb lenne felhozni az egész üveg gint és Martinit, és összeönteni őket.

Egymás mellett ültek, így Diana szinte rá sem nézett Adamre, ezért könnyű volt elfeledkezni arról, hogy hol van és kivel. Lehetne ez akár egy balzsamos este a vitorlásukon, ahol Julian karjában heverészve Nina Simone-C D -t hallgatnának, és a saját pincészetükből származó finom vörösbort innának. Ha pedig az asszony időnként elszontyolodna, Julian felvidítaná egy-egy viccel vagy érdekes sztorival.

Ahogy egyre jobban belemerültek a beszélgetésbe, Diana teljesen önkéntelenül Adam vállára hajtotta a fejét. Fogalma sem volt, mennyi ideig ültek így, de egyszer csak egymás felé fordultak, az ajkuk összeért és megcsókolták egymást. A nő homályosan hallotta egy feldőlő pohár csattanását, aztán Adam suttogását:

– Beviszlek.

A férfi a karjába emelte, mire Diana teste megborzongott a gyönyörtől. Egy hang a fejében megálljt parancsolt, de az egész lényét elborító öröm elhallgattatta a hangot.

Tudta, hogy helytelen, amit tesz, de képtelen volt így is érezni. Annyira természetesnek tűnt, ahogy a testük egymáshoz simult, ahogy az ajkuk összeért, mintha örök időktől így lett volna rendelve.

Adam finoman talpra állította a hálószobában, Diana pedig átkulcsolta a nyakát, és közelebb húzta magához. Aztán szétváltak, az asszony sebesen kigombolta Adam ingét, és felsóhajtott, ahogy megérezte a férfi ujjait, amint ruhája hosszú cipzárját lehúzta a nyakától a gerince tövéig. Lehámozta a ruhát Diana válláról, a finom anyag halkan ért földet. És már kapcsolódott is kifelé a melltartója, könnyű selyembugyiját ügyes kezek csúsztatták le a csípőjéről.

– Nem bánod? – suttogta a férfi.

A nő hátravetette a fejét, és felnyögött, miközben Adam megcsókolta a füle mögötti érzékeny pontot. Csodálatosan, egyszersmind ijesztően kiszolgáltatottnak érezte magát, ahogy ott állt meztelenül. A férfi forró lehelete a bőrét simogatta, ajka lágyan súrolta a vállát, erekciója a hasának nyomódott. Ujjai megérintették a mellbimbóját. Diana lélegzet-visszafojtva csukta be a szemét, és élvezte, ahogy csodálják és felfedezik a testét. Adam az ágyékára irányította a kezét, és az asszony érzékelte, hogy az érintésétől még inkább megkeményedik. Forróság öntötte el, lehanyatlott az ágyra, és gondolkodás nélkül széttárta a combjait, Adam pedig közé térdelt. Már ő is meztelen volt. Megfogta Diana lábát, és megnyalta, aztán az ajka elindult felfelé a combján, az oly régóta parlagon hagyott kis terület felé… A nő még szélesebbre tárta a combját, és ahogy Adam nyelve a csiklójához ért, mintha tüzes nyilakat lőttek volna a testébe. A száj tovább vándorolt felfelé a hasán, a mellén és a nyakán keresztül az ajkáig. Adam csókjában Diana a saját ízét érezte, és semmi másra nem vágyott, csak hogy végre magába fogadhassa a férfit. Adam a kezével irányította magát az asszonyba, szavak nélkül is megértve a nő vágyát. Diana felsikoltott a kéjtől, végre felébresztették mély Csipkerózsika-álmából.

Egymásra hangolódva mozogtak, Adam megmarkolta az asszony fenekét, hogy mélyebben hatolhasson belé. Durva volt, egyszersmind éterien finom, és hirtelen átfordította Dianát, hogy az asszony meglovagolhassa. Diana ívben hátrafeszült, miközben Adam a csípőjébe kapaszkodott, és egyszerűen nem tudta elhinni, hogy ilyen érzések támadhatnak benne. Végigsimította a saját mellét, kemény mellbimbóit, teste domborulatait, érezni akarta, ahogy a bőre bizsereg az ujjai alatt. És amikor már úgy érezte, nem bírja tovább, Adam a combja közé nyúlt, és simogatni kezdte a titkos, lüktető kis pontot, amitől a hasizmai összerándultak, és a hatalmas belső robbanás végigfutott teste minden idegszálán. A vágy, a magány és a bánat egyetlen hatalmas tűzgömbben egyesült.

A kéj remegése aztán csillapodott és lassan újra kapott levegőt, de csak feküdt a puha ágyban, nem pontosan értve, hogy mi történt az előbb. Az egyetlen, ami eljutott a tudatáig, az a bizonyosság volt, hogy élete legfantasztikusabb szeretkezését élte át.

34. fejezet

Ross végül is nem a medence mellett iszogatva dolgozott, mint ahogy azt Rachel elképzelte. A Kék papagáj fogadónak nem is volt medencéje, sőt más se nagyon volt benne. Az egyetlen vonzerejét a recepcióval szembeni kólaautomata jelentette.

– Miért itt szállt meg? – suttogta Liam. – Úgy értem, te a Kerek házban laksz, neki mi baja volt a luxussal?

– Azt hiszem, nem akart feltűnést kelteni – válaszolta Rachel, miközben beléptek Ross szobájába. A félrészeg recepciós megvonta a vállát, és simán odaadta nekik a kulcsot, miután a lány meglobogtatott az orra előtt néhány ötdollárost. Elmondása szerint Ross előre kifizetett egy hetet, és kérte, hogy ne zavarják takarítással.

A kis szálloda Montego Bay lepukkant részén állt, nem messze attól a helytől, ahol Rosst megtámadták, ezért aztán Rachel nagyon örült Liam társaságának, de annak talán még jobban, hogy Yohan is hallótávolságon belül tartózkodott. Hihetetlennek tűnt, hogy itt voltak. A vacsorát épp most szolgálják fel a saját szállodájukban, ehelyett ők megint kimerészkedtek a vadonba. De Liam megérkezése új erőt adott a lánynak, és további kutatásra ösztönözte. Azonkívül úgysem tudott volna nyugton maradni, annyira felzaklatta a Ross elleni támadás. Hogyan is üldögélhetne a grillezett kardhala fölött, miközben a barátja kómában fekszik, és egy árva lépéssel sem jutottak közelebb Julian halálának okához!

Rachel lakosztályával összehasonlítva Ross szobája kicsinek és leharcoltnak tűnt, a bútorokon cigarettanyomok, az ablakokon rács, de annyira mégsem volt szörnyű, mint azt az előcsarnok ragacsos szőnyege sejtette. Ross rendet és tisztaságot tartott maga körül, talán ezt a szokást még a seregből hozta, gondolta Rachel. Az ingei szépen összehajtva hevertek a fiókban, a cipői sorba rendezve álltak az ágy lábánál.

Rachel az asztalhoz lépett. Néhány toll, egy coca-colás doboz és egy összehajtott újság feküdt rajta. A jegyzetfüzetének se híre, se hamva, nyilván nála volt, amikor megtámadták. A kis szobai széfben egy tableten vagy tárcán kívül semmi nem fért el, így a lány a szobában kutatott tovább.

– Nincs itt semmi, se laptop, se jegyzetfüzet. Semmi – mondta csalódottan.

– Talán nála voltak, amikor kirabolták – jegyezte meg Liam, és odanyújtott Rachelnek egy kólát.

– Talán. Ja, igen, Diana hívott New Yorkból, üzenetet hagyott nekem. Most találkozott Simon Michaelsszel, a Denver Gyógyszergyár vezérigazgatójával, aki elmondta neki, hogy Julian el akarta adni a vegyipari üzletágat.

– Talált vevőt is?

– Nem tudom. Te egy menő ügyvédi irodánál dolgoztál. Mi a kikiáltási ára manapság egy gyógyszergyárnak?

Liam a fejét vakarta.

– Attól függ, mekkora. Mostanában nem nagyon követem a trendeket, de tudom, hogy az utóbbi években volt pár jelentősebb akvizíció. Egy kisméretű, specializált cég ára minimum egymilliárd dollár, attól függően, hogy kutatás-fejlesztési vonalon látszik-e valami kecsegtető termék. Ha nagy cégről van szó, akkor ötven-hatvan milliárd dollárról beszélhetünk.

– Az nagyon sok pénz. És persze a cég sokkal többet ér, ha egy potenciálisan nagyágyú fogyasztószer van a portfóliójában.

– De ez messze nem csak egy üzletág eladásáról szól – mondta Liam.

– Hogy érted? – ráncolta a homlokát Rachel.

– A gyógyszergyártó divízió csak egy része a vállalatbirodalomnak. Nem ismerem a Denver-csoport felépítését, de tudom, hogy nyilvánosan működő részvénytársaság. Ha az egyik üzletágában valami hatalmas botrány tör ki, akkor a tőzsde egy perc alatt elvesztheti irántuk a bizalmát, így ni! – csettintett az ujjával Liam. – Elég egy kis megingás, és a részvényárak zuhanórepülésbe kezdenek.

– Vagyis a Denver-csoport részvényesei nem örülnének, ha a Xenistat megbukna?

– Nagyon nem.

Rachel gondolatait a kulcsait csörgető és hasát vakaró szállodatulajdonos megjelenése szakította félbe.

– Végeztek itt fenn?

Rachel bólintott, vetett még egy utolsó pillantást a szobára, aztán kiment az épület elé, ahol Yohan az autónál várt rájuk.

– Yohan, a Sydon Klinikára!

– Tudom, hogy hol van, de már bezárták.

– Szeretném megnézni.

– Rach, késő van – tiltakozott Liam.

– Nem valami kellemes részén van a városnak, Miss Rachel – értett vele egyet Yohan.

– Yohan, kérem! Fontos.

A férfi megfordult az autóval, bár Rachel a visszapillantó tükörben látta, hogy tekintetéből kelletlenség sugárzik. Néhány kilométert kifelé autóztak a városból, egy öreg pick-up után, amelynek platóján rasztafári együttes nyomta a zenét. Aztán a teherautó letért egy kereszteződésnél, és csak ők maradtak az úton. A házak egyre lepukkantabbak lettek, a trópusi növényzet egyre sűrűbb, egzotikus madarak éneke és a pálmalevelek között süvítő szél hangja töltötte meg a levegőt. Az út egyre porosabbá és keskenyebbé vált, a szélén olajoshordók égtek.

Yohan egy szinte teljesen romos épület előtt állt meg az autóval. Nehéz volt elhinni, hogy ebben bármiféle kísérletet végeztek valaha.

– Nézd ezt a helyet! – mondta Rachel megdöbbenve.

– Nem vagyok biztos benne, hogy itt olyasfajta tudományos adatgyűjtés folyt, ami bárhol a világon megállná a helyét – közölte Liam.

– Yohan, állítsa le a motort!

– Ez nem jó ötlet, Miss Rachel.

Egyetlen árva utcai lámpa állt a klinika előtt, foszforeszkáló ezüstös fénnyel megvilágítva az épületet. A lány oda sem figyelt Yohanra, kiugrott az autóból, Liammel a nyomában.

– Nincs itt egy lélek sem. Sőt, nyilvánvalóan hónapok óta nem járt erre senki.

Rachel az egyik ajtóhoz lépett, és megpróbálta belökni, de le volt zárva, méghozzá régi, rozsdás vaslakattal.

– A fenébe! – szisszent fel a lány, és kivett egy doboz cigit a felsőtestén keresztbe vetve viselt táskából. Már épp meggyújtott volna egy szálat, amikor Liam kivette a szájából.

– Visszamegyünk a szállodába – mondta a férfi, ellentmondást nem tűrő határozottsággal.

– Kell itt lennie valakinek, aki tud valamit.

– Rachel, szállj vissza az autóba! Nem mászkálhatunk ilyen helyeken éjnek évadján, még akkor sem, ha Yohan velünk van. Mivel vinne ez előbbre?

– Itt valami nem stimmel, tudom. Julian nem a Madison miatti bánatában ölte meg magát. Valamilyen módon összefüggésben van a halála a Xenistattal, biztos vagyok benne.

– És erre milyen bizonyítékod van? Semmilyen! – mondta Liam indulatosan.

A klinika egy domboldalon állt, kilátással egész Montego Bayre. Rachel felnézett az egyre sötétebbé váló égre. A hurrikánszezon kezdetén jártak, messze a horizont szélén viharfelhők gyülekeztek, mint megannyi fekete ujjlenyomat a sötétkék égen.

– Kiderítem az igazságot! – közölte Rachel elszántan.

– Tudom. De nem hiszem, hogy ez Jamaicán fog megtörténni.

Rachel tisztában volt vele, hogy Liamnek igaza van. Montego Bay sajnos zsákutcának bizonyult a nem működő klinikával és a kórházban kómában fekvő barátjával.

– Vissza kell mennünk Londonba. Ross felesége itt marad, Diana fizeti a kórházi számlákat. Te most nem tehetsz érte semmit.

– Te is jössz velem?

– Hát tuti nem egy üveg jamaicai sörért utaztam át a fél világot! – mosolyodott el Liam. – Egy hét. Egy hétig maradok. Az a Rachel Miller, akit én ismerek, ennyi idő alatt megoldja az ügyet, és amint ez megtörténik, visszaviszem magammal Thaiföldre.

Liam átölelte a lány vállát. Rachel szeretett volna közelebb bújni hozzá, szerette volna, ha most rögtön hazaviszi magával, de Yohan megnyomta az autó dudáját. Sötét volt, későre járt, ideje volt visszamenni a szállodába. Kár, hogy a nővére két külön szobát foglalt nekik.

35. fejezet

Diana kinyitotta a szemét, és hirtelen el sem tudta képzelni, hogy hol van. Meztelenül feküdt az oldalán egy a megszokottnál keményebb matracon, bár az ágynemű éppolyan ropogós volt, mint otthon, Somerfoldban. Aztán megpillantotta a férfit, a kemény, izmos, a férjéénél szélesebb hátát, a szépen lesült bőrét, és a nyakába lógó haját, amit Julian sosem hagyott ennyire hosszúra. Az előző este emlékei elborították a nőt. Tudta, hogy ami történt vele ebben a tetőtéri szobában, minden szempontból helytelen volt, de ahogy ott feküdt ebben az idegen ágyban, ebben az ismerős, de mégsem otthonos városban, abban is biztos volt, hogy tegnap éjjel olyan éteri élményt élt át, amelyre egész életében emlékezni fog.

Adam aludt még, mélyen és egyenletesen lélegzett. Diana megérintette, hogy nem csak álmodik-e, ujjbegyével megsimított egy anyajegyet a hátán, aztán ujjával vonalat húzott egy másik anyajegyig a férfi lapockái között. Egyre több fény szűrődött be a tetőteraszra vezető franciaablakon, amit Diana sejtése szerint be sem zártak előző este. Arra gondolt, hogy az ilyesmi nagy könnyelműség egy ilyen gazdag környéken, de szerencsére nem törtek be. A gondatlan viselkedés nem mindig vonja maga után jól megérdemelt büntetését, futott át az agyán, miközben torkában dobogó szívvel a mozgolódó, lassan ébredező Adamet figyelte.

Az már önmagában jó jel, hogy még mindig itt van mellette, nem mintha lett volna hová mennie, hiszen ez végül is az ő ágya, az ő otthona. A férfi, miután kinyitotta a szemét, hosszú ideig a plafont bámulta, aztán megszólalt:

– Szenvedsz még az időeltolódástól? – kérdezte álmos, rekedtes hangon.

– Kicsit – válaszolta Diana mosolyogva, és bevallotta, hogy kocsonyának érzi magát.

– Ó, az a híres Martini-másnaposság lesz! – mondta Adam, és a feje mögé tette az egyik karját.

Még mindig nem fordult a nő felé, bár a karjuk összeért, és meg sem próbálta elhúzni. Diana kísértést érzett, hogy a lábát Adam köré kulcsolja, és újra kezdeményezzen, de megmozdulni sem mert, bármennyire szeretett volna ismét intim közelségbe kerülni a férfihoz.

Egy pillanatra mintha megállt volna az idő, és a nő azt kívánta, bár örökre így maradhatnának. De aztán Adam ledobta magáról a takarót, kiugrott az ágyból, és Diana úgy érezte, a szíve millió apró darabra törik. Nézte a férfi gyönyörű testét, magas és izmos volt, mint egy görög szobor.

Adam fogta az előző esti sietségben földre hányt ingét és bokszerját, majd felöltözött, ami csak fokozta Diana csalódottságát. Biztos volt benne, hogy a sógora nem az a típus, aki ugyanazt a ruhát viseli napokig, ráadásul nem is szégyellős típus, tehát nyilvánvalóan csak előtte nem szeretne meztelenül mutatkozni.

– Csinálok reggelit. Mit szólnál a palacsintához?

A nő bólintott, megvárta, amíg a férfi kimegy a szobából, csak azután kelt fel az ágyból. Selyembugyija még mindig a padlón hevert. Felvette, és akkor vette észre, hogy el van szakítva, amitől a vágy újra hullámként öntötte el a testét. Ettől kicsit zavarba jött, szégyellte magát, hogy így érez. Könnyelmű, alkohol hatása alatt megtörtént együttlét volt, de ellentétben a balga ifjúkorában előfordult egyéjszakás kalandokkal, most szerette volna, ha lenne folytatás.

Még érezte Adam ízét a szájában, orrában pedig a testük illatát is. Az elmúlt éjszaka döbbenetes élmény érte. Félelmetesen izgató volt, hogy a teste ilyen érzékiségre képes, ez a felfedezés egyszerre volt megdöbbentő és csodálatos. Persze tudta, hogy nem szabad lefeküdni a férjünk öccsével, különösen nem ilyen hamar annak halála után. De az igazság az, hogy Diana egyik napról a másikra újra nőnek érezte magát: felszabadultnak, gyönyörűnek, kívánatosnak, szexinek.

Julian félrelépése nem csak a házasságuknak tett rosszat, az ő önbizalma is megroppant. A párterápia rendbe tette a kapcsolatukat, a hónapokig tartó közös és egyéni foglalkozások segítettek, kibeszélhették a gondjaikat, frusztrációikat. Ám a szex sohasem lett a régi. Nem mintha valaha is olyan jó lett volna, mint Adammel a múlt éjjel, még a kezdeti időkben sem, amikor titkolniuk kellett a kapcsolatukat. Akkoriban különböző parkolókban találkoztak, és lopva a liftben csókolóztak. Egyszer az igazgatóság tanácstermében is szexeltek. Fantasztikus volt, vadul és önfeledten szeretkeztek, de előfordult, hogy az asszony cipőjének a sarka jó harminccentis karcolást ejtett az antik biedermeier diófa asztalon, ettől Julian majdnem szívrohamot kapott, és hetekig attól rettegett, hogy a biztonsági kamerák felvették őket. Aztán később, amikor már házasok voltak, meghatározott céllal szeretkeztek: azért, hogy gyerekük legyen. Egyszerűen szaporodási funkcióvá vált a szex, és nem arról szólt, hogy két ember örömet szerezzen egymásnak.

Diana leakasztott az ajtón lévő fogasról egy fehér fürdőköpenyt, és belebújt, majd a férfi után ment. Adam a tiszta, és gyakorlatilag teljesen újnak látszó tűzhelynél állt, és palacsintákat dobált a levegőbe, amikor az asszony belépett a konyhába. Diana egy pillanatig csak nézte a jóképű séfet. Félig begombolt inge a bokszerja aljáig ért, alatta látszott finom, világosbarna szőrrel borított, hosszú lába. A lábfeje is szép volt, felhajtott ingujja szabadon hagyta feszes, izmos alkarját.

Diana elképzelte, milyen lenne, ha mondjuk egy sorozatban játszanák egy fiatal házaspár szerepét. Tulajdonképpen vágyott erre a fajta kellemes és kényelmes, normális életre. Eddig csak a két végletet élhette meg: volt küszködő, egyedülálló anya, és elkényeztetett, aranykalickában tartott feleség. De most, New Yorkban, álmai városában, végre megélheti hőn áhított vágyát: egy szexi pasi reggelit készít neki a menő brooklyni házában.

Sosem gondolta volna, hogy Adam tud főzni. Jó, persze, az áfonyás, juharszirupos palacsinta nem épp Wellington bélszín, de a tészta könnyű volt, és ízletes. Az időjárásról beszélgettek, miközben Adam láthatóan gyorsan evett, és néha az órájára pillantott, ami szinte már szokásává vált, ha együtt volt Dianával.

– Gyorsan lezuhanyozom.

– Menned kell?

A férfi bólintott, és kiitta a narancslevét.

– Úgy érted, nekem kellene mennem.

Diana nem volt naiv, tudta, ilyenkor hogyan illik viselkedni.

– Dehogyis – válaszolta Adam tárgyilagos hangon. – Csak az van, hogy vissza kell mennem a városba egy megbeszélésre.

A nő szeretett volna mondani valamit, de nem tudta, hogyan kezdjen hozzá. A múlt éjszaka… rémülten eszmélt rá, hogy majdnem ezzel a kegyetlen közhellyel indította a mondanivalóját. Inkább hallgatott hát.

– Nagyon szép vagy – törte meg végül a csendet Adam.

A férfi nézte a nőt, olyan áthatóan, hogy Diana megint annyira kívánatosnak érezte magát, mint előző éjszaka.

– Úgy sejtem, most következik a „de” – mondta Diana halkan.

– Ha az embernek bátyja van, akkor az a kellemetlen helyzet áll elő, hogy mindent ő csinál előbb. Hamarabb tanul meg síelni vagy vitorlázni, előbb kezd el dolgozni a cégnél, és előbb nyeri el apánk bizalmát, elismerését. Én mindig csak második lehettem, folyton küzdenem kellett azért, hogy utolérjem Juliant, de néha ez sem számított. Jobban síeltem, és ügyesebben vitorláztam, mint ő, de sok egyéb dolgot hamarabb elért nálam, ami azt jelentette, hogy nekem ott már semmi keresnivalóm. Nem lehettem a vállalat vezérigazgatója, és te nem lehettél az enyém.

Diana szemébe könnyek gyűltek.

– Julian elment – suttogta.

Adam egy pillanatra behunyta a szemét, mintha el akarná zárni Diana elől a benne dúló érzelmeket. Aztán újra kinyitotta, és sokkal határozottabb tekintettel nézett az asszonyra. Felállt, és a mosogatóhoz vitte a tányérját.

– Mennem kell. Adok neked egy kulcsot, majd Londonban visszaadod.

– Mikor jössz vissza? – kérdezte Diana olyan közömbös hangon, amennyire csak tőle telt.

– Holnap repülök vissza a magángépen. Velem tartasz?

Nagy volt a kísértés, hogy igent mondjon, a gép hátsó üléseit ugyanis át lehetett alakítani fekvőhellyé.

– Nem, köszi, ma estére szól a jegyem visszafelé – hazudta Diana. Igazság szerint szabadon választhatta meg, hogy melyik járatra száll fel.

Adam odalépett hozzá, beletúrt a hajába, és megcsókolta a feje búbját. Picit hosszabbra sikerült, mint egy átlagos búcsúpuszi, és Diana oldalát fúrta a kíváncsiság, hogy a sógora vajon mire gondolhat. Nem tudta hová tenni a csókot – nem volt elutasító, de ígéret sem rejlett benne.

– Majd beszéljünk Londonban – suttogta Adam, és Diana bele sem mert gondolni, hogy kettejük története vajon milyen irányt vesz majd.

36. fejezet

Bár csábító ötletnek tűnt a Kerek házban maradni, Rachel és Liam a következő nap délutánján visszarepült Londonba. Az időjárás elromlott, mire hazaértek, így aztán Rachel még jobban sajnálta, hogy nem maradtak Jamaicán tengeri herkentyűket enni, teniszezni és búvárkodni az áttetszően kék Karib-tengerben. Bár azért voltak kínos percek is a paradicsomban. Ő és Liam nagyon jól kijöttek egymással, gyorsan újra belerázódtak a régi rutinjukba, aminek következtében legalább tucatnyian érdeklődtek afelől, hogy vajon nászúton vannak-e. Ebből a szempontból egyáltalán nem bánta, hogy visszatértek a biztonságosabb, kevésbé romantikus terepre.

– Nézd meg ezt a házat! – mondta, ahogy Somerfold feltűnt a távolban.

Rachel tudta, hogy Liam felső középosztálybeli családból származik, úgyhogy járt már hasonló helyen. A férfi sosem kérkedett ilyen dolgokkal, de az évek alatt óhatatlanul is elárult ezt-azt arról a világról, ahonnan jött. Előbb magániskolába, aztán Cambridge-be járt, középiskola után egy évet töltött Dél-Amerikában, és nosztalgikusan emlegette a család dorseti nyaralóját. Ennek ellenére Somerfold láthatóan lenyűgözte.

– Ne nagyon éld bele magad, mert én itt lakom – állította le Rachel a repülőtéren bérelt autót a tavi ház előtt.

– Egy csónakház, de elég csinos – mosolygott Liam, és kiszedte a bőröndjeiket a csomagtartóból.

– A nővérem tulajdonképpen azt mondta, hogy felköltözhetek a nagy házba.

– Előléptetés?

– Inkább a hidegháború vége, bár azért még nem teljes az enyhülés. Mit gondolsz? Akarsz itt maradni, vagy inkább a vár ura szeretnél lenni?

– Nekem tetszik ez a hely – válaszolta Liam, és alaposan körülnézett a házban. – Maradjunk itt!

Rachel szíve nagyot dobbant.

– Örülök, hogy így döntöttél. Anyám sokat van a nagy házban, és még a végén kellemetlen kérdéseket tenne fel.

– Úgy érted, félrevonna, hogy a szándékaim felől érdeklődjön?

A lány igyekezett nem túl sok mindent belemagyarázni Liam szavaiba, ám ennek ellenére elmosolyodott magában.

– Járt itt valaki – mondta Rachel körülnézve.

– Igen, nagyobb a rend, mint tőled várható – vágta rá a férfi.

– Minden cuccom eltűnt…

Rachel pánikba esett. Időnként védtelennek érezte magát a házban. Esténként, ha a sötétítőfüggönyök nem voltak behúzva, a hatalmas ablakok mögött tátongó sötétségben úgy érezte magát, mintha az űrben lebegne. Ez néha megnyugtató hatással volt rá, máskor viszont egyenesen megrémítette.

– Rendezkedj be – mondta Liamnek szórakozottan. – Én felmegyek a nagy házba, beszélnem kell Mrs. Billsszel, hátha tudja, mi történt.

A lány zsebre dugott kézzel sietett felfelé az ösvényen. Hideg eső szemerkélt, és a Jamaica óta viselt kis farmersortja nem volt épp megfelelő viselet ebben az időben. A szíve őrülten vert. Kirabolták talán? Eszébe jutott, hogy Diana említette, Julian időnként a tavi házban dolgozott. Lehet, hogy ezért tört be valaki? Valami olyasmit keresett, amire ő még nem akadt rá?

– Mrs. Bills, valaki járt a tavi házban. Minden holmim eltűnt – mondta Rachel lihegve.

– Mrs. Denver szólt, hogy felköltözik ide, ezért összeszedtem a holmijait, és beraktam a zöld lakosztályba, a nyugati szárnyban.

Rachel nevetésben tört ki.

– Szóval csak erről van szó – nyögte ki megkönnyebbülten.

– Miért, mire gondolt? – kérdezte az asszony meglepődve.

– Semmi különösre – válaszolta Rachel legyintve.

– Tehát mégsem költözik át?

– Igazság szerint változott a helyzet. Egy barátom is itt van most velem, ezért arra gondoltam, jobb, ha a tavi házban maradunk, amíg el nem utazik.

– Akkor majd a férjem visszaviszi a holmijait.

– Ne fáradjon, majd én elintézem. Hol van Diana?

– Most szállhatott le a gépe Heathrow-n, úgyhogy két órán belül itthon lesz. Az édesanyjuk ment ki elé a repülőtérre. Önök szeretnének enni valamit?

– Az nagyszerű lenne – válaszolta a lány, mivel mindketten átaludták a reggelit a gépen.

Rachel felment a legfelső emeleten található gyönyörű, zöld lakosztályba. A szobát a baldachinos ágy uralta, jade színű selyemtapéta borította a falakat, és az ablakpárkányon álló vázát friss virág díszítette. Nevetnie kellett, amikor megpillantotta ócska vászonzsákját a bársonykanapén, mintha koldus lakna a királyi lakosztályban. Ha valaki betört volna a tavi házba, elég sovány zsákmányt szerezhetett volna, gondolta.

Égő szemét dörzsölgetve döbbent rá, hogy milyen szörnyen fáradt a sok tengerentúli ide-oda repkedéstől. Jamaica zsákutcának bizonyult, viszont az, hogy Liam vele marad egy hétig, nagyon is csábító kilátás volt, különösen egy ilyen nyomorúságosan szürke napon. A lány a karját is megdörzsölte, mivel egészen libabőrös lett a hidegtől. Somerfold nem tartozott a könnyen fűthető házak közé, még Denverék anyagi lehetőségei közepette sem, így szinte mindig hűvös volt a falai között. Eszébe jutott, hogy a tavi ház külső falai gyakorlatilag teljes egészében üvegből vannak. Ha kint meleg volt, akkor benn is kellemes hőmérséklet uralkodott, az épület kvázi üvegházként működött. De el sem tudta képzelni, milyen hideg lehet benne például a téli hónapokban. Ma estére is kimondott zimankót ígért a meteorológia. Ennél jobb indok nem is kéne, hogy összebújjon Liammel, de úgy sejtette, a férfi nem dédelget hasonló álmokat.

Amikor Diana ez első napon körbevezette a házban, mutatott neki egy tárolóhelyiséget is.

– Ide pakoljuk a téli cuccokat – mondta akkor.

Rachel arra gondolt, elkél néhány pléd odaát a tavi házban, ezért benyitott a tárolószobába. A saját lakásában, Ko Taón csak egy sufni volt a raktár, telerakva hátizsákokkal, búvárfelszereléssel és régi kacatokkal. Ez a tároló ezzel szemben olyan volt, mint egy elegáns áruház. Minden szép rendben sorakozott a polcokon és az állványokon: fényes bőrcsizmák, bélelt bakancsok, drága sífelszerelések, kabátok, bundák, dobozokban kesztyűk, egy csomó gyertya, vendégpapucsok még celofáncsomagolásban, és egy halom kasmírpléd. Rachel látott még márkás utazótáskákat és bőröndöket is, no meg pár használaton kívüli méregdrága kézitáskát, különféle divatházaktól. Egy hatalmas dobozban brossok, karkötők és fülbevalók hevertek, láthatóan nem Diana drága ékszerei közül valók, inkább olcsó bizsuk. A lány felvett egy hímzett selyempasminát, és magára terítette. Ez hát a nővére élete, amelyről igazából szinte semmit nem tud. Kamaszkorukban nagyon közel álltak egymáshoz, most azonban idegenek voltak a számára Diana tárgyai.

Tudatában volt, hogy nem kellene itt kutakodnia, hiszen csak a takarókért jött, de képtelen volt megállni, hogy ne nézzen alaposabban körül. Rachel nem tartotta magát különösebben anyagiasnak, de azért ez a helyiség olybá tűnt, mintha egy lakatlan szigeten kincses ládára bukkant volna, tele olyan vonzó holmival, ami neki sohasem volt, és valószínűleg sohasem lesz, és önkéntelenül arra gondolt, hogy ha a nővére nem tart rájuk igényt, akkor ő szívesen elfogadná egy részüket.

Egy krémszínű kozmetikai táska felkeltette az érdeklődését, levette a polcról és kinyitotta. Napszemüvegekkel, fésűkkel, szemmaszkokkal és egyéb haszontalanságokkal volt tele. Ahogy a táskában turkált, egyszer csak valami keménybe ütközött az ujja. Egy lila, kemény borítójú könyvecskét húzott elő a kacatok alól, amiről már a kinyitása előtt sejtette, mi lehet. Gyermekés kamaszkorában Diana lelkes naplóíró volt, szinte megszállottan rögzítette a gondolatait és érzéseit a virágos füzetkékben. Rachel párszor beléjük olvasott, mivel szeretett volna mindent tudni nővére és az iskola leghelyesebb sráca, Paul Jones románcáról. Aztán a titkos naplóolvasás állandósult, a lány szeretett elmerülni a nővére ismerős, egyúttal mégis különleges világában. Most is kíváncsiság és bűntudat viaskodott a lelkében, ahogy leült az ágyra, és kinyitotta a naplót.

Január 6. – Még mindig kómás vagyok a fájdalomcsillapítóktól, viszont lelkileg rosszabbul érzem magam. Már három hét eltelt, de képtelen vagyok felfogni, hogy mi történt. Hogyan veszíthettem el a babát? Miért én? Azok után, ami történt, nem érdemelném meg, hogy legyen egy kis szerencsém? Nem kaphatnék egy esélyt? Az ápolónő azt mondta, hogy a természet tette a dolgát… talán valami baj volt a babával. Csak kedves akart lenni, azt akarta, hogy lássam meg a dolog jó oldalát, lehet, hogy a gyermekem fogyatékos lett volna, vagy még rosszabb. De én nem tudok így tekinteni a történtekre. Nem érzem szerencsésnek magam, sőt úgy hiszem, el vagyok átkozva. Az orvosok elvették tőlem a babámat, de a fájdalom velem maradt. Julian tegnap megint későn jött haza. Nem értem, hogy tud dolgozni járni úgy, mintha mi sem történt volna. Fölém hajolt az ágyban, de úgy tettem, mintha aludnék. Nem akarom, hogy hozzám érjen. Nem az ő hibája, tudom, de akkor is így érzek.

Rachel összerázkódott. Nem helyes, hogy itt ül, a nővére naplóját olvassa, és kifürkészi a legbensőbb titkait. A naplókat nem másoknak szánják, arra szolgálnak, hogy az írójuk rendet rakjon a lelkében, értelmezze a saját gondolatait, és kiöntse a szívét egy képzeletbeli barátnak. Ugyanakkor a nyomozás szempontjából fontos információ is előkerülhet innen, nyugtatta magát a lány. Két napot töltött Julian holmijainak átnézésével, de arra még nem volt érkezése, hogy ugyanezt Diana esetében is megtegye. Igazából eddig eszébe sem jutott, hogy hasznos lenne. Tovább lapozgatott hát a naplóban árulkodó információk után kutatva.

Január 28. – Elsétáltam az erdő túlsó széléig, aztán vissza. Ezzel elment két óra. Ebéd: omlett. Megint próbálok diétázni. Ma este még Mrs. Bills sincs itt, így aztán tévét néztem az ágyból. Hiányzik a pocakom. Hiányzik, hogy érezzem a babám rugdosását.

Aztán hónapokkal később: Április 12. – Jules megint Londonban tölti az éjszakát, így hát újra egyedül vagyok. Megfürödtem, aztán ettem egy salátát. Kilovagoltam – Clarissa nagyon nyugtalan volt. Próbáltam kötögetni, ahogy Ruth javasolta, de béna vagyok. Ráadásul a kötésről babaholmik jutnak az eszembe, kis takarók és cipőcskék. Ilyesmikre pedig nem akarok gondolni. Az újabb terhességnek nulla az esélye, mivel a férjem gyakorlatilag látni sem akar.

És így tovább, oldalakon keresztül. A naplóbejegyzések jórészt a nap eseményeit rögzítették, és árulkodó volt a monoton egyformaságuk. Rachel mindig azt gondolta, hogy a nővére izgalmas és érdekes életet él, ehelyett oldalról oldalra arról panaszkodott, hogy az élete üres, kilátástalan, és a férje sem áll mellette.

Május 14. – Julian a harmadik éjszakát tölti Londonban. Azt mondja, sok a munka, de efelől vannak kétségeim. Anne-Marie mindenesetre zavarban van, akárhányszor beszélek vele. Üldöztetési mániám van, vagy tényleg tudhat valamit, amit én nem? Lehet, hogy újra a régi történet? Azok a rohadt kurvák, akik azt hiszik, simán lefeküdhetnek más nők férjével! Nem bírnám ki ezt a megaláztatást még egyszer… Nem akarom újra gyűlölni Juliant, de néha nem tehetek ellene semmit.

Rachel a homlokát ráncolva olvasta a bejegyzést. Diana dühe szinte sütött a papírról. Kurvák? Megdöbbentő. Először is azért, mert a nővére sosem használt ilyen szavakat, másfelől pedig azért, mert Diana eddig úgy állította be Juliant, mintha ő lett volna minden férj mintaképe.

Május 16. – Julian végre hazajött. Próbáltunk szeretkezni. Azt hiszem, részeg volt. Tudnom kellett, hogy kíván-e még, de fájt, ezért abbahagytuk. Nem vagyok jó feleség, jó szerető és jó anya sem. Egy rakás szerencsétlenség, az vagyok. Gyűlölöm ezt az érzést. Gyűlölöm! És Juliant is gyűlölöm. Néha azt kívánom, bár menne vissza Londonba, és maradna is ott.

Ezután nem volt több bejegyzés. És Julian egy hét múlva halott volt. Rachel bezárta a naplót, és nagyot sóhajtott.

– A fenébe! – suttogta, aztán remegő kézzel visszadugta a naplót a kozmetikai táskába.

A takarók a háta mögött voltak, néhányat levett a halom tetejéről, és indult vissza Liamhez. Nem akart azon gondolkodni, amit az imént olvasott. Igazság szerint el akarta felejteni az egészet.

37. fejezet

Somerfold gyanúsan csendes volt, amikor Diana megérkezett a repülőtérről. Nem üvöltött a zene a vendégszobából, nem trappolt senki az emeleten, és nem beszélt hangosan a mobilján. Igazság szerint semmi jel nem utalt rá, hogy a húga átköltözött volna a nagy házba.

– Hol van Rachel? – kérdezte Mrs. Billst, amikor a házvezetőnő átjött a konyhába az udvar túloldalán álló házukból.

– Itt kellene lennie? – kérdezte Sylvia, és a tűzhely mellett álló dobozba dobta a Range Rover kulcsát.

– Áthívtam, hogy lakjon itt.

– És visszautasította?

– Úgy tűnik – válaszolta Diana, figyelmen kívül hagyva anyja cicegését.

– Itt van vele egy barátja is – vetette közbe Mrs. Bills, aki eddig nem jutott szóhoz. – Azt hiszem, nem akarnak az ön terhére lenni.

– Milyen barátja? – érdeklődött Sylvia felélénkülve. – A búvárfiú, akit említettél?

– Liamnek hívják, és Rachel üzlettársa – közölte Diana türelmes hangon.

– És nagyon jóképű – mondta Mrs. Bills elpirulva. – Vittem nekik pár szendvicset, és a fiatalember épp öltözködés közben volt. Széles a válla, mint egy úszónak – tette hozzá, mintha a jövevény csak anatómiailag lenne érdekes.

– Akkor menjünk le, és nézzük meg mi is! – lelkesedett Sylvia, akinek érdeklődését láthatóan felkeltette a lánya barátja.

– Az attól függ, hogy mennyire vagy harapós kedvedben.

Anyja méltatlankodni kezdett, de Diana oda sem figyelt rá. Ide-oda járt a tekintete a konyhában, próbált belesni a nappaliba is, mert titokban azt remélte, hogy egy nagy csokor várja majd itthon Adamtől. Egy üdvözlet, egy jel…

Persze csalódnia kellett. Nem volt ott más, csak egy már hervadozó rózsacsokor, amelyet Mrs. Bills még az elutazása előtt rakott a vázába. Próbált jó képet vágni a helyzethez. Eddig olyan férfinak ismerte meg Adamet, mint aki szeret virágot adni, de persze ez most más, sokkal bonyolultabb szituáció.

– Szóval akkor nem a barátja?

Sylvia és Diana egy hatalmas esernyő védelmében sétáltak a tavi ház felé.

– Csak haverok, azt hiszem.

– Mindig ez a szöveg – közölte Sylvia helytelenítő fejrázással.

– Anya, mondtam már, türelmesnek kell lennünk egymással.

– De még mindig nem értem, mit keres itt. Persze örülök, hogy végül lerótta a kegyeletét, és láthatóan valóban felzaklatta, ami történt, de minek ment Amerikába és Jamaicára? Mintha a te költségeden akarna nyaralni.

– Rachel csak azt teszi, amire megkértem. Támogat engem.

– Hm – mormogta Sylvia meggyőződés nélkül.

Közben odaértek a házhoz. Rachel nem vette észre őket, ezért Diana egy pillanatra megállt a hatalmas ablak előtt, és csak nézte a húgát meg a barátját. Valami társasjátékot játszottak a tóra néző ablaknál álló asztalon. Mindketten nevettek, és abból, ahogy egymásra néztek, Diana biztosan tudta, hogy több van közöttük, mint barátság.

Sylvia kopogására Rachel meglepetten fordult hátra, aztán elmosolyodott.

– Ő Liam. Liam, Dianával már találkoztál, ő pedig az anyukám.

– Neked tetoválásod van! – kiáltott fel Sylvia.

– Nekem? – kérdezte Rachel, és futó pillantást vetett Liamre.

– Mi az? – kérdezte Sylvia olyan tekintettel, mintha még sosem látott volna tetoválást.

Rachel megsimította a kis delfint, ami kikandikált a pólója alól.

– Megajándékoztam magamat, amikor elkezdtem a szabad tüdős merülést.

– Nagyon jól megy neki – mondta Liam, és elvette a vizes esernyőt Sylviától. – Délkelet-

Ázsia egyik legjobb oktatójával edz, aki azt állítja róla, hogy nemzetközi versenyeken is indulhatna.

Sylvia udvariasan mosolygott, de Diana érezte, hogy kezd megfagyni körülöttük a levegő.

– Ki szeretne ebédelni? – kérdezte gyorsan Rachel.

Diana felemelte a kezét.

– Hozatok valamit Mrs. Billsszel.

– Ne! Reggel már csinált nekünk szendvicseket.

– Egyebek között ezért alkalmazzuk őt – mondta az anyjuk nyugodt hangon.

Liam az asszony vállára tette a kezét.

– Én szívesen kiugrom a boltba. Sylvia, van kedve velem jönni?

A férfi mosolyának lehetetlen volt ellenállni, de annyira, hogy Diana szinte azt kívánta, bárcsak őt hívta volna el magával.

– Na és mi volt Jamaicán? – kérdezte Diana, amikor kettesben maradt a húgával.

Rachel beszámolt neki az elhagyatott klinikáról, Ross sérüléseiről és a nyomozó gyanújáról, miszerint a férfit súlyosabban bántalmazták, mint az egy rablásnál történni szokott, és ennek van valami oka. Diana remélte, hogy a húga Liam társaságában legalább tudott egy picit lazítani.

– Te meg meséld el, hogy mi történt New Yorkban!

Diana érezte, hogy az arcát elönti a pír. Felállt, és a nyitott ablakhoz lépett, abban a reményben, hogy a hűvös szél lehűti kicsit, és leplezni tudja a zavarát. Nagyon szeretett volna mindent elmondani a húgának. Lehet, hogy Rachel nem nagyon tudott rendet tenni a saját életében, de mások problémáira általában nagyon hasznos tanácsokkal tudott szolgálni.

Lefeküdt Adammel, de nem ilyen egyszerű a helyzet, mivel érez is valamit iránta. Nem tudta eldönteni, hogy ez szörnyű-e, vagy pusztán annak a jele, hogy nem akar már a múltban élni, és készen áll egy új kapcsolatra, a jövőjére Julian nélkül. Egyelőre azonban visszariadt attól, hogy hangosan is kimondja a gondolatait – ehelyett előadta a Simon Michaelsszel folytatott beszélgetés részleteit.

– Az volt az érzésem, Simon nem örült annak, hogy el akarják adni a céget – zárta a mondandóját.

– Szóval fasírtban volt Juliannel? – érdeklődött Rachel.

– Azt nem mondtam.

– És mi Adam véleménye?

Diana szíve hevesebben kezdett dobogni a férfi nevének említésére.

– Nem igazán mondott semmit. Azt hiszem, teljesen hiábavalónak tekintette a Simonnal való találkozást.

– Esetleg felhívom – mondta Rachel.

Diana – meglepetésére – féltékenységet érzett húga szavainak hallatán.

– Ne, majd én telefonálok neki – vágta rá gyorsan, tudván, hogy így legalább lesz egy jó indoka felhívni sógorát. – De lehet, hogy igaza van.

– Szóval úgy gondolod, hogy hiábavaló minden nyomozásunk? – kérdezte Rachel megbántott arccal.

– Tudom, hogy keményen dolgozol az ügyön – mondta lágyan Diana. – Én csak azt nem értem, hogy ha Julian bizonyítékokat gyűjtött akár a Xenistat ellen, akár mellette, akár Madison Kopek segítségével, akár nélküle, akkor hol vannak ezek az anyagok. Julian nagyon alapos volt, biztos, hogy rengeteg dokumentumot összeszedett volna. Eszébe sem jutott volna a gyógyszergyártó cégük legígéretesebb termékét a kukába dobni valódi megfontolások és bizonyítékok nélkül.

Julian számítógépét már visszaszolgáltatta a rendőrség, és Diana tudta, hogy azóta már Rachel is átnézte a benne lévő fájlokat. Húga az a típus volt, akit nem lehetett semmilyen kérdéssel meglepni, de most teljesen tanácstalannak tűnt.

Kintről autózúgás hallatszott, majd kisvártatva Liam és Sylvia lépett be a házba egy-egy szatyorral a kezükben. Valamin nagyon nevettek, látszott, hogy a férfi teljesen elbűvölte az asszonyt. Aztán eltűntek együtt a konyhában, és a két nő hamarosan hallotta, hogy Liam hogyan próbálja megtanítani Sylviát a tom kha gai nevű thai leves elkészítésére.

– Úgy látom, Liam jött, látott és győzött – vigyorgott Diana.

– Csakúgy, mint minden nő esetében – mosolygott vissza Rachel kicsit keserédesen.

Az ebéd nagyon szedett-vedettre sikerült. Nem volt terítő, sem két egyforma evőeszköz az asztalon, és a többi puccos kiegészítő is hiányzott, amihez Diana a fényűző partijain már hozzászokott. Az étel azonban mindenkinek ízlett, bár a falusi boltban nemhogy nem tartottak, nem is hallottak még soha a citromfűről, így aztán Liamnek improvizálnia kellett üveges citromlével és fokhagymával.

Bár az eső kitartóan szemerkélt, Rachel teljesen elhúzta a nagy üvegajtót, hogy élvezhessék a tó felszínére hulló vízcseppek megnyugtató látványát.

Liam mindenfélét kérdezett Rachelről és Dianáról. Sylvia az a fajta nő volt, aki él-hal a figyelemért, a férfi pedig elárasztotta vele. Az idő nagy részében a nő beszélt. A régi sheffieldi életet kiradírozta a család múltjából, ehelyett a lányok idilli, devoni gyerekkoráról mesélt, ami újdonság volt Diana fülének. Magát úgy állította be, mint egy nagyszerűen helytálló, melegszívű, egyedülálló anyát. A nyarak kagylókereséssel és kirándulásokkal teltek – minden úgy hangzott, mintha csak egy képeskönyvből olvasott volna fel Liamnek. Aztán persze Sylvia is faggatózott egy sort a férfi múltjáról. Liam egy híresen jó iskolába járt, amit Diana is ismert, mivel gondolkodott rajta, hogy oda küldi Charlie-t, de aztán Julian ragaszkodott a Harrow-hoz.

Sylvia kijelentette, hogy egészen biztos benne, összefutott egyszer Liam anyjával, egy a Nemzeti Balett számára rendezett jótékonysági bálon. Liam kelletlenül beismerte, hogy ez eléggé valószínű.

Liam nagyon különbözött azoktól a férfiaktól, akiket Rachel eddig bemutatott Dianának és az anyjának. Régebben alternatív stílusú, rocksztárnak vagy költőnek készülő fiúkat hozott haza.

Diana megkönnyebbülve látta, hogy Sylvia végre megenyhült. A nőben mindig volt egy kis kellemetlen érzés amiatt, hogy Sylvia annyira egyértelműen az ő pártjára állt a botrány után, és egyáltalán nem érdekelte, hogy Rachel mit tesz.

– Rachel, Liam elmondta, hogy szállodát szeretnétek nyitni. Szerintem ez csodás ötlet – közölte Sylvia, miután egy hatalmas pohár chablis-val leöblítette az ebédjét.

– Talán – válaszolta a lány kitérőn.

– Sosem jártam még Thaiföldön – mondta Sylvia.

– Mindenképp el kell jönnöd – javasolta Liam. – Januárban tökéletes az időjárás.

Elmehetnénk az Ao Nang Parkba, és sosem késő elkezdeni a búvárkodást sem.

Sylvia mesterkélten felkacagott.

– Mit gondolsz, Rachel? – kérdezte a lánya felé fordulva.

– Szerintem foglaljuk le a repülőjegyedet, mielőtt meggondolnád magadat – válaszolta Rachel.

Dianát jó érzés töltötte el, ahogy a jelenetet figyelte. Fogalma sem volt arról, hogy anyjuk ilyen fokú megenyhülése teljesen Liamnek volt-e köszönhető, de nem is számított. Ez a férfi a húgához való. Rachel sosem volt szerencsés szerelemben, nem tudott flörtölni sem. Dianának eszébe jutott a nagyon jóképű Paul Jones, aki ugyanabba az iskolába járt, ahová ők. Rachel az úszócsapatból ismerte a fiút, és egyre többet beszélt róla Dianának. Elmondta, hogy kihívta a srácot versenyre ötvenméteres pillangóúszásban, és azt is felajánlotta neki, hogy eddzenek együtt iskola előtt. Diana is kedvelte Pault, csakúgy, ahogy a lányok többsége a suliban. De Diana korán rájött arra, hogy a fiúk nem riválist, nem havert akarnak, hanem egy pomponlányt. Diana ezért sporteseményekre kezdett járni, úszóversenyeken és focimeccseken szurkolt Paulnak. Amikor a fiú végül elhívta randevúra, a lány bűntudatot érzett, és próbálta meggyőzni magát, hogy Paul úgysem kedveli Rachelt. Legalábbis nem úgy.

A húga megérdemli, hogy végre szerencséje legyen. Megérdemli, hogy barátja legyen, ne riválisa.

– Miért nem mentek be Londonba? Szórakozzatok egy kicsit ahelyett, hogy ültök a házban.

A Covent Gardenben most nyílt egy új étterem, a New York-i Balthazar itteni változata.

– Olvastam róla a repülőn. A legmenőbb étterem a városban, vagyis lehetetlenség asztalt kapni.

– Szerintem el tudom intézni…

– Tényleg? – kérdezte Liam reménykedve.

– Persze. És az egyik Denver-szállodában meg is alhattok utána, ha nincs kedvetek visszajönni.

Rachel kétségbeesett pillantást lövellt feléje, és Diana rájött, hogy kicsit túllőtt a célon.

– Jobb, ha mi megyünk – mondta Diana –, hullafáradt vagyok.

– Felejtsd el a New York-i időt! – mosolygott Liam.

A nő szerette volna világgá kiáltani, hogy nem bír nem New Yorkra gondolni, de ehelyett csak megköszönte az ebédet. Visszafelé úton Sylvia belékarolt.

– Igazán jól éreztem magam – mondta elégedetten.

– Menj vissza, és közöld ezt Rachellel is – válaszolta Diana.

– Tudja ő azt – jegyezte meg Sylvia halkan. – Nyilvánvalóan nagyon kellemes ebéd volt.

Diana bólintott. Az volt az érzése, hogy most nagyot léptek előre, és hogy az élete talán jobbra fordul.

38. fejezet

Rachel nem volt benne biztos, hogy a Dianától kölcsön kapott, szűk, kobaltkék Roland Mouret ruha megfelelő választás-e, ha az ember a sógora öngyilkossága ügyében eljáró nyomozóval találkozik, de igazából nem volt választása. A nővérén a decensen térdet takaró ruha az ő majd száznyolcvan centis termetén csak combközépig ért, amitől úgy nézett ki, mint egy tévéshow háziasszonya a nyolcvanas évekből.

Felnézett, és megpillantotta Mark Powell detektívfelügyelőt, aki épp kilépett a rendőrőrs ajtaján.

– Felügyelő úr! – lihegett a lány. – Beszélhetnék önnel?

A férfi megfordult, és egy ideig úgy méregette a lányt, mint akinek tetszik, amit lát. Rachel önkéntelenül elmosolyodott. Egyetemista korában gyakorlatilag figyelmen kívül hagyta azokat a férfiakat, akik utánafütyültek az utcán.

– Jó napot! – köszönt levegő után kapkodva. – Rachel Miller vagyok, Julian Denver sógornője. Az öngyilkos Julian Denverről van szó. Nagy ház, a Holland Park metróállomás közelében.

– Igen, tudom – mondta a felügyelő a homlokát ráncolva.

– Úgy tudom, Diana, a felesége, említette önnek, hogy szeretnék beszélni önnel.

– Igen, említette – erősítette meg a rendőrtiszt, és már indult is tovább –, viszont én mára végeztem. Ha szeretne időpontot kérni, akkor…

Rachel eléje állt, elzárva előtte az utat.

– Ne vegye zokon, felügyelő úr, de ezt már próbáltam. Nem fogadta a hívásaimat.

– Nem fogadtam a hívásait? – kérdezte felhúzott szemöldökkel a férfi, majdnem elnevetve magát.

– Háromszor telefonáltam, de egyszer sem hívott vissza. Kérem szépen! – próbálkozott a lány sűrű szempillarebegtetéssel.

– Jól van? Belement valami a szemébe? – érdeklődött a felügyelő, és odanyújtott a lánynak egy zsebkendőt.

– Nézze, lenne rám öt perce? Csak néhány kérdésem lenne.

– Visszatért a szakmájába? – kérdezte a férfi, és elindultak vissza az őrs felé.

Bent talált egy üres helyiséget, aztán kicsit magára hagyta a lányt, míg elment az automatához két kávéért.

– Honnan tudja, hogy újságíró voltam? – érdeklődött Rachel, amikor a felügyelő visszatérve leült mellé.

– Onnan, hogy egy híres üzletember halála ügyében nyomozok, Miss Miller. Nem árt, ha mindent tudok az érintettekről.

– Vagyis gyanúsított vagyok?

– Kicsit paranoiásnak tűnik, vagy csak a koffeintől lett ilyen nyugtalan?

– Vagy az is lehet, hogy maga nem kedvel engem, mert újságíró voltam.

Mark Powell nevetésben tört ki.

– A maga fajtája elég sok bajt okozott a londoni rendőrségnek az elmúlt években, ugye tudja?

– Kettőn áll a vásár – vágta rá a lány, mert még jól emlékezett a barna borítékokra, amelyekben kenőpénzt fizetett nem egy rendőrnek a bennfentes infókért. – Nos, mindketten tudjuk, hogy a halottkémi hivatal óvatosan bánik az öngyilkosság tényének a megállapításával, de ön mit gondol?

– Maga aztán nem sokat kertel.

– Én most Thaiföldön élek. A lakásom ablaka a tengerre néz, és minél előbb szeretnék újra ott lenni – mondta Rachel, majdnem meggyőzve saját magát is, hogy ez az igazság.

– Nem perverz szexuális aktus következménye volt, és nem a gyilkossági csoport foglalkozik az üggyel. Ez elég jó válasz? – kérdezte Powell a kávéját szürcsölgetve.

Rachelnek erről Megan Hill megállapítása jutott eszébe. Három ember halt meg: Madison, a testvére és Julian Denver. És mindhármuknak köze volt a Xenistathoz.

– Tehát kizárható az idegenkezűség?

Ezt muszáj volt megkérdeznie, különben minek küldte el Rosst Jamaicára.

Mark Powell komolyan vette a kérdést.

– Julian Denver nagyon gazdag volt, és ha hinni lehet a pletykáknak, könyörtelenül viselkedett az üzleti életben, emiatt minden eshetőséget meg kell vizsgálnunk. Eddigi vizsgálataink alapján azonban ez kötél általi fulladásos halál volt, idegenkezűség kizárva. Kivéve, ha a család oknyomozó újságíró tagja mást gyanít a háttérben.

– Diana belebolondul ebbe…

Powell biccentett, mintha csak most kezdené érteni, hogy miért akart beszélni vele a lány.

– Miről szól ez, Miss Miller? Mi az ön szerepe az ügyben? Az életbiztosítás nem fizet, ha öngyilkosság volt?

Rachel a fejét rázta.

– Nem a pénz a lényeg – válaszolta csípősen. – A nővérem gyászol. Nagy csapás érte, és a bizonytalanság csak ront a helyzeten.

A felügyelő felvonta a szemöldökét.

– Ezt most vegyem a nyomozásra vonatkozó kritikának?

– Csak egy megfigyelés.

Powell megkeverte maradék kávéját.

– Ez minden?

– Tegye meg, hogy válaszol néhány kérdésemre!

A férfi kétkedő arckifejezéssel nézett a lányra.

– Miért volt Julian térdeplő helyzetben? Diana elmondta, hogy úgy talált rá.

– Rövid zuhanás után fulladt meg.

– Rövid zuhanás?

– Az áldozat attól fullad meg, hogy nem jut elég vér az agyába. Ehhez csak megfelelő nyomást kell gyakorolni a nyakra.

– És biztos benne, hogy ő maga tette? Nem törhetett be valaki a házba, és nem ölhette meg? Nem lehet egy gyilkosságot öngyilkosságnak álcázni?

Rachel érezte, hogy túl sokat beszél. A rendőrtiszt ismét kétkedőn nézett rá.

– Nos? – firtatta tovább a lány.

Powell a kanalával a pohár alján maradó tejhabot kavargatta.

– Rachel, tudom, hogy mindezt nehéz feldolgozni. Az emberek rendszerint nem akarják elhinni, hogy egy szerettük képes volt ilyesmire. De semmi nem utal arra, hogy nem öngyilkosság történt. A ház zárva volt, nincs jele erőszakos behatolásnak, az egész épület be volt kamerázva, a felvételeket átnéztük, és senki illetéktelen nem járt a házban. De igen, elméletileg lehetséges egy gyilkosságot öngyilkosságnak álcázni, viszont borzasztóan nehéz. Az egész pályafutásom alatt egy ilyen esettel találkoztam, az is bérgyilkosság volt, és soha nem tudtuk bebizonyítani. Az önök esetében egyedül a nővére tartózkodott a házban, és hacsak nem ő hurkolta a kötelet a férje nyakára, amit kétlek, akkor bizony öngyilkossággal állunk szemben.

A lány elővette a tollát a táskájából, és felírta a telefonszámát egy szalvétára.

– Attól tartok, elfogyott a névjegykártyám. Ha talál bármit, ami megkönnyítené a nővérem számára, hogy elfogadja a helyzetet, akkor megtenné, hogy felhív?

A felügyelő furcsán nézett rá, de adott Rachelnek egy névjegyet.

– Miért van olyan érzésem, hogy maga tulajdonképpen magánnyomozást folytat az ügyben?

– Én? – pislogott rá a lány ártatlanul. – Én már csak egy búvároktató vagyok.

– Akkor fogadja meg a tanácsomat: vigyázzon a nővérére, várja meg a halottkémi vizsgálat végét, aztán menjen vissza a tengerre néző thaiföldi lakásába. Biztos vagyok benne, hogy ott jobb lenne önnek.

Rachel a Covent Garden metróállomásnál találkozott Liammel. A környéken hemzsegtek a turisták, az esti levegőt megtöltötte a tömeg zsongása.

– Meg sem tudok mozdulni ebben a cuccban! – panaszkodott Rachel, és megrángatta magán a kék ruhát. Liamnek erre azt kellett volna mondania, hogy a ruha szexis és fantasztikusan áll rajta, ehelyett arról motyogott valamit, hogy Mark Powellnek ma jó napja lehetett.

– Remélem, nem bánod, de elhívtam egy barátnőmet. Azt hiszem, a segítségünkre lehet – mondta Liam, miközben a Covent Garden egyik csendes sarkában álló étterem felé tartottak.

Rachel szíve összeszorult. Nagyon lelkes lett Diana ötletétől, hogy töltsenek el egy estét kettesben Londonban. Majdnem a nővére nyakába ugrott a boldogságtól. A lány sokat morfondírozott azon, hogy az élettapasztalatok mennyire kiölik az emberből az optimizmust, ennek ellenére még mindig élt benne egy halvány remény, hogy Liam ráébred a tévedésére, és örök szerelmet esküszik neki, amire nem is lehetne jobb alkalom, mint egy kettesben elköltött vacsora egy fényűzően elegáns étteremben.

Rachel gondolatait szinte teljesen lefoglalta Julian öngyilkossága. Madison, Diana, a Xenistat és Ross McKinney – néha úgy érezte, csak velük van tele a feje, de Liam mindig ott lapult valahol a tudatalattijában. Egyszerűen képtelen volt felfogni, hogyan tölthetett el három évet a társaságában – annak tökéletes tudatában, hogy a férfi mennyire jóképű, sőt még azt is bevallotta magának, hogy egy kicsit bele is van zúgva – anélkül, hogy tett volna bármit is. Most pedig már valószínűleg túl késő.

– Persze, rendben van – hazudta széles mosollyal az arcán. – Tudom, hogy szeretnél találkozni a barátaiddal, amíg itthon vagy.

A klasszikus francia bisztrókra hasonlító Balthazar pontosan az a fajta étterem volt, amilyenbe Rachel nagyon szívesen járt céges költségen, amikor még újságíróként dolgozott. Itt a „francia paraszti étel” fejenként ötven fontba került, a hely menő volt, exkluzív, és kapcsolatok nélkül az asztalfoglalás is lehetetlennek számított. Diana fél nyolcra foglalt neki asztalt két személyre, amit aztán három személyesre változtattak, hogy csatlakozhasson hozzájuk Alicia Dyer. Alicia a Goldman Sachsnál dolgozott, elemzőként a cégegyesülések és - felvásárlások volt a szakterülete, és Liam úgy gondolta, Rachelnek beszélnie kellene vele.

– A vendégük már megérkezett – mosolygott szélesen a szép pincérnő, miközben az asztalukhoz kísérte őket.

Rachel már messziről kiszúrta, hogy ki lehet Alicia. A szilvakék színű bokszban egy gyönyörű, törékeny szőkeség üldögélt, akinek kifogástalan szabású kosztümje összetéveszthetetlenül arról árulkodott, hogy tulajdonosa a pénzügyi szektorban dolgozik.

– Rachel Miller, bemutatom Alicia Dyert – mondta Liam.

Ó, de hivatalosak vagyunk!, gondolta Rachel, de nem szólt semmit, csak mosolygott.

– Helló! – mondta a lánynak.

Alicia gyönyörű volt közelről is, feltéve persze, ha valaki kedveli a karcsú, nagy mellű, tejfehér bőrű nőket. Rachel slamposnak és jelentéktelennek érezte magát mellette.

– Milyen kellemes meglepetés! – mondta Alicia, és pezsgőt rendelt a pincérnél. – Ti ketten hogyan ismerkedtetek meg?

– Közös búváriskolánk van Ko Taón. És ti ketten honnan ismeritek egymást?

– Együtt jártunk Cambridge-be.

Aha, ő is egy olyasféle nőszemély, aki már az elején szeret az iskoláival kérkedni.

– És aztán együtt is voltunk egy darabig, ezer évvel ezelőtt. Legalábbis nekem úgy tűnik – villantotta meg tökéletes fogsorát a lány.

– Ti együtt jártatok? – kérdezte Rachel zavartan nevetgélve, miközben törte a fejét, hogy említette-e Liam ezt a kapcsolatát. Túl részletesen nem tárgyalták meg a témát, amit akkor a lány jó jelnek tekintett. Volt egy Helen, egy Emma és egy Ally, aki nyilvánvalóan összetörte a szívét, bár a férfi ezt így nem fogalmazta meg soha.

Ally, Alicia…

Rachelnek olyan érzése támadt, mintha gyomorszájon vágták volna. Megérkezett a pezsgő, a pincér kezdte kitöltögetni. Mire Rachel felemelte a kezét, hogy nemet intsen, már tele is lett a pohara.

– Liam felhívott, és azt mondta, hogy egy barátja szeretne mindent tudni a cégről. Gondolom, a barát te vagy, a cég meg a Denver – mondta Alicia hátradobva a haját.

Rachel szája kiszáradt. Szeretett volna valami okosat és szellemeset válaszolni, de cserbenhagyták a szavak. Úgy érezte, mintha odavetették volna az oroszlánok elé minden fegyver nélkül. Nyilvánvalóan nem kerülhet ki jól ebből a helyzetből.

– A nővérem Julian Denver felesége. Vagyis csak volt, és hát…

Alicia együtt érzőn biccentett.

– Sajnálom, ami történt – mondta.

– Al cégegyesülésekkel és -felvásárlásokkal foglalkozik. Gondoltam, esetleg hasznos lehet, ha beszéltek. Ő aztán mindent tud a Denver-csoportról.

– Nem igazán – nevette el magát Alicia, aztán steaket és salátát rendelt.

– Cégelemző vagy.

– Ez a vezeklés a bűneimért – mosolygott a lány. – Nézzétek, nem vagyok naprakész a Denverből, de azért tudok egyet s mást. Mi érdekel? Szeretnéd, ha a nővéred képbe kerülne a vállalat ügyeit illetően? Gondolom, megörökölte a férje részvényeinek egy részét.

– Valami olyasmi – felelte Rachel a pezsgőjét kortyolva. Ideges volt, és egészen elbátortalanodott. A lány sosem csinált titkot az eszéből, nem próbálta titkolni, hogy okos, de Alicia mellett egész egyszerűen megsemmisült, annyira tökéletesnek látszott minden szempontból.

– Mit tudsz a gyógyszeripari üzletágról?

Alicia összecsücsörítette a száját és megrázta a fejét.

– Attól tartok, nem sokat. Nem az én szakterületem, de mivel Liam említette, hogy ez érdekel, kicsit kérdezősködtem.

A lány közelebb hajolt hozzájuk.

– Ez persze bizalmas, de gondok vannak az üzletággal. Főként generikus gyógyszereket forgalmaznak, kevés originális termékük van, a kutatás-fejlesztési részlegük szinte említésre sem méltó, bár az új fogyasztószerüknek már elterjedt a híre.

– Tehát a Xenistat értékesebbé, vonzóbbá teszi a vállalatot?

– Kétség se fér hozzá. Ha tényleg annyira sikeres lesz, mint azt remélik, akkor az üzletág értéke máris húsz-harminc milliárd dollárra ugrik.

– És a nélkül?

Alicia megvonta a vállát.

– Nehéz megmondani. Még vevőt sem feltétlenül könnyű találniuk ebben az esetben. A nagyobb vállalatok magas értéket, növekedési potenciált várnak el a felvásárlásra kiszemelt cégtől. Egy felvásárláshoz le kell tenni valamit az asztalra.

Rachel kiitta a poharát, és teljes figyelmével Alicia felé fordult.

– És mi a helyzet a Denver-csoport egészével?

– Semmi különös. Persze a részvényárak estek Julian halála után, de a piacok gyorsan magukhoz tértek, miután Ralphot kinevezték ideiglenes vezérigazgatónak. Stabil azonban csak akkor lesz a cég helyzete, ha a hivatalos és végleges kinevezés is megtörténik.

– Kiről beszélik, hogy megkapja a pozíciót?

– Természetesen Elizabethről.

Rachel legszívesebben elhúzta volna a száját e név hallatán.

– Megbecsülésnek örvend üzleti körökben, igaz?

– Nehéz természet, de zseniális üzletasszony – válaszolta Alicia. – Ha lehetek őszinte, senki nem értette, hogy eleve miért nem ő lett a vezérigazgató. Halottakról jót vagy semmit, de mindig az volt az érzésem, hogy Julian nem teljes szívvel csinálja a munkáját. Egy akkora cégnek, mint a Denver-csoport, erős, karizmatikus vezető kell, egy Warren Buffet vagy Richard Branson. A tőzsde szemében Julian nem ilyen kaliberű vezér volt.

– Ugyan már, Ally, miért mondasz ilyeneket? – kérdezte Liam diplomatikusan.

– Rachel az igazat akarja hallani, nem? És nőként pontosan tudja, akárcsak én, hogy a világ így működik – válaszolta a lány sóhajtva. – A hagyományok és a fafejű ostobaság együtt győzedelmeskedett. Elizabeth volt az első gyerek, de Julian volt az első fiú a családban. Ralph Denver azt akarta, hogy a fia legyen a cég vezére. Az ilyen férfiaknak csak a hagyomány számít.

– De még a botrány sem rengette meg Julian pozícióját?

Rachel kényelmetlenül érezte magát a saját kérdése miatt, hiszen a botrány kirobbantásában neki is része volt.

– De igen, csakhogy mire Ralph bejelentette a visszavonulását, a csatazaj már elült, és Julian mégis megkapta a vezérigazgatói posztot.

Még Diana összeköttetései révén is csak kétórányi asztalfoglalást kaptak az étteremben. Az este hátralévő része könnyedebb csevegéssel telt. Rachel értesült róla, hogy Liam többi cambridge-i barátja – akikkel még sosem találkozott, sőt még csak nem is hallott róluk – most épp mivel foglalkozik. Aztán Alicia is feltett udvariasságból néhány kérdést a thaiföldi életükről.

Amikor már szedelődzködni kezdtek, és Liam kiment a mosdóba, Alicia Rachel karjára tette a kezét, és arra kérte, hogy vigyázzon Liamre. Rachel nem akart ellentmondani neki, bár Liamnek nyilvánvalóan nincs szüksége az ő istápolására. Mindenesetre érdekes, hogy Alicia is úgy gondolta, összetartoznak.

– Liam jó ember – mondta Alicia, és mintha megbánás csendült volna ki a szavaiból. – Néha nem is tudom, tulajdonképp miért is szakítottunk. Tessék, itt a névjegyem, és hadd írjam fel az elérhetőségedet, ha esetleg megtudnék még valamit a Xenistatról.

Liam később mindkettőjükre felsegítette a kabátot, bár egy pillanatig hezitált, hogy melyik lányhoz legyen előbb udvarias, aztán lassan végül elindultak kifelé az étteremből.

– Rachel! Rachel Miller! Te vagy az?

A lány egy pillanatig nem tudta hová tenni a tányércsörömpölést és az általános alapzajt túlsüvöltő hangot. Megmerevedett. Ismerős volt az arc.

– Becky? A fenébe, nem ismertelek meg!

– Már Rebecca Stanton vagyok – mondta, és büszkén mutatta az ujján lévő gyűrűjét. Becky gyakornok volt az újságnál, amikor Rachel odakerült. A lány együtt dolgozott vele, együtt jártak éjszakai szórakozóhelyekre, hogy felszedjenek sztorikat a hírességekről. Becky a Post szórakoztató rovata után celebmagazinoknál dolgozott, és ha Rachelnek jók voltak az infói, akkor most az egyik legnépszerűbb újság főszerkesztője volt.

– Megvárjalak kint? – kérdezte Liam.

Rachel rosszul volt a gondolattól, hogy egyedül hagyja a férfit Aliciával, de mindenképp beszélni akart pár szót Beckyvel, ezért bólintott.

– És hogy vagy? – kérdezte Becky, miközben alaposan végigmérte a lányt. – Szép barna vagy, és csinos.

– Thaiföldön élek – vigyorgott Rachel. – Van egy búváriskolám, és ő az üzlettársam – mutatott Liam felé. Becky álla leesett az elképedéstől.

– Szívdöglesztő! – csapott Rachel karjára. – Hol találtad ezt a pasit? Én is akarok egy ilyet!

– Üzlettárs – tette helyre a dolgot mosolyogva a lány. – Hamarosan szállodát is nyitunk.

Rachel nem volt az a dicsekvős típus, igazság szerint nem bírta azokat az embereket, akik mindent felnagyítanak, de most le akarta nyűgözni Beckyt, meg akarta mutatni, hogy nem ment tönkre az élete a lehallgatási botrány után.

– Jó látni, hogy sínen van az életed. Jobb is, hogy már nem vagy újságíró – mondta Becky legyintve. – Minden változik, a média világa sem a régi. Nincsenek hirdetők, a példányszámok folyamatosan esnek, mindenki az interneten vagy a telefonján olvassa a híreket. A nyomtatott újság és magazin kihalóban lévő műfaj. Azt hiszem, én is jobban tenném, ha nyitnék egy csokoládéboltot.

Rachel boldog volt, hogy találkozhatott egy régi barátjával. Annyi kellemes és vicces emlék tolult fel benne a múltból, amikor még mindketten lelkesek és megszállottak voltak! Azok voltak ám a szép idők!

– Na gyerünk – nógatta Rachel Beckyt –, pletykákat akarok hallani! Az elmúlt három évet a világ másik felén töltöttem. Ki mit művel mostanság?

Becky erre benyögött pár nevet, és elmondott róluk néhány pletykát, de persze Rachelnek mindez mintha kínaiul lett volna, jóformán már senkit sem ismert.

– Várj csak, emlékszel Lydiára, a képszerkesztőre? Nagydarab lány, vastag szemöldökkel. Franciaországba költözött.

– Komolyan? – kérdezte Rachel. – És csokiboltot fog nyitni?

– Nem, csak minél távolabb akart kerülni az idióta férjétől.

Rachel hitetlenkedve rázta a fejét.

– A szolid-szelíd Stuarttól? A legunalmasabb pasi volt, akit életemben láttam.

– Igen, ugyanis az unalmas és szolid Stuart bigámista.

Rachel nem hitt a fülének.

– Bigámista?!

– Hát olyasmi. Az elmúlt három évben barátnője volt Readingben. Vett a csajnak egy lakást, megkérte a kezét, gyereket csinált neki, meg minden.

– Hihetetlen! – hüledezett Rachel.

– Mennem kell. Együtt ebédelünk valamikor? Egy kis csajos összeröffenés, hm? Meddig maradsz a városban?

– Még nem tudom.

– Majd írok a Facebookon – mondta Becky, és visszament az asztalukhoz.

Liam a járdán várta egy utcai lámpa alatt.

– Hol van Alicia?

– El kellett mennie – mondta Liam, miközben elindultak a metróállomás irányába.

– Szép lány – közölte Rachel pár pillanat múlva.

– Igen, az.

– És okos.

– Az is.

– Miért szakítottatok?

– Csak mert szép és okos, még nem biztos, hogy egymásnak lettünk teremtve.

– Miatta menekültél Thaiföldre?

– Nem igazán.

– Nem igazán? – kérdezett vissza Rachel megütközve. – Ez most új ahhoz képest, hogy mindig azt állítottad, ki akartál törni a mókuskerékből.

Liam a homlokát ráncolva nézett rá.

– Nem egyetlen dolog váltja ki az emberből a vágyat a változtatásra. Több minden összejött. Utáltam a munkámat, és ahogy elnéztem a partnereket a cégnél, rájöttem, hogy én nem ilyen életet akarok. Nem akarok hatvanöt éves koromig az irodában ülni, és várni a nyugdíjazásomat, hogy aztán elkezdhessek élni. És igen, Alicia és én akkor szakítottunk, és ez egy újabb lökést adott ahhoz, hogy elköltözzem az országból, de nem ez volt az egyedüli oka.

– Miért nem beszéltél róla soha?

– Miről?

– Aliciáról.

– Számít?

Rachel karba fonta a kezét és nem válaszolt.

– És mit mondott az ismerősöd? – törte meg Liam a pár percre beálló csendet.

– Egy közös barátnőnkről mesélt, akinek a férjéről kiderült, hogy bigámista.

– Kettős élet, vagy valami ilyesmi?

A lány bólintott, és abban a pillanatban fény gyúlt az agyában. Hirtelen Julian szavai jutottak eszébe. Forró volt az éjszaka Olaszországban, a férfi ajkával a nyakát csókolta, és a fülébe suttogott. Rachel igyekezett kitörölni a gondolataiból annak az estének még az emlékét is, de egyes részletek még mindig elevenen éltek benne.

– Akarlak, Rachel – lihegte Julian. – Tudom, hogy te is akarsz engem. Senkinek nem kell tudnia erről.

A férfi hangja sürgető volt, zihálva szedte a levegőt, és fogdosta Rachelt.

– Bármikor együtt lehetünk – nyögte a fülébe. – Van egy helyem, ahová mehetünk.

– Van egy helyem, ahová mehetünk – mondta most a lány hangosan.

Liam feléje fordult.

– Tessék?

– Van egy helyem, ahová mehetünk – ismételte meg, és eszébe sem jutott, hogy Liam ezt esetleg felhívásnak tekinti keringőre. Nem akart beszámolni Julian csábítási kísérletéről, legalábbis egyelőre nem.

– Diana tegnap azon morfondírozott, hogy miért nem találtunk semmi anyagot Julian holmijai között a Xenistatról – mondta gyorsan.

– Mert nem is érdekelte a Xenistat, csak a csaj – válaszolta Liam cinikusan.

– De talán mégis gyűjtött anyagokat a gyógyszerről, csak nem a munkahelyén tartotta őket, és nem is otthon.

– Na és ha van anyag, akkor vajon hová rejtette? Átnézted az irodáját, mindkét otthonát.

– Juliannek voltak szeretői – jegyezte meg Rachel. – Ha nőcsábász milliárdos vagy, akkor hogyan kerülöd el, hogy lebukj? Nyilván nem mész szállodákba, hanem van egy kis szerelmi fészked a randevúk lebonyolítására.

– Mivel nem vagyok nőcsábász milliárdos, fogalmam sincs, de simán lehet, hogy igazad van. De hogy vadászod le a szeretőket, hogy kiszedd belőlük az információt? Csak egy nőjéről tudunk, az is halott.

– Még egyről biztosan tudok. Susie McCormack. Vele buktatta le Juliant a lapom. Talán itt az ideje a régi hírek felelevenítésének.

39. fejezet

Olga Shapiro láthatóan aggódott amiatt, hogy három hét alatt Diana csak kétszer járt nála. Ez annak a jele, hogy nem vesz részt teljes szívvel a terápiában, márpedig igazán csak akkor tud neki segíteni, ha több időt és energiát szán a foglalkozásokra.

Diana kényelmetlenül fészkelődött a puha, szürke kanapén, miközben kényszeredettem magyarázkodott. Nem volt odáig ezért a rossz tanuló szerepért. Az iskolában sosem teljesített valami fényesen, de mindig nagyon ügyelt arra, hogy ne kerüljön bajba. Rachel, valamelyik okosabb barátnője vagy az aktuális szerelme mindig segített a háziban, ő pedig igyekezett nem sok vizet zavarni, és nem szegni meg a szabályokat.

– Oxfordshire-ben lakom, és nem mindig egyszerű bejutni a városba – magyarázta, miközben egy barna hajtincsével játszott.

– Ha csak ez a probléma, tudok ajánlani valakit a közelében – válaszolta Olga, és egymásba fonta karcsú ujjait.

Diana a fejét rázta. Kedvelte Olgát. Egy másik életben ő lehetett volna a harmadik Miller nővér: belátóbb és komolyabb, mint Rachel, és okosabb, mint Diana. Olga nyilván kíváncsi rá, hogy miért nincs senki az életében, akivel megoszthatná a titkait. A titkot, amit Adam Denverről őriz.

– Hogy érzi magát?

– Vannak napok, amikor reggel fel sem bírok kelni. Máskor meg sokkal jobban érzem magam. Előfordult az is, hogy nevettem – vallotta be az asszony, némi bűntudatot érezve.

Olga biccentett, mintha örülne a fejleményeknek.

– Meséljen erről bővebben!

A felszólítás meglepte Dianát. Mindig azt gondolta, hogy ő fogja irányítani a terápiás üléseket, és majd olyan ütemben csepegteti az információt a pszichológusnak, ahogy neki tetszik. Ám Olga firtató tekintetétől meghátrált.

– Eltöltöttem némi időt a sógorommal. Élvezem a társaságát.

Hirtelen bevillant egy emlék. Adam forró, meztelen teste, az ajka a mellbimbóján, a nyelve a szájában, az izzadságtól átitatott lepedő alattuk. Úgy érezte, hogy elvörösödő, fénylő arca mindjárt leleplezi őt.

– Szeretne erről beszélni? – kérdezte a pszichológus.

Diana a földet bámulta. – Teljesen természetes, hogy élvezi azoknak a társaságát, akik a legközelebb álltak a férjéhez – folytatta Olga, remélve, hogy kihúzhat még többet az asszonyból.

Diana Olga szemébe nézett, és azon merengett, hogy a másik nő vajon összerakta-e a képet. Ha tényleg olyan okos, mint gondolja róla, akkor feltehetően igen.

– Kedvelem őt.

A nő hatalmas megkönnyebbülést érzett, hogy kimondhatta végre. Várta, hogy Olga mit mond erre, ám amikor a pszichológus csendben maradt, már tudta, hogy csapdába esett. Ha egyszer beléptél a gyóntatószékbe, akkor mindent el kell mondanod.

– Lefeküdtem vele.

Diana tudta, hogy Olga Shapiro mit gondol most: Azt mondtam, hogy menj sárkányt eregetni egy barátoddal, te bolond nőszemély, nem azt, hogy feküdj le a sógoroddal!

– Hogyan történt? – kérdezte Olga.

Diana szeretett volna mindent elmondani úgy, mintha csak egy gondtalan szingli lenne, aki épp a barátnőjével cseveg, pont ahogy a Szex és New Yorkban csinálták a csajok. Szerette volna bevallani, hogy mi történt abban a brooklyni padlásszobában; hogy milyen gyönyörűnek és szexinek érezte magát Adam mellett; hogy végre megtudta, mire fel az a nagy felhajtás az orgazmus körül, és hogy végre nem érzi már magányosnak és szomorúnak magát.

– New Yorkban találkoztunk, és csodálatos volt – mondta kurtán.

Felnézett egy újabb bátorító mosolyért, de ehelyett Olga szigorú, helytelenítő tekintetével találkozott a pillantása.

– Önt és a sógorát összeköti a közös gyász. Mindketten veszteséget éltek át, és Juliant jelképezik egymás számára. Érzelmi kapocs jött létre önök között, ami néha időleges testi kapcsolatban nyilvánul meg.

Diana a homlokát ráncolta.

– Azt hiszem, nem érti. Nem gondoltam, hogy Juliannel szeretkezem azon az estén. Nem is vágytam arra, hogy a férjem legyen az. Újra nőnek éreztem magam. Azt éreztem, hogy újrakezdhetem az életemet, mintha újjászülettem volna. Végre nem éreztem azt, hogy mindennek vége.

Sejtette, hogy kicsit túllőtt a célon, de képtelen volt visszafojtani az érzéseit. Meg kellett védenie a döntését, azt, hogy azt az éjszakát Adammel töltötte. Olga azonban hajthatatlannak bizonyult.

– A veszteség miatt vágyódunk a kötődésre. Hiányzik a szex is. Hiányzik egy szerető társ támogató jelenléte. A sógora tökéletesen be tudta tölteni ezt a szerepet…

Diana magában füstölgött: ennek a nőnek láthatóan lövése sincs a helyzetről. A szex sosem volt fontos a számára, sőt mindig kudarcélményként élte meg, ehhez pszichológus sem kellett, tudta magától. Charlie apjáról kevés emléke maradt, már az arcát sem tudná felidézni azon túlmenően, hogy menő volt, és jóképű. Ibizán találkoztak egy klubban, és a kikötőben lehorgonyzott egyik kis halászhajón szeretkeztek. Diana vodkakoktélt, ecstasy tablettát fogyasztott, és a fiatal nyaralókra általában jellemző könnyelműségtől teljesen elbódult, amitől olyan dolgokat művelt, amilyeneket józanul sohasem tett volna. A fiú másnap hazautazott, így még telefonszámot sem cseréltek. Vagy legalábbis a srác ezt mondta neki, de persze lehet, hogy csak azért, mert nem volt annyira jó vele a szex. Kudarc.

Dianának mindig rendszertelenül jelentkezett a menstruációja, ezért nem vette észre, hogy terhes, csak a harmadik hónapban. Már időpontja is volt az abortuszklinikára – a dátum a naptárában ijesztő, végleges jelzés –, amikor összefutott egy lánnyal, aki pár héttel azelőtt vetette el a babáját. A lány szörnyű görcsökről, alvadt vérdarabokról és hosszas vérzésről beszélt. Aztán arról, hogyan néz ki egy tizenegy hetes magzat. Diana ezután képtelen volt megszakíttatni a terhességét. Később persze már örült a döntésének, hiszen Charlie lett a legdrágább kincse, de a szex ambivalens érzéseket keltett benne egész eddigi életében. Miután Charlie megszületett és Londonba költöztek, nem keresett kapcsolatot éppen azért, mert félt a szex következményeitől. A férfiak frigidnek hitték, és minden kezdődő érdeklődésük elég hamar hamvába holt – bármilyen szépnek találták is Dianát –, mivel rájöttek, hogy nem éri meg a vesződséget. Mindaddig így ment ez, amíg Julian színre nem lépett, vele minden megváltozott. Az első randijuk után egy héttel Diana fogamzásgátlót kezdett szedni. Mindenhol szeretkeztek: szállodákban, luxusvillákban, a csillagos ég alatt. Ám ezúttal a nő nem tartott a következményektől. Tisztában volt vele, hogy nem rafinált szerető, és ez eléggé aggasztotta. Fogalma sem volt róla, hogy ami kettőjük közt történik az ágyban, az túl sok, vagy éppen ellenkezőleg, nem elég a férfinak. Ribancnak tartja-e Julian, amiért kapható bizonyos dolgokra, vagy unalmasan hétköznapi a repertoárja?

A férje félrelépése pedig minden ilyen irányú kétségét eloszlatta. Túl könnyű volt magát okolnia, túl könnyű volt abban a hitben élnie, hogy nem elégítette ki a férjét szexuálisan. Kudarc.

– Beszélt a sógorával az érzéseiről? – kérdezte Olga.

– Még nem.

– Akkor tegye meg. Talán javasolnia kéne neki, hogy ő is forduljon szakemberhez, ahogyan maga – mondta Olga.

Diana majdnem hangosan felnevetett. Adam volt az utolsó ember, akit el tudott képzelni egy agyzsugorító rendelőjében.

– Amikor egy szerettünk meghal, azt gyakran árulásnak érezzük – folytatta Olga. – A szexuális kapcsolat a férje bátyjával a hiányérzetének a kompenzálása.

– Miért olyan biztos benne, hogy ez az egész Julianről szól? – kérdezte Diana, és érezte, hogy fogytán van a türelme. – Miért nem szólhat két emberről, akik kedvelik egymást? Tudom, hogy a körülmények nem épp ideálisak, de úgy érzem, hogy ezt a férfit nekem teremtették.

Olga Shapiro szórakozottan forgatta ezüsttollát az ujjai közt.

– Nem én fogom megmondani, hogy kit teremtettek a maga számára, és azt sem, hogy mikor kezdjen újra randevúzni. Csak annyit mondhatok, hogy a sógora most biztonságos megoldásnak tűnhet, de ami önök között történt, az nem igazán segít a problémáján. Nem fogja begyógyítani a sebeit.

Diana legszívesebben hevesen tiltakozott volna. Adam minden volt, csak biztonságos megoldás nem. Izgató volt, és kiszámíthatatlan, és szinte borítékolható, hogy mit fognak beszélni az emberek, ha egyszer híre kel a románcuknak. És mégsem tehetett semmit az érzései ellen.

– Ezzel mit akar mondani? – kérdezte Diana majdnem elsírva magát. Azért jött Olga Shapiróhoz, hogy válaszokat és megoldást találjon. Hát nem ezt várja az ember a pszichoterápiától? Azt akarta, hogy Olga áldását adja az Adammel való kapcsolatára. Végül is ő volt az, aki azt javasolta, hogy olyan emberekkel töltse az idejét, akik boldoggá teszik, és ezért ment el a sógorával azon a napon Dorsetbe. Ezért eregettek sárkányt.

– Azt akarom mondani, hogy amikor az ember nehéz életszakaszban van, nem túl jó ötlet további gondokat generálnia maga körül…

– Adam nem egy gond – vágta rá Diana, talán kicsit élesebben, mint szerette volna. – Nem számítottam rá, hogy ez fog történni. Nem is akartam. De kedvelem őt, és azt hiszem, ő is engem. Azt gondolom, hogy boldoggá tesszük egymást, akkor hát hogyan lehetne ez rossz dolog? Nem érti, hogy boldoggá tesszük egymást?

Ekkorra már remegett Diana keze, és úgy érezte, egy pillanattal sem bír tovább bezárva lenni ebben a nyomasztó helyiségben.

– Mennem kell – mondta hirtelen.

– Át kell ezt alaposan beszélnünk, Diana. – Olga hangja határozott és parancsoló volt, de az asszony meg sem hallotta, mert kirohant a rendelőből.

40. fejezet

Susie McCormacknek, avagy ahogyan most hívták, Susan J. Macknek nagyon felvitte az isten a dolgát. A London menő negyedében lévő lakása kicsi volt ugyan, de elegáns, modern és drága, krémszínű textilekkel és minimalista bőrbútorokkal berendezve. Ráadásul elképesztő kilátás nyílt belőle a Temze torkolatának keleti részére. Ami azonban igazán lenyűgözte Rachelt, az maga Susan volt. Fényes haja művészien elrendezett hullámokban omlott a vállára, a fogsora olyan fehér volt, mint egy hollywoodi filmcsillagé, fehér blúzában és jól szabott nadrágjában pedig tökéletesen hozta a befolyásos üzletasszonyt.

– Örülök, hogy végre megismerkedtünk – köszönt Susan, miközben a nappaliba kísérte a vendégeit.

– Én is – mosolygott kissé kényszeredetten Rachel, és arra gondolt, hogy a fiatal nőnek fogalma sincs, milyen nehéz volt létrehozni ezt a találkozót. Susie McCormacknek nem volt egyszerű a nyomára bukkanni. Bár Rachel nem avatkozott közbe, amikor a lapja lehozta a sztorit Julianről és tizennyolc éves szeretőjéről, ő maga nem vett részt az utánuk való nyomozásban, és akkor sem fordított túl nagy figyelmet a részletekre, amikor a cikk végül megjelent. Őt csak egy dolog érdekelte, mégpedig az, hogy Juliant rajtakapták, amint tilosban járt. Rachel törte a fejét, hogy vajon valami titkos szerelmi fészekben kapták-e rajta a sógorát a lánnyal, de nem tudott visszaemlékezni. És a neten is hiába kutakodott, a Denver nagyon alapos munkával kiirtotta a sztori írmagját is az online magazinokból. Diana elmondta, hogy a Denver jogászai perrel fenyegető leveleket küldtek minden portálnak, amelyik utánközölte a hírt. Azok aztán jobb a békesség alapon önként leszedték a cikkeket az oldalaikról.

Rachel átfésülte a Facebookot, hogy megtalálja Susie-t, míg végül az üzleti közösségi oldalon, a LinkedInen találta meg Susan J. Mack néven. A lány először el sem akarta hinni, hogy ő az. Susie McCormack egy unalmas kisváros átlagos családjának modellálmokat dédelgető kamasz lánya volt. Susan J. Mack pedig egy jó nevű pénzügyi PR-cég ügyfélkapcsolati igazgatója. Ahogy így elnézte Susie-t, hihetetlennek tűnt, hogy mindössze huszonnégy vagy huszonöt éves. A legdöbbenetesebb az volt számára, hogy egyszerre mennyi önbizalom sugárzik a lányból. Az egykori ártatlan tekintetű Lolita, aki előszeretettel hordott szűk felsőket, hirtelen magabiztos, felnőtt nő lett, aki simán beleillene akár Diana elegáns és illusztris társaságába is. Bár persze az is elképzelhető, hogy Rachel, csakúgy, mint mindenki, beleértve Juliant is, alulbecsülte Susie McCormacket.

Amikor a bulvármédia hiénái rávetették magukat, Susie csak ártatlanul pislogott, és mesterkélt mosollyal előadta az ártatlan lány szerepét, aki szerelmes lett a dúsgazdag és nála jóval idősebb férfiba. Ki hibáztathatta volna ezért? Julian jóképű volt, tehetős, és láthatóan nem az erkölcs bajnoka. Susie volt a sértett fél, a kislány, akit megszédített a dörzsölt nőcsábász. Most viszont kiderült, hogy ennél azért összetettebb volt a kép.

– Persze hallottam rólad Juliantől – mondta Susan mosolyogva, miközben elegáns testtartással ült a kanapé szélén. – Bár meg kell hogy mondjam, nem illetett túlságosan barátságos szavakkal.

– Azt elhiszem – válaszolta Rachel szemben ülve a lánnyal. – Szóval most egy P R-cégnél dolgozol? Lenyűgöző!

– A valóságban nem annyira lenyűgöző, azt elárulhatom.

Viszont kétségtelenül jó fizetéssel jár, ha csak… Rachel egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy nincs-e a képben egy újabb gazdag, idősebb szerető, aki megvette neki ezt a lakást. Ne légy rosszindulatú a saját nemeddel!, korholta magát a lány. Miért ne kereshetne jól egy olyan nő, aki nyilvánvalóan rátermett a munkájában, ami ez esetben a befolyásos férfiak elbűvölését jelenti? Ő maga is épp elégszer szembesült azzal, amikor újságíróként dolgozott, hogy a férfiak a gyors előmenetelét a „szereposztó díványnak” tulajdonították.

– Ha már a munkám szóba került – folytatta Susan, és arany karórájára pillantott –, harminc perc múlva bent kell lennem. Épp csak elcsíptél itthon.

– Értem – válaszolta Rachel. – Ahogy a telefonban is mondtam, azt próbáljuk kideríteni, hogy mi késztette Juliant arra, amit, nos, amit tett…

Susan bólintott, de nem emelte fel a tekintetét az öléből.

– Meg kell hogy mondjam, letaglózott a hír. Nagyon fiatal voltam, és hát ahogy később kiderült, szörnyen naiv is – mondta akadozva. – De… én tényleg kedveltem Juliant.

Most már Rachel szemébe nézett, a tekintetéből dac sugárzott.

– Azt gondoltad, hogy szerencsevadász vagyok, igaz? Mindenki azt hitte, úgyhogy nem hibáztatlak. De az igazság az, hogy Julian volt az első szerelmem. Persze hízelgő volt, hogy egy gazdag és befolyásos férfi udvarol nekem, ettől még szexibbnek láttam, de engem ő érdekelt, nem a pénze.

– Tudtad, hogy nős? – kérdezte Rachel óvatosan.

– A dolognak erre a részére nem vagyok büszke. De gondolj bele, te tizenéves fejjel mit tettél volna, mit mondtál volna, ha egy jóképű milliárdossal hoz össze a sors, és az fűt-fát ígér neked!

Rachel visszagondolt a tinédzserkorára. A szebb napokat is látott Ilfracoombe városában annyi esélye volt összefutni egy milliárdossal, mint eljutni a holdra. Persze volt egy kínos eset, amikor Mr. Ferris, az újságos megfogta a fenekét, de hát ő nyilván nem számít. Gerincferdülése volt, és egy jelzáloggal terhelt lakókocsiban élt.

– És hol randevúztál Juliannel? – kérdezte Liam. A kedves és együtt érző hangra Susan hálásan elmosolyodott.

– Természetesen egyik házába sem mehettünk. Szállodában vettünk ki lakosztályt, vagy vidékre mentünk, ha Julian el tudott szabadulni.

– Volt olyan hely, ahová különösen sokat jártatok? – kérdezősködött tovább Rachel. – Esetleg egy lakás?

Susan dühös pillantással válaszolt.

– Nem voltam kitartott nő, ha arra célzol. Mondtam már, hogy szerelmes voltam Julianbe. Nem volt szükségem arra, hogy lakást vagy ékszert vagy bármi mást vegyen nekem. Én csak vele akartam lenni, ráadásul nem is tartott sokáig a kapcsolatunk. Nagyjából azon a nyáron voltunk együtt. A lapod gondoskodott róla. És hát Julian nem harcolt értem. Azt megértettem, hogy vissza kell mennie a feleségéhez, ha másért nem, hát a családja kedvéért. Ami igazán bántott, az az volt, hogy egyik pillanatról a másikra egyszerűen ejtett engem. Egy nappal az előtt, hogy a cikk megjelent, felhívott. Azt hiszem, kapott egy fülest, és rám csörgött, hogy figyelmeztessen. Azt mondta, nem érdekli a cikk, és ennek ellenére továbbra is találkozhatunk, de aztán nem így történt, és soha többé nem hallottam felőle.

Rachel nem gondolta volna, hogy szimpatizálni tud egy olyan nővel, aki más férjével kavar, de volt valami Susie-ban, amitől együtt érzett vele. Az affér idején fiatal volt, nagyon fiatal, és befolyásolható.

– Hát nagyon örülök, hogy ilyen jól alakult az életed. Neked sem lehetett könnyű a botrány kirobbanása után.

– Egy évig nagyon nehezen találtam munkát – válaszolta a lány tárgyilagos hangon. – Már persze, ha nem számítjuk a rúdtáncos klubok ajánlatait.

– Azt hittem, kaptál pénzt az újságtól.

– Arról tudnál – felelte Susan élesen. – És azt is tudhatnád, hogy én nem vagyok afféle kipakolós lány. Nem én mentem el hozzátok, a ti szerkesztőitek vadásztak le engem, és nem tehettem semmit. Azt mondták, ha csinálhatnak rólam fotókat, kapok pár ezer fontot. Én meg azt gondoltam, miért is ne, már úgyis mindegy.

Susan a vállára akasztotta a táskáját, és indulni készült.

– Egy kérdésem azért még lenne. Miért nem lepleztétek le a többi viszonyát? Tudom, hogy a nagyon gondosan megszerkesztett sajtóközleményekben pillanatnyi kontrollvesztésre hivatkozott, de nem én voltam az egyetlen szeretője.

– Valóban? – kérdezte Rachel. Persze ő is hallott megbízható forrásból származó pletykákat, de sosem sikerült más nőnek a nyomára bukkanni.

– Úgy egy évvel ezelőtt, amikor végre sínre került az életem, részt vettem egy fogadáson, ahol leszólított egy nő. Nagyon szép volt, vörös hajú, csodás ruhában, látszott, hogy jól szituált ember felesége lehet. Igazság szerint nagyon hasonlított a nővéredre. Mindegy, szóval, odajött hozzám, és az kérdezte, hogyan érzek. Én meg visszakérdeztem, hogy mivel kapcsolatban. Erre ő: Julian Denverrel kapcsolatban.

– Ki volt az a nő?

– Adott egy névjegyet, amit megtartottam. Sosem lehet tudni, hogy Julian Denver szeretőinek mikor lesz szükségük egymásra.

– Megvan még a névjegykártya?

Susan felsóhajtott, mintha a kisujját nyújtotta volna, és Rachelnek az egész karja kellene, de aztán mégis beszaladt a hálószobájába, és pár pillanat múlva egy névjeggyel tért vissza.

– Nem adom oda – mondta gyorsan –, de leírhatod az adatokat róla. Én nem tudok segíteni Julian titkos ingatlanaival kapcsolatban. Gondolom, azért jöttetek, hogy kinyomozzátok, hol volt a szerelmi fészke. Ez az illető talán többet tud erről, mint én.

41. fejezet

A Limelight Klub egyike volt a legelőkelőbb magánkluboknak Londonban. Épületéből csodás kilátás nyílt a belvárosra, a vezető séf Párizs egyik Michelin-csillagos étterméből jött, és mindennap a Forbes ötszázas listáján szereplő vállalatvezetők, bankárok és egyéb befolyásos figurák fordultak meg benne. Az intézmény leginkább figyelemre méltó vonása azonban az volt, hogy nőket is felvett a tagjai közé, nem úgy, mint más előkelő klubok a fővárosban.

A legfelső emelet egyik tanácstermében Patty Reynolds éppen az ablaknál álldogált.

– Rendes ebédet kellene ennünk, de itt a falnak is füle van – mondta, és intett a pincérnek, hogy tegye az asztalra a tálca szendvicset.

Diana körbenézett a kellemes helyiségben. Greg Willets és Michael Reynolds is a társaságukban volt, a mellettük álló, harmadik bőrfotel üresen állt. Patty észrevette, hogy az asszony mit néz.

– Meghívtam Elizabethet is, de elfoglalt, nem tud jönni.

– Ezt ő mondta? – érdeklődött Diana.

– Mi a baj? – kérdezte Greg, aki pletykát szimatolt.

– Megtámadja Julian végrendeletét – közölte Michael, letéve az eddig olvasott Financial Timest.

– És Adam mit szól mindehhez? – firtatta Greg az ásványvizét iszogatva.

– Megkérdezheted tőle a megbeszélésünk után – mondta Patty, az ajtó felé intve a fejével.

Diana megfordult, és nagyot dobbant a szíve, ahogy megpillantotta az ajtón belépő, elegáns szürke öltönyt viselő Adamet. A tekintetük találkozott, amitől az asszony gyomrában millió pillangó kezdett verdesni a szárnyával. Az üres fotel épp vele szemben állt, ezért pozíciót változtatott, hogy egyenesen Pattyre nézzen, ne a vele szemben helyet foglaló sógorára.

– Azért vagyunk itt, hogy megbeszéljük a Julian emlékére szervezett ünnepséget. Adam, talán te is egyetértesz azzal, hogy a temetési szertartás nem Julian személyiségéhez illett.

– Úgy tudom, Elizabeth már eléggé a szervezés közepén tart. Tud erről a találkozóról?

Adamen látszott, hogy aggódik amiatt, Elizabeth mit szól majd ehhez az egészhez.

– Hagyd ezt rám! Megállapodunk pár javaslatban, és én majd továbbítom őket Elizabethnek.

– Javaslat? – ismételte Greg. – Te is tudod, én is tudom, hogy Elizabethet javaslatokkal nem lehet sarokba szorítani.

– Talán Ralphfal kellene konzultálnunk – ajánlotta Diana.

– Mondtam, hogy majd én elintézem.

– Oké, oké – tette fel a kezét Michael. – Térjünk akkor vissza arra, amiért itt vagyunk. Talán képesek leszünk együtt dolgozni Elizabethtel, nem pedig ellene.

Erre mindenki egyetértően bólintott.

– Diana, te milyennek képzelted el az ünnepséget? – kérdezte Patty.

A nő idegesnek látszott, hogy neki kell először megszólalnia. Mindenki más a szobában annyira magabiztosnak tűnt, annyira céltudatosan fejezte ki magát, amilyen Diana sohasem tudott lenni.

– Problémám van például a meghívottak listájával – kezdte bizonytalanul.

Patty bátorítón nézett rá.

– A temetésre, ahogy megfigyeltem, sok olyan ember jött el, akiket Julian nem igazán ismert vagy kedvelt – értett egyet Dianával Patty.

Patty jegyzetelni kezdett.

– Mindannyian javasoljunk tizenkét-tizenkét embert, akiket Julian tényleg szeretett. Vonjuk be Anne-Marie Carrt is. Dianának igaza van. Mindenki tudja, hogy Julian mennyire sikeres volt a vállalatnál, de mi a helyzet a többi dologgal, amit elért az életében?

– Például amikor jótékonysági célból megmászta azt a csúcsot az Atlasz-hegységben. Mennyi pénzt hozott össze, Greg?

– Több mint egymilliót.

– Csinálhatnánk diavetítést a kalandjairól – javasolta Diana.

– Rengeteg fotóm van a Párizs– Dakar raliról – mondta Greg lelkes arccal előrehajolva a fotelban.

– Nagyon sok hasonló dologról eshet szó – helyeselt Adam is.

– Arra azonban vigyázni kellene, hogy ne legyen felvágós az összeállítás – csitította őket Diana.

– Oké, én rémtörténeteket tudnék mesélni a főzési tudományáról – vigyorgott Michael. – Greg, emlékszel, amikor elrángatott minket Izlandra horgászni, és azzal kábított, hogy valami skandináv különlegességet készít nekünk? Mi is volt az?

– Harkarl.

– Az mi? – mosolygott Diana.

– Erjesztett cápahús.

– Különlegesség – tette hozzá Greg.

– Fontos, hogy ne állott sült krumplit adjunk mellé – röhögött hangosan Michael.

Mindenki vele nevetett, bár egy-két könnycsepp is megcsillant a szemekben.

Dianának az is eszébe jutott, hogy milyen zene szólt a temetésen. A világhírű szopránénekesnő énekelte ária gyönyörű volt, megindító és az eseményhez illő, de Julian nem ezt a fajta zenét szerette. Az asszony emlékezett rá, hogyan hallgatta meg újra és újra a One-t a U2-tól, amikor egy különösen stresszes munkanap után tért haza. Ha pedig futni indult a tó körül, az iPodján Bruce Springsteen Born to Runja szólt. Tinédzserkorából a heavy metal iránti nosztalgia maradt meg, a Metallica és Scorpions feliratokkal díszített régi farmerdzsekijét soha nem engedte volna kiselejtezni.

Az üzleti világ élén állt, de a magánéletében csak egy átlagos fickó volt, aki szerette a focit és a rockzenét. Imádta az autókat, sokat nézett velük kapcsolatos műsorokat, bokszmeccsekre járt a barátaival, és méteres lazacokat fogott kristálytiszta vizű patakokból. Micsoda élete volt!, gondolta Diana keserédes bánattal a szívében. Vajon átfutott az agyán mindez, miközben a kötelet a nyaka köré hurkolta? Vajon mennyi ideig tartott a haláltusája? Eszébe jutott-e közben a sok csodálatos dolog az életében, amiket már soha többé nem tehet meg, és szerette volna-e visszacsinálni, amit elkezdett? Vagy addigra már túl késő volt? Már nem volt visszaút a szerettei közé.

– Mit gondolsz, Adam? Te álltál legközelebb hozzá.

Az asszony nem mert a sógorára nézni.

– Emlékszel John Duncanre? – kérdezte Adam.

Diana a fejét rázta.

– A postázóban dolgozott. Egyedül nevelte a fiát, úgy tíz éve halt meg. A sráctól, Luke-tól tegnap kaptam egy levelet, amelyben elmeséli, hogy Jules segített rendbe tenni az életét. Az apja halála után ugyanis inni és drogozni kezdett. Jules állta az elvonó költségeit, aztán fizette az egyetemi tanulmányait. A srác most diplomázott építészmérnökként.

– Erről nem tudtam – suttogta Diana.

– Neked is írt a srác.

– Nem bontottam még ki minden levelet.

– Pedig kellene, egy csomó hasonló sztorit olvashatnál.

Egyórányi közös ötletelés után szép lista állt össze arról, hogy szerintük milyen lenne a Julianhez méltó megemlékezés.

Miután mindenki szétszéledt, Diana az épület előtti járdán, Adam társaságában találta magát.

– Örülök ennek a mai megbeszélésnek – mondta Adam.

Diana bólintott.

– Nem is tudtam, hogy te is itt leszel.

– Patty ma reggel csörgött rám…

Aztán egyikük sem tudta egy ideig, hogy mit is mondhatna.

– Itt van a kulcsod – bökte ki végül Diana, a táskájában kotorászva.

Átnyújtotta sógorának, aki a zsebébe süllyesztette. Az asszony úgy érezte, mintha egy olyan jövő kulcsát adta volna át, amely már soha nem lehet az övé.

– Van kedved velem ebédelni? – kérdezte a férfi. – Nem sokat ettünk a szendvicsekből.

– Nem vagyok éhes.

Diana a férfira nézett, aztán elfordította a tekintetét. Nem akarta vele tölteni a délután hátralévő részét. Ma nem. Azok után semmiképp, hogy az elmúlt órát a Julianre való emlékezéssel töltötték.

– Eljössz szombaton a boughtoni a vásárra? – kérdezte ezúttal a nő.

– Meg vagyok híva?

– Lesz egy meglepetésem is a számodra.

– Izgalmasan hangzik – válaszolta Adam, tekintetét le nem véve Dianáról.

A nő felbátorodott a férfi mosolyától.

– Talán megnézhetnéd még szombat előtt.

– Na most már tényleg kíváncsi vagyok! Mi az?

– Emlékszel, hogy azt javasoltad, fektessek be abba a kávézóba? Szükségem van valamire, ami lefoglal, ezt mondtad.

– És megcsináltad? – kérdezte Adam, és már nyoma sem volt az arcán a pár pillanattal korábbi gyanakvásnak.

– Csak egy kicsit kipofoztuk, frissítettük az étlapot. A vásár napján nyitunk ki újra. Pénteken Charlie-t is elhozom a Harrow-ból. Esetleg csütörtökön munka után eljöhetnél megnézni.

Diana merésznek és szabadnak érezte magát, hogy mindezeket ki merte mondani. Vajon túl nyilvánvaló vált a szándéka, hogy egyedül akar lenni a férfival? Visszafojtott lélegzettel várta Adam válaszát.

– Oké, ott leszek. A park mellett van, ugye?

A nő megkönnyebbülten elmosolyodott.

42. fejezet

– Menjünk együtt haza vonattal? – kérdezte Liam a telefon másik végén.

Ő is Londonban volt, barátokkal ebédelt, de úgy intézte, hogy együtt tudjanak visszamenni Rachellel Somerfoldba.

– Még dolgom van – válaszolta a lány szórakozottan.

– Kell hozzá kíséret?

– Köszönöm, nem, elintézem egyedül.

– És mi dolgod van? – firtatta tovább a férfi.

– Hát, ha mindenképp tudni akarod, nyomára bukkantam Julian másik szeretőjének.

– Azt a leborult szivarvégit! – füttyentett Liam. – Szóval tényleg több nővel kavart!

– Micsoda éleslátás, Liam!

– És hová mész?

– Westminsterbe.

– Akkor jövök veled, nem vagyok messze onnan.

– Felesleges fáradnod! – tiltakozott Rachel.

– Figyelj, nem szeretem, ha egyedül mászkálsz. Ross esete óta semmiképp.

A lány elvigyorodott. Rendszerint utálta, ha atyáskodtak fölötte, de be kellett ismernie, hogy Liam aggódása fölöttébb jólesett neki.

– Szóval a szőke hercegem akarsz lenni, aki majd megment?

Rachel tisztában volt vele, hogy most kikezdett Liammel, de nem érdekelte.

– Húsz perc múlva a St. John’s Wood állomásnál leszek – válaszolta a férfi mogorván, és letette a telefont.

Marjorie Case-Jones, akinek a névjegyét Susie McCormack megmutatta nekik, érthetően elég idegesnek tűnt, amikor Rachel felhívta, ám Julian neve mindig minden ajtót megnyitott előttük. Ahogyan most is.

A Case-Jones rezidencia lenyűgöző ház volt Westminster egyik legelőkelőbb negyedében. A vaskapu magától kinyílt, miután bejelentkeztek a kaputelefonon.

– Mrs. Case-Jones? Rachel Miller vagyok, velem beszélt telefonon. Ő a barátom, Liam Gosling – mondta Rachel, ahogy a fényes, fekete ajtó feltárult előttük.

A nő láthatóan megenyhült, amikor pillantása Liamre esett. Rachel újra meggyőződhetett arról, hogy egy igazán jóképű férfinak milyen erős hatása van a nőkre.

– Jöjjenek be! – tessékelte be őket halkan vendéglátójuk.

A ház túlsó végében található konyhába mentek. A nagy belmagasságú helyiségben minden üvegből és márványból készült, és nyilvánvalóan sosem főztek benne, ugyanis patyolattisztaság uralkodott. A nevetségesen felvágós konyhai gépek – a króm kávégép, ami egy kávézót is kiszolgált volna, vagy a matt fekete, legalább tízégős ipari méretű tűzhely – kizárólag esztétikai célokat szolgáltak, láthatóan nem használta őket senki.

– Kérem, foglaljanak helyet! – mondta Marjorie, és egy sor, ide nem illően kopott bárszékre mutatott, ő maga pedig letelepedett a reggelizőpult túloldalán. Rachel látta, hogy Susie igazat beszélt: meglepő hasonlóság volt Marjorie és Diana között. Marjorie-nak élénk, gesztenyeszínű haja volt, míg Dianának elegáns sötét fürtjei, de mindkettejük arca sápadt és finom vonású.

A pult közepén nyitott borosüveg és két pohár állt. Rachelnek feltűnt, hogy a bornak kicsit több mint a fele hiányzott. Bátorságot gyűjtött volna az asszony? Vagy ez a szokásos menetrend a gazdag feleségek számára délután három órakor? Akárhogy is, Marjorie jó sok bort öntött az egyik pohárba, és Rachel elé tolta.

– Meglepődtem, amikor a telefonban Julian nevét említette – magyarázkodott. – Úgy értem, persze olvastam, hogy mi történt, és szörnyű még csak rágondolni is… de nem számítottam a hívásra, főleg ennyi idő után.

– Mikor látta őt utoljára?

– Rendszertelenül ugyan, de viszonylag gyakran összefutottunk – válaszolta az asszony. – Ez már csak így van a mi köreinkben. A férjemet is ugyanazokra a partikra hívták meg, ami időnként kínos helyzeteket szült. Ha volt már viszonya valakivel a saját köreiből, akkor tudja, hogy nem könnyű fenntartani a látszatot.

– A férje mivel foglalkozik?

– Üzletember. Valószínűleg nem ismerős az ön számára, de nagyon sikeres.

Ahogy a lány körbenézett a házban, egyet kellett értenie a ház úrnőjével.

– Képtelen vagyok elhinni, ami Julesszal történt – mondta Marjorie lassan. – Nap mint nap útjukra bocsátjuk a férjeinket, és fogalmunk sincs róla, mivel foglalkoznak valójában, és mekkora nyomás nehezedik rájuk. Vajon milyen jól ismerjük a szeretteinket? Az én férjem például nyilvánvalóan nagyon keveset tud az életemről. Mondjuk néhány területét érintően jobb, ha ez így is marad.

Rachel értette, hogy az asszony mire céloz.

– Mrs. Case-Jones, nem azért jöttem, hogy kellemetlen helyzetbe hozzam, vagy a nyilvánosság elé tárjam a Juliannel folytatott viszonyát. Ígérem, minden köztünk marad, amit most elmond nekünk.

– Ígéri? – nevette el magát Marjorie. – Maga aztán nem semmi! Miss Miller, tudom, hogy mit tett, ismerem az egész történetet. Azt hiszi, nem Julian botrányának a részletein csámcsogtunk minden vacsorapartin legalább egy fél éven keresztül? És a lány, aki a tulajdon nővérét elárulta, azt mondja, ígérem? Hahaha!

Rachel csak most vette észre, hogy Marjorie nyelve akadozik, és a szemét is alig bírja nyitva tartani. Nem csak a félig üres üveg tartalmát pusztíthatta el eddig…

– Ha viszont bennem nem bízik, Dianát pedig nem kedveli, akkor miért volt hajlandó mégis fogadni?

– Mert szerettem Juliant – válaszolta az asszony kertelés nélkül. – És nem tudok nem arra gondolni, hogy ha nem nyomulok annyira, hogy tegye azt, amit tennie kell, akkor még ma is élne.

– Tegye azt, amit tennie kell? – ismételte Liam óvatosan.

– Sokat beszéltünk arról, hogy elszökünk együtt. Mindketten tudtuk, hogy boldoggá tennénk egymást. Azzal kell élnünk, akit szeretünk, ez ilyen egyszerű, és nem szabad hagyni, hogy megbéklyózzon minket a megszokás és a vagyon.

– Nem akart elválni Dianától? – kérdezte Rachel.

A nő vadul rázta a fejét.

– Nem, nem volt hajlandó.

– Mennyi ideig tartott a kapcsolatuk?

– Úgy másfél évig. Két évvel ezelőtt kezdődött, és akkor ért véget, amikor a felesége elvesztette az utolsó babát.

– Milyen gyakran találkoztak?

– Amikor csak tudtunk. A szex jó volt, nagyon jó, de kedveltük is egymást. Sokat beszélgettünk, egymás bizalmasai voltunk. Nem hiszem, hogy Julianben és a feleségében sok közös vonás lenne, úgy gondolom, a nővére egyszerűen jókor volt jó helyen. Julian akkoriban jutott oda, hogy szeretett volna megállapodni, családot alapítani. Az is tetszett neki, hogy a nővérének már van gyermeke. Védelmezni akarta, gondoskodni róla. Szerintem egy pszichiáter azt mondaná, hogy nagyon szeretett a megmentő szerepében tetszelegni.

– Marjorie, ön azt mondja, szerette Juliant. Kölcsönös volt az érzés?

– Biztos voltam a közös jövőnkben.

– Mitől volt ebben olyan biztos?

– Vett egy lakást kettőnknek. Nagyon untuk már, hogy annyi szabályt be kell tartani, ha nem akarunk lebukni. A szállodákban álneveket használni, külön menni mindenhová, ez egy idő után elég lélekölő, meg kell hogy mondjam. Így aztán vett egy kis lakást, ahol együtt lehettünk.

Rachel szíve majd kiugrott a helyéről – ezek szerint jó volt a szimata.

– Hol található a lakás?

– Pont Highgate-ben – nevetett fel Marjorie. – Szeretett ott lenni. Imádta a csodás kilátást a belvárosra.

– Tehát megvette a lakást?

A nő bólintott.

– Szalaggal átkötve nyújtotta át nekem a kulcsokat. Ez elég jellemző volt Julianre: hatalmas, nagylelkű gesztusok, szerelmi vallomások… aztán mégsem jól sült el, nem igaz?

– Ezt hogy érti?

– Kész voltam elhagyni a férjemet, és Julian azt mondta, hogy lakhatom majd a highgate-i lakásban, ha elköltöztem otthonról. De aztán a felesége újra terhes lett, és amikor eltelt az első trimeszter, és a baba az eddigiektől eltérően megmaradt, akkor Julian visszavett a tempóból. Azt akarta, hogy maradjak a titkos kis szeretője, de világossá tette, hogy semmi komolyabbra ne számítsak. Ezért szakítottam vele, arra számítva, hogy térden állva könyörgi vissza magát. De nem tette, és már soha nem is teheti.

– És mi a helyzet a lakással?

– Nem az én nevemen van természetesen, de a kulcsaim még megvannak.

– Elkérhetem őket? Keresek valamit, amit Julian nagy valószínűség szerint elrejtett valahol.

Marjorie felnevetett.

– Igen, hát az egy olyan rejtegetős hely, csak eleinte én voltam az, akit Jules ott rejtegetett.

A nő felállt, kiment a konyhából, majd pár perc múlva egy papírdarabbal a kezében tért vissza, amit odacsúsztatott Rachelnek.

– Ez a cím, ezek segítségével pedig – tartotta fel a kulcscsomót –, bejuthatnak a lakásba.

43. fejezet

– Egyáltalán nem ilyennek képzeltem – mondta Liam, miután becsukta maguk mögött a kis ház ajtaját, és körülnézett a pici, alacsony belmagasságú helyiségben.

Rachel kénytelen volt egyetérteni vele. Julian házikója egy csendes utcácskában állt, távol a Highgate fő utcáján hömpölygő forgalomtól. Kívülről egész helyesen festett a bejárati ajtót körbenövő lilaakáccal, de belül érződött, hogy jó régen nem lakik már benne senki.

– Azt gondoltam hipermodern lakás fogad, csupa króm és bőr – közölte Liam, ahogy bekukkantott a teljesen átlagos, szövetborítású kanapéval és pár könyvespolccal berendezett nappaliba.

– Hát, ide aligha akarhatott túl feltűnő berendezést, nem? – kérdezte Rachel. – Ennek a lakásnak diszkrétnek kellett lennie, ráadásul úgyis csak a hálószoba érdekelte.

Felmentek az emeletre, a hálóba, ami gyakorlatilag az egész szintet elfoglalta, és hatalmas ablakaiból csodás kilátás nyílt a közeli parkra és tóra. A hatalmas tölgyfa ágyat világoskék ágyterítő takarta, az ablakokon krémszínű függöny volt, és a női kéz nyoma az elegáns fürdőszobán is meglátszott. Vajon Marjorie ízlését tükrözi a ház?, morfondírozott magában Rachel. Persze az is simán elképzelhető, hogy a ház mindig új belsőt kapott, valahányszor Julian lecserélte a régi szeretőjét, bár az is igaz, hogy egyelőre csak Marjorie-ról tudják biztosan, hogy járt a házban Juliannel.

– Igen, hát ez már sokkal inkább olyan, mint ahogy elképzeltem – mondta Liam, és megállt Rachel mögött. – Igazi szerelmi fészek.

– Igazán? – csattant fel a lány. – Szépen beleillik a róla alkotott elképzeléseidbe? A lista minden eleme kipipálva?

Liam a lány karjára tette a kezét.

– Ne haragudj!

Rachel biccentett és nagyot sóhajtott.

– Te se haragudj! Hosszú volt a mai nap, és utálom, hogy sorban borulnak ki a bilik.

– Julian titkos élete.

A lány szomorúan bólintott.

– Túlzás lenne azt állítani, hogy különösebben rajongtam volna érte, de mégiscsak a nővérem férje volt. Az unokaöcsém apja. Hogy lehet együtt élni valakivel, nap mint nap a szemébe nézni, miközben van egy másik életed, egy szeretőd? Az egész egy nagy hazugság. A házasság egy nagy hazugság.

– Nem mindig – mondta a férfi csendesen. – A legtöbb esetben nem az.

– Hát jó – mondta Rachel, és visszanyelte a könnyeit. – Kezdjük akkor szobáról szobára haladva. Én lemegyek, te itt kutass. Nem vagyok biztos benne, hogy készen állok eldobált női fehérneműk látványára.

Rachel lecaplatott a földszintre, és munkához látott. Nem tartott sokáig, mivel nem volt nagy a ház. Semmi érdemlegeset nem talált, csak olyasmiket, amiknek ott kellett lenniük: edények és serpenyők a konyhaszekrényben, seprű és lapát a kamrában, DV D -k a tévé alatti polcon. A könyvállványon, ahogy Rachel sejtette, szórakoztató irodalom és néhány sportoló meg filmsztár életéről szóló film. Ez itt a valódi Julian gondolta, szemben a Notting Hill-i, lakáson nyomot hagyó tiszteletre méltó Juliannel.

Diana naplóját olvasgatva az a benyomása támadt, hogy nővére aranykalitkában élt, de talán ugyanez igaz volt Julianre is. Ő is egy olyan skatulyába volt belepakolva, amelyben nem érezte jól magát.

A lány épp kilépett az előszobába, amikor Liam hangját hallotta az emeletről.

– Rachel, ezt látnod kell!

De a férfit sem a hálóban, sem a fürdőszobában nem találta.

– Hol vagy?

– A tetőtérben – jött a válasz.

A hang útját követve Rachel a folyosó másik végén lévő ajtóhoz jutott, amiről azt hitte, egy tárolóba nyílik. Ehelyett azonban meredek lépcsősor indult mögötte, amelynek a tetején kezdetleges dolgozószobaként funkcionáló kis helyiség húzódott. Itt is a valódi Julian mutatkozik meg, gondolta, ahogy belépett. Akusztikus gitár támaszkodott az egyik sarokban, és volt egy tévé is, hozzá csatlakozó, drágának látszó játékkonzollal, és különféle számítógépes játékok szétszórt dobozaival. A szoba közepén álló asztalon nagy papírhalom magasodott, abban kotorászott éppen Liam.

– Itt vagyok bent – válaszolta a férfi, de Rachel csak a fenekét és a lábát látta, a felsőteste egészen eltűnt a beépített iratszekrényben.

Egyszerre csak egy A4-es méretű könyv repült a lány felé. Vagyis nem igazi könyv volt, csak egy műanyag borító fedte, de láthatóan valamiféle üzleti jelentést tartalmazott. Rachel lélegzete elállt, amikor meglátta a címét.

– Xenistat kontrollált kísérlet. 6. számú jelentés – olvasta hangosan.

A lány a földre rogyott, és törökülésben elhelyezkedve gyorsan átfutotta. A jelentés legnagyobb részét egyáltalán fel sem fogta, laikusok számára érthetetlen szaknyelven íródott, de egy bekezdés felkeltette a figyelmét.

„Dr. Helen Ge – korábban a Denver Gyógyszergyár munkatársa – megerősítette, hogy problémák jelentkeztek a klinikai kísérletek során.” Dr. Ge telefonszáma oda volt írva a szöveg alá golyóstollal. Egy másik nevet és mobilszámot a jelentés borítóján lehetett olvasni. Rachel ki tudta venni a névből a „Maddison”-t, két d-vel, az i-re a pont helyett szívecske volt rajzolva.

– Máris van valaki, akivel beszélhetnél – közölte Liam, miközben bepötyögött valamit az iPhone-ján a Google-ba.

– Igazad van. De ez vajon melyik város előhívója? Nem ismerős nekem.

Liam felnézett, és látszott rajta, hogy már megbánta az előbbi javaslatát.

– Úgy tűnik, Helen Ge Rómában él.

44. fejezet Más körülmények között Diana kiugrott volna a bőréből örömében, hogy elutazhat az Örök Városba. Imádta Róma életteliségét, történelmét, lakóinak szenvedélyességét. Egy egyszerű piaci árus is olyan lelkesedéssel és élvezettel ad el egy zacskó barackot, hogy az embernek az az érzése támad, az egész élete megváltozik a lédús gyümölcsök fogyasztásától. És talán néhány percre valóban így is van. Az étel is ízletesebb Rómában, a fények lágyabbak, az éjszakák érzékibbek és varázslatosabbak. Soha annyira elevennek nem érezheti magát az ember, mint amikor Rómában van, ezért is volt most furcsa Dianának a férje öngyilkossága ügyében folytatott nyomozás miatt itt tartózkodnia.

A nőt ambivalens érzések kerítették hatalmukba Rachel Xenistatot érintő felfedezése kapcsán. Amikor a Madison Kopek-dolog kiderült, az asszony úgy gondolta, bármilyen más magyarázatot szívesebben elfogadna a férje halálára, mint annak egy másik nő iránt érzett szerelmét. De mára már tudta azt, amit az elején, amikor Rachelt megbízta a kutakodással, még nem sejtett, hogy igazából semmilyen ok nem nyújt számára vigaszt. A húga sosem mondta ki egyértelműen, de nyilvánvalóan gyanította, hogy Juliant meggyilkolták. Elég volt csak arra gondolnia, hogy Rachel mennyire gyanúsnak találta Madison Kopek halálát, Ross megtámadását és Julian nyomozását a Xenistat mellékhatásai ügyében. És persze az is erre utalt, hogy nagyon sürgősen kellett neki az információ dr. Helen Gétől.

Diana nem volt naiv, a férje egy több milliárd dolláros vállalat vezetőjeként nem kis hatalommal bírt. Döntései nyomán a cég milliókat nyert vagy vesztett, emberek élete változott meg, és nem mindig pozitív irányba, tehát Rachel teóriája nem volt egészen légből kapott. De hogy meggyilkolták volna? Ez a gondolat még álmában is kísértette. Múlt éjjel is izzadságban úszva riadt fel, és percekig nem tért magához a rémálmából, amelyben a szörnyűséges részletek egyszerűen nem álltak össze egésszé. A gyilkosság gondolata túlságosan is rémisztette, hiszen még az öngyilkosságot sem sikerült megemésztenie.

Az Exedra Hotelban szálltak meg. Rachel választása azért esett a szállodára, mert tetőmedencéje volt, ahonnan be lehetett látni az egész várost – bár Dianának voltak kétségei afelől, hogy elég ideig lesznek-e Rómában a nagyszerű élmény élvezetéhez.

– Ugye dr. Ge tudja, hogy jövünk? – kérdezte Diana, miközben Rachel leintett egy fehér taxit, és tört olaszsággal instruálta a sofőrt, hogy vigye őket a Trastevere negyedbe. A nő erre eddig nem is gondolt.

– Persze hogy tudja – válaszolta Rachel és elhelyezkedett az ülésen. – Mit gondolsz, különben honnan lenne meg a címe?

– Nem akartam rákérdezni.

Rachel bosszúsan nézett rá.

– Viszont lehet, hogy egy kicsit gyanakvó lesz.

– Gyanakvó?

– Paranoiásnak tűnt a telefonban. Mondjuk nem meglepő.

A taxi közlekedési dugókkal teli utcákon verekedte át magát, elhaladt egy Julius Caesar-szobor mellett, aztán át a szürkészöld folyó fölött, amely kígyóként tekergett keresztül a városon. Rachel ki sem dugta az orrát a Xenistat-jelentésből, úgy tanulmányozta, mintha egy vizsga előtt használná ki az utolsó perceket is a tanulásra.

– Elkezdtem a terápiát.

Dianának tulajdonképpen fogalma sem volt róla, miért bökte ki. Talán hogy megtörje a csendet? Vagy csak egyszerűen közölni akarta a húgával a tényt? Vagy abban reménykedett, hogy majd fájdalommentesen szóba hozhatja Adam Denvert? Halvány gőze sem volt.

– Helyes – mondta Rachel most már rá figyelve.

– Tényleg úgy gondolod?

Egyszerre úgy érezte, fontos neki a húga támogatása.

– Csak azt remélem, hogy semmi olyat nem mondtál el neki, amit előlem elhallgattál.

Adam neve már ott volt a nyelve hegyén, de akkor a taxi olyan hirtelen fékezett le, hogy majdnem leestek az ülésről, és így az Adam-affér megvitatása lekerült a napirendről.

– Megérkeztünk – közölte a sofőr.

Dr. Helen Ge Róma Trastevere nevű negyedében lakott, a Tevere keleti oldalán. A lakása egy magas, enyhén omladozó házban volt, szemben egy mozgalmas piaccal. Az utcában egymást érték a kávéházak, a teraszokon rengetegen üldögéltek, a fonott asztalokon apró kávéscsészék és spagettistányérok sorakoztak.

44. fejezet

Rachel küldött egy üzenetet dr. Gének, aztán az egyik csendesebb kávézóban próbáltak asztalt találni. A pincér kapott tíz eurót, hogy keressen nekik egy nyugis helyet. Körülbelül húsz perc múlva egy negyvenes éveiben járó, sötétszőke félhosszú hajú nő jelent meg a kávézó előtt. Nem volt feltűnő szépség, de gondosan ápolt és jól öltözött benyomást keltett a világos vászonnadrágban, kék blúzban és papucscipőben. Ha nem lettek volna olyan mély árkok a szeme körül, akkor akár tíz-tizenöt évet is letagadhatott volna a korából. Rachel megírta neki, hogy hol lesznek, most pedig integetéssel hívta fel magára a figyelmet.

– Mrs. Denver? – kérdezte a nő amerikai akcentussal.

– Igen, ő Diana, én Rachel Miller vagyok, a húga.

Dr. Ge utcára néző helyre telepedett le, aztán körbepillantott. Diana nem tudta eldönteni, hogy a pincért keresi, vagy valaki mást.

– Köszönjük, hogy eljött.

– Nem mondhattam nemet a volt vezérigazgató feleségének, nem igaz?

– Tehát ön a mellékhatás-figyelő osztályon dolgozott a Denver Gyógyszergyárban? – kérdezte Rachel, miután megkapta a kávéját. Az ital sűrű volt, és fekete, majdnem összeragadt tőle az ajka.

– Hiszen tudja – mondta dr. Ge minden él nélkül.

– Tudjuk, de azt nem, hogy ez pontosan mit takar – mondta Rachel, átvéve a beszélgetés irányítását.

– Sajnálom, ami a férjével történt – fordult a doktornő Diana felé.

– Ilyen messzire is eljutott a hír? – kérdezte Diana halkan.

– Az emberek általában felfigyelnek a volt munkaadójukkal kapcsolatos hírekre.

– Tehát ismerte Juliant – kérdezte Rachel gyorsan.

– Igen.

– A Xenistat kapcsán?

Dr. Ge hallgatott.

– Tudják, miért hagytam ott a Denvert? – kérdezte végül.

– Elmondja?

– Elmondanám, ha nem lett volna titoktartási záradéka a munkaszerződésemnek, ami még az után is hallgatásra kötelez, hogy eljöttem a cégtől.

Ebben a pillanatban Diana megértette, hogy mitől olyan izgalmas Rachel munkája. Kirakóst kell összeraknia a darabkákból, macska-egér játékot játszania az emberekkel, és rávennie őket, hogy olyasmit is eláruljanak neki, ami eszük ágában sincs. Diana mindig a szépségét használta, hogy elérje a célját, de most, hogy akció közben látta a húgát, azt kívánta, bárcsak ő is ilyen okos lenne.

– Diana a volt vezérigazgató felesége. A Denver család tagja – kezdte Rachel nyomatékosan. – Ők írnak alá minden fizetési papírt, minden elbocsátást, minden szerződést és megállapodást…

Dr. Ge először feszengeni látszott, aztán felengedett.

– A Xenistat nagy lehetőségekkel kecsegtető gyógyszer volt a cégnél. Mindenki hallott már arról, hogy mekkora probléma az elhízás az Egyesült Államokban, de a gyógyszergyártókat a globális piac tartja lázban. Tudták, hogy Kínában már most annyi túlsúlyos ember él, mint Amerikában? Ez az egyetlen gyógyszer teljesen új pályára állíthatta volna a vállalatot. Akkora nyereséget termelhetett volna, amennyiből felfuttathatták volna a kutatás-fejlesztési részleget.

– Mitől volt más, mint a többi elhízás elleni szer a piacon?

– A hatékonysága kiemelkedő, és hosszú távon is szedhető – mondta a doktornő.

– Biztonságos a szedése?

Dr. Ge nem válaszolt azonnal.

– A Xenistat minden lécet megugrott, hogy engedélyezzék – mondta óvatosan fogalmazva.

– Helen, kérem, mondja el az igazat! Tudjuk, hogy Julian ön mellett állt.

– Mennyit tudnak a gyógyszerek klinikai kísérleteiről? – kérdezte dr. Ge kis szünet után.

– Annyit nem, mint ön.

– A gyógyszerkísérleteket vagy maguk az előállító cégek, vagy a megbízásuk alapján mások végzik. Nem csoda, ha rendszerint kedvező eredmény születik.

A testvérpár reagálását meg sem várva a doktornő folytatta:

– Persze azt senki nem akarja, hogy egy gyógyszer veszélyt jelentsen a betegekre. A lehetséges mellékhatásokat pontosan feltüntetik a betegtájékoztatóban.

– Úgy érti, azon a sűrűn teleírt papíron, amit senki sem szokott elolvasni? – kérdezte Rachel gúnyosan.

– Jobban tenné, ha elolvasná – válaszolta dr. Ge. – Aztán persze lehet, hogy soha többé nem vesz be egy aszpirint sem, ha komolyan veszi a mellékhatásokat. De a gyógyszerezés mindig kockázatmenedzselés is, azt kell eldönteni, hogy a gyógyszer jótékony hatásának érdekében megéri-e a mellékhatás kialakulásának kisebb rizikóját vállalni. A legtöbb ember szerint igen.

– Mesél nekünk a Denvernél végzett munkájáról? – kérdezte Diana. – Mit jelent pontosan a mellékhatás-figyelés?

– Amikor egy gyógyszert a gyógyszerés élelmiszer-ellenőrző hatóság engedélyez, azzal még nem ér véget a mellékhatások figyelése. Én ezzel foglalkoztam, monitoroztam a gyógyszerek „utóéletét”, különös tekintettel a mellékhatásokra.

– És talált néhányat a Xenistatnál – szólt közbe Rachel, előrehajolva a székében.

Dr. Ge bólintott.

– Kezdettől fenntartásaim voltak a Xenistatot illetően. Úgy véltem, a hatóanyag molekulaszerkezete túlságosan hasonlít egy másik fogyasztószerére, amelyet egy évtizede vontak ki a piacról. Így aztán nem voltam meglepve, amikor sorra jöttek a jelentések szív-és légzőrendszeri problémákról, olyan páciensek esetében, akik több mint egy évig szedték a Xenistatot.

– De hiszen azt állította, hogy a Xenistat direkt tartós szedésre tervezett elhízás elleni szer volt – vetette közbe Diana.

– Talán mégsem – válaszolta dr. Ge.

– Miért nem jelentette mindezt a gyógyszerés élelmiszer-ellenőrző hatóságnak? – kérdezte Rachel.

– Mondjuk úgy, hogy a főnökeim ellenállásába ütköztem.

– Simon Michaels? – érdeklődött Diana.

– Közvetlenül nem folyt bele az ügybe, de valószínűleg volt róla tudomása.

– De hát ilyet nem lehet tenni – mondta Diana elborzadva.

– Többféle módon is el lehet rejteni az igazságot – fogalmazott Helen óvatosan. – Például úgy csűrni-csavarni a törvényi előírásokat, hogy az megfeleljen a saját céljainknak.

– Ezután mi történt?

– Megkértek, hogy hagyjam ott a céget.

– Kirúgták?

– Anyagilag érdekeltté tettek abban, hogy a konzultációs feladatkörömet hamarabb befejezettnek tekintsem – fogalmazott dr. Ge diplomatikusan. – Nagyon rossz szájízzel távoztam. Otthagytam Amerikát, és visszaköltöztem Olaszországba. Eredetileg ugyanis olasz vagyok.

– Milyen kapcsolatban állt Julian Denverrel?

– Szinte semmilyenben az idő alatt, amíg a Denvernél dolgoztam. Persze tudtam, hogy ő a vezérigazgató, de ezen túlmenően semmi kapcsolatom nem volt vele. Újrakezdtem az életemet itthon, a Perugiai Egyetemen lettem oktató, aztán egyszer csak megkeresett Julian.

– Ez mikor történt?

Először úgy tűnt, Helen nem akar erre a kérdésre válaszolni.

– Hat héttel ezelőtt. Iderepült Rómába, hogy találkozzon velem. Tudta, hogy a Xenistattal is foglalkoztam a mellékhatás-figyelő részlegen, és hallotta, hogy eljöttem a cégtől. Aztán azt is megtudta, hogy ezért jelentős pénzösszeget kaptam. Fogalmam sincs, honnan, de tudott a Xenistat lehetséges mellékhatásairól. Azt állította, hogy egy ismerőse szedte a gyógyszert és meghalt. Tudni akarta, hogy mit tudok, a Xenistat összes mellékhatása érdekelte.

– És elmondta neki? – érdeklődött Rachel.

– Muszáj volt, ő volt a vezérigazgató. Elmondtam neki, hogy nagy valószínűséggel egy időzített bombán üldögélnek, ami haláleseteket vagy visszafordíthatatlan tüdő-és szívkárosodást okozhat, arról nem is beszélve, hogy akár milliárdokat is kénytelenek lesznek kártérítésként kifizetni. Azt is közöltem vele, hogy érzésem szerint a Denver Gyógyszergyár menedzsmentje a mellékhatásokat illetően nem tárta a teljes igazságot a gyógyszerés élelmiszer-ellenőrző hatóság elé.

– Erre hogyan reagált?

– Arra célzott, hogy kivonják a gyógyszert a piacról.

Diana szíve megtelt büszkeséggel: Julian, a férje, a hős, aki átszeli Európát, hogy megmentse a világot.

– És ez csak így megy? – kérdezte Rachel.

– Saját elhatározásból történő kivonás – bólintott Helen.

– Gyakran előfordul az ilyesmi?

– Ha a gyógyszer mellékhatásai ismertek, akkor nem sok mindent lehet tenni – mondta dr. Ge óvatosan. – Persze a piacon is lehet tartani a gyógyszert, és megvárni, amíg a gyógyszerés élelmiszer-ellenőrző hatóság vagy valamelyik másik gyógyszer-ellenőrzési hatóság vizsgálatot indít.

– Mi történik olyankor?

– Néha a gyógyszerés élelmiszer-ellenőrző hatóság kiemelt figyelmeztetést helyeztet el a dobozon, ez azt jelzi, hogy a klinikai kutatások szerint határozott rizikója van a súlyos vagy életveszélyes állapotot előidéző mellékhatások kialakulásának. Vagy elrendelhetik a gyógyszer piacról kivonását. Előfordul a saját elhatározásból történő kivonás is, de csak akkor, ha már a hatóság is erre készül – mondta dr. Ge belekortyolva a kávéjába.

– Julian mit gondolt erről? – kérdezte Rachel.

– Szerinte cinikus dolog a kiemelt figyelmeztetés. Persze csökken tőle a fogyasztás, de sokan továbbra is szedni fogják. Juliannek erős erkölcsi aggályai voltak azt illetően, hogy a piacon szabad-e tartani egy ilyen gyógyszert. Azt mondta, az emberi élet sokkal fontosabb, mint a profit. Nem tudjuk biztosan, hogy a Xenistat mennyire veszélyes, de valami nem stimmel vele, és Julian nem akarta vállalni a kockázatot. Mielőtt kirúgtak a cégtől, a jelentéseim nagy részét lemásoltam, és hazavittem. Ezeket odaadtam Juliannek, és miután átolvasta őket, már biztos volt benne, hogy a Xenistat túl kockázatos, és ezért nem maradhat a piacon.

Helen belenyúlt a táskájába, előhúzott egy öteurós bankjegyet, és a kávéscsészealj alá csúsztatta.

– Mennem kell.

– Maradjon még, kérem! – győzködte Rachel. – Olyan sokat segít nekünk!

– Valójában nem akarok többé ezzel az üggyel foglalkozni – mondta Helen halkan. – Helyesen akartam cselekedni, aztán amikor nem sikerült, elfogadtam a Denver Gyógyszergyártól a hallgatási pénzt. Nem vagyok rá büszke, de ez a kisebb vagyon most lehetővé teszi, hogy kevés fizetésért olyan munkát végezzek, ami hasznára válik másoknak. Julian is így akart cselekedni.

– Elképzelhetőnek tartja, hogy Juliant ez az álláspontja veszélybe sodorhatta? – kérdezte Rachel.

Diana szorítást érzett a mellkasában.

– Remélem, nem, mert akkor én is bajban vagyok – mondta Helen, és felállt a székéről. – Most már tényleg mennem kell.

Ahogy Helen eltűnt a szemük elől a zsúfolt utcácskában, Diana becsukta a szemét, és legszívesebben elfelejtette volna, amit az imént hallott. Amikor kinyitotta, azt látta, hogy Rachel a kezében tartja a telefonját.

– Kit hívsz? – kérdezte.

– Adamet.

A nőnek hirtelen oxigénhiánya támadt.

– És miért?

A húga csak a fejét rázta, miközben bepötyögte a számot.

– Julian ki akarta vonni a cég legnyereségesebb gyógyszerét a piacról, és hetekkel később holtan találod.

– De mit tehetne Adam? Repüljön vissza New Yorkba, és vádolja meg Simon Michaelst gyilkossággal?

– Nem, szó sincs ilyesmiről – mondta Rachel. – De azok után, amit itt hallottunk, nem tehetünk úgy, mintha minden rendben lenne.

45. fejezet

Rachel kedvenc nyugat-londoni étterme, a Babylon szerencsére egy csöppet sem változott az elmúlt években. Másfél évtizede, lelkes fiatal diákként járt itt először, miután felkerült Londonba, és egyszerűen nem tudott betelni a főváros kínálta sok újdonsággal. Még most is ugyanúgy tetszett neki a hely, a sok kis zegzugával, falfülkéjével és barokkos stílusával.

Rachel majdnem minden péntek estéjét itt töltötte barátjával és kollégájával, Carl Kennedyvel – akinek stílusa jól illett az étterem hangulatához –, hogy megbeszéljék a legfrissebb pletykákat és kibeszéljék a kollégákat, a rivális újságokat és egymás gyakran nem is létező szerelmi életét.

A lány szerencsés véletlennek tartotta, hogy épp ma estére beszélt meg vacsorarandevút Carllal, amikor a Julian halála utáni nyomozásban holtpontra jutottak. Régen, amikor együtt dolgoztak, mindig Carlhoz fordult tanácsért. Régi főnökük, Alistair szokta volt mondani, hogy Carlnak különleges agya van, ami még mindig sokkal kedvesebb megjegyzés volt, mint a többieké, akik szimplán gyagyásnak tartották a férfit.

– Szívem, tudtam, hogy te érsz ide előbb!

Rachel alig ismerte meg Carlt. A haja rövidebb és rendezettebb volt, tweedzakót és farmert viselt, és egy akkora edzőcipőt, ami még Justin Biebernek is becsületére vált volna.

– Csodásan nézel ki – bókolt a lánynak, és kétfelől arcon csókolta. – Bár titkon abban reménykedtem, hogy a kis fekete búvárruhádban jössz.

– Hol láttál te engem búvárruhában? – kérdezte Rachel és meglegyintette Carlt a koktéllappal.

– Azt kell mondanom, hogy a Gosling– Miller weboldal nagyon hatékony marketingeszköz.

Szexi pasi és szexi lány merülni tanít. Időnként ránézek, hogy tudjam, mi van veled.

– Olyan, mintha leskelődnél utánam!

– Az unaloműzés a megfelelő szó ide. Norfolkban nagyon szép a vidéki élet, de nem mondható különösebben eseménydúsnak és izgalmasnak.

Rachel nevetésben tört ki, és egyszerre úgy érezte, nem is telt el három év az utolsó találkozásuk óta.

– És mivel foglalkozol? El sem hiszem, hogy otthagytad az újságot.

Hébe-hóba írtak egymásnak e-maileket, Rachel innen tudta, hogy Carl elköltözött Londonból, és a családi gazdaságukban kezdett dolgozni.

– Kiraktak – mondta barátja a borlapot tanulmányozva. – Mindenkinek újra meg kellett pályáznia az állását. Úgy tűnik, én nélkülözhető voltam.

– Bocs, de egyszerűen nem tudlak elképzelni egy traktoron, Carl. A gumicsizma csak rontja az öltözéked összhatását.

– Hát igen, az apám is pont így állt hozzám, amikor térden csúszva hazamentem. Így aztán én lettem az egyik fejes a vállalkozásban.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy te irányítod a farmot?

– Jó ég, nem! A két bátyám ezt tanulta, ezért rájuk hagyom.

– Akkor mit csinálsz, te fejed a teheneket?

Carl megbántottan nézett rá.

– Úgy látom, a trópusi meleg sem tompította a nyelve élét, ifjú hölgy! – mondta, és elővarázsolt egy névjegyet a zsebéből.

– Carl Kennedy – olvasta a lány. – Innovációs igazgató. Mi a fenét jelent ez?

– Üzletfejlesztést. Gondoltam, nem ártana kicsit menőbbé tenni a krumplit.

– És ezt hogyan érted el?

– Chips, kedvesem, chips a varázsszó.

– Chips?

– Tudod, van ott nekünk Norfolkban kétszáz hektárnyi krumplink, és az a zseniális ötletem támadt, hogy értéknövelt formában kellene eladnunk, így aztán saját, ínyenc chipsmárkát hoztunk létre. Nagy siker lett, tévéreklámjaink vannak, híres emberek ajánlják, buszok oldalán szerepel, minden, ami kell. Ne mondd, hogy nem hallottál még a Norfolki Ropogósról!

– Sajnos Ko Taóra nem jutott még el a híre.

– Hát akkor Délkelet-Ázsiát máris felveszem a következő ötéves stratégiai tervbe. Ha már szóba került a világnak az a fele, te meg hogy kerültél most ide, a másikra?

Rachel vállat vont.

– Julian miatt természetesen.

Carl bólintott.

– Olvastam róla. De elég fura egy ügy.

– Fura? Hogy érted ezt?

– Nos, találkoztam vele egyszer, emlékszel? Azon az istenverte díjátadón. Meg kell hogy mondjam, nem olyan embernek tűnt, mint aki ilyesmit követ el.

Rachel bólintott. Neki is pontosan ez volt a véleménye, és most egyszerre el akart mondani mindent Carlnak. Az elmúlt hónapban folyton azon töprengett, hogy kiben bízhatna meg, mert nagyon szerette volna, ha nem kell annyi titkot rejtegetnie, de most végre volt valaki, akivel megoszthatott mindent.

– Én sem hiszem, hogy annyira egyszerű az eset, mint ahogyan a lapokban leírták.

– Könyörgök, avass be! – mondta Carl, összetéve a két kezét.

– Biztos, hogy kíváncsi vagy rá?

– Viccelsz? Az egyik legizgalmasabb sztori bennfentes infóira?

Rachel vett egy nagy levegőt, és mindent elmesélt a barátjának.

– Ross McKinney kómában van? – kérdezte Carl később, amikor Rachel befejezte a történetet. – Ez aztán a balszerencse! Most örülök csak igazán, hogy áttértem a krumplitermesztésre! A magánnyomozói munka nem éppen életbiztosítás.

– Életemben először igazán be vagyok tojva, Carl.

A lány megkönnyebbülten felsóhajtott, hogy végre kimondta. Senki másnak nem vallhatta volna be, hogy fél; Liam aggódni kezdene, Diana meg már így is az idegösszeomlás szélén áll.

– Nekem chips, neked búvárkodás – szerintem az ilyen élet jobban fekszik nekünk, Rachel.

– De nem adhatom fel. Azok után, ahogy a McIntyre-ügy alakult, nem adhatom fel, nem hagyhatok futni egy újabb bűnözőt.

– És ki az a bűnöző? – suttogta Carl drámai hangon.

Ez volt az, amire Rachelnek még nem sikerült rájönnie. Ezen kattogott az agya esténként, amikor nyugovóra tért. Hirtelen eszébe jutott, hogy tíz perc sétára vannak a háztól, amelyben az öngyilkosság történt, és a kulcsok még mindig itt vannak a táskájában.

– Gyere velem! – mondta, félrelökte a koktéllapot, és megragadta Carl kezét.

Láthatóan senki nem járt a házban az utolsó látogatása óta, sőt úgy tűnt, mintha már hónapok óta lakatlan lenne. Döbbenetes, hogy milyen gyorsan el tud szivárogni az élet a kihalt házakból. Máris finom porréteg ült a hall márvány kandallópárkányán, a gardrób ajtaját pedig ezüstös pókháló szőtte be.

– Elmondod, miért hoztál ide? Remélem, nem akarsz szellemidéző szeánszot rendezni, mert egyszer részt vettem ilyenen, de azóta is folyton vörösen izzó szempárokat látok leskelődni a sötétben.

Rachel felkapcsolta a villanyt, hogy megpróbálja kicsit barátságosabbá tenni a helyiséget. Egy hatalmas kristálycsillár fénnyel árasztott el mindent.

– Azt szeretném, ha körbenéznél a házban. Te mindig másképp láttad a dolgokat, mint az emberek többsége, és olyasmiket is észrevettél, amiket mások nem.

– A csodálatos, megújulásra képes gondolkodásmódomra célzol? Gyönyörű ez a hely – mondta Carl halkan. – Ötven-hatvan évvel ezelőtt bagóért megvehettük volna. Fogadni mernék rá, hogy akkoriban bérház volt, tele lakásoknak nevezett kis lyukakkal.

– Változnak az idők. Manapság nem sok visszajárót kapnál negyvenmillióból ezért a házért.

– Ezt figyeld! Ujjlenyomattal nyitható zárak, biztonsági kamerák. A legújabb technológia – sorolta Carl. – Ha vannak kamerák, akkor vannak felvételek is, nem igaz?

Rachel a hazaérkezése utáni napon kapott egy másolatot a biztonsági kamerák felvételeiről.

– Igen, és más sem látszik rajtuk csak ugyanaz a kép órákig, miközben az égvilágon semmi nem történik. Nem éppen egy James Bond-film.

Rachel otthagyta Carlt a dolgozószobában, hogy alaposabban körülnézhessen, ő pedig visszament a konyhába. Negyvenmillió font. És ez csak egy része a vagyonnak, amit Julian a feleségére hagyott. Én vajon mihez kezdenék ennyi pénzzel?, töprengett magában a lány szórakozottan. Buli lenne megpróbálni elkölteni, az biztos. Jacht, magánrepülőgép, Karib-térség, hideg koktélt felszolgáló, napbarnított, izmos pincérek – kezdetnek pont megtenné. Julian sok tekintetben nagy szívességet tett Dianának. A nővére mindig is utálta a férje fennhéjázó barátainak a közvetlen társaságát, mint amilyen Greg Willets is, de ezentúl már nem kell elviselnie őket. Nem kell többé partifalatkákat ennie, és kipletykálni XY válását vagy plasztikai műtétjét. Ha Julian élne, ez a pénz akkor is meglenne, a Denverek ugyanolyan gazdagok lennének, csak Diana lenne még mindig arra kényszerítve, hogy ezt a sznob, kiszámítható és valójában halálosan unalmas életet élje.

– Nem csodálom, hogy a rendőrség úgy gondolta, senki nem járt a házban – mondta Carl belépve a konyhába –, ide még egy hangya se jöhetne be észrevétlenül. Amennyire én láttam, nincs holtterük a kameráknak, mondjuk ennyire profi rendszernél nem is lehetne. Csak azt tudom elképzelni, hogy ha valóban gyilkosság történt, akkor az elkövető már eleve a házban tartózkodott.

– Úgy érted, Diana volt az.

Rachel visszagondolt a naplóban olvasottakra, amit azóta is próbált elfelejteni.

– Még az is lehet – vonta meg a vállát Carl.

– A fenébe is, dehogy lehet! – fakadt ki a lány. – Mi a bánatért akarta volna megölni a férjét?

– A negyvenmilliós házért, a vidéki palotácskáért, a milliárdokat érő részvényekért… vagy egyszerűen nem bírta neki megbocsátani, hogy megdugta azt a modellt.

– Nem hiszem, hogy négy évet várt volna a bosszúra.

– Az is elképzelhető, hogy volt tettestársa. Valaki, aki erős befolyást gyakorolt Dianára, hogy közösen szabaduljanak meg Juliantől. Mindig azt mondtad, hogy visszahúzódó személyiség.

– Diana nem gyilkos – közölte Rachel határozottan.

– De Julian Denvernek voltak ellenségei, olyan emberek, akik esetleg szívesen eltették volna láb alól, nem törődve azzal, hogy eközben ki esik még áldozatul. Emlékezz Susie McCormackre. Egyáltalán nem vagyok rá büszke, hogy tönkretettük egy tinédzser életét a sztori kedvéért. De az, aki bemártotta Juliant, egyáltalán nem törődött vele, ő csak Julian Denvernek akart ártani.

Rachel hirtelen megfeledkezett a nővéréről és kérdőn nézett Carlra.

– Hogy érted, hogy az, aki bemártotta Juliant?

Carl zavarba jött, mintha most ébredt volna rá, hogy eljárt a szája.

– Emlékszel, hogy Alistair azt mondta, szaftos sztorikat akar? Hogy a tilosban járó gazdagok most a legnépszerűbb téma? Olyan bankárokat és üzletembereket kellett találnunk, akik tisztességes férjeknek és családapáknak tűnnek, de amúgy képmutató, hűtlen szemétládák.

Rachel nem reagált, csak hallgatta Carlt.

– Mindenkinek ki volt adva a feladat a szerkesztőségben, de rajtam külön nyomás volt az ismeretségi köröm miatt: haverom volt a társaság krémje Londonban és vidéken. Pontosan azok a mocskok, akik után Alistair kajtatott. Egyik nap még az irodájába is behívott, és azt mondta, hogy „számít rám” – itt Carl tökéletesen utánozta volt főnökük baritonját. – Szóval megtettem, amit tudtam. Kiengedtem a csápjaimat, és megszondáztam a legjobb kapcsolatokkal büszkélkedő és leggazdagabb ismerőseimet, hogy milyen pletykákat ismernek…

– És?

– Nem találtam semmit. Zéró infót sikerült szereznem. Nem tudom, hogy a társaságban elterjedt-e, hogy a Post a vérükre szomjazik, de hogy stílusos legyek, tökéletes hírzárlatot rendelt el számomra mindenki.

Rachel a homlokát ráncolva előrehajolt.

– De hiszen találtál valamit. Te kutattad ki Julian félrelépését.

Rachel sohasem fogja elfelejteni, hogy milyen arckifejezést öltött Carl azon a napon. Meghívta Rachelt egy italra, aztán közölte vele, hogy a sógorának viszonya van egy tizennyolc éves lánnyal. Megmutatta a képeket is róluk, és azt mondta, mint jó barát előre figyelmezteti őt a hamarosan kirobbanó botrányra.

– Azt akarod mondani, hogy nem is te borítottad ki a bilit Julian ügyében?

Carl elhúzta a száját.

– De igen, én voltam. Csak nem bravúros nyomozással, ahogy azt mindenkivel elhitettem – vallotta be szégyenkezve.

Rachel lerogyott az egyik székre.

– Mondd tovább! – sürgette a férfit, a harag szinte érezhetően sütött belőle.

Carl felsóhajtott, aztán bólintott, mintha csak évek óta ettől a pillanattól rettegett volna, miközben tudta, hogy óhatatlanul el fog jönni.

– A szerkesztőségben úgy állítottam be a dolgot, mintha hallottam volna egy pletykát Julianről, aztán követtem volna, amíg képeket nem tudtam csinálni róla és Susie-ról.

Rachel még most is jól emlékezett a fotókra, minden részletüket fel tudta idézni, mintha most is itt hevernének az asztalon. Julian és Susie összeölelkezve csókolóznak. Úgy egymásba borulnak, mint két tini. A Denver család persze perrel fenyegette a lapot, mondván, hogy nem tudják bizonyítani Juliannek ténylegesen volt-e viszonya Susie-val vagy bárki mással. Amikor pedig a Post közzétette a lány hivatalos vallomását a szexuális kapcsolatról, Denverék gonosz haszonlesőnek, illetve naiv kis szerencsétlennek próbálták Susie-t beállítani – válasszon mindenki kedvére. Persze akármi volt is az igazság, akkor ez már csak elméleti felvetés volt, hiszen a sztori addigra megjelent.

– Oké, hogy ezt mondtad a szerkesztőségben – mondta Rachel a fogai közt szűrve a szavakat. – De mi volt az igazság?

– Én személy szerint nem hallottam semmiféle pletykát Julianről – mondta Carl halkan.

– Ezt most nem értem. Honnan tudtál akkor Susie-ról? Honnan szerezted a képeket róluk?

– Valaki elküldte nekem őket – válaszolta barátja bűnbánó arccal. – Barna borítékban, feladó nélkül kaptam a nevemre a szerkesztőségbe. Volt mellettük egy cetli is azzal, hogy „Julian Denver és egy szőkeség, aki nem a felesége”. Segítségként, ha nem esett volna le a tantusz.

– Szóval nem is a te képeid voltak a lapban? – kérdezte a lány hitetlenkedve.

– Nem hazudtam mindenben, Rach – vágta rá Carl gyorsan. – Csak arról hazudtam, hogy honnan tudtam Julianről és Susie-ról. Miután megkaptam a fülest, rájuk állítottam egy papparazzót, és lettek saját képeink kettejükről.

– De minek kellett egyáltalán hazudnod? – kérdezte a lány, próbálva felmérni a füles jelentőségét. – Miért állítottad, hogy azok a te képeid?

Carl felhorkant.

– Talán még emlékszel, hogyan mentek akkoriban a dolgok. A Post fizetési nehézségekkel küszködött, rémhírek keringtek leépítésekről és létszámstopról. Féltettem az állásomat, mindannyian féltettük az állásunkat. Az sem volt titok, hogy Alistairre nagy nyomás nehezedik, hogy csökkentse a létszámot, és több feladatot oldjon meg szabadúszókkal.

Carl maga elé bámulva folytatta.

– Jó színben akartam magam feltüntetni, és ha a kapcsolati hálómon keresztül jutok Julian nyomára, az sokkal jobban néz ki, mintha készen kapom a sztorit egy lezárt borítékban, nem?

Rachel legszívesebben az arcába vágta volna, hogy csak igazolni próbálja a hazugságait, de tudta, hogy Carl igazat beszél. Sajnos működik – vagy legalábbis akkoriban működött – az a régi közhely, hogy annyit érsz, amennyit az utolsó megjelent cikked ér. Ezért történhetett, hogy nem egy újságíró telefonlehallgatásra vagy e-mail fiókok feltörésére vetemedett. Folyamatosan szállítani kellett a sztorikat, ez volt az elvárás, amit a főszerkesztők és a laptulajdonosok is bőszen támogattak, hiszen nem ők vitték vásárra a bőrüket, csak learatták a babérokat, amikor egyik exkluzív cikk követte a másikat az újságjuk címoldalán. Rachel most elnézte régi barátját, a gazdag chipsgyárost, és próbálta felidézni, hogy milyen újságíró volt.

Igazság szerint neki még az átlagnál is nagyobb szüksége volt a szaftos sztorikra, a különcségéről mendemondák terjengtek a Postnál. Piperkőcnek nevezték, a szexuális irányultsága is találgatásra adott okot, és általában jókedvű volt, nem úgy, mint a kollégái többsége, akik belefásultak a munkájukba és cinikusan viselkedtek. Rachel persze értette a motivációit. Egyetlen nőként ő maga is kétségbeesetten szeretett volna megfelelni, beilleszkedni. Ő is rengeteget blöffölt, és minden eszközt felhasznált, hogy érvényesüljön.

Ennek ellenére most dühös volt, és úgy érezte elárulták.

– El kellett volna mondanod nekem – mondta szemrehányón Rachel –, ugye tudod?

Carl bólintott.

– De egyszerűbb magunknak is hazudni és mentségeket keresni. Miután elkészítettem a fotókat, könnyen meggyőztem magamat, hogy nem számít, miként szereztem tudomást az afférról. És tényleg nem is számít, honnan jött az információ, nem igaz? – tette hozzá, és egy csöpp váddal a tekintetében nézett Rachelre. – Nekünk legalábbis. De most, hogy Julian meghalt, és te azt állítod, hogy voltak ellenségei… nos, úgy gondoltam, el kell mondanom neked.

Rachel lelkében nagy érzelmi vihar dúlt, bűntudat, düh, csalódottság és rossz érzés kavargott benne. Ha nem Carl készítette az eredeti fotókat, akkor ki és miért?

A lány hangosan is kimondta a kínzó kérdéseket.

– Az a kérdés, hogy ki nyert Julian hűtlenségével és megszégyenülésével. Ha engem kérdezel, egyértelműen a családban kell keresni a bűnöst, méghozzá azt a személyt, akinek Julian pozíciójára fájt a foga.

46. fejezet

Susie McCormack nem ugrott ki a bőréből örömében, hogy újra láthatja Rachelt, de a lány nem is várt tőle semmi ilyesmit. Pont ezért slisszolt be az irodaház hátsó, gazdasági bejáratán, aztán olyan magabiztosan masírozott el a recepciós pult mellett, hogy az ott ülő, láthatóan unatkozó szőke lány még csak egy pillantásra sem méltatta.

Nyilvánvalóan egy csomó elfoglalt nő járkált ki-be a Leith és Brody Médiacsoport székházában. Elég bonyolult név egy olyan PR -cégnek, amelyik szeret rövid, velős szlogenekkel operálni, gondolta Rachel, miközben Susie irodáját kereste. Nem kellett sokáig kutatnia, ugyanis egyenesen belebotlott a lányba, aki éppen egy tárgyalóból jött ki, komoly, öltönyös férfiak társaságában.

– Rachel! – kiáltotta, és gyors pillantást vetett a balra mellette álló férfira. – Én, ööö… elfelejtettem, hogy most lesz a megbeszélésünk.

– Semmi gond, Susan – mondta a férfi, aki láthatóan érzékelte Susie kétségbeesését, bár a lány nagy erőfeszítéssel próbált jó képet vágni Rachel megjelenéséhez.

– Igen, igen, elfelejtettem beírni a naptáramba – mondta erőltetett mosollyal és az órájára nézett. – Menjünk egyenesen az irodámba?

– Igen – válaszolta Rachel –, az jó lesz.

Susie egy üvegfalú irodába vezette, és becsukta az ajtót.

– Remélem, piszok jó mentséged van, hogy így betörsz a munkahelyemre. Nem volt elég, hogy egyszer hajlandó voltam szóba állni veled?!

A lány orcái vöröslöttek a dühtől. Rachel arra gondolt, pont úgy néz ki, mint egy nyalóka – egy óriási, piros fej a magas, sovány testen.

– Kérsz egy kávét? – kérdezte Rachel, és odasétált az iroda sarkában elhelyezett kávégéphez.

Susie riadt volt, szokatlanul riadt, és Rachel tapasztalatai szerint ez a bűntudat jele. Jelentőségteljes csend támadt, a két lány egymást méregette. Rachel magában számolni kezdett, Susie hatnál fordította el a tekintetét.

– A közted és Julian közt lévő viszony – ugye tudod, hogy Juliant csapdába csalták?

– Igen – felelte, és a szeme még mindig szikrákat szórt. – Az újságod csalta csapdába.

Rachel megrázta a fejét.

– Nem, nem úgy történt – mondta semleges hangon.

Elmesélte Susie-nak, hogy Carl Kennedy hogyan tett szert a képekre, és hogy ezzel kezdődött az utánuk való nyomozás, nem pedig ezzel fejeződött be.

– Kérlek, mondd el nekem, hogyan találkoztál Juliannel, és ne hagyd ki a legkisebb részletet sem!

Rachelnek volt egy elmélete, egy elmélet, amely fokozatosan kristályosodott ki az elméjében. Fogalma sem volt róla, hogy helytálló-e, vagy csak légből kapott elképzelések sorozata, de úgy érezte, hamarosan megtudja.

– Chelsea-ben találkoztunk, egy éjszakai bárban – mondta élesen Susie. – Nem emlékszel?

Hiszen megírta az újságod is. Akkor kezdődött a viszonyunk.

– Mit kerestél egy éjszakai bárban? Csak tizennyolc éves voltál, egy diszkó sokkal inkább hozzád illő lett volna.

– Szerettem volna vinni valamire.

– És úgy gondoltad, hogy ennek a legjobb módja, ha gazdag pasikat szedsz fel?

– Battersea-ben nőttem fel, egy nyomorult bérlakásban, és Chelsea fényei minden este ott villogtak rám a folyó túloldaláról. Oda akartam átjutni, kerül, amibe kerül. Először azt gondoltam, ha keményen tanulok, sikerülhet. És így is tettem, emelt szintű érettségire és egyetemre készültem. Aztán egy napon a kirakatokat nézegettem egy bevásárlóutcában, amikor elhajtott mellettem egy Porsche, és a vezetője rám dudált. Az volt az a pillanat, amikor rájöttem, hogy el vagyok tévedve. Mert mit érek el a tanulással? Szerzek valami értéktelen diplomát, felhalmozok egy csomó adósságot, amit sose tudok kifizetni, és nézhetem, hogy a menő állásokat azok kapják, akiknek megvan a megfelelő összeköttetésük, vagy jó családból származnak.

– Szóval úgy döntöttél, hogy kevésbé tisztességes utat választasz.

Susie lebiggyesztette a száját.

– Hívd, aminek akarod, én úgy veszem, mint alternatív pályaválasztás. Jól nézek ki, ez az én fő adottságom, és nem érzek lelkiismeret-furdalást, hogy ki is használom. A nővéred pontosan ugyanígy tett.

Rachel tiltakozni akart, és elmondani, hogy Diana házassága igenis szerelmi házasság volt, de a körülmények ismeretében ezek csupán üres szavakként hatottak volna. Azonkívül Susie nem járt távol az igazságtól: gyerekkorukban az anyjuk mással sem tömte Diana fejét, mint hogy találkozni fog majd a szőke herceggel, aki elviszi őt a palotájába. Az emelt szintű érettségi valahogy sosem került szóba Diana kapcsán.

Rachelnek az volt az érzése, hogy a lány még titkol valamit. Susie szeme gyanúsan fénylett, mintha kétségbeesetten próbálná visszafojtani a kitörni készülő könnyeit.

– Susie, tudod, hogy miért vagyok itt – szelídült barátságosabbá a hangja. – Julian halála ügyében nyomozok. Te elég jól ismerted őt, szerinted az a típus volt, aki öngyilkosságot követ el?

– Senki nem lát bele tökéletesen mások életébe.

– Ha segíteni szeretnél nekem, akkor kérlek, mondd el, amit tudsz! Bármit! Tényleg a legkisebb dolog is fontos lehet. Azt hiszem, voltak ellenségei, akik ártani akartak neki.

Ebben pillanatban legördült egy könnycsepp Susie McCormack tökéletesen sminkelt arcán.

– Susie, mondd el, kérlek! Hiszen Marjorie Case-Jonesszal is segítettél nekem. Tudom, hogy nem akarod cserbenhagyni Juliant.

Susie körülnézett, mintha csak menekülő utat keresne, de nem talált, ezért nagyot sóhajtott.

– Nem tehetem – mondta halkan, és kibámult az ablakon.

– De igen, megteheted – felelte Rachel lágyan.

A lány az asztal szélének támaszkodva állt, és csak szipogott.

– Julian nem az első gazdag pasi volt az életemben – bökte ki végül. – Pénzeszsákokat akartam felszedni, és pontosan tudtam, hol találom őket. Viszont elég gyorsan rájöttem, hogy velem ellentétben ők nem a „boldogan éltek, míg meg nem haltak” forgatókönyvre ácsingóznak. Legtöbbjük csak meg akarta dugni az első naiv szép kislányt, aki egy koktélért cserébe szétteszi nekik a lábát.

Susie lassan összeszedte magát.

– Egy nap összefutottam egy klubban egy nővel, már nem is emlékszem, hol. Gyönyörű ruhái voltak, drága ékszerei, és láthatóan gazdag volt, és mindenkit ismert. Úgy tűnt, tetszem neki, adott egy névjegyet és azt mondta, összefuthatnánk egy ebédre.

– Elmentél?

– Persze hogy elmentem. Hiszen épp ezt akartam, kapcsolatokat építeni – mosolyodott el Susie, mintha valami vicces emlék jutott volna eszébe. – Annyira lelkes volt, hogy még az is felmerült bennem, hogy akar tőlem valamit. Furamód nem is lett volna ellenemre, mert volt abban a nőben valami, annyira karizmatikusnak hatott, hogy az ember önkéntelenül is szeretett volna a kedvére tenni.

– Ki volt ez a nő? – kérdezte Rachel.

– Ne mondd, hogy nem tudod.

– Elizabeth Denver?

Susie biccentett.

– Úgy két hétig többször együtt ebédeltünk, és elvitt partikra is. Szépen lassan mindent megtudott rólam: hány éves vagyok, honnan származom, mit szeretnék elérni az életben. Aztán azt mondta, hogy lenne számomra egy kis munka.

– Arra kért, hogy csábítsd el az öccsét – töltötte ki a hiányzó információ helyét Rachel.

– Azt mondta, hogy gyűlöli Julian feleségét, és szét akarja választani őket. Az ő előadásában ez szinte jótéteménynek tűnt. A nővéredet gonosz boszorkánynak állította be.

– És te belementél a tervbe.

– Elizabeth azt ígérte, ötvenezer fontot kapok, ha sikerrel járok. Ötvenezer fontot! – ismételte meg, csillogó szemmel. – Ez kétévi fizetés egy átlagember számára. Ahonnan én jövök, ott még több. Elizabeth jegyet vett nekem egy eseményre, ahol Julian is megjelent, és azt kell hogy mondjam, nem sokáig állt ellen a bájaimnak – mosolygott a lány. – Még azon az éjszakán leszoptam a Bentley-je hátsó ülésén. Másnap kaptam tőle egy nyakláncot.

– Szóval csak munka volt? – kérdezte Rachel, aki alig tudta leplezni a döbbenetét.

– Úgy valahogy – válaszolta a lány őszintén.

– Tudtad, hogy Elizabeth mit tervez? Hogy bemárt benneteket a médiában?

Susie a fejét rázta.

– Azt hiszem, nem is nagyon gondolkodtam azon, hogy mi lesz az ügy kifutása. Addigra már megkaptam a pénzt is, és rendszeresen lefeküdtem Juliannel. Ha tudtam volna, hogy milyen jóképű és kedves, ingyen is elvállaltam volna a feladatot.

– Ezek szerint kedvelted őt.

– Igen – mondta Susie halkan. – Nehéz lett volna megállni, hogy legalább egy kicsit ne essek bele Julian Denverbe. Más volt, mint a többi férfi az éjszakai bárokban. Okos volt, és nagylelkű. És soha nem beszélt nekem a feleségéről, nem úgy, mint a többiek. Azok úgy bántak velem, mint egy kurvával, rögtön közölték, hogy nősek, és csak szex lehet közöttünk. Julian nem ilyen volt, mellette különlegesnek éreztem magam.

Susie vett egy mély levegőt, aztán az ablak felé fordult, talán mert újra sírnia kellett.

– Körülbelül egy hónapja lehettünk együtt, amikor Elizabeth eljött hozzám, és közölte, hogy az újságok kiszimatolták a viszonyunkat.

– Szóval nem te küldted azokat a képeket a lapnak?

Susie a fejét rázta.

– Dehogyis! Meg voltam rémülve, attól féltem, az apám kinyír, ha kiderül, hogy mit művelek.

– Azért arra számíthattál, hogy bekerülsz az újságokba, ha ilyen gazdag pasasokkal jársz.

– Miért? – kérdezte a lány, és visszafordult Rachel felé. – Nem focistákkal vagy celebekkel jártam. Julian csak egy gazdag üzletember volt. Persze tudtam, hogy néha szerepel a lapokban, de azért nem egy Tom Cruise-kategória, nem igaz? És engem soha nem érdekelt, hogy kiárusítsam a kapcsolataimat, én csak kényelmes életet akartam, ez minden.

– És Elizabeth mondott még valamit?

– Azt javasolta, hogy működjem együtt a lappal. Azt állította, hogy a cikk nagyon részletes lesz, úgyhogy akár segíthetem is alátámasztani a vallomásommal.

– Honnan tudta, hogy milyen lesz a cikk?

Susie gúnyosan felhorkant.

– Úgy hallottam, hogy a főszerkesztő a szeretője volt.

Rachelnek tátva maradt a szája.

– Alistair Daviesszel volt viszonya?

– Azt nem tudom, de az biztos, hogy úgy táncolt, ahogy Elizabeth fütyült. A cikk úgyis megjelent volna, hát gondoltam, miért ne kereshetnék vele egy kis pénzt. De nem voltam ostoba, tudtam, hogy helyzeti előnyben vagyok, így közöltem Elizabethtel, hogy nem muszáj arról beszélnem, hogy ő találta ki és hozta össze az egész viszonyt.

Susie felnevetett, még most is elégtétellel töltötte el, hogy túljárt a félelmetes Elizabeth Denver eszén.

– Neki elég sok veszítenivalója lett volna, ha elmondom az igazat. Bekeményítettem hát, így kaptam egy kis extra juttatást.

– Extra juttatást? Mit?

– Elizabeth segített a kapcsolataival. Azt mondta, üljek a fenekemen egy évig, amíg elfelejtik a nevemet. Addig megéltem a lapodtól kapott pénzből. Aztán Elizabeth szerzett nekem egy állást egy dublini P R-cégnél. Akkor kezdtem el a Susan Mack nevet használni. Senki nem ismert fel, és senki nem tett fel kellemetlen kérdéseket, mivel befolyásos hátszelem volt. És négy év elteltével itt vagyok – mutatott körbe Susie az irodáján. – Hat számjegyű fizetéssel, és a magam erejéből. Senkinek nem tartozom már semmivel.

Kihívóan nézett Rachelre, mintha csak azt várná, hogy ellent mer-e mondani neki.

– Kapcsolatban vagy még Elizabethtel?

Susie a fejét rázta.

– Megtettem, amire kért, azon túlmenően csak gondot jelentettem a számára. És én is boldog voltam, hogy megszakadt a kapcsolat. Ha őszinte akarok lenni, féltem tőle. Ha képes volt a saját testvérével ezt művelni, mit tenne velem, ha keresztbe tennék neki?

A lány felvont szemöldökkel nézte Rachelt.

– De pár hete felhívott, hogy beszéljen rólad velem.

– Rólam?

Rachel ültében előredőlve várta Susie válaszát.

– Pár héttel az után történt, hogy Julian meghalt. Emlékeztetett arra, hogy egy árva szót sem szólhatok a közös kis titkunkról. Burkoltan megfenyegetett, és azt mondta, várhatóan fel fogsz hívni. Tudta, hogy mit csinálsz, hogy mindenfelé kérdezősködsz Julianről.

Rachel valamit nem értett.

– Ha Elizabeth tényleg megfenyegetett, akkor miért mondtál el most nekem mégis mindent?

– Julian mindig jól bánt velem, én meg becsaptam, ezért – közölte Susie. – Mert hiszem, hogy igazságot kell szolgáltatni Juliannek. Elizabeth veszélyes. Megúszta, hogy eladta a tulajdon testvérét a médiának. Bele sem merek gondolni, hogy mi mindent úszhatott még meg.

47. fejezet

– Végül akkor így áll össze a szombati nyitásra a menü – mondta Dot, aki az orrára csúsztatott szemüvegen keresztül tanulmányozta a jegyzeteit.

Diana lerakta a kezében tartott fehér-kék kockás abroszokat, és leült. Megállás nélkül dolgoztak egész délután, ezért örült, hogy szusszanhat egyet.

– Kétféle quiche, a klasszikus póréhagymás Lorraine és a paradicsomos-spárgás Petit Pois.

– Petit Pois, hú, de előkelően hangzik! – cukkolta Diana, és belekortyolt a vizébe.

– Aztán lesz póréhagymás burgonyaleves, és péksütemények attól a londoni pékségtől, amelyet ajánlottál.

– Polaine a nevük – válaszolta Diana, és most is a szájában érezte kedvenc péksége csodás kovászos kenyerének ízét.

– Sosem hallottam még róluk, de ha azt mondod, jók, elhiszem. Azután jön a fő fogás: a torta – közölte Dot. – Piskótatészta az alapja, de levendulás krémmel töltöm meg, és ehető virágszirmokkal díszítem. Diana tortának neveztem el, mivel édes és szép, mint te, és ettől ne is próbálj meg eltántorítani!

– Akkor megtiszteltetésnek veszem.

– Lesz még Ron receptjei közül a datolyás diókenyér és a lisztmentes csokitorta, abból a csokiból, amit szintén te ajánlottál.

– Valrhona – segítette ki Diana, és nagyon boldog volt, hogy a javaslatai elnyerték Dot tetszését. A nő messze nem volt olyan nagyszerű cukrász vagy séf, de evett már elég sok gourmet étteremben, és találkozott elég sok menő séffel, hogy tudja, a legegyszerűbb étel is varázslatos lehet, ha a legjobb alapanyagokat használják hozzá.

– Csinálok pár adagot Ron makaronjaiból is, málnásat, pisztáciásat és kókuszosat.

– Nagyszerű, és itt vannak hozzájuk a dobozok – mondta Diana, és megmutatta a lila színű kis kartonokat. – Igazán csinosak lesznek fehér szaténszalaggal átkötve.

– És ne felejtsük el a cukkinis-gyömbéres tortát sem. Gondolod, hogy elég lesz ennyi?

– Dot, ez így is rengeteg.

– De ha mégsem lesz elég?

– Ne pánikolj!

– Bárcsak ne tettük volna közhírré, hogy épp a vásár napján nyitunk ki újra! Nagy fába vágtuk a fejszénket. És nincs plusz segítségem, csak Beth, aki hétvégenként pincérkedik. Ha túl sok vendégünk lesz, akkor nem fogjuk bírni, ha kevés, akkor meg szégyenkezhetünk.

– Charlie-nak holnap ér véget az iskola, őt befoghatjuk. Mrs. Bills pedig igazi varázsló a konyhában. Ha senki nem jön el, akkor bezárjuk az ajtót, és felfaljuk az összes tortát.

Dot elmosolyodott, és megtörölte a homlokát egy konyharuhával.

– Nemsokára végzek fent. Holnap hosszú napunk lesz. Nem is értem, hogyan hagyhattam magam belerángatni ebbe az egészbe!

– Jót tesz neked – mondta Diana kedvesen.

– Mindkettőnknek jót tesz.

Diana mosolyogva nézte, ahogy az idős asszony felmegy a lépcsőn. Dot rövid idő alatt nagyon közeli barátjává vált, ami váratlanul érte Dianát, és sok örömet szerzett neki. Korábban azt gondolta, teljesen mindegy, sikeres lesz-e a kávézó vagy sem, hiszen úgyis csak figyelemelterelésként kezdett vele foglalkozni. Most azonban már igenis számított, és Dot miatt is számított, hogy ne valljon kudarcot.

Leterítette az asztalokat a kockás abroszokkal, majd kinyitotta a csomagot, amelyet reggel hozott a futár. Az egyik lakberendező ismerőse tizenkét gyönyörű, antik gyógyszeres üvegcsét vásárolt egy aukción, és Diana kérésére elküldte Boughtonba. Az üvegcséket Diana félig töltötte vízzel, pár szál fréziával díszítette őket, végül szalagot kötött a nyakukra.

Az utóbbi hetekben Diana elképzelései alapján több más felújítási munkát is végeztek. A fapadlót felcsiszolták, a spalettákat megjavították és halványzöldre festették. Mr. Bills lehozott Somerfoldból egy régi komódot. A kávézó még távol állt attól, amilyennek Diana szerette volna látni, és amilyenre meg is csinálta volna, ha több ideje van, de így is kezdett kellemesen otthonos és rusztikus hangulatot árasztani. Már majdnem este kilenc óra volt, a nap kezdett eltűnni a nyugati égbolton. A nő minden lámpát lekapcsolt, és meggyújtott egy sor mécsest a komód tetején. Tagadhatatlanul gyönyörű ez a hely, gondolta Diana, és remélte, hogy Adamnek is legalább annyira fog tetszeni, mint neki. Elővette a pult alá bedugott nagyméretű táskáját, kivett belőle egy üveg pezsgőt és berakta a hűtőbe, hogy lehűljön. Kicsit bűntudata volt, hogy nem Dottal együtt issza meg, de a pillanatot valaki mással szerette volna megosztani. Vele.

A falra akasztott antik tükörben megigazította a sminkjét, és szinte remegve az izgalomtól sűrűn pillantgatott az órájára. Úgy számolta, hogy Adam bármelyik percben megérkezhet. Dianának fogalma sem volt róla, hogy mit fog neki mondani, és részben ezért volt ennyire izgatott. Az elmúlt hetekben úgy érezte magát, mint az óceánon eltévedt kis csónak. Időnként attól félt, hogy felborul, és lehúzza a mélység, de talán mégsem szenved hajótörést. Bár akár hagyhatná is, hogy elsodorja a bizonytalanság.

A nő ivott egy kis bodzaszörpöt, megigazgatta az asztalokra kihelyezett fréziacsokrocskákat. Adam késett. Diana körülnézett a kávézóban, hogy van-e még valami tennivaló, de minden tökéletesnek tűnt.

Ekkor megpityent a mobilja, üzenete érkezett.

Még Londonban. A megbeszélés elhúzódott, mint a rétes, ezért ma este nem tudok kimenni hozzád. Bocs, hogy csak most szólok. Szombaton találkozunk, már nagyon várom! Adam Diana elfújta a teamécseseket, és minden egyes fújással a csalódottságát is igyekezett eltüntetni. Minden rendben. Sok dolga van. Messze van ide London. Majd holnap Dottal megisszák a pezsgőt.

48. fejezet

A Postman’s Park mindig lenyűgözte Rachelt. Amikor a közelében lakott, nyári napokon gyakran kisétált ide, hogy a füvön üldögélve piknikezzen, élvezve a csendes oázis viszonylagos nyugalmát. A római kori romokat is magában foglaló park fái és kerítése hatékonyan tompították a London szívéből áradó járművek keltette zajt. Rachel a park keleti oldalával határos bérház tetővel védett falához sétált. A hősi önfeláldozás emlékműve különleges hangulatúvá tette a helyet, és Rachel mindig libabőrös lett, amikor meglátta. Egy sor pad fölött a falra kerámiatáblákat erősítettek. Mindegyik egy-egy olyan embernek állít emléket, aki mások megmentése közben vesztette életét. Ilyen módon örökké él az önfeláldozásuk emléke. Szívbe markoló sorok olvashatóak a táblákon: „Edmund Emery, chelsea-i lakos. Beugrott a Temzébe egy gőzhajóról, hogy kimentsen egy gyermeket, és megfulladt. 1874. július 31.” Néhányuk furcsa eseteket írt le: „Frederick Alfred Croft, felügyelő, élt 31 évet. Megmentett egy őrült nőt az öngyilkosságtól a Woolwich Arsenal állomáson, de őt elgázolta a vonat. 1878. január 11.” Ám mindegyik nem mindennapi bátorságról tett tanúbizonyságot.

Rachel gyakran üldögélt a fal alatt, az ismeretlen emberek tetteit olvasgatva, és azon morfondírozott, hogy ő maga beugrana-e a Temzébe, vagy berohanna-e egy égő házba, hogy megmentse mások életét. Úgy gondolta, nem, de persze könnyen lehet, hogy a táblák hősei is ezt a választ adták volna, mielőtt az élet-halál kérdését eldöntő helyzetbe kerültek. Az ember sosem tudhatja, csak ha odakerül, nem igaz?

Már az előtt meghallotta Elizabeth lépteit, hogy őt magát megpillantotta volna, magas sarkúja hangosan kopogott a kövezett ösvényen. A nő szűk, fekete szoknyát és égkék felsőt viselt, haját szigorú kontyba fogta. Semmiben nem különbözött a többi belvárosi üzletasszonytól. De valóban csak az volt? Vagy Susie-nak igaza lehet, és gyilkos is? Rachel majdnem elnevette magát a helyzet iróniáján: az ilyen jeleneteket mindig hiteltelennek tartotta a krimikben. Ha valakit gyilkossággal gyanúsítasz, miért találkozol vele egy félreeső helyen, ahol senki nem hallja meg, ha segítségért kiáltasz? A Postman’s Park persze nem a világ végén volt, de ilyen korai órán nem járt arra egy lélek sem.

– Remélem, jó okod van rá, hogy ide hívtál – mondta Elizabeth köszönés helyett. – Ugye tudod, hogy a Julian végrendeletét megtámadó indítványunk már az ügyvédeknél van? Nem fogom ezt megvitatni veled, Rachel.

– Nem erről van szó – közölte a lány. – Illetve csak közvetve.

Leültek egy padra.

– Vágj bele, Rachel, mert nincs sok időm – mondta Elizabeth az órájára pillantva. – Mi olyan fontos, hogy az egész napomat fel kellett borítanom miatta?

– Viszonyod volt Alistair Daviesszel.

Rachel figyelte, hogy milyen reakciót vált ki a bejelentése, de csak egy aprót rándult Elizabeth bal szeme, jelezve, hogy a lány beletrafált az igazságba, de az asszony szinte azonnal visszanyerte a lélekjelenlétét.

– Ennyi? – nevette el magát. – Azért rángattál ide, hogy régi szerelmi ügyekről beszéljünk?

Erősen kétlem, hogy itt szerelemről volt szó, gondolta Rachel.

– Nem, Elizabeth – válaszolta Rachel. – Azért rángattalak ide, mert arról akarok beszélgetni, hogy Julian hírnevének tönkretétele érdekében feküdtél le Alistairrel.

Ettől robbant csak igazán a bomba! Rachel szinte hallotta, ahogy a fogaskerekek kattognak Elizabeth agyában, miközben azon töri a fejét, hogy a lány mire akar kilyukadni, és vajon mennyit tudhat.

– A hírneve tönkretétele érdekében? – kérdezett vissza az asszony megvetőn. – Elintézte ezt ő maga, Rachel, te aztán igazán tudhatod. Nem kényszerítettem az öcsémet, hogy befeküdjön annak a lánynak az ágyába, ment ő magától, szívesen.

– Igen, de te intézted úgy, hogy összefusson azzal a lánnyal, nem igaz?

Elizabeth nem is leplezett dühvel bámult rá, és Rachel rögtön megértette, mire célzott Susie, amikor azt állította, hogy Elizabeth veszélyes.

– Miért csinálod ezt, Rachel? – kérdezte az asszony. – Bűntudatod van? Nem gondolod, hogy elég bajt okoztál már ennek a családnak anélkül is, hogy most ilyen vádakkal dobálózol?

– Miért? Mert tönkretetted Julian hírnevét, majdnem szétrobbantottad a házasságát és velem is kitoltál?

– Veled? Mi közöd neked ehhez az egészhez?

– Négy évig emésztettem magam amiatt, hogy nem próbáltam leállítani azt a nyavalyás cikket! Jól tettem vajon? Vagy segítenem kellett volna, hogy Julian megússza? Eközben neked a zsebedben – és az ágyadban – Alistair Davies feküdt. Nagyjából annyi esélyem lett volna megakadályozni a sztori megjelenését, mint megállítani egy Föld felé száguldó meteort.

Elizabeth lazán legyintett, mintha nevetségesnek tartaná az ötletet, vagy figyelemre sem méltónak. Igen?, gondolta Rachel. Menj a fenébe te is!

– Nyilvánosságra fogok hozni rólad mindent – közölte nyugodt hangon.

Elizabeth hangosan felhorkant.

– Újabb gusztustalan kis cikket írsz valamelyik lapba? Leleplezel mint gonosz ármánykodót? Mit gondolsz, hogy esik ez majd Dianának? Szerinted arra vágyik, hogy megint reflektorfénybe kerüljön a férje hűtlenkedése?

Rachel azonban nem hagyta magát megfélemlíteni.

– Az a baj az olyan emberekkel, mint te, Elizabeth, hogy azt hiszitek, mindenki megvehető. De van olyan ember, akit nem lehet megfélemlíteni – az, akinek nincs vesztenivalója.

Egy percig hagyta, hadd eméssze nővére sógornője a hallottakat.

– A pályafutásomnak rég vége, nincs hírnevem, amit elveszíthetnék. Mivel akarsz megfenyegetni?

Elizabeth kínosan fészkelődni kezdett, de zavarodottsága csak egy pillanatig tartott. Rachel tudta, hogy jól sejtette, Elizabeth mindig eléri, amit akar, mindig hajlandó üzletet kötni a cél érdekében.

– Mit szeretnél? – kérdezte Racheltől. – Nyilvánvalóan akarsz valamit, különben nem szervezted volna meg ezt a nevetséges, krimibe illő találkozót.

– Az igazságot akarom! – kiáltotta Rachel, akin mostanra végképp eluralkodott az Elizabeth iránt érzett megvetés. – Azt akarom, hogy valld be, amit elkövettél!

Elizabeth dühösen meredt rá.

– Azt hittem, ez nyilvánvaló. A cég vezetője akarok lenni, mindig is az akartam lenni! Csak mert szerencsétlenségemre nőnek születtem, már alkalmatlan vagyok a Denver-csoport vezetésére? Nem számított, mennyire voltam jó, mennyire dolgoztam keményen, Julian volt az örökös. Mindig mindent ezüsttálcán nyújtottak át neki.

– Tehát csapdába csaltad.

– Ó, az ég szerelmére, nőj már fel! – emelte fel a hangját Elizabeth. – Ez nem kispályás mérkőzés, Rachel. Tényleg azt hiszed, hogy azok az emberek, akiknek hatalom van a kezükben – politikusok, vezérigazgatók, milliárdosok –, sosem léptek mások tyúkszemére? Azt gondolod, a te drágalátos Julianed sosem művelt ilyesmit? Hát tévedsz, simán megtette, amit meg kellett tennie. Kicselezett másokat, hátba döfte a barátait, a cél nála is szentesítette az eszközt.

Elizabeth ajka megvetően legörbült.

– És te, Rachel, te is ilyen vagy. Ne csinálj úgy, mintha nem tudnád, miről beszélek. Telefonlehallgatás, teleobjektívek, e-mailek feltörése – mind-mind a jó sztori érdekében. Te közérdeknek nevezed, más pedig a magánszféra súlyos megsértésének.

– Ne próbáld rám terelni a szót! – mondta Rachel. – Rólad van most szó, Elizabeth.

– Valóban? Fogadjunk, hogy azt képzeled, különb vagy nálam, igaz?

Rachel lemondón ingatta a fejét, elege volt már ennek a nőnek a kisded játékaiból.

– Igen, különb vagyok nálad, Elizabeth – válaszolta. – Én sosem mennék el olyan messzire, mint te. Soha az életben.

Elizabeth sima homloka ráncba szaladt.

– Ezt hogy érted?

Rachel előredőlt a padon.

– Te ölted meg az öcsédet?

A nő szeme tágra nyílt a döbbenettől.

– Mi?! Mi a fenéről beszélsz?

– Válaszolj a kérdésre!

– Nem, nem én voltam.

Ha Rachel esküdt lett volna egy gyilkossági perben, kétségkívül hitt volna Elizabethnek, olyan meggyőző volt az alakítása. De nem hagyhatta eltéríteni magát a céljától.

– Tudok a Xenistatról – mondta a lány. – Tudom, hogy Julian ki akarta vonni a piacról.

– Xenistat? A fogyasztószer? Kivonni a piacról? – tette fel a kérdéseket Elizabeth a fejét rázva. – De miért? Hiszen annyira népszerű!

– Vagy Julian mondta el neked, vagy megtudtad valahonnan. És felmérted, hogy a kivonásnak milyen hatása lesz a Denver-részvények árfolyamára és a gyógyszergyár eladási árára.

Elizabeth feltartotta a kezét.

– Hagyd abba ezt az őrültséget, Rachel. Teljesen őszintén mondom, fogalmam sincs, miről beszélsz. Semmi baj nincs a részvényeink árával, igazság szerint, még sosem volt ilyen magas. És a gyógyszergyár eladása is rendben halad a maga útján…

A nő a földre bámult, mintha próbálna értelmet adni a lány szavainak, aztán hirtelen újra Rachelre kapta a pillantását.

– Tényleg azt hiszed, én öltem meg őt? – kérdezte hitetlenkedve.

Rachel lassan bólogatott.

– Nem öltem meg az öcsémet! – ismételte Elizabeth remegő hangon. – Hogy juthat ilyesmi az eszedbe egyáltalán? Csak mert vannak ambícióim?

– Hogy juthat ilyesmi az eszembe? – kérdezte a lány. – Olyan csapdát állítottál Juliannek, ami majdnem tönkretette az egész életét. Lelkiismeret-furdalás nélkül feláldozod az embereket, hogy elérd a céljaidat. És azt akarod, higgyem el, hogy nem szabadulnál meg simán bárkitől, ha az utadba állna?

Elizabeth a kézfejével megtörölte a száját, az orrcimpája remegett, az arca vérvörös volt.

– Rendben, mit akarsz, Rachel? – kérdezte. – Az ilyeneknek, mint te, mindig megvan az áruk.

– Jó – válaszolta a lány. – Beszéljünk a pénzről.

A megkönnyebbülés olyan látványosan ömlött el Elizabeth arcán, hogy Rachel majdnem elnevette magát. A pénz volt az ő világa. Ha Rachel hajlandó pénzzel elintézni ezt az ügyet, akkor megint az ő kezébe kerül a gyeplő, és van kiút a kellemetlen helyzetből.

– Rendben, van egy megoldási javaslatom – mondta Elizabeth. – Jó nyomozó vagy, ezt az elmúlt néhány hétben bebizonyítottad.

Most meg áttérünk a hízelgésre?, gondolta Rachel, és jót nevetett magában.

– Ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy a média egy rakás szar – folytatta az asszony. – Tudod, hogy manapság hol dolgoznak a legjobb nyomozók? Magánbiztonsági szolgálatoknál.

Elizabeth hagyta, hogy Rachel eméssze a hallottakat.

– Az a helyzet – folytatta –, hogy én épp most készülök befektetni egy ilyen cégbe. Azt hiszem, ha összeismertetlek a megfelelő emberekkel, és egy kis nyomást is gyakorolok rájuk, vezetői pozíciót kaphatsz náluk, akár még partner is lehetsz. Ha pedig a cég úgy fellendül, ahogy sejtem, akkor ez nagyon kifizetődő pályamódosítás lesz neked. Állíthatom, sokkal kifizetődőbb, mint búvártanfolyamokat szervezni Thaiföldön.

Rachel bólintott, mintha csak megfontolná az ajánlatot.

– Ez nagyon nagylelkű ajánlat – mondta lassan. – De nem pont ilyesmire gondoltam.

Elizabeth a homlokát ráncolta, láthatóan nem értette a helyzetet.

– Hát akkor mit akarsz? Pénzt?

– Julian végrendeletének a megtámadása, amiről korábban beszéltél, ugye a te ötleted volt, ha nem tévedek.

– Igen. És?

– Meg kell hogy mondjam, nem lepett meg. Az sem tetszett, hogy az öcséd a vezérigazgató, így nyilván nem nézed jó szemmel, hogy a szegény, örökbe fogadott fia örökli a céget.

– Hová akarsz kilyukadni, Rachel?

A lány felhúzta a szemöldökét.

– Vond vissza a keresetet! – mondta egyszerűen. – Ezt akarom. Nem kell pénz, nem kell állás, csak hagyd békén a végrendeletet. Te is tudod, hogy valószínűleg úgysem nyernél, ehelyett inkább előnyödre fordíthatnád a helyzetet.

– És te mit nyersz ezzel egész pontosan?

– Semmit – közölte Rachel megvonva a vállát. – Talán picit enyhítem azt a bűntudatot, amelyet korábban említettél. Talán jót tehetek valakivel, Julian fiával.

– A fiával? – kérdezte gúnyosan Elizabeth. – Azzal az elkényeztetett kis fattyúval? Semmi köze a családomhoz, és soha nem is lesz.

Rachel érezte, hogy elönti a méreg.

– Vagy visszalépsz a végrendelet megtámadásától, vagy nyilvánosságra hozom, hogyan csaltad csapdába az öcsédet egy tini lánnyal. Megmondtam, hogy nekem nincs vesztenivalóm, de neked, Elizabeth? Van egy olyan érzésem, hogy ha a részvényeseitek megtudnák, milyen felelőtlenül próbáltad aláásni az öcséd pozícióját és ezzel a vállalat hírnevét is, akkor olyan gyorsan kipenderítenének az igazgatótanácsból, hogy magadhoz térni se lenne időd.

Elizabeth továbbra is dühösen bámult rá, de a lány érezte, hogy most telibe talált.

– Rendben – mondta Elizabeth, majd felállt és lesimította a szoknyáját.

– Nagyszerű. És ha már így benne vagyunk, akkor a barátomnak, Ross McKinney-nek szerezz egy állást annál a biztonsági cégnél, amelyet említettél. Nagyon jó nyomozó, nem sok jobb van nála.

– Megbeszéltük – válaszolta az asszony kelletlenül.

– Csodás – mosolygott Rachel.

– Nevess csak nyugodtan, Rachel – mondta Elizabeth összehúzott szemmel. – De jobb, ha tudod: kijátszottad az egyetlen aduászodat. Lehet, hogy most nyertél, de én sokkal jobb játékos vagyok. Sokkal jobb.

A lány követte a tekintetével, ahogy kiviharzott a parkból, és még azután is hallotta Elizabeth lépteit, amikor ő maga már eltűnt a szeme elől. Magas sarkúja hangosan kopogott a kövezett ösvényen.

49. fejezet

– Charlie, az ötös asztal két szelet gyömbéres cukkinitortát, két tejszínes teát és egy levest kért. Hogy állunk a rendeléssel?

Diana mosolyogva nézte, ahogy a bentlakásos iskolából épp hazatért fia morcosan a vállára dobja a kezében tartott konyharuhát.

– Anya, ez a nyári szünetem. Diák vagyok, nem Gordon Ramsey!

– Hagyd abba a nyavalygást! – legyintette meg anyja játékosan egy másik konyharuhával. – Rachel nénédnek és nekem két állásunk is volt a te korodban: újságot hordtunk ki és pincérkedtünk. Az, hogy te puccosabb iskolába jársz, még nem jelenti azt, hogy nem kell dolgoznod, ha az anyád megkér rá.

– Ha már úgyis hátramész, mondd meg a nénédnek, hogy csináljon egy újabb adag limonádét, teljesen kifogytunk belőle! – kiáltott utána Dot.

Diana és Dot tökéletesen alulbecsülték, hogy mennyire népszerűek lesznek. Amióta 11.30-kor – amikor a templom harangja megszólalt, hogy jelezze a vásár kezdetét – kinyitottak, hosszú sor kígyózik az ajtó előtt. Dot egész előző éjjel dolgozott, sütötte a süteményeket, ennek ellenére az összes készletük fogytán volt, pedig még három óra sem volt. Rachel egyszer interjút készített egy szakértővel, aki azt mondta, hogy az üzleti fiaskók egyik legfőbb oka a nem megfelelő készletgazdálkodás. A lány csak remélni merte, hogy Dot és a nővére nem vágták túl nagy fába a fejszéjüket. Ám a siker tagadhatatlanul óriási volt. Szép, napsütéses idő köszöntött rájuk, és rengeteg ember jött el megnézni a vásárt.

Diana hirtelen úgy érezte, valaki megérinti a vállát, majd a háta mögött megszólalt egy hang.

– Szeretném megkérdezni, hogy van-e még a Diana tortából. Azt mondják, az a legfinomabb.

A nő megfordult: Adam állt mögötte mosolyogva, a szeme sarkába nevetőráncok gyűltek.

– Hát eljöttél! – mondta Diana, és világoskék ruhájába törölte a kezét.

– Meghívtál.

A nő nem akart a csütörtökről beszélni, arról, hogy mennyire várta, hogy romantikusan kivilágította a kávézót az eltervezett, közös estére.

– Ez lenyűgöző, Di.

– Igazán nem tettem sokat – füllentett Diana. – Csak virágot raktam a vázákba, ennyi az egész.

– Én nem ezt hallottam.

– Hanem mit? – kérdezte az asszony és a melle dagadt a büszkeségtől.

– Azt, hogy a legkisebb szögig átalakítottad a Kék szalagot.

Diana elmosolyodott.

– Dot sütödéjére változtatjuk a nevét, úgyis így hívja mindenki a környéken. Arra gondoltam, hogy helyes kis pöttyös[1] süteményes dobozaink lehetnének, meg kötények és csészék.

– Aztán jöhetnének a franchise üzletek országszerte – vigyorgott Adam. – Tetszik a dolog.

Mi tagadás, ez az ötlet Diana fejében is megfordult. Titokban nagyon örült volna, ha hatalmas üzleti sikereket ér el, mert akkor senki nem nézné le többé, nem tartanák szerencsevadásznak, a kis titkárnőnek, aki elvetette magát a főnökkel. És furamód, még Julian emlékét is segítene életben tartani, Diana ugyanis rájött, hogy ezt szeretné, még akkor is, ha az Adam iránti érzései teljesen nyilvánvalók.

– Kérsz limonádét? Rachel csinálta, és nem is rossz.

Adam bólintott.

– Hozok két pohárral, aztán leülhetnénk kint, Charlie addig tartja a frontot helyettem is.

A nő rájött, hogy túl sokat beszél.

– Csak nyugodtan, van időnk.

A kávézó ajtaja csilingelve kinyílt, bár a hangocskát alig lehetett hallani a benti zsongástól.

– Diana! Diana Denver!

A tiszteletes kiabált utána, izzadt és aggodalmas arccal.

– Hát itt van, kedvesem! Már nagyon várják a nagysátorban – mondta immár halkabban. – Kezdődik a zsűrizés. Muszáj elmondanom, hogy versenyben van egy akkora paradicsom, amely görögdinnyének is beillene.

Diana Adamre nézett, és megborzongott.

– Menj! – lehelte Adam kacsintva.

A nő azt remélte, a férfi utána jön majd a nagysátorba, de ahogy hátranézett, csak azt látta, hogy Adam máris valami vicces dolgon nevet Charlie-val együtt.

Rachel már a nyolcadik adag limonádét keverte. Egy csésze cukorból, egy csésze vízből és egy csésze frissen facsart citromléből szirupot kavart, aztán négy csésze vízzel és rengeteg tört jéggel hígította az italt. A nap folyamán mindig variálta egy picit a receptet, még néhány titkos hozzávalót is bevetett Dot készleteiből, bár ő maga tisztán szerette, legfeljebb egy kis reszelt citromhéjjal és mentával megbolondítva. Délután együtt morcoskodott Charlie-val, mert egyszerűen képtelen volt elhinni, hogy hagyta magát belerángatni a kisegítő szerepébe. Mintha nem tenne már úgyis elég sokat Dianáért, pufogott magában bosszúsan, de aztán gyorsan elhessegette magától az undok gondolatokat.

Ekkor Dot esett be a konyhába, és fogta az épp elkészült kancsó limonádét.

– Ez a cucc egyre jobb, minél többször csinálod. Limonádét kéne árulnod Thaiföldön, ha visszamész.

– Hurrá! Nagy dolog ez olyasvalakitől, aki még egy kemény tojást sem tud megfőzni.

– Thaiföldről jut eszembe! Hol van az a helyes barátod, nagy szükség lenne most rá.

– Londonban. Holnap visszarepül Bangkokba. Igazság szerint már itt kéne lennie.

Rachel széles mosollyal próbálta leplezni csalódottságát. Nem amiatt volt mérges, hogy Liam még nem ért vissza Boughtonba. Megértette, hogy a férfi csak kevés időt tölt itthon, és találkozni szeretne a barátaival és a családjával. De olyan csodás volt ez a délután, hogy újdonsült feladatai ellenére szerette volna Liammel tölteni. Ez után az időjárás után fog majd sóvárogni a thaiföldi rekkenő hőségben.

A Dottól kölcsönkapott, foltos kötény zsebében megzizzent a telefonja.

– A mobilom, ezt fel kell vennem.

Annyira halk hang szólalt meg a vonal másik végén, hogy Rachelnek esélye sem volt meghallani a kávézóból beszűrődő zsivaj miatt. Kiment az épület elé, de ott sem lett sokkal jobb a helyzet, ezért befogta a szabad fülét.

– Rachellel beszélek?

A hang ismeretlen volt.

– Alicia vagyok, Alicia Dyer. Csak szólni akartam, hogy Liam elindult hozzád.

– Liam veled volt? – kérdezte a lány és érezte, hogy egyszerre kiszárad a szája.

– Nem szólt róla?

– De igen – hazudta Rachel.

– Bocs, hogy nem köszöntem el a múltkor a Balthazarban. Viszont ígéretem szerint kicsit körbekérdezősködtem. Eredetileg Liammel akartam üzenni, de aztán úgy gondoltam, jobb, ha neked mondom el. A lényeg, hogy mindenki úgy tudja, Julian el akarta adni a gyógyszeripari üzletágat. Az összes nagy gyártó találkozni akart vele, hogy tárgyaljanak az akvizícióról, sőt a cégünknél az egyik partner azt állítja, ő már meg is találta az ideális vevőt a Denver számára. Mondjuk felesleges volt az erőfeszítése, mert Juliannek megvoltak a saját befektetési tanácsadói, és csak velük dolgozott. Kár, hogy korábban nem találkoztunk. Nem is tudtam, hogy Liamnek ilyen jó összeköttetései vannak a Denver családhoz.

– Julian meghalt, Alicia. Nem hiszem, hogy Liam összeköttetései bármit is számítanak jelenleg. Sőt azt sem, hogy valaha számítottak volna.

– Persze, igazad van – jött zavarba Alicia.

– Köszönöm az infót – mondta Rachel, de nem tűnt nagyon őszintének.

– Remélem, tudtam segíteni.

Rachel befejezte a hívást, aztán lerogyott a járda szélére, és magában füstölgött. Nem is értette, miért bántja ennyire a dolog. Liam tényleg hazudott? Azt mondta, bemegy Londonba elintézni pár dolgot és barátokkal találkozni, és hát, ha Aliciával találkozott, az pont ez az utóbbi kategória.

Felnézett, és Adam Denvert pillantotta meg, amint kisétál a kávézóból, ami azért volt fura, mert bemenni viszont nem látta. Volt a férfiban valami, amitől úgy nézett ki, mint egy amerikai filmsztár a legújabb filmje forgatásán. A lány intett neki, mire Adam odasétált hozzá, kezét a farmerja zsebébe dugva.

– Nem kellene éppen karfiolokat zsűrizned?

– A nővéred a helyi celeb, engem a kutya sem ismer.

Rachel elnevette magát, a férfi pedig letelepedett mellé a járdaszegélyre.

– Egyébként fantasztikus a limonádéd.

A lány alig figyelt rá, másra sem tudott gondolni, mint Alicia gonosz szavaira.

Liammel voltam. Nem tudtad? Nem bírta eldönteni, hogy szándékosan szúrt-e belé a másik lány, mert egyébként pedig nagyon segítőkésznek mutatkozott. Rachel mégis úgy érezte, kihasználták és elárulták. Liamnek ugyanis semmi oka nem lett volna hazudni arról, hová megy, hacsak nem volt romantikus oka az Aliciával való találkozásának, és ezt azért titkolta el Rachel elől, mert azt gondolta, hogy a lányt felzaklatná a dolog.

– Ugye volt benne vanília?

– Mi?

– Vanília, a limonádéban.

Rachel elnevette magát.

– Kicsit rendhagyó módon csináltam.

– Nagyon finom volt, igazán kreatív ötlet. Jól vagy? – kérdezte.

– Igen.

– Ugyan már, Rachel! Mi a baj?

– Miért olyan seggfej minden férfi? – kérdezte a lány Adam felé fordulva.

– Aha, szóval pasiprobléma.

– Nincs pasim! – csattant fel Rachel.

– Bármi is a baj, hidd el nekem, nem olyan jelentős, mint azt gondolod. Minden megoldható, ha az emberek beszélnek egymással.

– Erre aztán nem számítottam, hogy lelki tanácsadó leszel!

– Rám számíthatsz.

– Mondtam, hogy semmi bajom.

– Jó, akkor erre igyunk!

– Te maradhatsz a limonádédnál – mondta a lány morcosan. – Én már rosszul vagyok tőle.

Alkoholt kérek uborkával.

Adam elment az italos sátorhoz, és kisvártatva két ginnel, uborkával és mentával megtöltött műanyag pohárral tért vissza.

– Nem iszom alkoholt – mondta Rachel, és belekortyolt ebbe a tipikusan brit italba. – Amióta letartóztattak, azóta nem ittam, de az elmúlt néhány hét nagyon kemény volt.

– Hát, az alkohol nem megoldás semmire – válaszolta Adam. Kivette a poharat Rachel kezéből, és letette a járdára.

A lány ránézett.

– Tudod, arra gondoltam, hogy kimennék Julian sírjához, mielőtt visszarepülök Thaiföldre. Hol van eltemetve?

– A szüleim háza közelében lévő templom kertjében. Elvihetlek, ha szeretnéd.

Rachel bólintott.

– Ezt meg kell tennem. Voltak Julian életében olyan dolgok, amiket nem kedveltem, vagy nem tartottam helyesnek, de azt hiszem, jó ember volt. Tisztességes. A szeretőit és a hűtlenkedéseit leszámítva egyenes jellem volt.

– Az emberek bonyolultak – mondta Adam halkan. – Senki sem fekete vagy fehér.

– Szükségem lenne a Denver-csoport részvényeseinek listájára, különösen azokra, akiknek jelentős részvényhányaduk van. Tudsz ebben segíteni?

– Beletelhet pár napba, de természetesen tudok segíteni.

Rachel felnézett, és Liamet pillantotta meg, aki épp feléjük tartott.

– Végre, csakhogy ideért! – motyogta epésen.

– Ismered?

– Az üzlettársam.

– Ó, Liam! A napbarnított búvár szívtipró. Hallottam, hogy a segítségedre sietett Thaiföldről.

– Diana mindent elfecseg neked?

Adam látta, hogy Rachel kezd kiakadni, ezért kedvesen megérintette a karját.

– Nem úgy értettem. Tényleg ilyen egy igazi jó barát.

– Hát nem mindenki könyvelt el gonosz boszorkának.

– Senki nem könyvelt el annak, Rachel.

– Igazán? Ki is volt az, aki pár hete szemétnek nevezett?

De a lány csak viccelt, és Adam tudta ezt.

– Most magadra hagylak – mondta Adam, és felállt.

– Ne menj el! – kérte Rachel a férfi karjára téve a kezét. – Maradj velem!

Adam biccentett, úgy tűnt, érti a helyzetet.

– Akkor jobb, ha megyek, és hozok még italt.

50. fejezet

– Jim tudni szeretné, hogy táncolnál-e vele – mondta Dot Dianának kipirulva. Hatvannyolc éves létére meglepő lelkesedéssel vetette bele magát a táncba, nem beszélve a jelentős mennyiségű koktél és almabor elfogyasztásáról, ami a falusi vásárban és a Spencerék magtárában tartott záróbuliban is a vendégek rendelkezésére állt. Diana Jimre nézett, és a napnál is világosabban látszott, hogy a férfi milyen szégyenlős pillantást vet Dotra.

– Nem hiszem, hogy Jim éppen velem akarna táncolni – mosolygott. – Szerintem inkább téged választana.

Dot arcán boldog mosoly futott át.

– Gondolod? – suttogta.

Jim türelmetlenül egyik lábáról a másikra állt, mintha csak egyetlen válaszban bízna. Annyira helyes jelenet volt: túl van a hetedik ikszen, és úgy viselkedik, mint egy kamasz fiú, aki még tapasztalatlan a gyengébbik nemet illetően, de reménykedik egy táncban a választottjával.

– Ezer éve tetszel Jimnek, Dot. Amikor tombolát árult, úgy csinált, mintha nem venné észre, hogy három helyett hatot vettél el.

– Ez rágalom! – válaszolta az idős asszony tettetett felháborodással, mire Diana elnevette magát. Most Dot nézett Jimre, aki továbbra is úgy állt ott, mintha a naptól felforrósodott aszfalt égetné meztelen talpát.

– Olyan kedves ember! Tudtad, hogy öt éve vesztette el a feleségét? Másfél évvel korábban halt meg, mint Ron.

Diana biztatóan mosolygott.

– Dot, ez most nem számít. Csak egy táncot kér.

Az idős asszony a fejét rázta, arca hirtelen elkomorult.

– Tudod, a gyász nem múlik el. Legalábbis az én esetemben. Változik persze, enyhül valamelyest, már nem töltesz annyi éjszakát ébren, de a hiánya örökre ott marad benned. Nem akarom, hogy bárki betöltse Ron helyét, csak azt szeretném, ha esténként lenne kihez szólnom.

– És lenne, akivel táncolhatsz! – vágott közbe Diana, és hessegető mozdulatot tett a kezével. – Menj már, mielőtt lecsap rá valaki!

– Hogy nézek ki?

– Olyan ínycsiklandóan, mint egy gyömbéres cukkinitorta.

Dot egy pillanatra mintha elbizonytalanodott volna.

– Szerinted mikor lehet továbblépni? Úgy értem, más férfiakkal kapcsolatba kerülni… úgy?

– Dot arca még jobban elvörösödött. – Bocsánat, az alkohol beszél belőlem, nem kellett volna ezt szóba hoznom. Julian csak nemrég halt meg.

Diana a karjára tette a kezét.

– Amikor készen állsz rá – mondta egyszerűen. – Ez a válasz, Dot. Tudom, hogy Ron is azt szeretné, ha újra megtanulnál nevetni.

– Köszönöm, kedvesem – mondta Dot, és ragyogó arccal indult a hódolója felé.

Dianában csak úgy kavarogtak az érzések, ahogyan nézte őket. Örült, hogy az asszony boldog, hogyne örült volna. Egy kapcsolat kezdete, az első néhány perc, óra, nap mindig olyan reménytelinek tűnik. Erre a kezdeti időszakra egész iparágak épültek. Drága fehérneműk, szexi lábbelik – mind-mind arra tervezték, hogy szerelembe essenek a segítségükkel. Mindamellett Dianának szörnyű bűntudata is támadt. Tényleg, mikor lehet továbblépni? Az ő esetében három héttel a férje halála után jött el ez az idő. Gyakorlatilag gondolkodás nélkül ugrott be a sógora ágyába. Milyen képet fest ez róla? Milyen képet fest ez a Juliannel való kapcsolatáról? Próbálta a gyászra fogni, arra, hogy az érzelmei csúfot űztek belőle, de az igazság az, hogy vonzódik Adamhez. A bőréhez akar érni, érezni a leheletét a nyakán, azt szeretné, ha föléje magasodna… Megrázta a fejét, hogy magához térjen. Nincs ez így jól, ezzel tisztában volt. Gyászolnia kéne, feketét viselnie, és kisírnia a két szemét. Dr. Shapiro beszélt neki a gyász szakaszairól, arról, hogy valószínűleg szükségét fogja érezni egy érzelmi kötődésnek, de azt biztosan nem mondta, hogy ez begerjedést fog jelenteni.

Diana a magtár másik vége felé pillantott, ahol Adam éppen Rachel és Liam társaságában üldögélt a szalmabálákon. Meg kéne ragadni a lehetőséget, de még beszélni sem volt alkalmuk. Pedig Adam megígérte még New Yorkban. A virág-és zöldségbemutató zsűrizése két órát vett el, a díjak átadása újabb egyet. Aztán Liamet és Adamet is befogták a rendrakásba, pakolásba, és amióta a magtárban megkezdődött a buli, a férfi szinte szünet nélkül Liam és Rachel társaságában ivott, láthatóan jól érezte magát, és kerülte őt. Nem látványosan, és talán nem is szándékosan, hiszen eleve itt sem lenne, ha nem akarna vele találkozni. Ám az asszony hatodik érzéke azt súgta, hogy a New York-i éjszaka nem fog megismétlődni. Ma este semmiképp.

Épp belekortyolt a meleg almaborába, amikor megérezte, hogy a telefonja rezeg a zsebében. Felvette. A vonal túlsó végén idegen hang szólalt meg erős akcentussal.

– Mrs. Denver? Yohan Clarke vagyok, Jamaicáról telefonálok.

Kellett egy perc, amíg Diana rájött, hogy ki is az.

– Igen, Yohan. Hogy van?

– Köszönöm, jól. És Miss Rachel?

– Épségben hazaért. Köszönöm, hogy a segítségére volt.

– Azért telefonálok, mert valószínűleg felhívja majd önöket Henry felügyelő a Montego Bay-i rendőrségtől.

Diana riadtan kérdezte:

– Valami baj van?

– Nem igazán. Úgy tűnik, a felügyelő megtalálta Ross McKinney támadóit. Körülbelül fél órája tartóztatták le őket. Három férfi, mindannyiuknak van priuszuk, rablás és testi sértés.

Diana tudta, hogy Yohannak hihetetlenül jó kapcsolatai vannak a szigeten.

– Hiszen ez nagyszerű hír!

– Talán – mondta a férfi óvatosan. – Szeretné, ha továbbra is figyelemmel kísérném a történéseket?

– Ha úgy gondolja, hogy szükséges.

Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy Yohan csak még több pénzt szeretne kihúzni belőle. Bőkezűen megfizette a szolgálatait Rachel és Liam mellett, de a húga azt állította, hogy Jamaica zsákutca.

– Vagyis nem, kérem, nem szükséges.

A táncparketten közben zajlottak az események: Adam felkérte Rachelt. Dianát mindez nem töltötte el jó érzéssel, és ezzel nem volt egyedül. Liamet is magára hagyták, aki a terem másik végéből követte a tekintetével barátnőjét.

Diana fogott két pohár helyben készült almabort, és odasétált hozzá.

– Hogy tetszik a buli? – kérdezte, és átnyújtotta neki az egyik poharat.

– Nagyon – mondta a férfi, és belekortyolt az italba. – Bár ezzel festéket lehetne maratni – mondta grimaszolva.

– Néha jót tesz az alkohol – mondta Diana halkan. – Szóval holnap visszarepülsz Thaiföldre?

Liam bólintott, és legörbült a szája széle, ahogy ismét Rachel felé pillantott. Diana szíve összeszorult. Bárcsak rá is így nézne valaki, ahogy most Liam nézett a húgára!

– Hiányozni fog Rachel, ugye?

– Ő is jön vissza hamar – mondta a férfi a pohara alját bámulva.

– Sajnálom, hogy hazahívtam, de tudod, azt hiszem, mindannyiunk közül a legjobban ő szeretné megtudni, hogy mi történt Juliannel.

– Az biztos, hogy rém elszánt. Nagyon örülök, hogy ti ketten kibékültetek. Fájt neki ez a családi haragszomrád. Persze értem, hogy mi volt az oka, de nem tehet róla, hogy az ambíciói időnként elragadják…

– Nem erről volt szó.

Liam zavartan nézett az asszonyra.

– Julian rámászott, megpróbálta elcsábítani. Rachel ezért gyűlölte és fordult ellene.

A férfit láthatóan megrázta az információ. Harag, aggodalom és zavarodottság tükröződött az arcán.

– Ezt nekem nem is mondta.

– Persze hogy nem. Túlságosan is becsületes. De néha én is gyűlöltem Juliant. Gyűlöltem, miközben szerettem. Évekkel ezelőtt elmehettem volna, de maradtam, mert nem voltam rá képes. Ez a szerelem, nem igaz? Hogy mindennek ellenére szeretsz valakit.

Liam bólintott, és újra Rachelt nézte.

– Talán.

– Tudod, én mindig irigyeltem Rachelt – folytatta a nő feltűnően jókedvűen. Az alkoholtól kezdtek oldódni a gátlásai.

– Pedig ő mindig azt mondta, hogy te voltál a szerencsésebb kettőtök közül.

– Igen, én voltam a szép kislány, anyától mást se hallottam. De Rachelnek volt valamije, ami nekem sosem: ő elfogadja magát olyannak, amilyen. Kicsi korától kezdve így volt ez. És magabiztos. Mindig sziklaszilárdan hitt abban, hogy bármit elérhet, amit akar, és nem aggódott amiatt, hogy valóban sikerül-e, amibe belefog. Ő még a sikertelen próbálkozásoktól sem csüggedt el soha.

Liam elmosolyodott, és megint Rachelre siklott a tekintete. A lány épp a tiszteletessel összekapaszkodva ugrándozott.

– Mondasz egy-két szót arról a szállodáról, amit nyitni szeretnétek? Először azt hittem, Rachel csak fel akar vágni anya előtt, de aztán eszembe jutott, hogy a húgom nem ismer lehetetlent.

– Akkor azt is tudhatod, hogy nem ám csak egy szállodát akar, hanem egész üdülőkomplexumot, egy Rachelandet.

Mindketten elnevették magukat, de nem volt szívből jövő a jókedvük.

– Sajnálom, ami veled történt. Nem lehetett könnyű neked az elmúlt néhány hét. Remélem, segített kicsit, hogy Rachel itt volt veled.

– Valóban nem volt könnyű, de sokat tanultam magamról, másokról és az életről úgy általában. Nem lehet elégszer elmondani a hozzád közel álló embereknek, hogy szereted őket, mert egyik napról a másikra elveszítheted őket, és aztán bánhatod, hogy nem mondtad el nekik, amit szerettél volna.

– Ezt megjegyzem magamnak.

Diana kedvesen oldalba bökte Liamet.

– Kérd fel táncolni, mielőtt Adam kisajátítja magának egész estére.

Az asszony persze nem tiszta szívjóságból biztatta Liamet. Ő szerette volna kisajátítani Adamet, és mivel épp véget ért a zene, tudta, hogy itt az alkalom a páros szétrobbantására.

– Gyerünk, menjünk oda. Egyébként is volt egy hívásom, amiről szeretnék beszámolni Rachelnek.

51. fejezet

Rachel gondolkodni szeretett volna, de itt a magtárban nem lehetett. A zene hangos volt, ő pedig szédült. Pár korty koktél és fél üveg, titokban lehajtott sör így hat arra, aki már három éve nem iszik. Kiment az épületből, lassan a zene utolsó hangfoszlányai is elhaltak mögötte, és felült egy alacsony kő mellvéd tetejére. Tizenegy óra felé járt, teljesen sötét volt, csak a hold vékony sarlója világított halványan. Rágyújtott egy cigarettára, aztán fújt egy tökéletes füstkarikát, és figyelte, ahogy egyre távolabbra úszik tőle az éjszakában, mint a pitypang kis ejtőernyős magocskái.

– Kérhetek egy cigit?

Rachel villámgyorsan megfordult a hangra.

– Mi az, nem bírtad már bent? – kérdezte a lány mosolyogva.

– Vágytam egy cigire, és gondoltam, jobb, ha kijövök, mielőtt felgyújtok egy szénabálát. Hogy van a barátod, Ross? Hallottam, Diana mondta, hogy elfogták a támadóit.

Rachel bólintott.

– Az a jamaicai zsaru az előbb hívott, Ross magához tért a kómából, szóval most kicsit jobban állnak a dolgok.

– Mikor utazol vissza? Gondolom, nem mész még holnap Liammel.

– Még nem sikerült minden szálat elvarrnom.

– Vagy talán nem hiányzik annyira Thaiföld, mint gondoltad volna.

– De igen, hiányzik. Hiányzik a türkizkék víz, a szél illata, az emberek, az ottani életem.

– Tudom, miről beszélsz. Sem itt nem vagy otthon igazán, sem ott. Az elmúlt két hétben háromszor repültem a tengerentúlra.

– Bravó, akkor te nyertél! Nekem csak kettő jött össze, és egy nagyon kellemes helikopteres repülés Jersey-be.

Rachel újabb füstkarikát fújt.

– Ez király volt!

– Most te jössz.

– Nem tudok füstkarikát fújni. Másra fecséreltem az ifjúságomat.

– Oké, akkor lássuk, ki tud belőlük hosszabb láncot fújni.

– Várj, te sokkal korábban kezdted az ipart, mint én!

– Hagyd abba! – mondta Rachel, aki már fuldoklott a nevetéstől.

Adam is nevetett, nevetve lökte le a lányt a falról, és aztán már annyira röhögtek mindketten, hogy meg sem hallották a közeledő lépteket.

– Rachel, én megyek.

– Hogyan? – kérdezte, amikor felismerte a hangot.

– Azt mondtam, megyek.

– Ó, értem – válaszolta Rachel, és eloltotta a cigijét. – Máris?

Mész felhívni Aliciát?, kérdezte volna legszívesebben.

– Össze kell pakolnom.

– Bemegyek – mondta hirtelen Adam, megérezve a Rachel és Liam közötti feszültséget. A lány nagyon örült Adam társaságának. Alicia telefonja végtelenül felbosszantotta, és ha nem lett volna ott a férfi, valószínűleg olyat mondott volna Liamnek, amit aztán nagyon megbán. Mert mindennek ellenére Liam továbbra is az üzlettársa, és ő hamarosan vissza fog térni Ko Taóra, ahol együtt kell majd dolgozniuk.

De most nem bánta, hogy Adam magukra hagyta őket.

– Nem olyan rossz arc, mint amilyennek lefestik – mondta Liam.

Rachel visszaült a fal tetejére.

– Vicces.

– Szerintem is.

Szóba kell hoznia. Egész nap piszkálta a csőrét a dolog, és nem akarta annyiban hagyni, nem akarta, hogy a férfi úgy menjen vissza Ko Taóra, hogy nem beszélték meg a problémát.

– Nem is mondtad, hogy Aliciával fogsz találkozni.

– Erről meg honnan tudsz? – kérdezte Liam a homlokát ráncolva.

– Felhívott.

A férfi habozni látszott.

– Nyugodtan mondd el az igazat – mondta Rachel gyorsan.

– Miről?

– Arra készültél, hogy hazudj nekem.

– Nem – válaszolta Liam élesen.

– Nos, remélem, kellemesen telt a délutánod. Csak azon vagyok meglepődve, hogy nem maradtál vele egy kellemes éjszakára is.

Liam lassan megrázta a fejét.

– Ha mindenáron tudni akarod, azért találkoztam vele, hogy pénzt próbáljak szerezni a hotelunkra.

Rachel gyomra összerándult, de igyekezett leplezni a kellemetlen érzést.

– Igazán? – a kérdés óhatatlanul is ellenségesen hangzott.

– Amióta itthon vagyok, beszéltem az apámmal, a sógorommal és Aliciával. Nekik van a legtöbb pénzük az ismeretségi körömben. Próbáltam eladni nekik az üdülőparadicsom tervét, hátha valamelyikük hajlandó lenne befektetni.

Rachelt elöntötték az érzések. Liam ezzel foglalkozott egész idő alatt! Vajon az ő kedvéért tette?

– De hát az nem lehet, hogy a volt menyasszonyod pénze legyen az üzletünkben!

Rachel legszívesebben a falba verte volna a fejét. Miért nem tudja egyszerűen megköszönni az erőfeszítéseit ahelyett, hogy kritizálja?

– Nem voltunk eljegyezve.

– Akkor is.

– Akkor viszont kitől kaphatnánk hétszázötvenezer fontot? Merthogy ennyibe kerül a biznisz.

– Dianától nem kérek, ha erre célzol.

– Sosem kértelek, hogy beszélj Dianával! Ha esetleg elfelejtetted volna, te akartad annyira ezt a szállodát. Én csak próbáltam mindent elkövetni, hogy sikerüljön.

– Elmondhattad volna, hogy találkozol Aliciával.

– Csak nem vagy féltékeny?

– Ne légy nevetséges! – vetette oda a lány. – Barátok vagyunk. Azt hittem, ezt világosan megbeszéltük a múltkor a parton.

Liam ránézett, és Rachel esküdni mert volna, hogy parányi megvetést lát felvillanni a szemében.

– Emlékszel még, hogyan viselkedtél, amikor megérkeztél Ko Taóra? Idegbajos voltál, és mindenkibe belerúgtál magad körül.

– Nem is sejtettem, hogy ilyen nagyszerű első benyomást tettem rád – válaszolta Rachel szarkasztikusan.

– Hat hónapba telt, míg lecsillapodtál – folytatta a férfi –, de akkor mintha kicseréltek volna. Boldog voltál, nyugis, jó volt veled lenni. Az volt az igazi éned, nem ez a mostani dühös, kiabálós, feszült és hálátlan…

– Tele van a fejem mindenfélével – mondta Rachel olyan hangsúllyal, mintha csak egy gyerekhez beszélne.

– Hazajössz? – kérdezte Liam.

– Majd valakit megkérek, hogy vigyen el – válaszolta a lány duzzogva.

– Nem, nem most. Ko Taóra értettem. Tíz nap. Ezt ígérted Jamaicán.

– Hát lehet, hogy tovább fog tartani – válaszolta Rachel, de nem nézett a férfira.

Érezte, hogy a beszélgetésük nagyon nem jó irányt vett. Pedig nem így akarta, azt szerette volna, ha helyreáll közöttük a régi laza, baráti viszony. De tönkretetted – mondta magában. Tönkretetted azon az estén a parton.

– Visszajössz egyáltalán? Mert ha nem, akkor jobb, ha megmondod.

– Visszamegyek, Liam, de be kell fejeznem az itteni munkámat.

– Munkádat? Rachel, ez nem munka! – közölte Liam mérgesen. – Julian holttestét egy riasztóval felszerelt házban találták meg, és a kamera semmi mozgást nem rögzített. Ezért aztán hacsak azt nem állítod, hogy a nővéred titokban egy őrült gyilkos, aki képes elbánni egy nála kétszer nagyobb férfival, akkor azt kell hogy mondjam, a gyilkossági teóriád elég bizonytalan lábakon áll.

– De hát a bizonyítékok…

– Milyen bizonyítékok, Rachel? Jó, Madison terhes volt a halálakor, talán Julian gyermekével, de nem tudhatjuk biztosan. Talán szándékosan gázolták el az úton, talán nem. De akkor miért nem hallgattatták el a többieket, akik szintén panaszt tettek a Xenistat miatt? Rosst talán tényleg amiatt verték össze, mert túl közel jutott a kísérletek helyszínéhez, ezt elismerném, ha nem hívott volna fel az a rendőr, hogy elfogták az elkövetőket.

Liam egy kartonborítékot vett ki a hátsó zsebéből, és Rachelnek adta.

– Mi ez? – kérdezte a lány, rá se pillantva.

– Repülőjegy vissza Ko Samuira. Egy hét múlva indul a járat.

Rachel lenézett a borítékra, a hátuljára írva volt valami.

– Az ott a Kroll száma – tette hozzá a férfi. – Néhány ismerősöm már használta őket. Ez az egyik legjobb magánnyomozói és biztonsági cég az egész világon. Add oda a számot Dianának, mondd meg neki, hogy hívja fel őket, és vegyék át ők a nyomozást. Ha valaki, hát ők kiderítik, amit ki lehet egyáltalán deríteni.

– Azt kéred tőlem, hogy adjam fel – válaszolta Rachel hitetlenkedve. – Azt mondod ezzel, hogy nem vagyok elég jó a feladatra.

– Bármire alkalmas vagy, Rach, tudod te ezt magadtól is. Én csak azt mondom, nem hiszem, hogy ez a nyomozás, vagy minek hívod, segítene bárkin, legkevésbé rajtad. Ez az egész már rég nem Julianről vagy Dianáról szól, hanem rólad, aki kétségbeesetten próbálsz bizonyítani. Pedig nincs rá szükséged, sosem volt.

– Nem te mondod meg, mit csináljak.

Liam az arcát a kezébe temette, és hátrább lépett.

– Azért holnap kiviszel a reptérre? Korán megy a gépem, szóval megértem, ha túl fáradt leszel, vagy másnapos – mondta színtelen hangon.

– Igen, persze, kiviszlek – dadogta a lány.

Liam arca ellágyult.

– Köszönöm.

– Megtennél nekem egy szívességet?

– Mi lenne az? – kérdezte Liam gyanakodva.

– Nem volt alkalmam a biztonsági kamerák összes felvételét végignézni. Gondoltam, a tizenkét órás út alatt neked lenne időd végigpörgetni őket. Ott hagytam a felvételt a táskádon a hálószobában.

Liam hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Elképesztő vagy!

A lány tudta, hogy ezt nem dicséretnek szánta.

– Csak azt gondoltam, hogy hasznosan tölthetnéd az időt.

– Megszállott vagy, tudtál róla?

Liam sarkon fordult, és elindult.

– Hová mész? – kérdezte Rachel, és leugrott a falról. Alig kapott levegőt a pániktól.

– Vissza a házba.

– Nem mehetsz gyalog, tök sötét van!

Egy autó állt meg mellettük, és rájuk dudált. A Mercedes ablaka mögött Mr. Bills mosolygó arcát látták, Diana a hátsó ülésen ült.

– Hazavigyelek benneteket? Már majdnem vége a bulinak.

Liam bólintott, aztán némán beszálltak mindketten az autóba.

52. fejezet

Diana az orvosi rendelő várójában ült, és az ölébe ejtette a szamárfüles magazint. Miért van az, hogy a rossz dolgok mindig várótermekhez kötődnek? Gyökérkezelés, hosszú vonatút, még gyantázás előtt is át kell esni ezen az unalmas üldögélős rituálén, amikor csak réges-régi magazinok ideges lapozgatásával lehet elütni az időt. Még a kórházban is egymagában kellett várakoznia, amikor végre megjelent egy helyes, fiatal rendőrnő – jesszus, nem lehetett több huszonhatnál –, hogy hivatalosan közölje, az orvosoknak nem sikerült újraéleszteniük a férjét, holott Diana abban a percben tudta, hogy Julian halott, amikor benyitott a szobába.

Valaki csúnyán köhögött mögötte, amitől Diana kicsit ideges lett. Elővette a kézfertőtlenítőt a táskájából, és gondosan áttörölgette a kezét, de ebben a percben már be is szólították a rendelőbe. Pont az hiányzott volna, hogy összeszedjen valami vírust, amikor már úgyis olyan vacakul érzi magát. Hallott a kétnapos másnaposság jelenségéről, ám ez több volt annál. Három nap telt el a falusi vásár óta, de azóta is gyengének, levertnek érezte magát és állandóan émelygett. Kopogott, aztán belépett az ajtón. Dr. Minas már régóta az orvosa volt. A terhességei és vetélései kapcsán a nőgyógyásza kezelte, de a háziorvosa végig mellette állt és együtt érzőn támogatta.

Rövid udvariassági csevej után Diana elsorolta a tüneteit, és beszámolt a falusi ünnepségről. Arra gyanakodott, hogy talán a gyümölcspuncs lehetett a bűnös, vagy a bulin evett birkaragu. Orvosa türelmesen hallgatta, néha pedig jegyzetelt az előtte heverő írótömbbe.

– Milyen az általános közérzete? – kérdezte a doktornő. – Sajnálom, ami a férjével történt.

– Pszichológushoz járok, hogy átbeszéljük a gondjaimat. Illetve jártam – javította ki magát az asszony, visszaemlékezve, hogyan ért véget a legutóbbi ülés. – Először olyan érzés volt, mintha egy nagy fekete köd ereszkedett volna rám, de már jobb egy kicsit.

– Én nem hagynám abba a terápiát a maga helyében. A gyógyulás sokáig tart, még akkor is, ha most épp jobb periódusban van.

Dr. Minas ismét lejegyzett valamit.

– Tud aludni?

– Van, hogy huszonnégy órát alszom, aztán két napig egy percet sem – nevetett fel Diana idegesen. Biztosan teljesen bolondnak tűnök, gondolta.

– Elképzelhető, hogy várandós?

Diana szeme elkerekedett. Várandós? Lelki szeme előtt az Adammel töltött éjszaka jelent meg, mintha csak egy tévé képernyőjén látná magukat.

– Elképzelhető? – ismételte meg a kérdést a doktornő.

Letépték egymásról a ruhát, és a padlóra dobták, Adam benne ment el. Nem gondoltak sem a fogamzásgátlásra, sem semmi másra…

– Mennyire hamar lépnek fel a tipikus tünetek? – kérdezte, és érezte, hogy kezd elhatalmasodni rajta a pánik.

– Ez teljesen egyéni dolog – válaszolta Dr. Minas. – Mikor volt az utolsó menstruációja?

– Nem emlékszem pontosan…

Furcsa volt ezt kimondani. Amikor Julian és ő a teherbe eséssel próbálkoztak, és az asszony minden gondolatát ez töltötte ki, akkor pontosan ismerte a ciklusát, tudta, mikor van peteérése, mikor optimális a testhőmérséklete, milyen ételeket kell ennie és a többi. A menstruációjához sosem lehetett órát igazítani, de hogy ne vegye észre, ha kimarad? Hogyan lehetséges, hogy nem vette észre? Pedig ez volt az igazság: tényleg nem tudta megmondani, mikor menstruált utoljára. A Julian halála utáni zavaros időszakban egyszerűen semmire nem tudott figyelni, csak arra, hogy egyik napot túlélje a másik után.

– Nos, hát – mondta dr. Minas élénken –, csináljunk akkor egy tesztet! Gondolom, tudja már, hogy mit kell tennie. A mosdóban megejtheti.

Diana dermedten ült a széken. Nem akarta megtudni, az agya képtelen volt feldolgozni a sokkot. Terhes lenne? Egyszerűen nem történhet ilyesmi!

Dr. Minas bátorítóan megveregette a kezét.

– Teljesen normális, hogy vegyes érzéseket kelt a terhesség gondolata. Az ön helyzetében pedig különösen így van ez.

Julian. A doktornő persze Julianre gondol. Dr. Minas azt hiszi, a halott férje babáját hordja a szíve alatt, nem a sógoráét. Miért is hinne mást? Minden más lehetőség elképzelhetetlen és visszataszító volt.

– Jöjjön, essen túl rajta! – biztatta az orvos kedves mosollyal. – Csak egy gyors pisi, és máris tudjuk, mi a helyzet.

Diana remegő kézzel vette át a kis műanyag poharat, és bement a rendelőből nyíló vécébe. Ráült a vécékagyló lehajtott tetejére, és a kezébe temette a fejét. Lélegezz!, biztatta magát. Képes vagy rá! Mi van, ha tényleg terhes? És miért pont most? Annyi csalódás után, amit Juliannel együtt el kellett szenvedniük, ez elég gonosz fintora lenne a sorsnak. Julian öccse. A férje öccse. Az asszony lelógatta a fejét és többször mély lélegzetet vett, mert attól félt, hogy rosszul lesz.

– Minden rendben? – kérdezte dr. Minas. – Próbáljon lazítani, vagy nyissa meg a csapot, az is segíthet.

Diana látta, hogy csapdába került, méghozzá szó szerint. Csak a rendelőn keresztül juthatott ki innen.

– Gyerünk, Diana! – suttogta. – Szedd össze a bátorságod!

A doktornőnek persze igaza volt, nem lehet elbújni az igazság elől, így vagy úgy, de mindenképp meg kell tudnia. Ha ugyanis terhes, az nem fog úgy elmúlni, mint a másnaposság, ami miatt eljött az orvoshoz. Gyorsan felállt, belepisilt a pohárba, aztán kivitte a mintát dr. Minasnak, aki bátorító mosollyal belemártott egy papírcsíkot, aztán az óráját figyelve várt.

– Pozitív – mondta mosolyogva.

Nem, nem, nem! Diana úgy érezte, nem kap levegőt, minden porcikája zsibbadt.

– Valóban? – mondta rekedten. – Biztos? Száz százalékig megbízhatók az ilyen tesztek?

– A vérvizsgálat a legmegbízhatóbb – válaszolta a doktornő. – Ezekkel – biccentett a papírcsík felé – megtörténik, hogy fals eredményt adnak, ezért jobb, ha alaposak vagyunk.

– De az ön orvosi véleménye szerint gyermeket várok – dadogta Diana.

Dr. Minas látta, hogy az asszony mennyire sápadt, ezért előrehajolt és megérintette a térdét.

– Most nyilván meg van zavarodva, de gondoljon arra, hogy a férje mennyire örülne a hírnek, hiszen olyan nagyon szerettek volna gyermeket.

Diana gépiesen bólintott.

– Mennyi idős terhes vagyok?

Dr. Minas felvonta a szemöldökét, és az asszony látta, hogy hirtelen mindent megértett.

– Ahhoz ultrahangvizsgálatra lesz szükségünk, viszont a vizelettesztek a kimaradt menstruáció utáni első naptól bevethetők.

Diana tudta, hogy a legfontosabb kérdésére itt nem kaphatja meg a választ. Bármilyen megértőnek mutatkozott is dr. Minas, az asszony nem tudta rávenni magát, hogy megkérdezze, lehetséges-e, hogy a gyermeke apja az a férfi, akivel tizenkét napja feküdt le.

– Amikor a fogantatás bekövetkezik, a szervezet egy H CG nevű hormont kezd termelni – magyarázta a doktornő. – Körülbelül két hét után lesz annyi H CG a vérben, hogy a terhességi tesztek ki tudják mutatni.

– Két hét? – kérdezte Diana. – Ez biztos?

– Akár egy hét is elég lehet. Nyilván tudja, hogy a fogantatás az a pillanat, amikor a petesejt és a spermium zigótává egyesül. Azután a zigóta elindul a méh felé, és az út akár kilenc napig is eltarthat. A méhben aztán beágyazódik, és megindul a szervezetben az említett hormon termelődése. Mint mondtam, ez az idő nagyon változó lehet, ezért sajnos semmi pontosabbat nem mondhatok ultrahangvizsgálat nélkül.

Diana arcán addigra már kövér könnycseppek gördültek végig, és az ölébe potyogtak.

– Ó, kedvesem – mondta a doktornő. – Mi a baj?

– Bocsánat – mondta Diana, és elvette a feléje kínált zsebkendőt. – Csak ahogy mondta is, vegyesek az érzéseim.

Ám igazából úgy érezte magát, mintha a legszörnyűbb rémálma vált volna valóra.

53. fejezet

Rachel türelmetlenül bámulta a számítógép képernyőjét. Épp a Notting Hill-i ház biztonsági kameráinak felvételeit nézte végig, de igazság szerint nem volt ott lélekben, mivel minden gondolatát Liam töltötte be. Olyan szomorúan végződött a férfi látogatása! Pedig a magtár előtti beszélgetésük megfelelő pillanat lehetett volna. Liam hatalmas erőfeszítéseket tett, hogy valamilyen anyagi forrást szerezzen a szállodájuk megvalósításához. Ez nagyon nagy dolog, és neki hálásnak kellene lennie a fáradozásaiért, meg kellett volna csókolnia, és bevallania neki, hogyan érez iránta. Ez lett volna az utolsó lehetőség, hogy kiderítse, mit jelentenek egymásnak. Ehelyett letámadta, hazugságokat vágott a fejéhez, majd közölte vele, hogy menjen csak vissza Ko Taóra, ahol bikinis lányok tömegei várják, hogy a karjába omolhassanak. Hát, van még mit tanulnia a szerelemről…

– Kipp-kopp.

A férfi hangja hirtelen kirángatta a gondolataiból. Megfordult, és Adam Denver vigyorgó arcát pillantotta meg az üveg mögött, és ettől ő is jobb kedvre derült.

– Adam! – kiáltotta. – Mi a fenét keresel itt? – tette hozzá még üdvözlésül, ahogy ajtót nyitott a férfinak.

– Bocs, megijesztettelek? – kérdezte Adam, láthatóan jót mulatva Rachel reakcióján. – Nem vettem észre, hogy ennyire belemerültél a gondolataidba.

– Csak kicsit dolgozgattam – válaszolta a lány, és lecsukta a laptop tetejét.

– Aha – röhögött Adam. – Fogadni mernék, hogy a kemény meló drága cipők nézegetését jelenti.

– Dianához jöttél?

– Nem, ma nem, csak erre jártam, és gondoltam, benézek, hogy minden rendben van-e veled most, hogy újra egyedül vagy itt a vadon közepén.

Rachel körbepillantott a kis házban. Igazság szerint magányosnak érezte magát Liam nélkül. Mind ez ideig nem tudatosult benne, mennyire élvezetes számára a férfi puszta jelenléte. Milyen jó volt nézni, ahogy magában dúdolgatva borotválkozik, sőt még arra is szívesen emlékezett, amikor a futócipőjét az ajtó mellett hagyta, hogy a lány felbukjon benne. Ezt persze nem fogja Adamnek elárulni.

– Megvagyok – közölte a lány. – Nekünk, független nőknek nincs arra szükségünk, hogy folyamatosan egy pasi sertepertéljen körülöttünk. Mi magunk is el bírjuk dönteni, melyik csatornát nézzük.

– Akár hiszed, akár nem, mindig talpraesett lánynak tartottalak. Csodás ez a hely, ugye? – váltott témát Adam, azzal odasétált az ablakhoz, és kinézett a tóra.

– Még sosem jártál itt?

– Julian nagyon lelkes volt, amíg az építkezés tartott, aztán hamar megunta. Nyithatóak az ablakok?

– Aha, csak rántsd meg! – bólintott Rachel.

– Nahát, innen egyenesen a vízbe lehet ugrani!

– Csábító, mi?

– Aha, emlékszem, Julian is említette, amikor megmutatta nekem a terveket. De nem hiszem, hogy ő valaha beugrott volna innen a tóba.

– Én sem. Vicces amúgy, hogy nekem is ez volt az első gondolatom, amikor beléptem ide, de eddig még nem próbáltam.

– Jobb későn, mint soha – mondta Adam, és teljesen kinyitotta az ablakot, hogy a lágy kora esti szellő átjárja a házat.

– Hogy érted?

– Próbáld meg! Ki más lehetne az első, aki beugrik a nappaliból a tóba, mint te?

– Ne már, késő van! – kuncogott Rachel.

– Még nincs hét óra, és odakint most is legalább huszonöt fok van – közölte Adam, a vizet tanulmányozva. – Milyen mély?

– Nem tudom pontosan. Talán három méter, vagy több.

– Ellenőrizted?

– Ó, igen, mindennap – válaszolta csúfondárosan a lány.

Adam elfordult, és levette a pólóját.

– Adam! – kiáltotta Rachel. – Mi a fenét művelsz?

– Mit gondolsz? Gyerünk, tudom, hogy te is vágysz rá!

– Neeem…

– De igen – vigyorgott Adam, és kicsatolta az övét.

– Ez őrültség – mondta Rachel.

Adam közben a farmerjából is kibújt, és a lány nem tudta levenni a szemét a formás hátsójáról.

– Néha olyan jó egy kis őrültség – kacsintott rá a férfi.

Azzal felhúzódzkodott az ablakpárkányra, és hatalmas csobbanással beugrott a vízbe.

– Adam! – sikította Rachel nagyot nevetve. Az ablakhoz rohant, a férfi épp akkor jött a felszínre, sötét haja vizesen tapadt a fejére.

– Hű, ez csodás! – kiáltotta széttárva a karját. – És nem érem el az alját – megfordult, és egy ugrással a hullámok közé vetette magát, a víz úgy csillogott a hátán, mintha egy hatalmas hal lenne.

– Gyere már! – integetett a lánynak, amikor újra a felszínre bukkant. – Úgy tudtam, úszóbajnok voltál. Most meg nyuszika vagy?

– Nem! – kiabált vissza Rachel, és végre elszánta magát.

– Akkor ugorj már! – vigyorgott Adam.

Rachel a fejét csóválva lehámozta magáról a farmert, de a pólóját magán hagyta. Először talpasat akart ugrani, de aztán arra gondolt, hogy valódi fejessel fog a tóba érkezni, ezért felállt az ablakpárkányra, és kilőtt nyílként vágódott bele a vízbe. A hideg víztől egy pillanatra a lélegzete is elállt.

– Felvágós! – mondta Adam, és lefröcskölte a lányt.

– Ez kurva hideg.

– Tök jó, nem? – vigyorgott a férfi a lány orra előtt lebegve.

– Miért vártam ezzel ilyen sokáig? – kérdezte Rachel.

– Néha szükség van egy jó tettestársra.

A lány erős karcsapásokkal lebukott a víz alá. Élvezte a hideg víz bizsergető érintését a bőrén, és a fantasztikus szabadságérzetet. Elúszott a tó közepe irányába, egyre mélyebbre, míg végre elérte a tó fenekét, körülbelül öt méterre a vízfelszíntől. Stefan említésre méltónak sem tartaná ezt a teljesítményt, gondolta, aztán elszámolt tízig, és a felszín felé rúgta magát.

– Hová tűntél? – kérdezte Adam, aki eddigre érte utol. – Már kezdtem aggódni.

Rachel a fejét rázta.

– Felesleges, profi szabadtüdős búvár vagyok.

– Hűha, komolyan?

– Tudok mutatni pár trükköt.

Adam tenyerével belecsapott a vízbe, teljesen beterítve a lányt a permettel.

– Hé! – nevetett Rachel, és ő is lefröcskölte a férfit.

– Ne kezdj ki velem, Rachel Miller! – nevetett Adam. – Én vagyok a fröcskölés királya.

Pár percig nevetve és ordítozva fröcskölték egymást.

– Oké, oké – köhögte Adam, feltartva a kezét. – Megadom magam, nyertél!

Kiúsztak a partra, és kimásztak egy fűzfa alá, közben meg-megcsúsztak a sáros és moha borította köveken. Leültek egy pillanatra, de dideregtek, ezért berohantak a házba.

– Hát ez tök jó volt – mondta Rachel, amikor bezárták maguk mögött az ajtót. – Köszi!

A hálószobából hozott két törülközőt, az egyiket a férfinak dobta.

– Nem sok kikapcsolódásban volt részed, amióta itthon vagy, igaz?

Rachel oldalra fordította a fejét, és megrázta, hogy víz kifolyhasson a füléből.

– Hát valóban nem.

– Ez nem mehet így tovább, szóval akkor most már ne hagyjuk abba! Olyan szép ez az este, itt az autóm, menjünk el valahová szórakozni.

– Adam, dolgom van.

Rachel nem ismert magára. Rendszerint ő szokott spontán bulikat kezdeményezni, most meg tessék, nemet mond annak a férfinak, aki amúgy még tetszik is neki.

– És annyira fontos, hogy nem várhat néhány órát?

A lány kinézett a tóra, a lemenő napsugarak megcsillantak a felszínén, a rovarok cikáztak a víz felett lebegő párában. Tényleg szép ez az este, gondolta. És olyan fülledt a tavi ház, ráadásul, ha még tovább kell néznie a felvételeket, akkor megbolondul.

– Rendben – mondta, hirtelen kedvet kapva. – Rendelkezz velem, Adam Denver.

Picit elhallgatott, mert rájött, hogy félreérthetők a szavai. Mégis tudok flörtölni, gondolta, visszaemlékezve a balul sikerült kísérletére Liammel a vásár éjjelén.

– Előbb viszont átöltözöm, különben eláztatom a kocsid bőrülését.

– Nem zavarna – mondta Adam hunyorítva.

Rachel magán érezte a férfi tekintetét, csuromvizes pólója minden kis domborulatát kiadta. Hát, csak hadd bámuljon, gondolta.

Adam közelebb lépett hozzá. Mi akarhat vajon? Megcsókolni? Ám ehelyett csak kivett egy levelet a lány hajából.

– Magadon hagyod? – mutatott Rachel a férfi vizes bokszeralsójára.

– Minden lány ezt kérdezi – válaszolta Adam kacsintva.

– Úgy értem, megnézhetem, hogy … Liam nem hagyott-e itt fehérneműt – dadogta Rachel.

– Más pasi gatyáját vegyem fel? – vigyorgott Adam. – Ne aggódj, megvagyok alsónadrág nélkül is.

Rachel egyetlen reakciója az volt, hogy fülig vörösödött.

54. fejezet

Diana a karját maga köré fonva ellépett az ablaktól. Langyos este volt, ő mégis fázott. A páva lakosztályból tökéletes kilátás nyílt a tóra és a Somerfoldból kivezető útra. Még éppen látta Adam Aston Martinját eltűnni az utolsó kanyarban. Mély lélegzetet próbált venni, de a levegő alig talált utat a tüdejébe. Látta őket együtt. Adamet és Rachelt. Együtt! Látta, ahogy a tóban úsznak, ahogy félig felöltözve kimásznak a vízből, aztán tíz percre eltűnnek a házban, és végül lelépnek, Isten tudja, hová. Hirtelen kellemetlen érzés szakította meg a gondolatait, kezét a szájára szorítva rohant a vécére, és a kagyló fölé hajolva felöklendezte sovány ebédjét.

Hogy tehették ezt vele? Hiszen Rachel a húga, az isten szerelmére! És még volt képe előadni a nagy sztorit arról, hogy Julian erőszakoskodott vele, amikor teljesen nyilvánvaló, hogy Diana eredeti sejtése a helytálló: Rachel kezdett ki Juliannel Toscanában, irigységből el akarta venni tőle azt az embert, akit szeretett. És most újra ezen mesterkedik, megpróbálja ellopni tőle Adamet.

Az asszony letépett egy adag vécépapírt, és megtörölte a száját. Micsoda nyomorult helyzet!, gondolta, pedig aznap reggel meglepően pozitív hangulatban ébredt. Előző nap ki sem mozdult a hálószobából, a behúzott függönyök mögött kisírta a két szemét, mert egyszerűen képtelen volt elfogadni azt a szörnyű tényt, hogy esetleg Adam Denver gyermekét hordja a szíve alatt. Lehet, hogy ez Isten büntetése az erkölcstelen viselkedése miatt? Vagy Julian bünteti a síron túlról, mert képtelen volt megajándékozni őt saját utóddal? Vagy csak egy szörnyű tévedés következménye, amivel most már örökké együtt kell élnie? Mrs. Bills próbálta kiimádkozni a szobából, de Diana migrénre hivatkozott, és hozzá sem nyúlt az ajtó előtt hagyott ennivalóhoz. Ám aznap reggel, ahogy a nap sugarai bevilágítottak a függöny résein, az asszony is más megvilágításban látta a helyzetét. Tényleg olyan szörnyű, hogy várandós? Új élet növekszik benne, egy kis lény, akit szerethet, és akiről gondoskodhat. Az, hogy váratlanul érkezik, még nem jelenti azt, hogy nem örülnek neki. Adam persze tudja, hogy annyira részegek és könnyelműek voltak New Yorkban, hogy nem használtak óvszert. Könnyen rájöhet, hogy övé a gyerek. De hiszen családra, gyerekekre vágyik, ő maga árulta el még Devonban, amikor együtt kirándultak. Bár hideg és távolságtartó vele azóta – Diana úgy sejtette, a férfi is össze van zavarodva –, lehet, hogy a baba érkezése az érzelmei tisztázására késztetné. A külvilág úgyis abban a hitben élne, hogy a gyerek Julian utolsó ajándéka a számára, az élet csodája, így Adam nyugodtan játszhatná a gondoskodó nagybácsi szerepét mindaddig, amíg elérkezettnek nem látják az időt, hogy nyilvánosan is vállalják a kapcsolatukat. Ennél jobban nem is alakulhatott volna a helyzet!

Egyetlen ember volt a világon, akivel meg akarta osztani az iménti gondolatait, és az Rachel volt. Rachel, aki olyan erősnek és bölcsnek mutatkozott, amikor Diana első terhessége kiderült. Rachel, akinek nem voltak annyira szigorúak az erkölcsi elvei, sosem ítélné el, amiért lefeküdt Adammel. Ezért aztán Diana elindult a tavi ház felé. Arra gondolt, talán a húga magányos, amióta Liam visszarepült Thaiföldre. Az asszony egy üveg málnaszörpöt is vitt magával. Jó, ez nem a szokásos rozé, amit a legbensőbb magányügyeik megtárgyalása közben szoktak inni, de azért finom lesz a tóra nyitott ablak mellett üldögélve elkortyolgatni.

Diana már azelőtt meghallotta a hangjukat, mielőtt megpillantotta volna őket. Az ösvényt szegélyező fasor elzárta a kilátást a tóra, de az asszony egyből sejtette, hogy nem fog neki tetszeni a látvány. Óvatosan lopakodott előre, a fák ágai közt próbált kilesni a vízre. Megdobbant a szíve, ahogy meglátta Adamet, a mellkasát, az izmait, amelyek oly ismerősek a számára. A férfi egy szál alsónadrágban mászott ki a tóból, nedves anyaga alatt jól kirajzolódott a hímtagja. Aztán Rachel jelent meg a látómezejében, hajából csavargatva ki a vizet, szintén majdnem meztelenül. Diana úgy érezte magát, mintha tévét nézne, és képtelen lenne kikapcsolni a készüléket. Nem bírta levenni a szemét Adamről, ahogy ugyanazzal a mozdulattal nyújtotta a kezét a húgának, ahogy New Yorkban neki is. Nem bírta tovább nézni őket, megfordult, és futni kezdett végig az ösvényen, vissza a ház felé, hogy olyan távol legyen mindkettőjüktől, amennyire csak bírt. Közben felriasztott egy csapat madarat, varjakat, seregélyeket és másokat, csak azt érzékelte, hogy ijesztően vijjogva, sötét szárnyukkal verdesve az égre robbannak. Diana ösztönösen a feje fölé tartotta a karját, szeméből potyogtak a könnyek, és csak a ház biztonságos menedékére vágyott. Majd amikor berontott, elrohant a döbbenettől tátogó Mrs. Bills mellett, bezárta maga mögött a hálószoba ajtaját és lerogyott az ágyra.

A fejében cikáztak a gondolatok, kérdések tömkelege árasztotta el. Mióta folyhat ez kettőjük között? Miért nem vette észre korábban? Ez volt az első alkalom, vagy már hetek óta ezt művelik? Vajon lefeküdtek egymással az ő közös New York-i éjszakájuk előtt? Lehetséges-e, hogy mindez Adam számára csak trófeagyűjtés, ugyanúgy, ahogy Juliannek is az volt? És mit jelent ez a babára nézve? Diana álma a jóképű, gondoskodó Adam bácsiról, aki a térdén lovagoltatja közös gyermeküket, aztán éjjel beoson az ágyába, egy szempillantás alatt ment füstbe azzal, hogy most együtt látta őket. Vagy Rachel a bűnös? Bosszút forral? Esetleg így fejezi ki az iránta érzett megvetését? Lehet, hogy a húga titokban gyűlöli, és a nyomozást arra használja, hogy megkedveltesse magát Adammel, és bebizonyítsa, hogy mindvégig igaza volt Juliannel kapcsolatban?

– Gyerünk! Lélegezz!, próbált uralkodni magán Diana, és lassan kezdte kicsit jobban érezni magát.

Felült, megdörzsölte az arcát. Nem hagyom magam! – gondolta elszántan. Az ablakhoz ment, és kinézett a tavi ház irányába. Vajon éppen összebújnak? Meglepetésére azonban Adam autóját pillantotta meg, amint felkapaszkodik az ösvényen, elhalad Somerfold előtt, és kihajt az útra. Ekkor kellett kirohannia a vécére hányni.

És most hogyan tovább?, morfondírozott magában, ahogy reszkető lábbal visszament a szobába. Mit tehet? Árulja el Adamnek, hogy terhes, és kényszerítse, hogy vállalja a felelősséget? Nyilvánvalóan nem kell neki sem ő, sem a baba, hiszen már új nője van. Méghozzá a húgom!, sziszegte félhangosan Diana.

Felkapta a telefonját az éjjeliszekrényről. Muszáj volt beszélnie valakivel. De kit hívhatna fel? Nem volt közeli barátja. Persze, Patty Reynolds, de ő Julian barátja is. Hogyan reagálna arra a hírre, hogy Adam gyerekével terhes? Diana nyugtalanul járkált fel s alá a szobában. Istenem, micsoda hülye helyzet, mit fogok csinálni? Épp le akarta tenni a mobilt, amikor megrezzent a kezében. E-mailt kapott. Simon Michaelstől, New Yorkból.

Diana gondosan elolvasta minden sorát. A levélnek nemcsak ő, hanem Adam is a címzettje volt. Simon arról számolt be, hogy megtudakolta az illetékesektől, de sehol sem hallottak sem Billy, sem Maddison Kopekről. Az asszony valamit furcsállt a levélben, ezért újra elolvasta.

Legördítette a képernyőt a levél aljáig, és akkor látta, hogy ez válasz Adam levelére, amelyben Maddison Kopekről tudakozódott. Aztán eszébe jutott, hogy ő kérte meg Adamet, írjon Simonnak, a járdán állva az együtt elköltött vacsora után, de még a szenvedélyes éjszakájuk előtt.

Újra átfutotta a szöveget. Maddison Kopek. Ez a furcsa! A Maddison két d-vel írva szokatlan. Minden általa ismert névben, legyen az utcáé vagy emberé, rendszerint egy d-vel volt írva.

Valami rémlett neki. Róma. A Juliannél talált jelentés a Xenistatról, amit elvittek dr. Helen Géhez. Úgy emlékezett, a bőröndjében van egy példány belőle. Rachel adta neki, hogy olvassa át az út előtt. A bőrönd az emeleti tárolóban volt. Felment érte, szinte egy pillantást sem vetve közben Julian ruháira, amiket egy dührohamában száműzött ide. A falnak dőlve olvasta a címlapra írt szöveget. Maddison Kopek és egy telefonszám.

Agyában egymást kergették a gondolatok. Adam Maddison Kopeket írt a levelében. Vajon csak elvétette a név helyes írását, vagy ő is olvasta a jelentést? Dianának elszorult a torka.

Adam, mondd, hogy nincs benne ebben a kezed!

A következő gondolata Rachel volt. Elment Adammel, csak az Isten tudja, hová. Hirtelen komolyan aggódni kezdett a húgáért, tudta, hogy el kell érnie. De mit mondjon neki? Figyelmeztesse? Lehet, hogy Rachel kiakad majd, mert azt hiszi, ellenőrizni akarja, de nem számít, muszáj vele beszélnie, mert nagyon rossz előérzete támadt.

A telefonja a páva lakosztályban maradt. Diana rohanni kezdett, kettesével szedve a lépcsőfokokat. Aztán mintha lassított felvétel lenne, látta, hogy egyik lába túlcsúszik a lépcsőfok szélén, a bokája kifordul, karja a levegőben kalimpál. Tudta, hogy mi következik, de képtelen volt megtartani magát, súlya előrehúzta, teste egy töredék másodpercig mintha megállt volna a levegőben, aztán lezúdult a lépcsőn, és a keményfa padlón landolt.

55. fejezet

Rachel ívben hátrafeszítette a törzsét, és hagyta, hogy a szél felborzolja a hajfürtjeit. Egy pamutruhát kapott magára a vizes póló helyett, de arra már nem volt ideje, hogy megszárítsa a haját. A langyos szellő amúgy is kellemesebben bizsergette, mint a forró hajszárító. Ahogy a zöld legkülönfélébb árnyalataiban pompázó tájak mellett suhantak, rájött, hogy nagyon szereti a kabriókat. A kora este hosszú árnyakat vetített a mezőkre és az utakra. Rachel arra gondolt, hogy a nyár mindenütt nagyon szép, de talán az oxfordshire-i dombságban a legszebb minden hely közül, ahol járt, beleértve a Dél-kínai-tenger paradicsomi szigeteit is.

– Miért megyünk Oxfordba? – kérdezte, igyekezve túlkiabálni a motor hangját.

– Ne kérdezz semmit – válaszolta Adam titokzatosan.

– Ugyan már! Utálom a meglepetéseket – nógatta a lány, de Adam csak a fejét rázta.

A Cherwell folyó mellett parkoltak le, aztán átkeltek a régi kőhídon, és ahogy a Magdalen College homokkőből készült, csipkés-tornyos épülete feltűnt előttük, Rachel nem értette, hogyan tarthatta sznobnak és ódivatúnak ezt a gyönyörű várost.

– Ez csodálatos – ámuldozott. – Mint egy középkori város! Nem csoda, hogy nem múlik a varázsa.

– Igazság szerint én utáltam Oxfordot – közölte Adam. – De komolyan, szívből gyűlöltem.

– Komolyan? De hiszen olyan gyönyörű, hogyan utálhattad?

Adam végigmutatott a fő utcán.

– Választhatsz, mi a visszataszítóbb: a hallgatók a felvágós egyetemi sáljaikkal a hülye biciklijükön, az omladozó régi épületek vagy a japán turisták tömegei, akik minden kis szegletet le akarnak fényképezni. Legszívesebben ledózeroltam volna az egész várost.

Rachel elnevette magát.

– De miért, te bolond?

– Kínosan kisstílű okom volt rá – közölte Adam. – Julian és Elizabeth itt végzett. Az én esetemben viszont már kicsi koromtól nyilvánvaló volt, hogy semmi keresnivalóm itt. „Jó sportoló” – így hívták nálunk a suliban az olyan nehézfejűeket, mint én.

A lány azon merengett, hogy Dianának voltak-e valaha hasonló érzései. Mindig Rachel volt a jó tanuló, és tulajdonképp bosszantotta, hogy Dianától nem is várják ezt el, miközben lehet, hogy a nővére butának érezte magát mellette.

– Érdekes, nem tűnsz annak a típusnak, akit negatívan befolyásol a testvérei sikere. Mindig nagyon magabiztosnak láttalak.

Adam a lányra nézett.

– Mindenkinek megvan a maga keresztje. Fogadjunk, hogy te Cambridge-be jártál.

– Ezt miből gondolod?

– Nyilvánvalóan nem ismered Oxfordot, viszont benned is megvan az az Oxbridge-ben végzettekre jellemző felsőbbrendű öntudat, ami csak úgy sugárzik belőled.

– Látom, azért nem múlt el még teljesen az utálatod a hely iránt – nevetett Rachel. – Egyébként nem Cambridge-be jártam. Felvettek, de végül mást választottam.

Most Adam nevette el magát.

– Hihetetlen, amikor emberek azt állítják, hogy felvették őket Oxbridge-be, de másik egyetemre mentek. Olyan mintha azt mondanák: „A U2 énekese lehettem volna, de lemondtam róla a kertészkedés kedvéért.”

Rachel kuncogva hallgatta a férfit.

– Én tényleg másik egyetemet választottam, de azért, mert odavoltam Londonért. Ott olyan izgalmas az élet! Nem mintha megengedhettem volna magamnak, hogy bárhol is továbbtanuljak.

Még idejében elhallgatott, és nem fűzte hozzá, hogy „nem úgy, mint egyesek, akik tálcán kaptak mindent a gazdag szüleiktől”. Igazán nem Adam hibája, hogy Denvernek született.

– Az egyetem alatt a Sohóban pincérkedtem az egyik étteremben. Igazság szerint így lettem újságíró.

– Ezt hogy érted?

Rachel elhúzta a száját. Manapság nem volt büszke a pályája gyökereire. A kilencvenes évek közepén a Quo Vadis étterem, ahol dolgozott, a celebek gyűjtőhelye volt, ő pedig mindig nyitott szemmel és füllel végezte a munkáját: ki kinek a szeretője, ki issza magát eszméletlenre, ki költi az éves átlagjövedelmét egyetlen üveg pezsgőre és így tovább. A személyzet jó része onnan szerzett pluszjövedelmet, hogy információkat adott el bulvárlapoknak a hírességekről. Rachel azonban még tovább ment, ő maga írta a cikkeket, és titokban fotókat is készített.

– Hosszú történet – mondta.

– Tökéletes időzítés – közölte Adam, és lekanyarodott egy mellékutcára, ahonnan egy széles térre jutottak ki.

– Azta! – kapkodott Rachel levegő után. – Ez mi?

Magas, kupolás épület emelkedett a macskakövekkel kirakott, hatalmas tér közepén. A boltíves, oszlopokkal díszített építmény szabályos kör alakú volt.

– Ez a Radcliffe Camera – magyarázta Adam. – A világ egyik legrégebbi könyvtárának, a Bodleian könyvtárnak az egyik épülete.

– Olyan, mint egy hatalmas, kőből készült torta – jegyezte meg a lány. – És ezt bóknak szántam.

A férfi elmosolyodott.

– Klasszicista stílusú, 1737-ben kezdték építeni. Több mint félmillió könyv található benne, és föld alatti termei is vannak.

Rachel gunyoros vigyort villantott rá.

– Biztos, hogy nem vagy tudós?

A teret szegélyező kávézók egyikénél kiültek a teraszra, Adam pedig hamarosan egy kancsó limonádéval tért vissza. Az italt szürcsölgetve nézték, ahogy az utolsó napsugarak is elbúcsúznak a tértől és a Mindenszentek Kollégiuma sárga falaitól. Rachel elmesélte, hogyan került Londonba, és hogyan mászott egyre feljebb a karrierlétrán a médiában, Adam pedig elsorolta, miként lett a szállodai üzletág vezetője.

– Mindig jobban szerettem a szállodákat, mint otthon lenni, talán mert gyerekkoromban annyit laktunk hotelokban, amelyeket varázslatosnak tartottam: ha például megkívántam egy fagyikelyhet, máris hoztak egyet, ha könyvre volt szükségem, előkerítették nekem. Vagyis hát, értünk megtették, mindenesetre.

A férfi a könyvtár felé pillantott.

– Egy évig művészeti főiskolára jártam. Anya és apa nem tudta, mit kezdjen velem. Hagyták, hadd nőjön be előbb egy kicsit a fejem lágya, csak aztán engedték, hogy a cégnél dolgozzam. Beleszerettem az építészetbe, tetszett a funkcionális dizájn, amikor a forma nem öncélú, hanem a lakókat szolgálja. A szállodák ennek az elvnek a megtestesülései, hiszen egyetlen céllal épülnek: a vendég igényeinek a kiszolgálására.

– Fogalmam sem volt arról, hogy te ilyen idealista vagy, Adam Denver.

Amikor elfogyott a limonádéjuk, sétálni indultak Oxford kanyargós utcácskáin, élvezték a langyos nyári estét, a bárok és éttermek meleg, sárga fényét, ami megvilágította lábuk előtt a járda kopott köveit. Lehetetlen volt ellenállni a város romantikus hangulatának, és Rachel azon kapta magát, hogy lopott pillantásokat vet Adamre. Jóképű, ezt a lány mindig is tudta, de most kiderült, hogy meglepően érzékeny is. Szépen rácáfolt a róla alkotott általános véleményre.

Elhaladtak egy újabb, látványos, kör alakú épület mellett, amelynek védőkorlátjára kőóriások fejét tűzték. Ekkor kisebb csoportosulásra lettek figyelmesek.

– Vajon mi folyik ott? – kérdezte Rachel, Adam karját rángatva. – Gyerünk, nézzük meg!

Ahogy közelebb értek, látták, hogy épp egy szellemtúrára gyűlnek össze az emberek. Az idegenvezető temetkezési vállalkozónak öltözött, hosszú fekete kabátot és cilindert viselt. A bőre sápadtan fénylett, nyilván ilyenre van maszkírozva, gondolta Rachel, és a hangja is kísértetiesen csengett. Rachel és Adam befizettek a túrára, és követték a vezetőt a szűk, sötét utcákon és sikátorokon keresztül.

– Ez elég hátborzongató – suttogta a lány, amikor az egyik főiskola kapujánál megállva meghallgatták a kápolna padlójából feltámadó szellem történetét.

– Azt hittem, az ilyen sajtóhiénák keményebbek – sziszegte Adam.

– Csak volt sajtóhiéna.

Rachel próbálta poénra venni a helyzetet, de ahogy a gyilkosságok és kínzások történetei tovább folytatódtak, egyre kényelmetlenebbül érezte magát. Megbökte Adamet.

– Nem akarom ezt tovább hallgatni.

Nem kellett kimondania Julian nevét, Adam értette a helyzetet, ezért egyszerűen csak bólintott, aztán szépen leszakadtak a csoporttól, és elindultak vissza, a fő utca felé.

– Kicsit hülyén érzem magam – szólalt meg a lány.

– Ne viccelj már! – válaszolta Adam. Megfogta Rachel kezét, aztán belekarolt, nem annyira közeledésképpen, mint inkább bátorítón.

– Nézd, azért jöttél haza, hogy kiderítsd, miért ölte meg magát Julian. Teljesen természetes, hogy hatással van rád az ügy.

– Persze, csak mégis hülyén érzem magamat, hogy egy cilinderes pasitól kiver a víz.

Adam ránézett.

– Akarsz beszélni róla? Mármint a nyomozásról. Nehéz lehet, hogy mindent magadban kell tartanod.

– Ma este nem – válaszolta lágyan a lány.

– Akkor hát, érzed ezt az illatot?

Rachel beleszimatolt a levegőbe.

– Sült hal és krumpli!

Adam csibészesen elvigyorodott.

– Ha te is kérsz, én is kérek!

– De csak akkor, ha van hozzá zöldborsópüré.

Mindketten kértek egy-egy adag sült tőkehalat és krumplit, aztán tovább sétáltak.

– Azt gondoltam volna rólad, hogy egészségmániás vagy.

– Én? Azt hiszem, lesz egy-két szavam a PR-osaimhoz!

Rachel kuncogott.

– Miért vártunk ezzel ilyen sokáig? – kérdezte a lány.

– A sülthal-evéssel?

– Nem, az összebarátkozással.

– Mindig azt hittem, egy seggfejnek tartasz – vigyorgott Adam.

– Az is vagy – röhögött Rachel, és megdobta egy sült krumplival. – Csak épp nem totálisan nagy seggfej.

Adam hosszan nézett rá.

– Gyere – mondta, és megfogta a lány kezét. – Mutatok neked valamit.

Szűk utcák sűrű szövevényén vezette keresztül, míg Rachel végül minden irányérzékét elveszítette.

– Adam, hová viszel?

Egy sárga téglás épület előtt álltak meg, a kapuja fölé címer volt vésve.

– Ide.

– Mi ez? Kié ez a ház?

Adam kivett a zsebéből egy kulcscsomót, és megcsörgette.

– Az enyém.

– A tiéd?

– Pontosabban a cégé. Oxfordban rengeteg turista megfordul, de nagyon kevés szálloda van a városközpontban.

Rachel kétkedve nézett fel a poros ablakokra.

– És ez egy szálloda?

– Nem, még nem az. A jogászok azt állítják, nem lesz nehéz engedélyt kapni az átépítésre, de azért én kicsit aggódom.

– Te aggódsz? – mosolygott a lány.

– Gyere, megmutatom belülről – mondta Adam, és már nyitotta is a kaput.

A lány fényűző előcsarnokot várt, mint más hotelokban, de csak egy puritán hallba érkeztek.

– Nem tetszik? – kérdezte Adam.

– De igen, igazság szerint nagyon bírom, hogy kívülről pont olyan, mint bármelyik másik ház az utcában, aztán kinyitod az ajtót, és továbbra is olyan. Úgy fog festeni szállodának is, mint egy második otthon. Bár nem akármilyen otthon, az tény.

A férfi végigvezette Rachelt a folyosón, elhaladtak egy kényelmesnek tűnő nappali előtt, aztán egy faajtónál álltak meg.

– Mit gondolsz? – kérdezte Adam.

– Dianát kellene megkérdezned, neki van érzéke a lakberendezéshez.

Adam nem válaszolt, csak kinyitotta az ajtót.

– Hűha! – nyögte Rachel.

Egy könyvtár tárult eléjük, a padlótól a plafonig értek benne a lakkozott fapolcok, néhány még tele volt könyvekkel. A legfelső polcok elérését rézzel díszített létrák tették lehetővé.

– Mi ez a hely? Úgy értem, mi volt régen?

– Magánmúzeum. Egy viktoriánus úriember tulajdona volt, aki az utazásairól mindenfélét hazahozott magával. Például ezt.

Adam a vállánál fogva megfordította a lányt, aki egy hatalmas kitömött medvével találta magát szemközt. Úgy megijedt, hogy felsikoltott.

– Nyuszi! – röhögött Adam, mire Rachel belebokszolt a karjába.

Végignézték az összes szobát. Mindegyikben találtak valami érdekeset, egy zulu dárdát és pajzsot, egy Pegazus-szobrot alabástromból, aztán egy szék nagyságú, fényesre csiszolt kagylófosszíliát. Adam lelkesedéstől csillogó szemmel arról beszélt, hogy fel akarja majd használni őket a szállodai szobák dekorálására.

– Szóval tényleg tetszik?

– Imádom. Simán megszállnék benne. Hány hálószoba van? – tette fel a kérdést, amit azonnal meg is bánt. Úristen, Rachel!, gondolta, és belepirult. Mi a fenéért kérdezősködsz hálószobákról?

Adam megfogta a kezét, és visszahúzta az ajtóból.

– Úgy számolom, hogy harmincöt szobánk lesz, és egy apartman.

– Apartman?

– Gyere velem! – mondta a férfi, és ismét kézen fogta.

Lábával meglökött egy nyitott ajtót, amely nyikorogva kitárult.

– Mit művelsz? – kérdezte Rachel idegesen. Alig látott a sötét, dobozokkal telipakolt helyiségben.

– Ez volt a tulajdonos lakrésze – suttogta Adam, mintha csak attól félne, hogy felébreszti az öregfiú szellemét. – Erre.

Még mindig fogva a lány kezét, felvezette egy vasból készült csigalépcsőn.

– Hát nem csodálatos? – kérdezte.

Valóban ez volt a legmegfelelőbb jelző az eléjük táruló látványra. Egy körkörös galériára jutottak, ahonnan le lehetett nézni a lakrészre, fölöttük üvegkupola magasodott, azon túl a csillagokkal telihintett égbolt.

– Ez gyönyörű! – suttogta Rachel, hátrahajtott fejjel. – Komolyan.

Adam mögötte állt, a lány a nyakán érezte a leheletét. A férfi elsimította a haját a nyakából, az ujjai érintése nyomán szinte megperzselődött Rachel bőre. A lány halkan felnyögött, egy kis hang a fejében azt súgta, hogy forduljon meg, de Adam mintha kitalálta volna a gondolatát, maga felé fordította. Amikor végre szemtől szemben álltak, a férfi egészen közel lépett hozzá, és lágyan, gyengéden megcsókolta.

Rachel majdnem dorombolt a gyönyörűségtől.

A csókjuk egyre szenvedélyesebbé vált, és Adam nekinyomta a falnak.

– Miért vártunk ezzel is ilyen sokáig? – kérdezte Rachel, el-elszakítva magát Adamtől.

– Mert sosem tudtam rajtad kiigazodni – válaszolta Adam zihálva.

– És most már igen? – kérdezte a lány, teljesen természetesnek és magától értődőnek érezve a kis évődésüket.

Adam ajka végigsiklott a nyakán, kezével felhúzta a lány rövid ruhácskáját, felfedve a combját és a bugyiját. Testét a Racheléhez szorította, a lány érezte merev hímvesszőjét, és eszébe jutott, hogy Adamen nincs alsónadrág. Elmosolyodott, kigombolta a férfi farmerét, aztán kínzó lassúsággal elkezdte lefelé húzni a cipzárt. Amikor végre kiszabadult a férfiassága, Rachel azonnal leguggolt, és a szájába vette. Adam felnyögött a gyönyörtől, miközben a lány a kezével is izgatni kezdte. Aztán egyszerre csak felállt, kielégítetlenül hagyva a férfit, aki a tenyerébe vette a lány arcát, és megcsókolta, az ajkát harapdálta, nyelvével felfedezte a szája belsejét. Rachel átölelte, szorosan magához húzta, beletúrt a hajába. Akarta őt, mindennél jobban vágyott rá.

– Kérlek! – súgta rekedten… ám ekkor megszólalt a telefonja. – Fel ne vedd! – motyogta Adam, és a lány ruhájának vékony spagettipántját letolta a válláról. Rachelnek esze ágában sem volt fogadni a hívást, ki akarta kapcsolni a telefont, de ahogy elővette a készüléket, az kicsúszott a kezéből, és leesett a földre.

– A francba! – morogta bosszúsan, majd lehajolt, hogy felvegye a földről, de közben Adammel összekoccant a fejük.

– Majd én… – kezdte a férfi a homlokát dörzsölgetve, ám a kavarodásban Rachel belerúgott a mobilba, az meg továbbra is csörögve fokról fokra szépen lebukfencezett a lépcsőn, mígnem megállapodott a galéria alatt.

– A fenébe! – kiáltott fel a lány, és utánarohant.

– Rachel, ne… – szólt utána Adam, de addigra Rachel már megszerezte a készüléket.

A hívó „Bills” volt. Rachel a homlokát ráncolva nyomta meg a hívásfogadó gombot. Mi a nyavalyáért hívja őt Diana házvezetője ebben az időpontban? Sőt, miért hívja egyáltalán? Rachelnek csak azért volt meg Mrs. Bills száma, mert Diana aggódott az éjszakai biztonságukért kint, Somerfoldban, és ragaszkodott hozzá, hogy mindenkinek meglegyen mindenki száma.

– Mrs. Bills, ön az? – kérdezte Rachel a telefont a füléhez emelve. Közben hallotta a galériáról Adam csalódott felhorkanását.

– Igen, Miss Rachel, én vagyok az. Elnézést a zavarásért, de vészhelyzet van.

Az idős asszony erre elsírta magát, amitől a lány gyomra azonnal görcsbe rándult. Valami baj történt a birtokon?

– Nyugodjon meg! – mondta Rachel, és igyekezett maga is nyugodt maradni. – Mondja el, mi történt! Hol van most?

– A kórházban vagyok, eljöttem a mentőben Miss Dianával.

– Mentőben? – ismételte zsibbadtan, miközben felnézett Adamre. – Mi a baj?

– Miss Diana leesett a lépcsőn. Nagyon nagyot zuhant, beütötte a fejét. Ó, Istenem, minden csupa vér volt! – az asszony újra sírni kezdett.

– Rendben, Mrs. Bills, máris indulok. Hogy van Diana? Mennyire súlyos a sérülése?

Csend honolt a vonal végén, Rachel visszafojtott lélegzettel várt, az ujjait babonásan keresztbe téve. Istenem, add, hogy ne haljon meg!

– Azt hiszem, rendbe fog jönni, csak össze kell varrni – válaszolta Mrs. Bills, aztán halkabban folytatta, mintha csak attól tartana, hogy mások is meghallják. – De a baba, Miss Rachel… Miss Diana azt akarja, hogy csak ön tudjon róla, de az orvosok szerint lehet, hogy a baba nem éli túl.

56. fejezet

Diana érzékelte, hogy vannak a szobájában, még mielőtt kinyitotta volna a szemét.

– Charlie? – szólalt meg, az ágy mellett álló alak felé fordítva a fejét.

Összerándult, ahogy kinyitotta a szemét, a fény nagyon erős volt, és a legkisebb mozdulat is fájdalmat okozott.

– Nem Charlie vagyok, kedvesem. Ő még a barátjánál van – felelte Mrs. Bills, és aggódón Diana karjára tette a kezét. – Úgy gondoltuk, jobb, ha nem szólunk neki, amíg biztosat nem tudunk. Az édesanyja már úton van ide Londonból.

– Rach, te vagy az?

A húga az ágy lábánál állt, görcsösen szorítva annak fémkeretét.

– Mi…? – próbálta folytatni. Hirtelen minden eszébe jutott. Rachel és Adam a tóban, az autó kanyarban eltűnő hátsó lámpája, az e-mail, ahogy lerohant a lépcsőn… – Leestem a lépcsőn?

Rachel odalépett hozzá, leguggolt, és megfogta a testvére vékony kezét.

– A fejeden landoltál – mosolygott. – Szóval semmi életfontosságú szerved nem sérült. Mrs. Bills azonnal hívta a mentőket, és ide hoztak. Agyrázkódásod van, és össze kellett varrni a fejbőrödet.

Diana odanyúlt, és megtapogatta a kötést a fején. Óriásinak tűnt.

– Ne aggódj, csak öt öltés – suttogta Rachel. – És a hajas fejbőrön van, szóval nem fog meglátszani.

Mrs. Bills közben diszkréten magukra hagyta a testvéreket.

– Di, Mrs. Bills azt mondja, lehet, hogy elvesztetted a babát – folytatta a húga aggodalmas arccal. Diana sosem látta még ilyennek a mindig életvidám testvérét. – Nem értem a dolgot – tette hozzá halkan.

– Terhes vagyok, Rachel. Vagyis az voltam eddig. Meg kell várnunk az ultrahangot.

Rachel lélegzete elakadt, a mellére szorította a kezét. A szemébe a bűnbánat és az aggodalom könnyei gyűltek, és Diana tudta, hogy most nem árulhat el neki ennél többet. Még nem. Visszatértek az előző este további emlékei is, például ahogy a nővérnek bevallotta, hogy várandós. El kellett mondania, bár legszívesebben magában tartotta volna, és a szőnyeg alá söpri… Aztán a hisztérikus kirohanása, amikor Mrs. Bills közölte, hogy mindenkit felhívott a balesete hírével, még Ralph és Barbara Denvert is, akik épp a provence-i villájukban tartózkodnak, és magángépet bérelnek, hogy hazarepülhessenek.

– Hol voltál az este? – kérdezte erőtlenül. – Láttalak az este a tónál Adammel.

Diana látta, hogy húga alig észrevehetően elpirul, két rózsaszín folt jelent meg az arcán.

– Csak egy kis gyerekes móka volt, beugrottunk a tóba, aztán bementünk Oxfordba egy italra.

– Van köztetek valami? – folytatta testvére a kérdezősködést.

Görcsösen belekapaszkodott az ágya szélébe, nem akarta hallani a választ, nem akart a húga szemébe nézni közben.

– Ne légy már lüke, csak barátok vagyunk – válaszolta a lány bizonytalanul.

Diana érezte, hogy egész testében oldódik a feszültség, húga keze után nyúlt, és nem akart belegondolni abba, hogy vajon Rachel igazat mond-e.

– Jó. Úgy értem, nagy megkönnyebbülés ez számomra, mert el kell mondanom neked valamit Adamről.

57. fejezet

Adamet kint találta a kórház előterében a kávégépnél, épp némi aprót dobált bele, aztán kivett a nyílásból egy műanyag poharat teli kávéval.

A férfi egy pillanatra meglepődött, amikor megpillantotta Rachelt.

– Hogy van? – kérdezte, arcán valódi aggodalommal. – Épp fel akartam menni…

– Nem mehetsz be hozzá! – közölte Rachel, mutatóujját rászegezve.

Adam döbbenetében magára löttyintett egy kis kávét. Teljesen zavarodottnak tűnt, lassan letette a poharat, mielőtt megszólalt.

– Mi a fene folyik itt, Rachel? Minden rendben?

– Rendben lesz, amint elmondasz nekem mindent, amit Julianről és a Xenistatról tudsz.

– Az istenit, Rachel, nem tudnál megfeledkezni a Xenistatról legalább egyetlen estére?

– Mit gondolsz, Diana miért került kórházba? – kérdezte a lány dühösen, de nem hagyott időt a válaszra. – Azért, mert lelepleződtél, és ő gyorsan fel akart hívni engem telefonon, de közben leesett a lépcsőn.

– Hogyhogy lelepleződtem? – kérdezte Adam, próbálva kidörzsölni pólójából a kávéfoltokat.

– A Juliannél lévő Xenistat-jelentés – mondta Rachel szimplán, és figyelte a férfi reakcióját. A szeme kezdett elkerekedni, de idejében kapcsolt, és újra nyugodt tekintettel nézte a lányt.

– Rémlik valami? Olvastad a jelentést.

Rachel alig bírt beszélni, nem tudta eldönteni, hogy mi remeg jobban, az ökölbe szorított keze vagy a hangja.

– Onnan tudtad, hogy Maddison két d-vel írja a nevét.

– Te miről beszélsz?

– Ne merészeld tagadni, Adam! Megkérdezted Simon Michaelstől, hogy a cégnél hallottak-e Maddison Kopekről. De te már akkor ismerted ezt a nevet, mielőtt Diana és én említettük neked. Julian elmondta neked, mire készül a Xenistat ügyében, a jelentést is megmutatta neked, te mégis úgy tettél, mintha semmit nem tudnál sem a gyógyszerről, sem a klinikai kísérletekről, sem Maddison haláláról.

Rachel szorosan becsukta a szemét, mintha így nem kéne tudomást vennie a rémes valóságról.

Adam komor arccal a padlót bámulta.

– Igen, Julian megmutatta nekem a jelentést – válaszolta halkan. A lány meglepődött az azonnali beismerésen. – Össze volt zavarodva, nem tudta, kivel beszélhetne a dologról, elfogulatlan véleményre volt szüksége. Azt gondolta, ezt tőlem kaphatja meg. Elfogulatlan vagyok, hiszen semmi közöm a céghez. Mit számít az nekem, hogy nyer vagy veszít a Xenistat miatt, nem igaz? – a férfi szája gúnyos mosolyra húzódott.

– És mit tanácsoltál neki?

– Azt mondtam, hogy maradjon a fenekén, és ne cselekedjen elhamarkodottan. Nem akartam, hogy kivonja a piacról a Xenistatot, őrültség lett volna. Tudod te, hogy a cég sikeres eladása mennyi pénzt hozott volna nekünk? Szerettem Juliant, hiszen a testvérem volt, mindamellett részvénytulajdonos is vagyok. Megengedhetetlen, hogy a vezérigazgató könnyelmű legyen a cég érdekeibe vágó döntésekben…

– És mit tettél? Megölted?

– Mi? – kérdezte Adam kikerekedett szemmel.

– Azt akartad, hogy tartsa a száját. Elintézted, hogy így is történjen, ugye, Adam?

– Nem lennék képes megölni a bátyámat!

– Ebben nem lehetünk olyan biztosak…

– Tudtam, hogy ez lesz – grimaszolt a férfi nagy sóhajtás közepette. – Tudtam, hogy a család üldözési mániás firkásza felfújja majd ezt az egészet. Tudtam, hogy mindenfélét bele fog képzelni a dolgokba, és még több bajt fog okozni…

– Ezért foglalkoztál velem annyit, Adam? Elvittél Jersey-be, felkértél táncolni, meghívtál egy italra Oxfordba, úgy tettél, mintha a barátom lennél. Közben pedig csak az érdekelt, hogy mennyit tudok, és mit derítettem ki a nyomozás során. Hihetetlenül naiv voltam.

És hihetetlen, hogy majdnem lefeküdtem veled, tette hozzá a lány gondolatban. Szeretett volna megfürödni, hogy lemossa magáról Adam érintését. Még érezte a szájában az ízét, a kezén az izzadságát, a férfi fülcimpáján még ott a rúzsa nyoma.

– Rachel, ne légy nevetséges! – lépett közelebb Adam. – Ami Oxfordban történt, az azért történt, mert kedvellek és vonzódom hozzád.

– Ne fáraszd magad! – csattant fel a lány. – Minden igaz, amit rólad beszélnek. Te vagy a playboy a családban, neked minden csak játék. És minden adottságod meg is van ahhoz, hogy játssz az emberekkel: elbűvölő vagy, jóképű és jellemtelen – Rachel szinte köpte az utolsó szót.

– Próbáld az én szemszögemből nézni a helyzetet – mondta Adam, szinte könyörögve.

– Azt teszem, hidd el. És nem szép, amit onnan látok.

A lány közben próbálta átgondolni a dolgokat. Az elég rosszul fest, hogy Adam tudott a Xenistatról. Az is simán hihető, hogy kapzsisága és az üzleti etika hiánya miatt nem akarta, hogy a gyógyszert kivonják a piacról. Ugyanakkor nem volt meg benne az a könyörtelen elszántság, ami a konkrét cselekvéshez szükségeltetik.

– Áruld el nekem, ki tud még a jelentésről!

Ám a lány már az előtt tudta a választ, hogy Adam bármit is mondott volna.

– Elizabethnek is adtam belőle egy példányt – mondta szinte ijedten. – Hiszen ő a vezérigazgatói poszt várományosa, neki tudnia kell róla, és ismernie kell minden részletet, ha esetleg perek indulnának a Xenistat miatt.

Adam kíváncsian nézett Rachelre.

– Mi a baj? Nem kellett volna elmondanom Elizabethnek?

Rachelt kirázta a hideg a félelemtől. Lelki szeme előtt képek sorakoztak: Julian, Elizabeth, egy koporsó. Elizabeth, amint a vezérigazgatói székben ül, jeges, győzedelmes mosollyal az arcán.

Adam megfogta a vállát, és megrázta, mintha csak valamiféle révületből akarná magához téríteni.

– Rachel, beszélj már! Mi a baj?

A lány durván lerázta magáról Adam kezét.

– Menj innen! – mondta, és védekezőn maga elé emelte a karját. Látni sem akarta a férfit.

– Hiszen én csak elolvastam a jelentést, és adtam belőle egy példányt Liznek is.

– Igen, csak ennyit tettél – mondta Rachel, és olyan kétségbeesést érzett, hogy azt hitte, menten belefullad.

58. fejezet

Diana az anyja kezét szorongatva aggódva meredt az ágy mellett álló, egyelőre üres képernyőre.

– Nyugodjon meg, kedvesem – mondta neki a nővér, miközben a szonográfus az ultrahangkészülék beállításával bajlódott. – Semmit nem fog érezni, és csak pár percet vesz igénybe.

– Minden rendben lesz – mondta Sylvia is, de Diana látta rajta, hogy ő is ideges.

Az aggódás annyira hatalmába kerítette az asszonyt, hogy alig kapott levegőt, és önkéntelenül összerándult az ágyban, amikor a hideg zselét a hasára kenték. A szonográfus a bőrére illesztette a vizsgálófejet, és a képernyőn szemcsés, fekete-fehér kép jelent meg.

– Ez már a baba? – suttogta Diana, bár semmit nem bírt kivenni a monitoron.

– Nem, még nem – válaszolta a szakember. – Egyelőre csak próbálok tájékozódni.

Ekkor kinyílt a vizsgáló ajtaja, és Rachel dugta be rajta a fejét. Diana a húga szemébe nézett. Olyan sok forog kockán, annyi kérdés kavarog benne, és annyi válasz lóg a levegőben, amiket nem akart hallani.

– Itt is vagyunk – szólalt meg ismét a szonográfus. – Látom a babát. Gyorsan megnézzük, hogy minden rendben van-e, és megmérjük.

Diana érezte, hogy Rachel ott áll mellette és a vállát simogatja. A szakember mosolyogva nézett rá.

– Szeretné látni?

Az asszony bólintott. A szíve olyan sebesen vert, hogy nem tudta, a hang vajon a saját mellkasából vagy a masinából származik-e. A szonográfus felé fordította a monitort, és egy gombnyomással kimerevítette a fekete-fehér képet.

– Látja? – mutatott egy pontra a tollával. – Ez itt a gerinc íve. Ez pedig a feje.

Diana elakadó lélegzettel nézte, még a parányi karokat és lábakat is ki tudta venni.

Az orvos megint megnyomott egy gombot, és a kép mozogni kezdett.

– Látja, hogyan mozog a baba? És itt középen, itt dobog a szíve.

– A szíve? – kérdezte Diana rekedten. – A baba? Akkor ez azt jelenti… hogy… tényleg van ott egy baba? És jól van?

Az orvos felnevetett.

– Igen, tényleg van ott egy baba. És amennyire most látom, semmi baja nem lett az eséstől, teljesen egészségesnek tűnik.

Diana összeszorította a szemét, és próbált kapcsolatot teremteni Juliannel. A lelkével, a szellemével. Elnézést szeretett volna kérni tőle. Elnézést, amiért nem tudott gyermeket szülni neki, viszont most megfogant a testvérétől.

– Azt mondanám, hogy úgy nyolchetes terhes lehet – mondta az orvos.

– Nyolchetes – suttogta Diana, és kipattant a szeme.

Nyolchetes terhes! Hitetlenkedve csóválta a fejét. Gondolatban visszapörgette a heteket, próbálta kitalálni a fogantatás időpontját. Bevillant neki egy este, bár olyan régnek tűnt, mintha egy másik életben történt volna. Egyszer, amikor úgy két héttel a halála előtt Julian későn ért haza Londonból, és befeküdt az asszony mellé az ágyba, szeretkeztek. Fájdalmas és kellemetlen élmény volt, és Diana nem is érezte, hogy a férje benne ment el. De ezek szerint eredményes volt az együttlét…

Diana reszketni kezdett, könnyek homályosították el a szemét. Az arcát eltakarva bőgni kezdett.

Az övé – mondta. – Az ő gyereke!

Nem Adamé a baba. Juliané. A férje él, benne él tovább.

59. fejezet

Rachel kedvtelve nézett szét a Nelson admirális sörözőben, és úgy találta, hogy jobb helyen nem is jöhetne létre az előtte álló találkozó. Igazi zsarukocsma volt, ahol jóféle csapolt sört, rákchipset és sült malacbőrt lehetett kapni. Ritka manapság az ilyen hely, gondolta Rachel nem kevés sajnálattal, miközben Mark Powell felügyelőre várt.

Az elmúlt néhány nap nagyon sűrűre sikeredett. Rachel felköltözött a tavi házból Somerfoldba, és igyekezett Diana mellett állni, aki nehezen dolgozta fel a terhessége tényét. A lány sejtette, hogy nem lehet könnyű lelkileg egy olyan baba érkezését várni, aki soha nem ismerheti meg az édesapját, ezért igyekezett minden segítséget megadni a nővérének. Attól tartott, hogy Diana összeomlik, ehelyett azonban meglepően gyorsan összeszedte magát, és láthatóan új értelmet kapott az élete. Rachel ezzel szemben elveszettnek és legyőzöttnek érezte magát, és tudta is, hogy miért.

A nyomozás holtpontra jutott, nem látta a fényt az alagút végén. Arra sikerült rájönnie, hogy Juliannek viszonya volt, és hogy ki akart vonni a piacról egy vitatható gyógyszert, de abban nem jutott előbbre, hogy ennek a két ténynek, vagy legalább az egyiknek van-e köze a halálához.

A táskájában lapuló, Bangkokba szóló repülőjegy hatalmas kísértést jelentett a lány számára. A jegyet Liamtől kapta, a járat kevesebb mint negyvennyolc óra múlva indult Thaiföldre. Rachel azon merengett, hogy ha nem száll fel arra a gépre, akkor könnyen lehet, soha nem tér vissza Ko Taóra, és örökre itt ragad Londonban, belefásulva a hiábavaló nyomozásba, miközben az már senkit nem fog érdekelni, még Dianát sem.

– Minek köszönhetem, hogy ismét élvezhetem a társaságát? – ült le mellé Mark Powell, kizökkentve gondolataiból. – Tíz percet kap.

– Maga aztán nem sokat teketóriázik, mi? – mondta Rachel, miközben a férfi már egy üzenetet pötyögött a telefonján. Felnézett, és rávigyorgott a lányra.

– Nézze, engem a feleségem és négy gyerek vár otthon, és hallgathatom a nyavalygásukat napestig, ha egyetlen perccel is később érek haza, mint kellene.

– Akkor a lényegre térek. Szeretném, ha kihallgatná Elizabeth Denvert – közölte Rachel a diétás kóláját iszogatva.

A felügyelő homlokráncolva tette le a telefonját.

– Már beszéltem vele.

– És mit mondott? – érdeklődött a lány, kutatón nézve a férfi arcát, hátha a mimikája elárulja, hogy halad a nyomozás.

– Majd a halottkémi döntésnél megtudja – válaszolta Powell kurtán.

– Nézze, jól gondolta, én magam is nyomozok…

– Milyen meglepő – mondta a rendőrtiszt szarkasztikusan, és meglazított néhány gombot a zakóján.

Rachel nem akarta elárulni neki, amit Julian és Madison Kopek viszonyáról kiderített, de tudta, hogy muszáj egy morzsát vetnie neki, ha nem akarja, hogy faképnél hagyja. Egyetlen bizonyíték sem utalt közvetlenül Elizabeth bűnösségére az öccse halálában. Ha most egy cikket írna, és a szerkesztőjének meg a lap jogászainak kellene előadnia a történetet, akkor semmi konkrét dolgot nem tudna felmutatni. De Elizabeth egyszer már könyörtelenül tönkre akarta tenni az öccsét, és Rachel biztos volt benne, hogy újra képes lehetett rá, ezúttal teljes sikerrel.

– Julian a halála előtt vizsgálatot folytatott a Denver Gyógyszergyár által forgalmazott egyik új gyógyszer ügyében. Ki akarta vonni a piacról, és meggyőződésem, hogy voltak olyanok a cégnél, akik ezt nem akarták hagyni.

– Például kik?

– Például a nővére, Elizabeth. Tudott Julian terveiről. Nagyrészvényes a Denver-csoportnál, szeretett volna vezérigazgató lenni, így nem nagyon örült Julian szándékának. A gyógyszer kivonásának igen súlyos következményei lettek volna a társaságra. Nemcsak a gyógyszeripari üzletág eladási árára, hanem a csoport részvényeinek az árfolyamára is.

A lány egy pillanatra megállt, mert eszébe ötlött, hogy Albert Einstein egyszer azt mondta, bolond az, aki ugyanazt teszi újra és újra, de mindig más eredményt vár. Most valahogy átérezte a mondás igazságát. Liam rátapintott a lényegre, amikor azt mondta, hogy úgy beszél, mintha elakadt volna a tű a lemezen. Semmi garancia nincs arra, hogy ha még ezerszer előadja a Xenistattal kapcsolatos félelmeit, akkor közelebb jut Julian öngyilkosságának a megfejtéséhez. Sőt, inkább csak megszállottnak fog tűnni.

– Nézze – folytatta, és próbált kicsit visszavenni a hevességéből. – Tudom, hogy senki nem juthatott be Julian házába azon az éjszakán. Elfogadom, hogy valószínűleg tényleg öngyilkosság történt. De nem bízom Elizabethben, és nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy valahogyan benne van a keze. Átnézte az e-mailjeit és a híváslistáját?

– És mit kellene keresnem?

– Elizabeth meg akart szabadulni Juliantől, és erre megvoltak a lehetőségek…

– Arra gondol, hogy megölte vagy megölette, igaz? – kérdezte Powell hitetlenkedve.

– Nem tudom. Semmiben sem vagyok már biztos – válaszolta Rachel kétségbeesetten széttárva a karját.

– Nem kellene szakemberhez fordulnia?

– Megtettem, magához fordultam – mondta a lány, kihúzva magát ültében. – Elizabeth velem nem áll szóba. Hagytam vagy egy tucat üzenetet a hangpostáján.

Érthető, gondolta magában Rachel, hiszen amikor utoljára találkoztak, megzsarolta Elizabeth Denvert, hogy vonja vissza a végrendelet megtámadására benyújtott keresetét.

– De maga sokat segíthetne. Kihallgathatná Elizabethet hivatalosan. Beszélhetne a patológussal, aki Juliant boncolta, hogy teljesen biztos-e az öngyilkosság. Maga mondta, hogy lehetséges a gyilkosságot öngyilkosságnak álcázni. Egy profinak akár sikerülhetett is, és Elizabeth Denvernek megvan hozzá a pénze és a kapcsolatai, hogy találjon egy ilyen embert. Mi van, ha például a gyilkos a kéményen át ment be a házba…

– Arra gondoltam, hogy egy pszichológus kellene magának – mondta Powell nyugodtan.

Rachel nem akart hinni a fülének.

– Hogy pszichológus kellene nekem?

A rendőr bólintott.

– Bár Julian nem volt vér szerinti rokona, nyilván gyászolja. Tudom, hogy nagyon kacifántos volt a viszonya a sógorával – tette hozzá Powell diplomatikusan. – Emiatt nyilván rendbe kell tennie a vele kapcsolatos érzelmeit, a bűntudatát. Megértem, hogy ez most nagyon nehéz időszak magának. Nehéz elengedni a halottakat.

– Ezt nem hiszem el – suttogta a lány.

A felügyelő együtt érzőn nézte. Rachel tudta, hogy rémesen fest. A tóban fürdés óta nem mosott hajat, a dühtől piros foltok ütköztek ki az arcán, és a farmerja koszos volt. Sosem pepecselt túl sokat a külsejével, utoljára a nővére esküvőjére készítette fodrász a haját, de azzal tisztában volt, hogy nincs mentség a majdnem a hajléktalanokra emlékeztető megjelenésére. Nem csoda, ha Powell bolondnak tartja.

– Ne fárassza magát! – tartotta fel a kezét a lány. – Menjen haza a feleségéhez és a négy gyerekéhez. Menjen!

– Miss Miller, kérem. Tudom, hogy csak segíteni szeretne.

– Mennem kell – ugrott fel a lány, de alig ért ki a kocsmából, máris megbánta, hogy így elrohant. Zsebre dugott kézzel indult el az utcán. Már kezdett sötétedni, és lehűlt a levegő. Az utak zsúfolásig telve, még a buszsávok is bedugultak, de Rachelt a zaj ellenére is hihetetlen magány szállta meg. Meggyorsította a lépteit. Most örült igazán, hogy kivett a közelben egy szállodai szobát, így nem kell visszabumliznia Somerfoldba.

Lassan kifogy az ötletekből, gondolta keserűen. Rachel Miller nem az a típus, aki bármiben is kudarcot vall. Ha visszagondolt a gyerekkorára, be kellett ismernie, hogy ezért hagyta abba a versenyszerű úszást. A fiúk és a társaság csak kényelmes kifogás volt. Azért hagyta abba az úszást, mert tudta, hogy nem lehet a legjobb, és így idejében, méltósággal eljöhetett.

A hotel előcsarnokában volt már, amikor megszólalt a mobilja. Liam hangjától a torkába ugrott a szíve. Magának sem akarta bevallani, hogy mennyire hiányzik neki a férfi. Nem akarta beismerni, hogy részben Liam elutazása és elutasítása kergette Adam karjába. Vagy legalábbis ezzel mentette fel magát.

– Liam! – szólt be a telefonba meglepődve. Pár pillanatig eltartott, míg rájött, hogy Thaiföldön éjjel három óra van, és ettől ideges lett. – Minden rendben? Késő van.

– Nem tudtam aludni.

Rachel pulzusa szaporábban kezdett verni, új remény ébredt benne. Csak nem miatta hánykolódik Liam álmatlanul?

A vonalon kis késéssel jött át a hang.

– Ezért aztán átnéztem a kamerák felvételeit, ahogy kérted.

– Ó – válaszolta Rachel, és nem tudta eldönteni, hogy ennek most örüljön, vagy inkább csalódott legyen.

– És feltűnt valami szokatlan.

A lány egyszerre magához tért, nem ábrándozott már az ágyban fekvő Liamről, a számítógépnél ülő, szemüveges, agytröszt barátja jelent meg a lelki szeme előtt.

– Úgy érted a filmeken?

– Elég sok felvétel volt.

– Átnézted mindet? – kérdezte a lány döbbenten.

– Nem tudtam aludni az időeltolódás miatt.

– Pedig szerintem ezeknél jobb gyógyír nem is kell az álmatlanságra.

– Szóval megnézted őket te is?

– Aha – válaszolta Rachel.

– És azt kerested, hogy valaki bemente a házba.

– Ja, hogy lehetett-e idegenkezűség.

– Az jutott eszembe, hogy talán teljesen rossz ez a megközelítés. Mi van, ha senki nem ment be a házba?

– Ezt nem értem – mondta Rachel.

– Mi van, ha valaki már eleve a házban volt?

– Úgy érted, a partiszerviz emberei? – kérdezte a lány. – Már kikérdeztem róluk Dianát, és teljesen elszörnyedt a gondolatra, hogy ilyesmivel gyanúsítom őket. A tulajdonos jó barátja, már számtalanszor dolgoztak neki.

– Nem rájuk gondoltam, Rach – közölte Liam. – Hanem a vendégekre.

– A vendégekre?

– Tudom, hogy őrültségnek hangzik, de hallgass végig. Számítógép mellett vagy?

– Egy szállodában vagyok, mindjárt felérek a szobámba – mondta Rachel a lépcsőn felrohanva. Bedugta a kulcskártyát a zárba, bement, bekapcsolta a laptopját és bejelentkezett a postafiókjába.

– Küldök neked valamit.

Pár másodperc múlva megérkezett a levél.

– Itt van – mondta Rachel a telefonba, és rákattintott a levélre. – Nyitom a fájlt.

A képernyőn az egyik felvételen egy kimerevített állókép volt látható, a digitális óra 19.48-at mutatott. A viszonylag éles fotón egy vonzó, szőke nő alakja körvonalazódott.

– Tudod, hogy ki ez? – kérdezte Liam.

– Nem találkoztam vele, de Dianával átvettük a vendéglistát. Ez a nő Greg Willetsszel érkezett.

– Viszont nem távozott a parti után.

– Nem távozott?

– Mindenki érkezését összepárosítottam a távozásukkal. Minden egyes vendég hazament a parti végén, kivéve Greg barátnőjét.

Rachel a falba tudta volna verni a fejét, hogy ő ezt nem vette észre.

– Biztos vagy benne? – kérdezte, és közben feltúrta a táskáját a felvételek nála lévő példányáért.

– Igen. Már kétszer átnéztem az érkezős-elmenős részeket, minden vendéget kipipáltam, egyedül ezt a nőt nem láttam távozni. Greg háromnegyed tizenkettő felé ment el, a vendégek többségével együtt.

A lány végre megtalálta a CD-t, bedugta a laptopba, a gép egyből berregni kezdett.

– Én is megnézem most azonnal. Köszönöm, Liam. Nagyon-nagyon köszönöm!

Csend lett a vonal másik végén, mintha a férfi akart volna mondani még valamit, de meggondolta magát.

– Mi az? – kérdezte Rachel halkan.

– Mutasd meg a rendőröknek, és gyere haza.

– Tudod, hogy nem tehetem.

– Rachel, nem viccelek, a kurva életbe! Gyere haza!

A lány ritkán hallotta káromkodni Liamet, ezért egészen megdöbbent.

– Nem tehetem. Most még nem – mondta, és érezte, hogy a szemét ellepi a könny.

– Sejtettem – válaszolta Liam kicsit megenyhülve.

Újabb csend.

– Egyedül vagy?

– Persze hogy egyedül vagyok.

– Nos, akkor…

– És hogy mennek a dolgok? Hogy van Sheryl?

– Tele vagyunk melóval.

– Akkor ki kell aludnod magadat.

– Jó éjt, Rach!

– Jó éjt, Liam!

Rachel kinyomta a telefont, és olyan erősen megharapta az alsó ajkát, hogy kiserkent a vére.

*

– Hogy vagy, kedvesem?

Patty Reynolds megérkeztével mintha maga a szivárvány jött volna látogatóba Somerfoldba. Ajka élénkvörösre volt festve, a haja frissen melírozva, drága nyári ruhája pedig smaragdzöld színben ragyogott.

– Most, hogy látlak, már jobban – válaszolta Diana, és egyszerre slamposnak és jelentéktelennek érezte magát a tréningalsójában és a fehér pólóban.

– Michael hol van?

– Kint, még befejez egy hívást. Már itt is van.

Mike belépett a bejárati ajtón, kerek képe csak úgy ragyogott a mosolytól. Átkarolta Dianát, akinek filigrán termete egészen elveszett a férfi mackós, barátságos ölelésében. Reynoldsék közelében Diana mindig annyira biztonságban érezte magát!

– Gyertek beljebb, Mrs. Bills finom vacsorát főzött – invitálta őket, és együtt átmentek a konyhába.

A hatalmas, rusztikus asztal gyönyörűen meg volt terítve, közepén egy narancsszínű tálban frissen készült pásztorpite gőzölgött.

– De jól néz ki! – mondta Patty, és egy hatalmas csokor virágot nyomott Mrs. Bills kezébe.

– Ezzel magunkhoz is vesszük az egész heti kalóriaadagunkat.

– Nekem kettő helyett kell ennem, tudod – jegyezte meg Diana vigyorogva, és meglepve látta, hogy Patty szemét könnyek homályosítják el.

– Figyelj, megkértem egy orvos barátomat, hogy írja ezt össze neked – mondta Patty, és benyúlt nagy bőrtáskájába. – Ez a világ öt legjobb szülészének a neve és elérhetősége Londonban, Svájcban és New Yorkban. Mindannyian a kora terhességben előforduló rendellenességek szakértői. Ezzel a babával nem kockáztathatunk. Tudom, hogy a stressz nem hozható közvetlen összefüggésbe a vetéléssel, de mégis azt javaslom, és Michaellel ezt már meg is beszéltük, hogy költözz hozzánk egy időre.

– De hát nem járhatok Svájcba nőgyógyászhoz! – mosolygott Diana.

– Akkor majd az orvos jön hozzád – felelte Patty határozottan.

– Ne ma este beszéljük ezt meg – kérte Diana, bár nagyon hálás volt a törődésért. Milyen jó lett volna, ha a higgadt és energikus Patty több időt tölt mellette az elmúlt hetekben! Talán kevesebb rossz döntést hozott volna…

Kellemetlen érzésekkel gondolt Adamre. Látni sem akarta többé, de mivel családtag, muszáj vele átbeszélnie és tisztáznia a helyzetet. Adam volt az első, aki virágot küldött neki a baba hírére, nyilván megkönnyebbülve, hogy az asszony már két hónapos terhes. Kétszer is telefonált, de Diana mindkétszer hagyta, hogy hangpostára menjen a hívás, mivel gőze sem volt róla, mit mondhatna a férfinak. Adam végül e-mailt írt, és azt javasolta, ebédeljenek együtt, ekkor beadta a derekát, hiszen nem kerülheti el a sógorát az idők végezetéig. Adam másnapra volt hivatalos ebédre. Diana tartott a találkozástól, és arra gondolt, ráveszi Reynoldsékat, maradjanak itt éjszakára. Arra külön ügyelt, hogy Rachel ne legyen itthon Adam látogatása idején, semmiképp nem szeretett volna édeshármasban ebédelni.

A mai vacsora viszont nagyon jól sikerült. Michael csúcsformában volt, és remekül elterelte Diana figyelmét az excentrikus barátairól szóló történetekkel. Közeli ismerősei között akadt cápavadász, hőlégballonos és méhész is.

Aztán, amikor már a karamellkrémet kanalazgatták, Patty egyszerre kisebbfajta bombát robbantott a kérdésével.

– Elárulod, hogy mivel foglalkozott a húgod az elmúlt hetekben? Ma együtt ebédeltem Greg Willetsszel, aki azt állítja, hogy Julian esetleges viszonyáról kérdezősködött nála.

Julian neve egészen eddig nem hangzott el. Diana úgy volt vele, hogy néha jólesett szóba hozni a férjét, de ma este sokkal inkább a jövőről beszélgetett azokkal az emberekkel, akik legalább annyira szerették Juliant, mint ő.

– Magánnyomozást folytatok Jules halála ügyében – vallotta be Diana.

– És mit derítettél ki? – kérdezte Michael meglepődve.

– Azt, hogy mennyire szeretem a húgomat – válaszolta halkan az asszony. – És azt is, hogy mennyire hiányzott, mennyire büszke vagyok rá, és hogy nem akarom, hogy ne legyen része az életemnek. És arra is rájöttem, hogy nem lehet mindig a múlton rágódni és haragudni az emberekre. Ki kell velük békülni, és előre kell nézni.

– Igen, ebben igazad van – bólintott Patty, akinek ekkor megszólalt a mobilja. Az asszony bosszús arccal kihalászta a táskájából, és kiment a folyosóra telefonálni.

– Hagyd Julest békében nyugodni – mondta Michael csendesen, amikor a felesége kiment a konyhából.

– Igen, ezt kell tennem – suttogta Diana, és most először komolyan is gondolta.

Semmi nem hozza vissza Juliant, bármit derít is ki Rachel. Ha azonban igyekszik boldog lenni, és kizárni az életéből azokat a dolgokat, amelyek felzaklatják, akkor jobb és biztonságosabb élete lehet neki, Charlie-nak és a babának is. Még Elizabeth Denver is felhívta előző nap, hogy a hogyléte felől érdeklődjön és gratuláljon a kicsihez, valamint közölje, hogy a végrendelet megtámadása talán elhamarkodott lépés volt. Nem merte elhinni, hogy egyszeriben minden kezd jó irányt venni, de legalább nem volt minden reménytelen.

– És hogy van Greg? – kérdezte, belemártva kanalát az édes krémbe.

– Úgy érzékeltem, hogy kicsit aggódik az üzlet miatt, bár ezt így egyenesen nem árulta el nekem.

– Igazán?

– Tudod, milyen a befektetések világa, egyszer fenn, egyszer lenn. Most, hogy nincs többé Julian, aki ügyfeleket és üzleteket hozott neki, fél, hogy a cége nem marad talpon.

– Én azt hittem, jól megy Greg cége – mondta Diana őszinte aggodalommal a hangjában. Nem sokat tudott arról, hogy Greg mivel foglalkozik, de ugyanez volt a helyzet Julian többi, a pénzügyi világban dolgozó barátjával is. Abban biztos volt, hogy Greg vállalkozása egy exkluzív ügyfeleknek fenntartott befektetési bank volt, amely kisebb üzletekkel foglalkozott, mint a piac jelentősebb szereplői. A férfi már öt éve keményen dolgozott a cége felvirágoztatásán, azóta, amióta a jól fizető állása a Lehman Brothers csődjével a kukába került. Greg ambiciózus típus, és nem viselne jól egy újabb kudarcot. Diana arra gondolt, hogy a következő héten időt szakít rá, és találkozik barátjukkal. Törődni kell az emberekkel, még azokkal is, akiknek úgy tűnik, nincs rá szükségük.

Patty visszajött a telefonálásból.

– Ki kér ír kávét?

– Megcsinálom! – jelentkezett Michael. – Önnek persze whisky nélkül, ifjú hölgy!

– Nincs kedvetek itt aludni? Adam holnap átjön ebédre.

– Sajnos nem lehet – mondta Patty csalódottan. – Michael gépe korán reggel indul Namíbiába, úgyhogy haza kell mennünk. Megleszel itt magadban? Egyáltalán, hol van Rachel?

– Londonban. Holnap jön vissza, azt hiszem. És igen, megleszek magamban. Billsékre feltétlenül számíthatok, és Sylvia is sokat van velem. Mit csinálsz Afrikában, Michael?

– Homokdűnéken fogok szörfölni – vigyorgott a férfi.

– Nem talál hobbit itthon – jegyezte meg Patty élesen.

– Ilyen dűnék nincsenek errefelé.

– Mindig van valami jó kifogás, nem igaz?

Diana aggódva nézte a barátait, szokatlan volt ez a szóváltás köztük.

– Neked is jönnöd kéne – mondta Michael.

– Te hozzám beszélsz? – nevetett Diana.

– Ilyen fantasztikus tájat nem sok helyen láthatsz a világon. Nem lenne szükséged egy kis kikapcsolódásra?

– Várandós vagyok – válaszolta Diana mosolyogva, örömmel mondva ki a tényt. – Nem szeretnék dűnéken szörfölni, de ismerek valakit, aki biztosan szívesen tenné.

– Remélem, nem rólam beszélsz. Én már kinőttem a homokozásból – mondta Patty nyugodtabb hangon.

– Nem, a húgomról. Ő nagyon élvezné, és igazán megérdemelne egy kis nyaralást az elmúlt hetek megpróbáltatásai után.

– És a te megpróbáltatásaid? – kérdezte Patty felvont szemöldökkel.

– Rachel nem Londonba való, ő olyan helyeken van otthon, mint Ko Tao és Namíbia – mondta az asszony, jól emlékezve, milyen ragyogóan boldog és elégedett volt a húga, amikor hosszú idő után először megpillantotta a thaiföldi mólóról.

– És mi lesz a nyomozással? – kérdezte Patty.

– Annak már vége – válaszolta Diana halkan. – Ideje továbblépni.

60. fejezet

Rachel felemelte a telefonkagylót, hogy ételt rendeljen a szobaszerviztől. Este tizenegy után nagyon megcsappant az étlap választéka, és mivel tudta, hogy hosszú éjszaka áll előtte, mindent megrendelt, amire gusztusa támadt. Kért sajtburgert, klubszendvicset, egy Cézár salátát, sült krumplit, tejturmixot, egy kancsó kávét és egy érdekesnek tűnő „desszert triót”, amit akár Diana egyik puccos partiján is felszolgálhattak volna.

A lány sűrű pislogással próbálta enyhíteni a szemében az égő érzést. Nemcsak fáradt volt, majd kiesett a szeme, annyiszor megnézte a felvételen, ahogy Greg Willets elhagyja a házat. Talán van valami értelmes magyarázat a dologra. De mi? Mindhárom biztonsági kamera felvételét átnézte, és úgy tűnt, Liamnek igaza van. Greg barátnője nem ment el a férfival, és más időpontban sem rögzítette a távozását egyik kamera sem. Mintha csak köddé vált volna.

Egy pohár vizet kortyolgatva Rachel kinyitotta a jegyzetfüzetét, és látta, hogy Greg száma volt az egyik első adat, amelyet a nyomozás kezdetekor feljegyzett. Fogta a mobilját, de nem tudta eldönteni, hogy felhívja-e. Mit mondhatna neki, ami nem tűnne vádaskodásnak? Nem, még egyszer átnézi a felvételeket, mielőtt újabb bajszokat kezdene huzigálni. Alaposan át kell gondolnia ezt a dolgot.

Greg kísérője nem tűnhetett el csak úgy. A biztonsági kamerák úgy voltak beállítva, hogy a bejárati ajtón közlekedő embereket rögzítsék, ami azt jelenti, hogy a szőke nő vagy észrevétlenül jutott ki a házból, vagy valóban nem távozott. Kirázta a hideg, mert eszébe jutott az a délután Carl Kennedyvel a Notting Hill-i házban. A barátja akkor azt mondta, ha Juliant meggyilkolták, csak olyasvalaki tehette, aki már eleve a házban volt.

Akkoriban csak Dianát gyanúsíthatta meg, szégyellte is magát a gondolat miatt, de mi van akkor, ha valaki más tette? Rachel egyre nyugtalanabb lett, kiment a fürdőbe, és hideg vizet locsolt az arcára. Mit tud Greg Willetsről azon túl, hogy Julian legjobb barátja volt? Számtalanszor találkoztak, még azt a rémes toscanai nyaraláson is együtt voltak. De persze mit tudhatunk bárkiről is?

Gondolkozz!, mondta magának.

Ekkor kopogtattak, amitől hirtelen összerezzent. Kinézett a kémlelőlyukon, aztán kinyitotta az ajtót. Egy szállodai alkalmazott étellel megrakott kocsit tolt be a szobába. Rachel busás borravalót adott neki, aztán újra gondosan magára zárta az ajtót, és visszaült a laptopja mellé.

Sajnálatos módon a Wikipedián nem volt szócikk Greg Willetsről, így a lánynak magának kellett elvégeznie a kutatást. Volt néhány adat a LinkedInen, valamivel több a gazdasági hírportálokon, és életrajzok a világ számos pontján tartott előadásaihoz csatolva. Cége, a Blackstone Partners kis befektetési bank volt, semmiképp sem akkora piaci szereplő, mint a Goldman Sachs vagy a J P Morgan. A honlapjuk szerint harminc munkatárs dolgozott a londoni irodában, és volt egy kisebb kirendeltségük New Yorkban is. Greg Willets alapítóként volt feltüntetve az oldalon, ahol rövid pályaképét is elolvashatták az érdeklődők, valamint megnézhették a komoly, fekete-fehér fotóját is. A „Hírek” menüpont alatt a cég által az elmúlt egy évben tető alá hozott szerződésekről lehetett tájékozódni. Rachel itt utalást talált a Denver-csoportra: a társaság festéküzletágát adták el egy német vegyipari cégnek ötmillió euróért.

Rákeresett a vállalati adataira is, amelyek igen beszédesnek bizonyultak. Greg Willets sikeres ember volt, a köreikben legalábbis mindenki így gondolta. Birtokolta a siker minden kellékét: házat Chelsea-ben, lakást Monacóban és egy oldtimer Ferrarit, bár azt Juliantől nyerte pókeren. Ennek ellenére a Blackstone Partners nem állt igazán biztos lábakon, a likvid tőkéje félmillió font alatt volt, és súlyos adósságokat halmozott fel. Rachel nem volt naiv, tudta, hogy ez önmagában semmi rosszat nem jelent. A pénzügyi szakértők okos emberek, a tőkéjük rendszerint offshore számlákon pihen. A lány arra gondolt, hogy tovább kell majd kutatnia Greg után, bár egyelőre nem igazán tudta megfogalmazni, hogy ennek pontosan mi az értelme. A férfi barátnője felszívódott a házban. Ez egyben azt is jelenti, hogy a férfinak köze van Julian halálához? Ha Juliant valóban meggyilkolták, akkor a tettesnek nyilván volt indítéka. Gregnek viszont sokkal több hasznot hajtott a barátja élve, mint holtan, mivel rengeteg üzletet hozott a cégének.

Rachel a minibárhoz ment, és az összes kis dobozos kóla tartalmát beleöntötte egy pohárba. Az éjjeliszekrényen heverő jegyzetfüzetről lapokat tépett le, és körberakta velük az asztalt.

Mindegyik lapra felírt egy információt, amit a nyomozás folyamán tudott meg. Julian ki akarta vonni a piacról a Xenistatot. Julian meghalt. Elizabeth Denver vezérigazgató akar lenni. Adam Denver tud a Xenistat-jelentésről. A Denver-gyógyszergyár eladása folyamatban van. Julian segíti Greg vállalkozását. Greg barátnője a házban maradt?

– Mi lehet az indíték? – mondta ki hangosan Rachel a kérdést, a papírlapokat bámulva.

Két információ ragadta meg a gondolatait. A Denver-gyógyszergyár eladása, és az, hogy Julian üzleteket szállított Gregnek.

Újra kinyitotta a laptopját, és átolvasta a Blackstone honlapját. Felsorolták a szakterületeiket, ez elég tekintélyes lista volt, ám ezen belül is feltűnő volt a vegyipari ágazat magas aránya. Mi van, ha a sógora a Blackstone-t kérte fel az eladással kapcsolatos tanácsadásra? Alicia Dyer azt mondta, az ő cége valószínűleg nem pályázott a feladatra, mivel Juliannek megvolt a bevált cége. Lehet, hogy az a Blackstone volt? Nagy a valószínűsége…

És ha Julian valóban Greget bízta meg a Denver-gyógyszergyár eladásával, az vajon mit jelent? Rengeteg pénzt Gregnek, ehhez kétség sem fér. Felsóhajtott, gombócba gyűrte az egyik papírt, és csalódottan a kukába dobta. Nem ismerte annyira sem a Denver-csoportot, sem a cégakvizíciók világát, hogy össze tudja rakni a képet. Muszáj lenne beszélnie valakivel, aki otthon van a témában. De kivel? Elizabeth Denverrel? Ő tudná a választ minden kérdésére, sőt, még annál is többet. Rachel azonban nem bízott benne. Ott van Adam is, de ő sem megbízható. És persze ott van maga Greg is.

A lány csak egy pillanatra hunyta be a szemét, de amikor felébredt, a hajnal halvány fénye derengett át a függöny résein. A fejét az asztalra hajtva aludt, a nyála a jegyzeteire folyt. Pislogott párat, és felegyenesedett, majd hatalmasat nyújtózkodott. Majdnem nyolc óra volt. Rachel fáradtnak és elgyötörtnek érezte magát, de sokkal kevésbé reményvesztettnek, mint előző este. Nézte az információkkal teleírt, nyáltól nedves jegyzetlapokat, amelyek továbbra sem fedték fel a teljes képet. Újságíró korában tanulta meg, hogy az embernek gyakran rendelkezésére áll minden kis darabka, amelyből a komplett sztorit össze lehet rakni, feltéve, ha jó sorrendben értelmezi őket. Ha nem, akkor fordulhat elő olyasmi, amit ő is művelt, azaz az illegális eszközök – telefonlehallgatás és postafiók-feltörés – használata, mert kétségbeesetten be akart valamit bizonyítani, össze akarta rakni a teljes képet.

Kit kellene felhívni? – morfondírozott magában a lány.

Az az eshetőség, hogy Greg Willetsszel beszéljen, most reggel sem tűnt vonzóbbnak, mint az éjszaka, bár tudta, hogy előbb-utóbb kénytelen lesz konfrontálódni vele.

Ki az, aki okos és ravasz, és sokat tud Denverékről? – kérdezte magában. Talán Aliciát kellene megpróbálnia újra.

Átnézte a telefonlistáját, és két névnél megállt. Patty és Michael Reynolds. Mindkettőjüket ismerte és tisztelte. Patty éles eszű nő, a férje pedig Julian egyik legközelebbi barátja volt. Mindketten jól ismerték Greget és a Denver családot is, ráadásul pénzügyi zsenik.

Rachel ébresztőül kiadós reggelit rendelt, sült kolbásszal és paradicsomos babbal, hozzá Virgin Bloody Maryt, extra adag tabasco szósszal. Mire megreggelizett, már kilenc felé járt, vagyis nyugodtan felhívhatott bárkit a szombat ellenére. Michael volt a barátságosabb természetű a házaspár tagjai közül, ezért először vele próbálkozott. Rachel nem ismerte nagyon jól a férfit, de kedvelte a humorérzékét és igazi angol modorát.

– Halló!

– Rachel vagyok. Rachel Miller.

– Szia, Rachel.

Michael nem beszélt vele olyan fagyos hangon, mint Julian barátai általában. Az ellenérzését már kifejezte az első és egyetlen alkalommal, amikor a lány hetekkel ezelőtti hazatérte után találkoztak.

– Gyorsan mondd, amit szeretnél, mert repülőgépen ülök, és mindjárt felszállunk.

– Van tudomásod arról, hogy Greg Willets intézett bármiféle üzletet a Denver-csoport részére? – kérdezte a lány valóban nem vesztegetve az időt.

– Nem ez a legjobb hely ilyesmiről társalogni – mondta Michael óvatosan.

– Csak egy igent vagy nemet mondj, különös tekintettel a gyógyszergyárukra.

– Igen, volt róla szó – válaszolta a férfi lehalkítva a hangját. – Van egy kisebb, de azért jelentős Denver-részvénycsomagom, és ezért igyekszem képben lenni a vállalatot illetően. Támogattam Julest a döntésben. És hogy Greg részt vett-e a tranzakcióban? Valószínűleg igen. A Blackstone-nak sok referenciája van az iparágban, de ezzel együtt nagy dolog, ha valóban megkapták az üzletet.

– Ezt hogy érted?

– Greg száz-, maximum kétszázmilliós üzleteket szokott tető alá hozni. A Denver-gyógyszergyár viszont milliárdos nagyságrendű eladás lesz. A lebonyolító cég megbízási díja ötven-hatvan millióra rúg majd, és Gregnek kétségkívül nagyon jól jönne ez a pénz. Tudom, hogy manapság népszerű dolog a bankárokat ekézni, de az ő életük sem könnyű olykor – mondta Michael.

Rachelben millió kérdés fogalmazódott meg.

– Kedvesem, a légiutas-kísérő mindjárt elfenekel, ha nem teszem le a telefont.

– Mikor száll le a géped? Felhívnálak újra.

– Namíbiába repülök, úgyhogy csak holnap tudsz elérni.

– Michael, kérlek! Csak öt percet szánj még rám!

– Mi szeretnél még tudni? – a lány szinte látta, ahogy a férfi kerek, vörös arca elfelhősödik.

– Azt, hogy hogyan működik a vállalatakvizíció.

– Nos, arra ennyi idő nem elég. De esetleg beszélj Pattyvel. Megvan a száma? Greenfieldsbe megy ma reggel, hívd fel!

Azzal Michael letette a telefont. Lehet, hogy épp most fenekelik el, bár ez példátlan elbánás lenne az első osztályon utazókkal, gondolta Rachel vigyorogva.

Patty mobilszáma is megvolt a füzetében. Próbálta hívni, de egyből a hangposta kapcsolt be. Az asszony valószínűleg még úton van a vidéki házukba. Lehet, hogy jobb ötlet lenne utánamenni. Patty Reynolds penge csaj volt, de szeretett pletykálni és bizonyos esetekben hajlamos elfeledkezni a diszkrécióról is. Ebből a szempontból a személyes találkozó sokkal jobb lehet, mint egy telefonhívás.

A lány nem tudta a pontos címet, csak nagyjából emlékezett arra, hogy merre van a ház. Öt éve járt ott, amikor a közös toscanai nyaralás után kicsikart Reynoldsékból egy meghívást Michael ötvenedik születésnapjára.

Egy szelet hideg pirítóst tömött a szájába, és kezdett bepakolni a táskájába. A mobilja pityegett, gyorsan felvette, remélve, hogy Patty hívja vissza, de csak a készülék jelzett, hogy lemerülőben van az aksi. Küldött egy üzenetet a nővérének, hogy hová megy, aztán kikapcsolta a telefont, hogy spóroljon az akkumulátorral. Még ki kell jelentkeznie a szállodából, aztán indulhat.

61. fejezet

Diana szürke és nyomasztó időjárásra ébredt; széthúzta a függönyöket, s bár reggel volt, az alacsonyan úszó, fekete felhők és az elhagyatott tavi ház látványa olyan benyomást keltett, mintha szürkület lenne. Az első kövér esőcseppek már verni is kezdték az ablakot, a nyár első vihara megérkezett, de az asszony most örült neki, mert a pázsit szinte már kiégett a naptól, és a föld berepedezett. A jó nagy zuhé végre elmossa az izzasztó forróságot is.

A távolból égzengés hallatszott, és az asszony elmosolyodott. Pár nappal ezelőtt még rossz jelet látott volna egy hirtelen jött viharban, és még mélyebbre süllyedt volna a depresszióba. De most? Most semmi nem ronthatta el a kedvét. Kezét a hasára tette, és próbált visszaemlékezni, hogy mikor jönnek az első rúgások. Korábbi terhességeinél gondolni sem mert erre, mindig úgy érezte, hogy kihívja maga ellen a sorsot. Ám ezúttal megnyugtató bizonyosság töltötte el, hogy ezzel a babával minden rendben lesz. Julian gyermeke, és az övé. Ez a tény mosolyt csalt az arcára.

Merengéséből a telefon csörgése riasztotta fel.

– Halló!

Csend, aztán a saját hangját hallotta visszhangozni a vonalban.

– Diana? – szólalt meg egy férfihang. – Diana beszél?

– Igen. Ön kicsoda?

Újra csend.

Az asszony gyomra összerándult, mégis uralta a furcsa helyzetet. Erősnek érezte magát, ezt is meg tudja oldani. A kezét ismét a hasára simította. Most mindennel meg tud birkózni.

– Liam vagyok. Liam Gosling.

– Liam! – kiáltotta az asszony megkönnyebbülve. – Hogy vagy? Ezek szerint rendben megérkeztél Thaiföldre?

– Próbálom elérni Rachelt – mondta a férfi minden udvariaskodás nélkül. A hangjában ugyanaz az aggodalom csengett, amely pár perccel korábban Diana gyomrát szorította össze.

– Londonban van. Próbáltad felhívni?

– Tegnap este beszéltem vele.

– Mi a baj?

– Valószínűleg semmi – mondta Liam –, de nem veszi fel a mobilját.

– Korán van még. Ismered Rachelt, ha lehetősége nyílik rá, délig alszik. Vagy megváltozott volna?

– Csak remélem, hogy nem csinál semmi hülyeséget.

Diana arcáról lehervadt a mosoly, újra aggódni kezdett.

– Liam, mondd el, mi a baj!

A férfi csak némi csend után szólalt meg.

– Ideadta nekem egy CD -n a biztonsági kameráitok felvételeit a parti estéjéről. Amikor átnéztem őket, észrevettem, hogy az egyik vendég nem hagyta el a házat.

– Nem hagyta el a házat – suttogta az asszony.

– Elküldtem a képét Rachelnek, és ő azt mondta, hogy Greg Willets kísérője volt a kérdéses nő.

– El tudod küldeni nekem is a képet?

– Persze. Gép mellett vagy?

Az iPadje ott volt a fésülködőasztalon. Gyorsan bekapcsolta, és pár pillanat múlva már a Liam által küldött képet tanulmányozta.

– A neve Eva – mondta Diana. Azonnal felismerte a nőt, bár alig beszélt vele az este folyamán. Szőke volt, külföldi, hihetetlenül kidolgozott testtel, és az asszony a parti óta nem találkozott vele. Mondjuk nem volt szokatlan, ha az ember Greg barátnőivel csak egyszer vagy kétszer találkozott, aztán soha többé.

– Mire gondolsz, Liam?

– Nem szeretném, ha egyedül mászkálna mindenfelé. Azok után, ami Ross-szal történt, semmiképp.

– Úgy érted, nem tudhatjuk, kiben bízhatunk?

– Azt hiszem, fel kellene hívnod a nyomozást vezető felügyelőt. Szerintem a rendőrség nem vette ezt észre a felvételen. Nagyon nem szeretném, ha Rachel elmenne ezzel Greghez vagy bárki máshoz egyedül. És ha nem tudsz erről gondoskodni, akkor a következő géppel hazarepülök.

– Szereted őt, igaz? – kérdezte hirtelen Diana ellágyulva.

– Nem hagyom, hogy bármi baja essék.

– Ne aggódj, vigyázok rá, amíg haza nem megy hozzád.

Liam hívása elterelte ugyan a gondolatait Adam látogatásáról, ám csak újabb okot adott az aggodalomra. Diana is megpróbálta felhívni Rachelt, de nem járt sikerrel.

Mire Adam Aston Martinja lefékezett a bejárat előtt, az eső már épp csak szemerkélt. Az asszony kimondottan örült, hogy nincs olyan meleg, mint a dorseti kirándulásuk idején. Figyelte, ahogy Adam kiszáll a kocsiból, és felszalad a lépcsőn, és arra gondolt, hogy mennyire hülye volt akkor. Hogyan engedhette, hogy a sógora így behálózza? Most meglepve tapasztalta, hogy semmit nem érez a férfi iránt. Pedig mennyi érzelmet szabadított fel benne Adam azon a New York-i éjszakán! Szenvedélyt, vágyat, összetartozást. Tényleg megtörtént mindez? Vagy az egész csak délibáb volt, ami semmivé vált az ő butasága és kétségbeesettsége miatt?

– Helló, Di!

A sógora sután arcon csókolta. Az asszony még sosem tapasztalt ilyen viselkedést tőle.

– Örülök, hogy itt vagy!

– Nem szeretném, ha tisztázatlan lenne közöttünk a helyzet.

– Én sem.

– Komolyan gondoltam, amit New Yorkban mondtam.

Nyilván minden nőnek ugyanazt mondod, beleértve a húgomat is – ordította volna legszívesebben az arcába az asszony. De nem éri meg. Ahogy a sógora mondta, nem lenne jó, ha tisztázatlan maradna a kapcsolatuk. Adam továbbra is az élete része, a leendő gyermeke nagybátyja. Diana ezt semmiképp nem akarta kockára tenni sértegetésekkel és vádaskodásokkal. Azonkívül igazán nem hibáztathatja azért, mert tetszett neki Rachel. Ez egész más volt, mint amit Julian tett a húgával.

– Adam, nem könnyű most a helyzetünk, és nyilván elkövettünk olyasmiket, amiket normál körülmények között nem tennénk.

A bosszúság halvány árnyéka suhant át a férfi arcán, ettől Diana majdnem elnevette magát. Azt hitte, a sógora megkönnyebbül, ehelyett enyhén megbántottnak tűnt.

– Persze, igazad van. Tehát nem akarsz beszélni róla…

Az asszony a fejét rázta.

– Menjünk étterembe ebédelni? Vagy Dothoz? – kérdezte Adam.

– Beszélni szeretnék veled.

A férfin látszott, hogy kínosan érzi magát. Mintha csak a barátnője készülne vele a lelkére ható beszélgetést folytatni a kapcsolatuk jövőjéről, miközben ő már szabadulna a kötelékből.

– Rendben – vont vállat a férfi újabb suta mosollyal. – Igyunk legalább egy kávét.

Átmentek a télikertbe, amely a ház legvilágosabb helyisége volt, és még a mindent beborító szürke fellegek ellenére is világos.

– Greg Willetsről akarok beszélni veled – mondta az asszony, aztán elmesélt neki mindent, amit Liamtől hallott. Amikor befejezte, Adam teljesen összezavarodottan nézett rá.

– Nem értem, Liam miért gondolja, hogy Rachel veszélyben van, és miért nem akarja, hogy beszéljen Greggel.

– Tudod, hogy Rachel kezdettől úgy gondolta, Juliant megölték. Aztán az indítékot is megtalálta, a Xenistatot. Egyedül arra nem bírt rájönni, hogyan jutott be a gyilkos a házba.

– De hát Greg a legjobb barátja volt! – mondta Adam hitetlenkedve. – Ugyanazon a napon kezdtek a Denvernél dolgozni, apa szerezte az állást Gregnek. Az egyetem idején gyakornokként dolgozott a cégnél, és mindenkit lenyűgözött. Nagyon jó barátja a családnak, apának, Liznek és nekem is.

– Akkor miért hagyta ott a céget?

Adam a vállát vonogatta.

– Mert befektetési bankár akart lenni. Úgy gondolta, abban több pénz van, mintha fix fizetésért dolgozna a Denvernél.

A férfi a fejét csóválta.

– Nem hiszem el. Nézd át újra a felvételt, biztos, hogy van magyarázat a dologra.

– Nyerhetett valamit Greg Julian halálával? Tegnap este Michael Reynolds azt mondta, hogy a cége nem áll túl fényesen.

– Diana, Greg sosem tenne ilyesmit.

– Egy dolgot megtanultam az elmúlt hetekben, mégpedig azt, hogy nem tudhatod, mi van az emberek fejében – mondta Diana halkan.

– Elizabethtel kellene beszélned – közölte Adam. – Ő többet tud a cégről és a befektetési ügyekről, mint bárki más.

– Akkor hívd fel! – kérte a nő. – Nem akarom, hogy a húgom veszélybe kerüljön. Lehet, hogy épp ebben a pillanatban találkozik Greggel.

– Azért ne ess túlzásokba!

– Azt hittem, neked is fontos Rachel – válaszolta Diana élesen.

Adam elszégyellte magát, és az asszony tudta, hogy a markában van.

– Ne aggódj, Adam. Tudom, hogy volt köztetek valami.

– Nem volt szándékos – mondta a férfi bátortalanul.

A gyanúja beigazolódása olyan érzés volt Dianának, mintha gyomorszájon vágták volna.

– Persze hogy nem; ha már az egyik testvér megvolt, akkor kellett a másik is.

– Diana, kérlek! Tudtam én, hogy ki vagy akadva New York miatt. Mégis meg kell ezt beszélnünk.

– És miről beszéljünk, Adam? Arról, hogy a farkadat nem bírod a gatyádban tartani? Vagy hogy meg akartál szerezni mindent, ami Juliannek jutott, sőt még azt is, ami nem? Először a feleségét, aztán a sógornőjét, aki elég bátor volt ahhoz, hogy visszautasítsa?

Diana látta a bűntudat felvillanását Adam szemében. Rátapintott a lényegre.

– Erről van szó igaz? Persze lehet, hogy te magad sem ismerted fel a motivációdat. Tényleg azt gondoltad, hogy vonzódsz hozzám, aztán pedig Rachelhez. De ez az egész igazából rólad, a te egódról szólt.

Adam a fejét rázta.

– Ne aggódj, nem számít. Nem érdekel a magyarázkodásod, inkább hívd fel Elizabethet. Ezzel legalább kicsit jóváteheted, amit elkövettél.

A férfi kelletlenül fogta a telefonját, és az ablakhoz sétált, hogy felhívja a nővérét. Közben Diana újból megpróbált rácsörögni Rachelre. Még mindig nem érte el, de megkönnyebbülve látta, hogy húga üzenetet küldött arról, hogy kimegy Patty Reynoldshoz. Visszaírt neki, hogy amint tudja, hívja fel.

62. fejezet

Rachel hallott már a mikroklímák jelenségéről, de ez azért hihetetlen volt. Londonban nyári vihar tombolt, az emberek az újságjukat a fejük fölé tartva kerestek menedéket a zuhogó eső ellen, és az egész várost beburkolták a sötét felhők. Ahogy azonban a lány délnyugat felé autózott az A3-as autópályán, olyan érzése támadt, mintha a télből egyszerre a nyárba csöppent volna. Az égbolt kivilágosodott, a felhők elvonultak, és újra kék ég mosolygott a földre. Rachel fél óra alatt két szivárványt is látott.

Mire Reynoldsék háza közelébe ért, már ragyogóan sütött a nap, és az autóján nyoma sem volt az esőnek. Rákanyarodott a hozzájuk vezető tengerparti útra, élvezve az ablakon betóduló, harapnivalóan tiszta levegőt.

– Isten áldja a brit időjárást! – mormogta Rachel.

Reynoldsék udvarházát el sem lehetett volna téveszteni. Az országúttól távolabb állt ugyan, de az Anna királynő korabeli ház palatetője már messziről csillogott a napfényben. A vaskapu nyitva volt, ezért a lány egyenesen a házhoz hajtott. Ilyen épületeket rendszerint kosztümös filmekben lehet látni, az ember szinte várja, mikor tűnik fel egy-két krinolinszoknyás hölgy.

A kocsifelhajtón nem állt autó, de a négy járműre tervezett garázs ajtaja zárva volt, és Patty nyilván odabent parkolt. Lehet, hogy senki nincs itthon, és akkor feleslegesen tettem meg ezt a hosszú utat? – morfondírozott magában. Becsengetett, és egészen megkönnyebbült, amikor Patty ajtót nyitott neki. Az asszony hirtelenszőke haja lófarokba volt kötve, rövid, fehér Lacoste teniszruhát és edzőcipőt viselt, mellkasán drága napszemüveg lógott egy láncon. Rachel alaposan megnézte Pattyt, aki bár már ötven felé járt, egészen szenzációsan nézett ki. Egyedül a kézfeje árulkodott a koráról.

– Rachel Miller! Hát téged meg mi szél hozott erre? Diana jól van? – sápadt el Patty.

– Hívtalak.

– Még nem hallgattam le a hangpostámat. Teniszezem – törölte le az asszony az izzadságot a homlokáról.

– Minden rendben, mármint Dianával. Nagy szükségem lenne a szakértelmedre valamivel kapcsolatban. Felhívtam Michaelt, és ő javasolta, hogy forduljak hozzád.

– Igazán? Úgy látszik, elhatározta, hogy nem hagy pihenni a hét végén – válaszolta élesen Patty.

– Sajnálom, hogy zavarok.

Az asszony pillanatnyi habozás után beljebb invitálta Rachelt.

– Már elfelejtettem, mennyire gyönyörű ez a ház. A nővéremnek hála rengeteg fantasztikus helyen jártam, de ha választanom kéne, a ti házatok benne lenne a top háromban. Egyszerűen káprázatos.

– Itt voltál Mike ötvenedik születésnapján, igaz? Aztán leléptél a dzsesszbanda egyik tagjával, ha jól emlékszem – kommentálta Patty, és kortyolt egyet az ásványvizes üvegéből.

Rachel halványan elmosolyodott annak az estének az említésére. Boldog volt, hogy sikerült meghívatnia magát a nagyszabású születésnapi partira, de hamar rájött, hogy alig ismer valakit a társaságból, így aztán a zenét szolgáltató együttes dobosával állt le csevegni. Lenyúltak egy üveg francia pezsgőt, és vetkőzős pókert játszottak a teniszpavilonban, ami végül túlságosan is hangos szexbe torkollott. Ez persze nem maradt titokban a vendégsereg előtt. A dobos másnap turnéra indult Németországba, és Rachel azóta sem hallott felőle, de máig kínosan érezte magát, ha visszagondolt az afférjukra. Az is Pattyre vallott, hogy felemlegette a történteket.

– Azért köszönöm a kedves szavaidat a házról – mondta végül az asszony kedvesebb hangnemben. – Nekem is meg kell csípnem magam mindennap, amikor itt ébredek fel.

– Meg kell csípned magadat?

– A ház, amelyben felnőttem, kisebb volt, mint itt a garázs – mosolygott Patty.

– Komolyan? – kérdezte Rachel megdöbbenve.

– Én nem olyan családból származom, mint Julian vagy Michael. De azt hiszem, ennek köszönhetem, hogy az lettem, aki. Nem jártam igazán jó iskolákba sem, de mindig azt mondtam magamnak, ez nem számít, mert egy nap sokat fogok keresni, és lesz egy házam a tengernél.

– És mennyire így lett!

– A birtok egyik pontjáról a Wight-szigetre nyílik kilátás. Az volt az a hely, ahová a szüleim egyetlenegyszer elvittek nyaralni. Jó látni, mert emlékeztet arra, hogy mekkora utat tettem meg. Kérsz valamit inni?

– Diétás kólát, ha van.

Patty előhalászott egy üveggel a hatalmas hűtőjéből.

– Szóval mit szeretnél tudni? – kérdezte az asszony mosolyogva, és Rachel kezdett egy kicsit megnyugodni. – Gondolom, összefügg a Julian halála ügyében folytatott nyomozással. Már vártam, hogy mikor kerül rám a sor.

– Lehetek egészen őszinte?

– Nem ismerjük jól egymást, Rachel, de annyira azért igen, hogy tudd, felesleges megkérdezned.

– Azt hiszem, Julian megölésének több millió dolláros indítéka volt.

Úgy tűnt, Patty nem lepődött meg a kijelentés hallatán.

– Ezt az összes, rendkívüli körülmények közt elhunyt milliárdosesetében feltételezhetnénk.

– A halála előtt néhány héttel Julian úgy döntött, hogy a legnagyobb bevételt hozó gyógyszerüket kivonja a piacról. Ez a lépés jelentősen csökkentette volna az eladni kívánt gyógyszergyáruk piaci értékét. Az eladás azóta is folyamatban van, jelenleg is próbálnak vevőt találni.

– És én miben segíthetek? – nézett rá Patty összevont szemöldökkel.

– Van arról tudomásod, hogy Greg cége tanácsadóként részt vett az akvizícióban?

Patty egy szót sem szólt.

– Kérlek, ha tudsz valamit, áruld el!

– Valószínűleg.

– És ha Greg intézi az eladást, de közben a cég piaci értéke hirtelen csökken, akkor mi történik? – gondolkodott hangosan a lány.

Patty vállat vont.

– Akkor az eladási árat is csökkentik, vagy akár meg is hiúsul a tranzakció.

– És ilyenkor mi történik a befektetési bankkal?

– Rendszerint jutalékért dolgoznak. Akár hónapokat is beleölhetnek egy akvizíció tető alá hozásába, és ha mégis meghiúsul, akkor nekik is annyi. Ha többmilliárdos üzletről van szó, akkor az ő díjuk is több tízmillió dollárra rúghat. Ha bármi krach beütne a Denver-gyógyszergyár esetében, az határozottan befolyásolná a Blackstone megbízási díjának a mértékét.

– Viszont amíg a sztárgyógyszer a piacon van, ők is nyugodtak lehetnek a jutalékuk felől.

– Úgy hallottam, hogy harmincés negyvenmilliárd dollár közötti árban gondolkodnak. A jutalék nagyjából egy százalék, szóval legalább harmincmillió dollárról beszélünk.

– Az óriási pénz – füttyentett a lány. – Más tekintetben is lenne hatása?

– Jelentős előrelépés lenne Gregnek szakmailag. A Blackstone elég pici cég jelenleg, egy ilyen üzlet azonban belépőt jelentene az elit klubba, és több hasonló kaliberű ügyfelet hozna nekik a jövőben.

Lassan a kirakó minden darabkája a helyére került.

– Miért kérdezősködsz Gregről, Rachel? – kérdezte Patty, kíváncsiságtól csillogó szemmel.

– Úgy gondolom, Greg vitte el a partira Julian gyilkosát.

– Micsoda?

– Az a nő, akivel odament, nem hagyta el a házat.

– Rachel, Julian öngyilkos lett…

– Megölték – közölte Rachel fejcsóválva. – Ahogy a barátnőjét, Madison Kopeket is. Minden a Xenistat miatt történt. A Xenistatot nem lehetett kivonni a piacról, mert ez a lépés veszélyeztette volna a vállalat eladását, és Greg ezt nem engedhette meg.

– Rachel, kérlek! Hallod te egyáltalán, miket beszélsz? Greget ugyanúgy lesújtotta Julian halála, mint mindenki mást, és…

Rachel azonban nem hallotta a mondat végét. A feje szédült, a látása elhomályosult. Halványan még érzékelte, hogy valaki nagy erővel hátulról fejbe vágja, de aztán minden elsötétült előtte, majd ájultan rogyott össze.

63. fejezet

Elizabeth éppen kilovagolt szülei Hanley Park-i birtokán, amikor Adam hívása befutott hozzá. A nő kelletlenül beleegyezett, hogy velük ebédeljen, egy Somerfold és a családi birtok között félúton lévő étteremben.

– Miről van szó? – kérdezte bosszúsan, miután rendelt egy pohár ásványvizet a bárpultnál, és leült Dianáék asztalához a kandalló mellé. Még mindig lovaglónadrágot és testre simuló tweedzakót viselt, és nem úgy tűnt, hogy sokáig szándékozik maradni.

– Volt oka Gregnek Julian halálát kívánni? – szegezte neki Diana a kérdést minden bevezető nélkül.

Elizabeth érintetlenül tette le a poharát az asztalra.

– Ne kezdj velem vitatkozni, Elizabeth! – közölte Diana olyan határozottan, mint még soha életében. – Csak mondj igent vagy nemet.

Sógornőjét tökéletesen váratlanul érte a kérdés.

– Mi a rendőrség véleménye? – kérdezte halkan.

– Válaszolj a kérdésemre! – nógatta Diana.

Elizabeth a füle mögé simította egy hajtincsét, de nem szólalt meg. Diana pedig nem tudta eldönteni, hogy időt akar nyerni, vagy a döbbenettől némult el.

– Úgy gondoljuk, minden a Xenistattal függ össze – törte meg a csendet Adam.

– A Xenistattal?

Elizabeth okos nő volt, és Diana azonnal látta, hogy sógornője összerakta magában a dolgokat.

– Greg cége, a Blackstone intézi a Denver-gyógyszergyár eladását. Azt hiszem, mindannyian ismerjük a Xenistat-jelentést, és Julian gyógyszerrel kapcsolatos fenntartásait. Úgy tűnik, egy kínai cég lesz a befutó, és ők főleg a Xenistat miatt döntöttek az akvizíció mellett. Ötvenmilliárd dolláros eladási árban gondolkodnak. A Denvernek hatalmas veszteség lenne erről lecsúszni, és Gregnek is.

– Továbbra is folyamatban van az eladás?

Elizabeth a fejét csóválta.

– Ne próbáljatok engem kinevezni bűnbaknak. Julian meghalt. A Xenistat a piacon marad, de természetesen együttműködünk bármilyen illetékes hatósággal, ha megkeresnek minket. Feltéve, ha még a mi tulajdonunkban lesz a cég.

– Szóval keresztül akarod vinni az eladást… – mondta Diana elszörnyedve.

– Hát persze! – csattant fel Elizabeth. – Az a dolgom, hogy nyereséget termeljek a cégnek.

– De milyen áron?!

– Senki nem tud semmi biztosat a Xenistatról. Legalábbis egyelőre. A vevők is utánanéztek a dolgainknak, és semmi gyanús nem merült fel. Ez a gyógyszer nem annyira az ördögtől való, mint ahogy te elképzeled, Diana. És a Denver sorsa múlhat rajta.

– Szóval akkor együtt dolgozol Greggel az eladáson? – kérdezte Adam.

– Igen.

Diana és Adam egymásra nézett.

– Gregnek volt indítéka megölni Juliant, Liz.

– Mindannyiunknak volt – pillantott rájuk Elizabeth. – De ez nem jelenti azt, hogy meg is tettük.

– Van valami, valami furcsa, amiről tudnod kell – mondta Diana, és elmesélte, hogy Greg kísérője, Eva, nem hagyta el a házat a parti után. Elizabeth egy szóval sem reagált az elhangzottakra.

– Beszélnünk kell Greggel – jegyezte meg Adam.

– Nyilván mindent be fog vallani – mondta gúnyosan a nővére.

– Hívd fel! – kérte Diana Adamet.

A férfi megpróbálta, de Greg nem vette fel a telefont.

– Nyilván épp Patty Reynoldsot dugja – mondta Elizabeth.

– Hogyan? – Diana képtelen volt elhinni, amit az imént hallott.

Egy pillanatra úgy tűnt, Elizabeth megbánta, hogy eljárt a szája.

– Nos, Michael elrepült Afrikába, és ha nincs itthon a macska…

– Patty és Greg? – motyogta Diana elképedve.

– Ugyan már, ne mondd, hogy nem hallottad a pletykákat! – válaszolta Elizabeth.

– Nem, nem hallottam – kapkodott Diana levegő után. – Az övéké a legjobb házasság az ismeretségi körömben.

– Nézz rá Pattyre, aztán nézd meg Michaelt. Hát nem egyértelmű, hogy Pattynek kell egy fiatal szerető?

– De hiszen szeretik egymást! És Michael annyira kedves férfi…

Diana ólomnehéz kézzel felemelte a telefonját, és felhívta Patty Reynoldsot. Meglepetésére a barátnője azonnal jelentkezett a vonal túlsó végén.

– Patty, én vagyok – mondta, de aztán nem tudta, hogyan folytassa.

– Minden rendben, Di?

– Igen – válaszolta az asszony, kissé összeszedve magát. – Próbálom elérni Rachelt. Azt írta nekem, hogy kimegy hozzád délelőtt.

– Még nem érkezett meg. Michael felhívott a reptérről, hogy Rachel várhatóan beugrik hozzám, de még nem ért ide. Remélem, minden rendben van.

– Igen, biztosan – mondta Diana, de közben végigfutott a hátán a hideg.

Felnézett, és pillantása Elizabeth kemény tekintetével találkozott.

– Mi a baj, Liz?

– Részben Patty finanszírozta a Blackstone megalapítását.

– Hívd újra Rachelt! – sürgette Adam.

Diana hívta a húgát, de nem érte el. Aztán újra megnézte az üzenetét, és látta, hogy Rachel három órája küldte, vagyis ennyi idő alatt bőven leérhetett Hampshire-be, Reynoldsék házába.

– El kell mennem Pattyhez!

Adam egyetértőn bólintott.

– De hát Jules öngyilkos lett – ingatta a fejét Elizabeth, és Diana hirtelen megsajnálta. Igaz, hogy nem kedvelte különösebben a sógornőjét, de most nagyon elveszettnek és összetörtnek látszott.

Adam az órájára nézett.

– Ugorj be az autóba! Az út nincs több másfél óránál, ha nyomom a gázt.

– Másfél óra? – szedte össze magát Elizabeth. – Tíz percre vagyunk apáéktól, és ott a helikopter.

– Akkor jobb, ha indulunk! – vezényelte Diana a többieket.

64. fejezet

Úgy gondolta, csak pár percre vesztette el az eszméletét, de igazából fogalma sem volt, mennyi ideig tartott. A szeme lassan kinyílt, először csak homályos körvonalakat észlelt, aztán ahogy a látása kiélesedett, Pattyt és Greget pillantotta meg, akik pár méterre tőle éppen vitatkoztak. Rachel újra becsukta a szemét, és próbálta kivenni, hogy miről beszélnek. Először nagyon nehéz volt koncentrálnia. Észlelte, hogy a földön fekszik, keze-lába szorosan össze van kötözve, a szája leragasztva.

– Mi a fenét csináljunk? – Patty hangjában pánik reszketett. – Diana telefonált, és a húgáról érdeklődött. Akár hiszed, akár nem, ő sem teljesen hülye. Rachel elmondhatta neki, hogy ide készül.

– Kérdezd meg tőle! – sziszegte Greg, és a lány érezte, hogy a szívét összeszorítja a félelem.

– Hagyd békén, amíg kigondolok valamit! – csattant fel Patty.

De Rachel hallotta Greg közeledő lépteit, a férfi megbökdöste a lábával, hogy magához térjen. A lány azonban mozdulatlan maradt, úgy tett, mintha még mindig ájult lenne. Greg felemelte, és a hátát a konyhaszekrénynek támasztotta, aztán az ujjával felhúzta a szemhéját. Rachel erősen pislogott, mintha csak most tért volna magához, és zavarná a fény. A férfi letépte a szájáról a ragasztószalagot, aztán idegesen fel-alá kezdett járkálni.

– Mit mondtál Dianának? – mordult rá a lányra.

– Semmit – krákogott Rachel.

– Ne hazudj nekem! – sziszegte Greg. – Az előbb felhívta Pattyt.

– Annyit mondtam, lehet, hogy ide jövök, és beszélek Pattyvel, de ez minden.

Greg a fejét rázta.

– Ezzel az egésszel nagyon el vagy tévedve, ugye tudod? – mondta a lánynak, és a kézfejével megtörölte a száját.

– Nyilván ezért vertél fejbe a teniszütőddel és kötöztél meg – válaszolta a lány, aki az előbb vette észre a konyha padlóján a sporteszközt. – Kár tovább rontanod a helyzeteden, Greg.

– Nem kellett volna megkavarnod a szart – közölte Greg vészjóslón.

Rachel érezte, hogy összekötözött keze remeg. A mobilja a hátsó zsebében volt, de sajnos pont rajta ült. Ha kivehetné onnan, akkor talán tehetne valamit, de időt kellett nyernie, hogy kitalálja, mit csináljon.

– A barátod volt – mondta halkan Gregnek. – És segíteni akart neked. És ha a Denver-gyógyszergyár-ügylet kútba esik is, hozott volna neked másik üzletet…

– Tudod, hogyan mennek a dolgok ebben a szektorban, Rachel? Tudod, mennyi időt és energiát fordítunk egy-egy üzlet megkötésére? Heteket, hónapokat, néha akár éveket. Etetjük-itatjuk az ügyfeleket, kinyaljuk a seggüket is. El tudod képzelni, milyen nehéz volt megtalálni ezeket a kínaiakat, akik ekkora árat hajlandók fizetni a cégért? És tudod, mennyi pénzt kapok, ha meghiúsul az üzlet? Semennyit. Kidolgoztam a belemet, amíg idáig eljutottam, ahol ma tartok. Nulláról kezdtem, aztán megint a nulláról kellett kezdenem, mikor a Lehman Brothers kibaszott velem. Mindenemet elvesztettem, az egész vagyonom elpárolgott. Ez még egyszer nem fordulhat elő velem.

– Hagyd abba! – mondta Patty, és a vállára tette a kezét, de Greg dühösen lerázta.

– Ki volt veled az a szőke nő a partin, Greg? Hol találtad? És hogy csinálta?

– Eva? Bár valószínűleg nem ez a valódi neve. Feltűnő csaj, koszovói. Azt mondják róla, hogy szörnyű dolgokon ment át a háborúban. Ettől lett olyan kemény és könyörtelen. Gondolj bele, bérgyilkossal érkezni egy partira, ez még tőlem is szokatlanul merész húzás!

– Elrejtőzött a házban, igaz? – suttogta Rachel.

– Gőzöm sincs, pontosan hol, nem kérdeztem a részletekről. Fizettem a szolgálataiért, és kész. Nyilván elrejtőzött, és várt a megfelelő pillanatra.

– És hogy jutott ki a házból?

– Várt – vonta meg a vállát Greg. – Megvárta, míg odaér a rendőrség, a helyszínelők, és amikor már elég nagy volt a jövés-menés, akkor simán kisétált anélkül, hogy bárki észrevette volna. Majdnem egy napja ment rá a feladatra.

– Elég volt! – üvöltötte Patty.

– És neked mi volt ebben a szereped, Patty? – kérdezte Rachel. Aggódott, hogy mi következik, mert a sarokba szorított emberek gyakran cselekszenek elhamarkodottan.

Patty kiment a konyhából.

– Most azon töri a híres agyát, hogy mihez is kezdjetek – mondta Rachel dacosan. – Azt gondoltam volna, több eszetek van, és találtok más megoldást a helyzetre, Greg. Annyira nagy szükséged volt erre a pénzre, hogy megért két gyilkosságot? Gondolom, Madison Kopeket is te öletted meg.

Greg nem nézett rá.

– Szükségem volt a pénzre – válaszolta kétségbeesett hangon. – A cég a csőd szélén állt, öt nagyobb üzletünk hiúsult meg ebben az évben. Nem engedhettem meg, hogy ez még egyszer bekövetkezzen.

A férfit nem lehetett leállítani.

– El tudod képzelni, hogy egy vezérigazgató maga tegye tönkre a saját cégét? – kérdezte Greg. – Ki művel ilyet? Magától előáll azzal, hogy a Xenistat veszélyes? Csak mert valami kis hülye repedtsarkú nyavalygott neki egy sort a bátyjáról?

– Te veretted meg Rosst is, igaz? – vetette közbe a lány.

– Aggódtam, hogy túl sokat szimatol. Sajnálom.

– Az egyetlen dolog, amit sajnálsz, az az, hogy még gyanúsabbá tette Julian állítólagos öngyilkosságát.

– Igazad van. Idiótának tartasz, mi?

Patty visszajött a konyhába, és úgy tűnt, kicsit sikerült összeszednie magát. Át is öltözött, farmer és póló volt rajta.

– Vidd ki a hajóhoz – mondta Gregnek nyersen.

– Miért?

– Gyerünk, vidd már!

Patty megragadta Rachel pólóját, és felhúzta a lányt a padlóról. Az asszony erős volt, Rachel botladozva állt lábra. Újra leragasztották a száját, és indultak kifelé.

– Hívd fel Evát – utasította Patty a férfit. – Mondd el neki, mi a helyzet, és kérj tőle tanácsot, hogy mit tegyünk.

Rachel reszketett, próbált kiabálni, de a ragasztószalag túl szoros volt. A birtokra sehonnan nem nyílt belátás. Greg végiglökdöste az ösvényen, le a tengerpartig, ahol a fényes, diófából készült hajó horgonyzott. Rachelnek egyszerre a Postman’s Park kő emléktáblái jutottak az eszébe. Az a sok ember, aki bátran cselekedett, és mások megmentése közben halt meg. Juliannek is ez a sors jutott, és a lány remegve gondolt rá, hogy hamarosan ő is közéjük fog tartozni.

Márpedig ezt nem fogja hagyni, határozta el dacosan, és egyik megkötözött kezét a hátsó zsebébe csúsztatta. Az egyik ujjával éppen elérte a mobilját.

– Befelé! – parancsolt rá Patty.

Rachel nem akart sírni, de alig kapott levegőt a félelemtől. Pillantása ide-oda járt a hajón, és meglátott egy matrózkést, amellyel a hajósok a köteleket szokták elvágni. Tudta, ha sikerülne megszereznie, talán lenne esélye. Tisztában volt azzal is, hogy erősebb, magasabb és fittebb, mint ezek itt ketten, és azon morfondírozott, hogy lenne-e esélye ártalmatlanná tenni őket, mielőtt Eva ideér. Mert akkor neki annyi.

Szándékosan elesett a fedélzeten, egészen közel a késhez. Akkor hallotta meg a hangot. A rotor zúgása egyre erősödött, ahogy a helikopter közeledett, és hamarosan megpillantotta a nagy, fekete fémmadarat, amint egyre lejjebb ereszkedik. Patty és Greg gyorsan beugrott utána a fedélzetre. Rachel hallotta, hogy a hajó motorja életre kel, de közben már Diana és Adam rohant feléjük a gyepen át. A nővére eljött érte. A nővére itt van, és megmenti!

65. fejezet

Diana végighajtott a Hanley Parkhoz vezető, kacskaringós úton, és a dór oszlopos bejárat előtt leállította az autót. Julian egyik kedvencével jött. Conception, az apósáék szobalánya nyitott neki ajtót, puszit nyomott az arcára, gratulált a babához, majd a ház mögé kísérte, ahol a zöld pázsit túlnyúlni látszott a horizonton.

Az asszony a távolban megpillantotta Ralphot. Apósa krémszínű kalapot és bronzgombos kék zakót viselt, mintha csak tenisz-vagy vitorlásverseny megtekintésére készülődne. Az idős férfi megfordult, odaintegetett neki, aztán lassan, nehézkesen elindult feléje. Ralph arcát megfogta nap – Diana tudta, hogy a temetés óta szinte egyfolytában Provence-ban vannak –, de a barnaság sem rejthette el a szomorúságát. Amikor azonban átölelték egymást, több melegséget érzett az apósa érintésében, mint eddig valaha.

– Gyere, üljünk le! – invitálta Ralph, és egy ősöreg tölgyfa árnyékában álló kovácsoltvas kerti garnitúrához vezette a nőt. – Hogy van Rachel?

– Jól megérdemelt és nyugodt álmát alussza – mosolygott Diana.

– A húgod belevaló egy lány.

– Pont így szeretjük.

– Mindent elmondott a rendőrségnek, amit kiderített?

Az asszony bólintott.

– Helyes – válaszolta Ralph vitriolos hangon. – Greg Willets és Patty Reynolds drágán megfizet azért, amit tett, ezért kezeskedem.

Dianának szemernyi kétsége sem volt efelől. Várt egy picit, aztán belekezdett a mondandójába.

– Úgy tudom, két hét múlva ül össze az igazgatótanács, hogy véglegesen megválasszák az új vezérigazgatót.

Az asszony tökéletesen képben volt a társaság ügyeit illetően. Anne-Marie Carr naponta jelentést küldött neki a cégnél zajló nagyobb eseményekről, és Dianát magát is meglepte, hogy mennyire érdekelni kezdte a vállalat sorsa.

– Valamiről muszáj beszélnem veled – folytatta Diana.

Idefelé jövet sokat törte a fejét, hogyan hozza szóba a dolgot.

– Nem könnyű ez nekem – mondta akadozva. – Kérlek, hidd el, hogy igazat beszélek, és azért mondom el neked, mert jót akarok a családnak. Neked, Charlie-nak és Juliannek.

Ralph a homlokát ráncolta.

– Miről van szó?

– Tudom, hogy Elizabethre vár a vezérigazgatói poszt, de nem hiszem, hogy ő a megfelelő ember.

Diana szinte levegőt sem mert venni, és képtelen volt az apósa szemébe nézni. Majdhogynem árulónak érezte magát a véleménye miatt. Elizabeth nélkül a húga most nem otthon aludná az igazak álmát, sőt kiverte a víz a gondolatra, hogy mi történhetett volna vele. Mindazonáltal nagyon erősen hitt abban, hogy az embereknek felelniük kell a tetteikért.

– Nyilván tudod, hogy Rachelt kértem meg, nyomozzon Julian halála ügyében. Azért tettem ezt, mert szükségem volt az igazságra. És Rachel nagyszerű munkát végzett, többet derített ki, mint amire számítottunk, olyasmit is, ami után nem is kutattunk.

Az asszony egy pillanatra becsukta a szemét, hogy erőt gyűjtsön, mert tudta, hogy amit mondani készül, az újabb csapás lesz az apósának. A szavak már ott voltak a nyelve hegyén. Elizabeth szerepe a Susie McCormack-afférban. Julian gondosan megtervezett elcsábítása, hogy végleg be lehessen feketíteni a nevét, és Elizabeth kaphassa meg a pozícióját. Biztos, hogy további fájdalmat kell okozni ennek a családnak? Könnyek égették Diana szemét.

– Ne haragudj, azt hiszem, mégsem kellene ezt elmondanom neked – suttogta végül.

– Ne aggódj, tudjuk, mit tett a lányunk.

Ralph olyan halkan szólalt meg, hogy az asszony alig hallotta.

– Tudjátok? – kérdezett vissza hitetlenkedve.

Az apósa a szemébe nézett.

– A tudás hatalom, Diana. Hogyan építettem volna fel másképp ezt a sikeres vállalatbirodalmat?

Az idős férfi levette a kalapját, és az asztalra tette.

– A botrány kirobbanása után nyomoztattam az után a lány, Susie McCormack után. Figyeltettük, ha úgy jobban tetszik. Az embereimnek persze nem kerülte el a figyelmét, hogy Susie kapcsolatban áll Elizabethtel, és a köztük zajló kommunikációból egyértelművé vált, hogy mindketten érintettek az ügyben. Ha valaha szöget ütött a fejedbe, hogy vajon miért nem a lányom lett a vezérigazgató a visszavonulásom után, akkor tessék, ez a válasz. Ha az ember túl ambiciózus és gátlástalan, akkor könnyen követ el hibákat. Liz ragyogó vezető, de nem lesz belőle vezérigazgató. Amíg én élek, semmiképp.

– Gondoltál arra valaha, hogy Julian halálához is köze lehet?

– Egyetlen pillanatra sem – mondta Ralph gyanúsan csillogó szemmel. – Szülőként tisztában vagy vele, hogy a gyereked követ el hibákat. De vannak dolgok, amelyek egyszerűen képtelenségnek tűnnek, amit a szülő szíve-lelke egyszerűen még csak számításba venni is képtelen, ha a saját gyerekéről van szó.

Diana az apósára nézett, és két könnycseppet látott legördülni pergamenszerű arcbőrén.

– Amikor én vezettem a céget, az volt a mottóm, hogy tanulj a hibáidból, de mindig előre nézz. Sosem vissza. A Denver-csoport hamarosan új vezérigazgatót választ, és a társaság történetében először ez az ember nem a Denver család egyik tagja lesz. És lehet, hogy ez nem is baj – mondta Ralph Denver, és végre halványan elmosolyodott. – Lehet, hogy jól fog jönni a vérfrissítés, amíg az új generáció felnő.

– Új generáció?

– Nagyon büszkék vagyunk Charlie-ra, nagyszerű fiatalember lesz belőle.

Dianát elöntötte a megkönnyebbülés és a boldogság, hogy a Denver család befogadja őket.

– Továbbra is a családunk része vagy, Diana. Ha a lányom mást sugallt, akkor elnézésedet kérem. Nagyon haragudtam rád, amikor megtudtam, hogy mivel bíztad meg Rachelt. Persze szerettem volna tudni, miért halt meg a fiam, de féltem kutakodni. Féltem nyomoztatni az ügyben, mert tudtam, hogy bármi derül is ki, én leszek miatta a hibás.

– Miért lennél te a hibás?

– A családi cég vezetésével járó stressz miatt ölte meg magát? Vagy tőlem örökölte a depresszióra való hajlamot? Nem vigyáztam rá, nem nyújtottam neki elég támogatást?

Majdnem belebolondultam ezekbe a gondolatokba.

– Nem a te hibád, Ralph, dehogyis.

Az idős férfi szomorúnak, erőtlennek látszott.

– De igen. Az az ember, Greg Willets – mondta, szinte kiköpve a nevet –, engem is ugyanúgy lenyűgözött, mint mindenki mást. Én vettem fel a céghez, és aztán megölte a fiamat!

Az apósa nagyot sóhajtott, a szemét annyira elhomályosították a könnyek, hogy szinte a pupillája sem látszott. Diana felállt, odalépett hozzá, és gyengéden a vállára tette a kezét.

– Minden rendben lesz, átvészeljük ezt az egészet. Egy család vagyunk, a családok pedig összetartanak.

66. fejezet

Dot egy hatalmas, hatemeletes kókusztortával a kezében lépett ki a konyhából. A torta vastagon be volt vonva krémmel, a tetejéből az egyetlen, nagy gyertya úgy állt ki, mint egy rakéta.

– Kezdhetjük énekelni, hogy „Boldog szülinapot”? – vigyorgott Charlie, és belekortyolt a vaníliás limonádéjába.

– De hiszen csak Thaiföldre megyek vissza – mosolyodott el Rachel egészen elérzékenyülve. – Nem kellett volna!

– Azért sütöttem, hogy ne felejtsd el, milyen fantasztikus hely Boughton, és gyakran haza gyere látogatóba – válaszolta Dot.

– Tortával engem mindig meg lehet vesztegetni – közölte Rachel, és belevágott a sűrű krémbe.

– A torta ünneplést jelent, de számomra ez nem ünnep – mosolygott Sylvia szomorúan, és belekarolt Rachelbe. – A kislányom elrepül a világ végére.

– Hát, a nagylányod meg tele van zsetonnal, úgyhogy nem lehet probléma évente mondjuk kétszer eljönni és meglátogatni engem.

– Tényleg, mikor megyünk, anya? – vágott közbe gyorsan Charlie. – Liam szerint most a legjobb búvárkodni. És már elég idős vagyok a PADI-vizsga letételéhez is.

– Mi lenne, ha a jövő hónapban mennénk, mielőtt kezdődik a suli?

– Komolyan?

– Komolyan – nevetett Diana. – Ki jön velünk?

Mindenki feltette a kezét.

– Várjatok! Van egy meglepetésem a számodra, Rachel – mondta Charlie, miközben a laptopján matatott. Aztán bevonult a kávézó egyik sarkába, és egy fejhallgatóval ügyködött valamit, majd odakiáltott a nagynénjének.

– Telefonod van!

Rachel bizalmatlanul ment közelebb, aztán majd a földbe gyökerezett a lába a döbbenettől, mert Rosst pillantotta meg a képernyőn.

– Ez meg mi a fene?

– Skype, te dinnye – vigyorgott Charlie.

Rachel feltette a fejhallgatót, és leült egy székre.

– Ross – mondta, és megérintette a képernyőt.

Barátja arcán még mindig látszottak a támadás nyomai, de magánál volt, az ágyában ült, és a szeme csillogása elárulta, hogy jobban van.

– Minden oké, Rach? Milyen balhéba keveredtél már megint? Az ember egy pillanatra nem figyel rád, és tessék!

– Ross… – a lány nem találta a szavakat. – Találtam neked egy állást. Méghozzá egy tök jót, Elizabeth Denveren keresztül, akár hiszed, akár nem. Megiszunk majd egy alkoholmentes sört, ha hazajöttél?

– Ma éjjel hazarepülök. Látlak majd?

– Azt hiszem. Remélem – vigyorgott a lány.

– Majd még beszélünk. Most menj vissza bulizni!

Rachel még öt perc múlva sem tudta letörölni a vigyort az arcáról. Diana gyengéden átölelte a vállát, és megszorította.

– Valamit még meg kell tennem, mielőtt elutazom – mondta a lány nővéréhez fordulva. – Gyere velem!

Rachel Hanley Park irányában indult el a Range Roverrel. Még mielőtt ráfordultak volna a Cotswoldsba vezető útra, Diana már tudta, hová tartanak.

Senki nem volt a templomban, amikor odaértek. A faluból egy fűnyíró zúgása hallatszott, de egyébként minden csendbe burkolózott. A két testvér egymásba karolva sétált Julian sírjához. Rachel leguggolt, kis csokor fréziát tett a sírkő mellé.

– Nagyon igyekeztem, hogy ne hagyjalak cserben – suttogta.

– Nem hagytad cserben – mondta Diana, megérintve húga vállát.

Elindultak vissza az autóhoz. A temető kapujában Diana megtorpant, kihalászott egy borítékot a táskájából, és Rachel kezébe nyomta.

– Csak akkor nyisd ki, ha visszaértél Thaiföldre.

A húga nevetve nézett rá.

– Azt hiszed, bírok addig várni? Nem emlékszel, mit műveltem karácsonykor, amikor kicsik voltunk?

Diana meglobogtatta előtte a borítékot.

– Oké, nem adom oda, csak ha megígéred, hogy uralkodsz magadon!

– Jó, de akkor legalább a gépen hadd nyissam ki!

– Nem, csakis akkor, ha már Liam is veled van.

– Liam?

– És ne próbálj belelesni előbb! Ígérd meg! Gyerünk!

– Jól van, megígérem.

Diana egy ölelés kíséretében átadta a húgának a borítékot.

– Olyan nagyon fogsz hiányozni! – mondta, és megszorongatta Rachelt.

– Maradhatok is.

Az asszony a fejét rázta. Tudta, hogy a húgának tovább kell lépnie.

– Lesz mivel lefoglalnom magam, rengeteg tennivaló vár rám.

– A kávézó?

– Igen, az az egyik. Másrészt jobban bele akarom ásni magam a Denver-csoport ügyeibe, és szeretnék létrehozni egy alapítványt Julian emlékére. Hátrányos helyzetű fiatalok egyetemi tanulmányait támogatná. Az egyik beosztottjának a fia Julian segítségével lett építészmérnök, ezért tudom, hogy büszke lenne egy ilyen kezdeményezésre. Arra gondoltam, gyerekek százainak segíthetnénk a pénzünkkel.

– Jó ember vagy, Di, ezt soha ne feledd! – mondta neki Rachel könnyes szemmel.

– Na, csak ne érzékenyüljünk el! – mosolygott Diana. – Nem örökre búcsúzunk. Egész augusztusban a nyakadon leszünk, és garantálom, hogy a végére látni sem akarsz majd többé.

– Ugyan már! – válaszolta Rachel. – Legalább három évet kell majd bepótolnunk egyetlen hónap alatt.

– Igazad van, még kevés is lesz az idő – vigyorgott Diana, azzal beszálltak az autóba, és visszaindultak Somerfoldba.

67. fejezet

Fura, hogy az ismerős dolgok milyen hamar idegennek tűnnek, gondolta Rachel, ahogy megállt a Gosling– Miller Búváriskola előtt. Hat héttel ezelőtt ez volt az otthona, most meg úgy néz itt mindenre, mintha képeslapot látna, vagy fotókat egy ismerős nászútjáról. Pálmafák, tengerpart, ragyogó napsütés.

Nagy levegőt véve lépett fel a rozoga kunyhóba vezető két lépcsőfokon. A bentről hallatszó nevetéstől összeszorult a gyomra.

Először a szexi sortot és pólót viselő Sherylt pillantotta meg, és megint csalódás öntötte el, hogy Liam ennyire jól érzi magát nélküle.

– Rachel, hát megjöttél! Csodás! – nevetett Sheryl, és megölelte a lányt, bár tulajdonképpen alig ismerték egymást.

Rachel a válla fölött az iroda belsejét fürkészte Liam után kutatva, de amikor a szomszédos helyiségből végül előjött valaki, az legnagyobb meglepetésére nem Liam, hanem Jeff volt, akiről a lány már el is feledkezett.

– Liam itt van? – kérdezte nyugtalanul.

– A hajón van, azt hiszem. Tud róla, hogy itt vagy?

– Nem – mosolygott a lány.

Pár percnyi sétára volt csak a móló, és Rachel végig azon gondolkodott, hogy mit is mondjon a férfinak. Már messziről észrevette Liam magas, izmos alakját, amint a fedélzetet takarította. A férfi háttal volt neki, ezért nem vette észre a közeledtét.

– Csak szeretném megkérdezni, hogy ma még viszel-e ki búvárokat – mondta olyan tiszta és nyugodt hangon, ahogy csak bírta.

Liam megfordult, amitől a hajó ringatózni kezdett alatta a vízen. Rachel majdnem elolvadt, ahogy meglátta a boldog és meglepett mosolyt.

– Visszajöttél! A jegyemmel méghozzá! – mondta, és kiugrott a mólóra.

– Nem számítottál rá? – kérdezte a lány, és úgy érezte magát, mint egy kamasz.

– Azt hittem, tovább akarsz maradni.

– Nem bírtam várni.

– Mire?

– El kell mondanom neked valamit.

A lány megacélozta a lelkét, összeszorította a száját, és a szemöldökét összeráncolta. Nagyon komolyan festhetett, mert Liam arca egyszerre aggodalmassá vált.

– Mi a baj?

Rachel nagy levegőt vett, a mondanivalóját már összeszedte, világosan tudta, mit akar. Egy pillanatra mégis elbátortalanodott, fáradtnak érezte magát a hosszú úttól, de tudta, hogy túl kell ezen esnie.

– Tudom, hogy visszautasítottál azon az estén, amikor csókolóztunk. És én nagyon sokáig próbáltam úgy tenni, mintha nem számítana, de igenis számít, mert hiszem, hogy mi egymásnak vagyunk teremtve. Te és én. És ha két ember, aki ennyire összeillik, még sincs együtt, az szerintem nagy kár.

Liam szeretett volna valamit mondani, de Rachel feltartott kézzel leállította.

– Hagyd, hogy befejezzem, mert később nem biztos, hogy lesz erőm végigmondani. – Annyira boldoggá teszel, Liam! Igaz, hogy amikor megérkeztem Thaiföldre, eleinte mindenkibe belemartam. Aztán már nem, és ezt a változást neked köszönhetem. Gondolni sem bírok arra, hogy esetleg elveszíthetlek, és nélküled kell leélnem az életemet. Már attól is gyorsabban ver a szívem, hogy látlak. Tudom, hogy nem nézek ki úgy, mint Diana vagy Sheryl vagy Alicia Dyer, és sosem leszek olyan menő, mint a londoni barátaid. De mi ketten összeillünk. És azt gondolom, hogy két összeillő embernek együtt kell lennie az életben és a szerelemben…

Rachel szinte észre sem vette, hogy Liam odalépett hozzá.

– Fogd már be a szádat egy pillanatra, hogy megcsókolhassalak!

És milyen édes volt az a csók! Mint a méz. Rachel úgy érezte, végre hazaért.

– Szóval akkor meggondoltad magad? – kérdezte a lány hevesen dobogó szívvel.

Csend volt körülöttük, csak a hajó oldalát lágyan verő hullámok hangja hallatszott.

– Az irántad érzett szerelem vett rá egy csomó dologra – mondta Liam, a tenyerébe fogva a lány arcát. – Az első találkozásunkkor megettem azt a gusztustalan, ötvenbátos curryt, csak azért, hogy veled maradhassak. Közös céget alapítottam veled, mert azért jöttem Thaiföldre, hogy boldog legyek, és tudtam, ha veled tölthetem a napjaimat, akkor úgyis mindegy, hogy mivel foglalkozom, boldog leszek. Három éve egyedül vagyok, de nem azért, mert Alicia vagy más otthoni lány után sóvárgok azóta is, hanem mert senki mással nem akarok lenni, csak veled. És azon az estén, a parton kizárólag azért utasítottalak vissza, mert úgy éreztem, hogy nem ugyanarra vágyunk.

– Azt mondtad, maradjunk inkább barátok.

– Akkor kaptad a hírt Julianről.

– Az nem befolyásolta, hogyan érzek irántad.

Liam a fejét csóválta, de kék szeme csillogott, ahogy Rachelt nézte.

– Három éven át mást sem hallottam tőled, csak megvető szavakat a szerelemről és a házasságról. Nem akartál kapcsolatba bonyolódni, nehogy megbántsanak. Ezért amikor megcsókoltál, arra gondoltam, teljesen másra vágysz, mint én. A saját érzéseim védelmében mondtam azt, hogy maradjunk inkább barátok. Tudtam, hogy mit akarok, viszont úgy hittem, te nem azt várod tőlem.

– És mit akarsz? – kérdezte Rachel lélegzet-visszafojtva.

– Veled akarok lenni. Veled akarok megöregedni. Örökre téged akarlak.

A lány a karjába omlott, mintha soha nem akarna elszakadni tőle. Rachel érezte az arcán végiggördülő könny sós ízét, de nem számított, mert Liam gyengéden lecsókolta őket, és a hüvelykujjával megtörölte a szemét. Aztán újra a tenyerébe fogta Rachel arcát, és megcsókolta.

– Légy a feleségem! – lehelte a fülébe.

A lány bólintott.

– Családias szertartás lehetne, itt, a parton. Diana úgyis szeretne eljönni hozzánk Charlie-val a nyáron egy hónapra, mielőtt elkezdődik az új tanév.

– Hát akkor vágjunk bele! – vigyorgott Liam.

Rachel szíve eszeveszetten dobogott, ahogy máris terveket kezdett kovácsolni magában.

– Diana adott nekem valamit, de nem volt szabad addig kinyitnom, amíg te nem vagy velem.

– Akkor gyerünk, nyisd ki!

A lány felnyitotta a borítékot. Egy kulcsot talált benne.

– Ez meg mi?

– Nem tudom.

A kulcs mellett volt egy kártya is. Rachel odaadta Liamnek, hogy olvassa fel.

„Ez a Naplemente bungaló kulcsa. Az ingatlan mostantól a tiétek. Egyetértek veletek, ez valóban szuper befektetés. A tulajdoni lapot hamarosan megkapjátok. Csendestársatok: Diana.”

Megvette a Naplemente bungalókat! Nekünk! – kiáltott fel ujjongva Rachel.

– Micsoda nászajándék! – örvendezett Liam.

– Micsoda testvér! – mosolygott Rachel, és kéz a kézben elindultak a homokos parton.

VÉGE

[1] A dot pöttyöt jelent magyarul. – A ford.

Copyright © 2013 Tasmina Perry Hungarian translation © Császár Tímea, 2014

Tartalom

Előszó

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

54. fejezet

55. fejezet

56. fejezet

57. fejezet

58. fejezet

59. fejezet

60. fejezet

61. fejezet

62. fejezet

63. fejezet

64. fejezet

65. fejezet

66. fejezet

67. fejezet

Table of Contents

Előszó

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

54. fejezet

55. fejezet

56. fejezet

57. fejezet

58. fejezet

59. fejezet

60. fejezet

61. fejezet

62. fejezet

63. fejezet

64. fejezet

65. fejezet

66. fejezet

67. fejezet