TASMINA PERRY

Ház a

Naplemente-tónál

Budapest, 2017

Fordította

SILLÁR EMŐKE

A fordítás alapjául szolgáló mű: Tasmina Perry: House on Sunset Lake

Copyright © 2016 Tasmina Perry

Hungarian translation © Sillár Emőke, 2017

© XXI. Század Kiadó, 2017

borítófotók © Trevillion Images, Shutterstock 21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám Szerkesztette Gimes Katalin

Előkészítés Bérczi Ágnes

Korrektúra Györke Mária, Takács Andrea Elektronikus változat

Békyné Kiss Adrien ISBN 978-615-5638-73-2

Prológus

Ha már nyaraltál valaha a Casa D’Orban, soha nem felejted el. Kristálytisztán emlékszel rá, még a szemedet sem kell lehunynod, hogy felidézd a súlyos, meleg szellőt, az azáleák illatát és a nap csókolta bőrödhöz tapadó levegőt.

Csodálkoznak az emberek, hogy miért jövünk ide, amikor júniustól szeptemberig fullasztóan forró és párás az idő. Amikor a délutáni viharok olyan feketére festik az eget, mint a seregély szárnya, és az eső egy pillanat alatt eláztatja a házat. Azt kérdik, miért nem megyünk észak hűvösebb strandjaira vagy Európa kozmopolita városaiba – Párizsba, Londonba, Rómába. Ám akik ezt a kérdést felteszik, még soha nem jártak a Casa D’Orban. Soha nem érezték a varázsát.

A Casa D’Orban minden nyár különleges, de azért vannak, amelyek még ezek közül is kiragyognak. Emlékeid ezekről kicsit élénkebben megmaradnak. Mint az a nyár, amikor a csúszdát építettük lent a tónál, és az egész júliust azzal töltöttük, hogy őszibarackos jeges teát ittunk, és a vízbe ugráltunk. Vagy amikor levitorláztunk a Moon Riveren alkonyatkor, és olyan ragyogó volt a naplemente, mintha tűztenger vett volna körül bennünket.

De tudom, még most is, hogy ez a nyár az összes többit elhomályosítja. Mert ez az a nyár, amikor megismertelek. Ez az a nyár, amikor úgy éreztem, élek, amikor végre megértettem, milyenné tud tenni a szerelem: boldoggá, szédültté, vakká a világra, kivéve azt a darabkáját, amelyben te vagy. Hogy felejthetném el valaha is a pillanatot, amikor megcsókoltál a tónál, vagy amikor először vetted a kezemet a kezedbe, és éreztem, hogy tökéletesen beleillik?

Egy dal zsong a fejemben – a Summer of Love{1} egyik dala –, és eltűnődöm, vajon ezt érezték-e San Franciscóban ’67-ben. Részegen az újdonság varázsától, szédülten a szextől és a szabadságtól.

Kivéve, hogy én nem vagyok olyan, mint a hippilányok vagy a drogosok. Nem vonulhatok fel a városháza előtt egy transzparenssel, amelyre az irántad érzett szerelmemet írtam. Mert ez nem csupán a különleges emlékek nyara, hanem a titkoké is, és ettől pezseg, ettől ragyog benne valami veszélyes sziporkázás.

Szívem mélyén tudom, hogy nem lesz jó vége. A tejszín mindig megsavanyodik, a nap mindig lenyugszik.

Érzem a vihart a levegőben, és fekete felhők gyülekeznek a tó fölött. Ég a lámpa a szobádban – látom, ahogy hunyorog a vízen át, és ha összehúzom a szememet, ki tudom venni a körvonaladat. Kísért a tiltott ígéreteddel. Látni akarlak, mielőtt elered az eső!

1. fejezet

Skót-felföld, szilvesztereste

A kastély zsúfolt bástyáján egy pillanatra csend támadt. Elakadt a beszélgetés, oldalra billentek a fejek, bent rekedt a levegő. És akkor meghallották: lágy csilingelés szólt, ahogy a templom órája Munroe-falván elütötte a tizenkettőt.

Sssssssshhhhh!

Az első rakéta felszisszent az égbe, vad éljenzés és örömteli sikítások közepette. Vörös tűzijáték pukkant a feketeségben, és kígyózó indák kúsztak vissza a földre, amikor a rejtett hangszórókból felcsendült az Auld Lang Syne. Beköszöntött az új év.

Végig a kőpárkány mentén emberek ölelkeztek és csókolóztak, mindenki megosztotta a pillanatot egy szeretett lénnyel vagy egy kéznél lévő idegennel, mindenki suttogó szavakat és a jövőre szóló jókívánságokat váltott. Mindenki, kivéve Jim Johnsont. Jim lenézett az órájára, majd felpillantott az égre. Tizennyolc és fél perc, addig tart a pirotechnikai látványosság, és mire véget ér, a zenekarnak a bálteremben már teljes lendületben kell lennie.

– Hé, Jim, fantasztikus a parti!

Jim felnézett, és megrázta a felé nyújtott kezet. Douglas Strand nagykutya volt, olajban és gázban utazott, valamint jelentős szerepet játszott a skót politikában is. A tény, hogy Strand itt töltötte a szilveszterestét, és nem egy, a Princess Streetre néző balkonon, mosolyt csalt Jim arcára.

– Köszönöm, Doug! – mondta, és megveregette Strand hátát. – Terjeszd ezt a véleményt, jó?

A férfi széles mozdulatot tett a poharával, a sikeres és befolyásos emberek felé intett, akik ott ujjongtak és nevetgéltek a kastély teteje alatt.

– Kétlem, hogy erre szükség lenne a mai este után – jegyezte meg. – Azt hiszem, akinek ezt tudnia kell, az már itt van.

Jim sok kezet megrázott, és számos spicces ölelést viszonzott, miközben lement a lépcsőn, és visszaindult a Great Hall, Munroe legfőbb attrakciója felé. A gyönyörű előcsarnok-átrium mindössze néhány héttel azelőtt még a kastély kikövezett udvara volt. Most ez lett a hotel elegáns bejárata, a macskaköveket tölgyfával és szőnyegekkel fedték le, az ősi falakat drapériákkal, műalkotásokkal és rejtett világítással tették melegebbé és lágyabbá. Európa új célhotelje lélegzetelállítóan mutatkozott be – és Jim látta a hatást az érkező vendégek arcán. A megnyitó minden tekintetben sikeresnek tűnt.

Legalábbis eddig, gondolta. Jobbra-balra hajlítgatta a nyakát, és érezte, hogy egy kicsit enyhül benne a feszültség.

– Celine – szólalt meg, amikor észrevett egy vörös báli ruhás nőt a bárnál. – Köszönöm, hogy eljött!

Fejek forogtak, amikor a feltűnő szépségű barna nő arcon csókolta. Celine Wood már a negyven felé közeledett, de még mindig az egyik leghíresebb modell volt a világon, ezért igazi fegyverténynek számított, hogy sikerült felcsalni Skóciába a megnyitóra.

– Boldog új évet! Nem megy ki megnézni a tűzijátékot?

– Egy italra jöttem be. Tessék, fogja, úgy fest, mint akinek szüksége van rá! – kínálta a nő, és átnyújtott Jimnek egy karcsú pohár pezsgőt.

– Egészségére! – mondta ő, és gyorsan belekortyolt az italba. – Negyvennyolc órája nem aludtam.

– Nos, ennek ellenére ugyanolyan szenzációsan néz ki, mint mindig – hízelgett Celine, és letörölt egy rúzsfoltot a szája sarkáról. – Még Munroe-nál is szenzációsabban.

Jim idegesen mosolygott, azon tűnődött, vajon Celine Wood ki akar-e kezdeni vele. Korábban már találkoztak, és talán flörtöltek is, de amikor Jimet ilyen show-biz figurákkal hozta össze a sors, soha nem tudta biztosan, mi az elfogadott viselkedési forma, és mi ad zöld utat valami másra. Egy biztos, nem akart bolondot csinálni magából azzal, hogy ma este próbálja ezt kideríteni.

– Mr. Johnson, válthatnék egy szót önnel?

Homlokát ráncolta, ahogy a portás közeledett.

– Balhé van a főkapunál.

– Balhé? – kérdezte, és gyorsan megszabadult az italától.

Celine nem vette le róla a szemét.

– Biztonsági kérdés, uram. Azt hiszem, ki kellene jönnie, hogy megnézze.

Jim Celine-re pillantott, aki lebiggyesztette híresen szexis ajkát.

– Mennem kell – mondta, és megérintette a nő vállát.

– Lehet, hogy később szüksége lesz erre – suttogta Celine, és bedugott valamit a férfi zsebébe. – Jöjjön és keressen meg, ha úgy alakul!

Jim összeszorította az ajkát, begombolta a szmokingját, és a hallon keresztül követte a portást a menedzser irodájába. Megengedett magának egy gyors pillantást hátra Celine felé. A nő már nem volt ott a bárnál. Így is jó.

Egy tévémonitor elé kísérték, a szobában minden szem rászegeződött.

– Mi a baj? – kérdezte, ahogy a villódzó fekete-fehér képet nézte a monitoron.

– Probléma a főkapunál – tájékoztatta Munroe biztonsági főnöke. – Ez az úr egy kissé, mondjuk úgy, izgatott. Azt mondja, Lord Brodie a neve. Be akar jönni.

– Ó, istenem! – mormolta Jim, és összeszorult a gyomra, ahogy a monitort figyelte.

– Ismeri? – kérdezte a portás.

– Igen.

– Engedjük be?

– Ilyen állapotban nem.

– Akkor mit csináljunk?

Jim az elmúlt negyvennyolc órát olyan emberekkel töltötte, akik mind tőle vártak válaszokat. Munroe frissen kinevezett igazgatója, a PR-cég, a marketingigazgató, a kommunikációs igazgató és munkaadója, az Omari Hotels vezérigazgatója. Mindenki akart belőle egy kis darabot, és miután olyan keveset aludt, amióta két nappal ezelőtt Skóciába érkezett, úgy érezte, hogy mindjárt szétrobban.

– Hívjanak neki egy taxit, aztán menjenek a kapuhoz, és bizonyosodjanak meg róla, hogy a kocsi elviszi, ahová csak akarja – mondta, és már félig kint volt az irodából. – Feltéve, ha nem ide akar feljönni!

Megnézte az óráját: még mindig volt hat perc a tűzijátékból. Átvágott a báltermen, és ellenőrizte a büfét. Újra feltöltötték: a kacsa, a borjú, a pisztráng, mind csillogott a gyertyafényben.

Tudta, mennie kellene, hogy megkeresse a dudást, aki a bástyákról játszik majd, miután eloszlott a tömeg – de nem, ez várhat még néhány percet.

Felkapott egy nyitott üveg pezsgőt, lesietett egy átjárón, végigkanyargott a kastélyon, amíg elért egy kovácsoltvas kapuhoz, amely Munroe fallal körülvett kertjébe vezetett. Belökte az ajtót, és belépett. Hálásan vette tudomásul, hogy egyedül van.

– Boldog új évet, Jim! – mormolta magának.

Leült egy hideg kőpadra, és szalutált az üveggel a tűzijátéknak, aztán nagyot húzott belőle. A legtöbb ember, akit ismert, berzenkedett volna attól, hogy újévkor dolgoznia kell, de Jim imádta ezt. Természetesen a kastély volt az est sztárja, de ő is fürdött a figyelemben, a csodáló pillantásokban, a hátba veregetésekben.

Végül is mindössze tizennyolc hónappal ezelőtt találta ezt a helyet. Fajdvadászatra tartott, eltévesztett egy kanyart az úton, belebotlott a düledező skót épületbe, az idős lord tulajdonába. Mint hotelek befektetési igazgatója, akinek több mint tizenöt éves tapasztalat áll a háta mögött, azonnal meglátta a Monroe-ban rejlő lehetőséget – képeslapra illő elhelyezkedését egy tengeröböl hangával borított partján –, és egy percet sem vesztegetett.

Kapcsolatba lépett Brodie-val, hogy megtudja, eladja-e a kastélyt. Az öregember először nem akart kötélnek állni, de Jim végül meggyőzte. És most itt van, alig egy évvel később, a legizgalmasabb új nyaralóhely Európában, a cég hotelgyűjteményének koronagyémántja.

Ahogy itta a pezsgőt a félig üres üvegből, feltámadt benne a bűntudat, amiért elküldte Richard Brodie-t a partiról. Elhatározta, hogy holnap telefonál neki, és meghívja, töltsön egy estét Munroe-ban. Még egy golfpartit is bedob, határozta el, mert nem tudta lerázni magáról az érzést, hogy nem viselkedett egészen tisztességesen.

Bedugta a kezét a zsebébe, és körbekutatott, hogy megtalálja, amit Celine Wood néhány perccel azelőtt beletett. Félig számított rá, félig csak remélte, hogy a nő telefonszáma lesz – visszagondolt, milyen sokatmondóan törölte le a rúzst a szája sarkáról. Ám amikor kinyújtotta a tenyerét, és belenézett, egy csomag kokaint látott a közepén.

Kísértést érzett egy pillanatra, de aztán halkan felhorkantott, ahogy meggondolta magát. A kábítószer semmire nem ad választ.

– Sejtettem, hogy maga tűnt el a sötétben – szólalt meg egy mély, határozott hang.

– Simon! – lepődött meg Jim. Felállt, és amikor meglátta a főnökét, gyorsan visszalökte a zsebébe a csomagot. – Elnézést, csak szusszanni akartam egyet.

– Üljön vissza! – mondta Simon Desai, és türelmetlenül intett a kezével.

Az Omari Hotels tulajdonosa, a Mumbai székhelyű világcég elnöke kigombolta szmokingja egyetlen gombját, és leült Jim mellé a padra. Jim nem tudott ellenállni, hogy elmosolyodjon a csendes elégedettségtől. Itt ül szilveszter éjjelén, és a világ egyik leggazdagabb emberével cseveg. Bevallottan is csak egy fizetett alkalmazott, de nem rossz ilyen helyzetben találnia magát negyvenéves korára.

– Szóval megcsinálta – szólalt meg Simon végül.

– Megcsináltuk! Az ön elkötelezettsége nélkül még mindig a vizesárkot szárítgatnánk.

Bár Jim szinte minden ébren töltött óráját Munroe felújításának szentelte, tudta, hogy csak azért volt képes egy tökéletesen működő luxushotelt létrehozni, mert Simon hajlandó volt pénzt ölni a projektbe.

Gyakran eltűnődött azon, hogy Simon miért bajlódik butikhotelekkel. Birodalma szinte végtelen, minden iparágat magában foglal az acéltól a szénsavas italokig, és Jim biztos volt benne, hogy a többi cégének mindegyike jövedelmezőbb és kevésbé kockázatos, mint az Omari. De amikor egy arany fényzuhatag, mint egy irizáló fűzfa, szétterült a fekete égbolton, és a hátterében gurgulázó nevetés csendült, Jim pontosan tudta, hogy miért csinálja.

– A hotelek varázslatot jelentenek, Jim – szólalt meg Simon, mintha olvasna a gondolataiban. – Gyerekkoromban egy matracon aludtam a két bátyámmal a földön. Nem volt folyó víz a házunkban, nem volt üveg az ablakokban. De a kilátás – azt látnia kellett volna! – Halkan felsóhajtott. – A lépcsőnkről látszottak a Dzsaipur-palota, a tartomány legszebb szállodájának tornyai, és minden éjszaka elképzeltem, milyen volna belépni oda, milyen puhák lehetnek az ágyak, mit ehettek a vendégek vacsorára. De egy idő után már nem volt elég a képzelődés. Elhatároztam, hogy magam fogom megtapasztalni, milyen is valójában. Két teljes éven át dolgoztam, hogy kifizessek egy éjszakát a legkisebb szobában.

– És megtalált mindent, amit remélt? – mosolygott Jim.

– Meg. Királynak éreztem magamat. Arra gondoltam: „Mi volna, ha bárki elérhetné ezt? Mi volna, ha bárki megengedhetné magának, hogy úgy éljen, mint egy király, ha csak egyetlen éjszakára is?” Ott kezdődött az egész. Tíz év múlva megvettem a Dzsaipur-palotát.

– Milyen romantikus! – vigyorgott Jim, és megitta a maradék pezsgőjét.

– Kemény üzletember voltam – vonta meg a vállát Simon nosztalgikusan. – Na, és hová megyünk legközelebb? – kérdezte kissé élénkebben.

Jim megköszörülte a torkát.

– Nos, van egy kitűnő ingatlan, amely most kerül majd a piacra, Hvar szigetén. Személy szerint én azt hiszem, hogy ez az új Saint-Tropez. Tengerpart, tízhektáros terület…

Simon megrázta a fejét.

– Európa topingatlanjai közül négy a miénk, Jim, és mind kétórányira van egymástól. Észak-Amerikában kell terjeszkednünk.

– Amerika telített piac.

– Fejlett piac, az biztos – ismerte el Simon –, de még mindig a világ legnagyobb utazási piaca.

– És ön mire gondolt?

– Valamire, ahol egész évben meleg van. Olyan helyre, hogy amikor öt fok van a Hudsonön, New Yorkból és DC-ből odamenekülhessenek az emberek anélkül, hogy tollkabátot kellene fölvenniük.

– Florida? – javasolta Jim. – Bár Miamiban a legtöbb érdekes ingatlan már elkelt, és rengeteg dollárt fizetnénk egy kis darab tengerpartért.

Simon a vállára tette a kezét.

– Engem nem érdekelnek azok a tengerparti förtelmes épületek. Nézze meg ezt! – mondta, és fejével a bástyák felé intett. – Az Omari-ingatlanoknak történetük van. Jelentőségük… A Délre gondoltam – mondta egy kis szünet után. – Széles teraszok, jeges tea és vászonöltöny. Azok a dolgok, amelyekről gyerekkoromban álmodtam. Azok a dolgok, amelyektől királynak éreztem magamat.

Jim megdörzsölte az állát, egy kellemetlen emlék kavarodott fel benne, de Simon tovább beszélt.

– Egy hatalmas déli ültetvényesházra gondolok, ahol pókhálóhoz hasonló növényekkel borított fák állnak a mérföld hosszúságú felhajtó mentén.

– Spanyol moha – mondta Jim Simonra pillantva.

– Tehát pontosan tudja, hogy milyen ingatlant keresek – jegyezte meg a férfi, és belenyúlt a zsebébe a telefonjáért.

Jim most tényleg ideges lett.

– Simon, a tűzijáték rögtön véget ér. Ellenőriznem kell a bárt, elvesztettem a dudást…

– Ilyen ingatlanra gondolok.

Simon nem figyelt Jim ellenvetéseire. Megütögette a képernyőt. Jim a homlokát ráncolta a kép láttán.

– Ez Tara. Az Elfújta a szélből – mondta, amikor felismerte az ikonikus ültetvényesházat.

– Mondja el, mit tud az ilyen típusú házakról – kérte Simon.

Jim érezte, hogy vacog a hideg, skót éjszakai levegőben.

– Nos, a görög stílus újjáélesztése. Kora tizenkilencedik század. Kecses arányok, alacsony nyeregtető. A brit stílusra adott reakcióként épültek, innen vannak az oszlopok, a főhajtás a görög építészet előtt. Gazdag déli üzletemberek, gyapottermesztők körében voltak népszerűek, ezért hívják őket ültetvényesházaknak. Ha jobban megnézi az ember, gyakran látja ezeknek az ingatlanoknak a sötétebb oldalát is – a rabszolgák kunyhóit a háttérben és így tovább.

– Jól ismeri a témát.

– Egy nyarat töltöttem közvetlenül az egyik mellett.

Simon érdeklődéssel nézett fel rá.

– Hol?

– Savannah közelében. Georgia – mondta Jim, aki egyrészt kényelmetlenül érezte magát, másrészt szeretett volna jó benyomást tenni Simonra.

– A családi házuk volt?

– Aligha! – nevetett Jim zavartan.

– Jól tudom, híres író az apja? – kérdezte Simon.

Három éve egymás mellett dolgoztak, és ez volt az első alkalom, hogy Jim magánélete felől érdeklődött.

– Írók általában nem engedhetnek meg maguknak olyan házat, mint a Casa D’Or – jegyezte meg Jim, és a hideg követ nézte a lába alatt.

– Casa D’Or – ismételte meg Simon. – Milyen gyönyörű név! Mit jelent?

– Az Arany Háza.

Simon pötyögött a telefonon, és egy újabb fotó jelent meg a képernyőn. Jim torkában égni kezdett az alkohol maradéka.

– Ez az? – kérdezte Simon, de nem várta meg Jim válaszát, rámutatott az előhívott weboldalra. – A Casa D’Or David Darling, az amerikai vasúti mágnás és műgyűjtő téli otthona volt – olvasta hangosan. – A Hearst Castle és a Baltimore mellett itt tartották a huszadik század legnagyszerűbb fogadásait. A 40-es években adták el a Wyatt családnak, amely azóta is a tulajdonosa.

Felnézett, arcát megvilágította a képernyő. Jim már látta ezt a tekintetet: a vágyakozásét.

– Még mindig a Wyatt családé?

– Amennyire én tudom. De rég nem jártam ott.

– De ismeri ezeket az embereket, Wyattékat?

Jim hallgatott, mély lélegzetet vett.

– Valamikor ismertem őket – mondta végül, és mereven ült a padon.

– Gondolja, hogy eladnák?

– Simon, ez a családi otthonuk! Tudja, milyen szentimentálisak tudnak lenni az emberek bizonyos helyekkel kapcsolatban.

Simon nyugodt pillantást vetett rá.

– És azt is tudom, milyen gyorsan elhalványulnak az érzelmek, amikor az ember kinyit egy csekkfüzetet.

– Igen, de…

– De mi, Jim? – kérdezte Simon. – Van valami ezzel a hellyel kapcsolatban, amit nem akar elmondani nekem?

Fogalma sincs az egészről, gondolta Jim, és felállt.

– Mindössze csak azt akarom mondani, hogy ne hamarkodjuk el a dolgot. A Casa D’Or nem az egyetlen ház Délen. Hadd tegyek ki érzékelőket, hogy lássuk, mi van még ott. Az Omari-ingatlanoknak abszolút elsőrangúaknak kell lenniük!

– Pontosan! – értett egyet Simon, és visszatette a telefont a zsebébe. – Első osztályúaknak. És mivel a Casa D’Ort együtt említik a Hearst Castle-val és a Baltimore-ral, ez nagyban felcsigázza az érdeklődésemet.

Jim érezte, hogy fogyóban az önfegyelme.

– Nézze, a helynek története van – mondta óvatosan. – Egyszer volt ott egy baleset. Valaki meghalt…

Simon mereven nézte a fiatalabb férfit, nem zavarták az éppen most hallott aggályok. Tekintete jelezte, kizárólag az érdekli, hogy az akarata érvényesüljön.

– Hol látja a jövőjét ennél a cégnél, James? – kérdezte nyugodt hangon.

Egyenes kérdés volt, ám jelentőségteljes. Simon tisztességes munkaadó volt, de egyetlen milliárdos sem jutott volna fel az aranypiramis csúcsára, ha nincs benne egy adag kíméletlenség. És bár Jimnek sikerült egy személyes rést kikaparnia az Omari-ingatlanportfóliójában, az üzlet első számú szabálya értelmében senki sem volt pótolhatatlan.

– Imádok az Omarinak dolgozni – mondta egy pillanatnyi szünet után. – Ez az életem.

Simon bólintott.

– Itt van a kezdetek óta, együtt nőtt az Omari vállalkozással. És szeretném megjutalmazni a víziójáért és a lojalitásáért.

– Ez hízelgő, de… – kezdte Jim.

– Semmi de! Szeretném a legjobb hotelt megnyitni Délen, és azt akarom, hogy az a Casa D’Or legyen! Valósítsa meg, és megteszem az Omari vezérigazgatójává.

Jim érezte, hogy tágra nyílik a szeme.

– Vezérigazgatóvá?

Simon átható pillantással nézett rá, és Jim szeme egy másodpercre felszikrázott a vágytól. Aztán ujjongás és éljenzés hallatszott a teraszról, és a pillanat elszállt. Simon mosolygott, és felemelte a poharát.

– Azt hiszem, legjobb lesz, ha most megkeresi a dudását.

2. fejezet

Új függönyök kellenének: ez volt az első gondolata. Napfény szivárgott be a svéd drapériák fölött, egyenesen a párnájára, és a tervezettnél sokkal előbb felébresztette. Kapcsold ki a telefonodat: ez volt a második gondolat. Jim az éjjeliszekrényén rezgő mobilja után tapogatott. „M” látszott a képernyőn. Most nem, nyögött fel. Kikapcsolta a telefont, és bedugta a párnája alá. Fejére húzta a takarót, de tudta, hogy már késő: már felébredt. Ennyit az elképzeléséről, hogy délig alszik, elolvassa az újságot – végre pihen néhány órát.

Brrrrrrr.

Jim ismét felnyögött. Most meg az ajtócsengő!

Kigurult az ágyból, felkapta a köntösét, és a bejárati ajtó felé csoszogott. Amikor odaért, rányomta az ujját a kaputelefon gombjára.

– Ki az? – dörmögte. Hangja még reszelős volt az alvástól.

Egy hang. Türelmetlen, bosszús.

– Jim, én vagyok. Engedj be!

Basszus! Melissa. Bepillantott a nyitott terű konyhájába, megnézte az órát a tűzhely fölött, és megdörzsölte a szemét. Öt óra! Lehet, hogy már ilyen késő van?

– A francba! – motyogta, és megnyomta az ajtónyitó gombot.

Az egy dolog, hogy szilveszterkor dolgozik, na de hogy még ágyban legyen, amikor a barátnője jön látogatóba? Jim nem volt szakértő a kapcsolatok terén, de még ő is tudta, hogy ez nagyon nem számít illendőnek.

Lépések kopogtak fel a lépcsőn. Nem volt idő kifogásokat keresni.

– Soha nem veszed fel a telefont? – kérdezte Melissa, és bemasírozott a lakásba.

– A késő éjszakai járattal jöttem meg tegnap Invernessől – válaszolta Jim, és elnyomott egy ásítást. – Egykor értem haza, nem tudtam elaludni.

– Tényleg?

– Kivagyok, mint a liba, Mel. Munroe, a megnyitó…

– Tudom, hogy nehéz.

Jim kihallotta szavaiból a szarkazmust.

– Boldog új évet! – mondta.

Magához húzta Melissát, és lágyan megcsókolta az ajkát. Pillanatnyi ellenállást érzett, de aztán a lány engedett.

– Hiányoztál! – mondta Melissa egyszerűen, és arcát a férfi nyakába fúrta.

Haja frissen, tisztán, édesen illatozott. De aggodalom és erőfeszítés is érződött rajta, és Jimet bűntudat fogta el. Talán meg kellett volna hívnia Munroe-ba. De hát kezdetektől fogva világossá tette, hogy a munkája elsőbbséget élvez, és különben is, ma este elviszi őt az apja hetvenedik születésnapi partijára. Azért ez csak jelent valamit, nem?

– Csodásan nézel ki! – mondta, és hátralépett, hogy jobban szemügyre vegye a barátnőjét.

Halványzöld, testhezálló ruhája térdig ért, szőke haja repdesett a válla fölött. A lány Jim szüleit akarta lenyűgözni a külsejével, mégis hihetetlenül szexis volt.

– Gondolod? Nem tudtam, mennyire lesz formális ez a parti.

– A hampsteadi irodalmárok nem a ruhák iránti érzékükről híresek – mosolygott Jim. – Többnyire vagy csokornyakkendőt, vagy molyette kardigánt viselnek.

Melissán aggodalom látszott.

– Azt hiszed, túlöltözött vagyok?

– Azt hiszem, hogy tökéletes vagy – mondta Jim, és közelebb húzta a lányt magához. – Bár alig várom, hogy később ruha nélkül lássalak! – suttogta.

Melissa kioldotta Jim köntösét, és kuncogva a férfi meztelen melléhez préselte magát.

– Miért kell ezzel későbbig várni?

Majdnem fél nyolc volt, amikor a taxi megállt Jim szüleinek a háza előtt Hampsteadben. A parti mintha már teljes elánnal folyt volna. A ház összes lámpája égett, és minden aranyló ablaknál vendégek körvonala látszott. Különleges, díszes ünnepi koszorú lógott a fényes fekete bejárati ajtón, és ahogy az utca mű gázlámpáinak fénye visszatükröződött a fagyos járdán, úgy tűnt, mintha a Jim kandallópárkányán álló karácsonyi üdvözlőlapok egyikének képét vetítették volna oda.

– Megfognád ezt egy percre?

Jim átadta Melissának az üveg whiskyt, apja születésnapi ajándékát, és előrehajolt, hogy kifizesse a sofőrt. Amikor visszanézett a lányra, Melissa már az utcán állt, és a házat nézte.

– Szép. Mikor vették? – kérdezte, amikor Jim becsapta a taxi ajtaját.

– Azokban az időkben, amikor még nem kellett kétszázötven évet dolgoznod, hogy le tudd tenni az előleget. Mellesleg előre is bocsánatot kérek, ha az apám megpróbál lesmárolni.

– Már találkoztam vele.

– Igen, de még nem tapasztaltad meg azt az igazi horrort, hogy milyen, amikor már ivott valamit, és bizonyítani akar hazai pályán – mosolygott Jim, és megdöngette a nagy rézkopogtatót.

– Drágám! Annyira örülök, hogy sikerült eljönnöd!

Jim anyja előrelépett, a levegőbe csókolt, és mindkettőjüket elárasztotta Chanel kölnije illatával. Elizabeth Johnson vékonyabb volt, mint amikor Jim utoljára látta, talán egy kicsit megviseltebb is, de ezt jól titkolta gyönggyel hímzett koktélruhájával és csilingelő karkötőivel, amelyek állandóan a csuklóján lógtak.

– És, Melissa, mennyire örülök, hogy újra látlak! Gyertek be – trillázott a válla fölött, mintha valami rendkívüli új épületbe vezetné be őket, nem pedig abba a házba, amelyben Jim felnőtt. – Tonyt és Claire-t persze ismered, és Gillianék is itt vannak.

Jimnek fogalma sem volt, hogy kikről beszél, de ehhez már hozzászokott. Az örökké változó irodalmi és művészi körök, amelyekben Elizabeth és Bryn Johnson forgott, azt jelentették, hogy az arcok állandóan cserélődtek, az egyik útmutató fényt vagy izgalmas nevet felváltotta egy másik. Csak az apja maradt a biztos pont, amely körül ez a világ keringett.

És Bryn ott volt, ahol Jim biztosra vette, hogy lesz, egyik könyökével a márványkandallóra támaszkodott, szabad kezével egy félig teli pohárral gesztikulált, és csodálók csoportja vette körül.

– Jimmy! – bömbölte, és félbehagyta az anekdotát. – Gyere ide, fiam, hadd lássalak!

Mackósan megölelte Jimmyt, és meglapogatta a hátát.

– Iszol valamit?

– Mit ünneplünk? – kérdezte Jim mosolyogva.

Bryn Johnson egy pillanatig nézte, aztán nevetésben tört ki.

– Bízz meg egy Johnsonban, ő aztán a lényegre tér! Mindenki más itt a szobában kerülgette a forró kását, hülyeségeket beszélt arról, hogy belépünk az aranykorba, hajtogatta, hogy milyen jól nézek ki.

– Tényleg jól nézel ki!

– Figyelembe véve, hogy éppen most mészároltak le. Egész jól, egy élő hullához képest!

Provokálta az embereket, ilyen volt a gyári beállítása. Valóban jól nézett ki, annak ellenére, hogy mindössze négy hónappal korábban esett át egy szívrohamon. Jim visszaemlékezett az apjára, ahogy a kórházi ágyon feküdt, bőre szürke, csövek lógnak ki az orrából és a melléből. Most nem ugyanannak az embernek látszott. Mindig bikaerős volt mind testileg, mind az élethez való viszonyában, és Jim nem vallotta be, mennyire megviselte, hogy gyengének és sebezhetőnek látta.

– Papa, emlékszel Melissára.

– Természetesen! Együtt ebédeltünk. Nagyon jó volt a kacsa, ha jól emlékszem.

Amikor odalépett, hogy megcsókolja Melissát, a lány elpirult. Bryn Johnson rendkívüli jóképűségét sokat emlegették az évek során: döbbenetes kék szemét, koromfekete haját. Még hetvenéves korában is hatással volt a nőkre.

– Ez az öné – mondta Melissa, és átnyújtotta az üveg whiskyt.

Bryn gondosan megvizsgálta.

– Huszonöt éves Talisker. Nagyon köszönöm. Biztos a születésnapom van! – Jimre nézett. – Tőled nem kapok semmit?

– Ezt mindkettőnktől kapod – válaszolta Jim, és kényelmetlenül egyik lábáról a másikra állt. – A munroe-i sommelier szerezte nekem. Kiváló. Különleges évjárat. Mindössze néhány ezer üveg készült belőle – magyarázta, de apja már a kandallópárkányra tette az üveget.

– Francis, Edward, Peter. Gyertek ide! Azt hiszem, még nem találkoztatok James Johnsonnal, ágyékom gyümölcsével. Hát nem jóképű?

Sietős bemutatások következtek három embernek: egy kiadónak, egy szobrásznak és egy színdarabírónak.

– Te is író vagy? – kérdezte Edward, a dróthajú ősz szobrász.

Jim a fejét rázta.

– Egy ingatlancégnél dolgozom.

– Ingatlan? Azt hittem, irodalom.

– Hatalmas irodalmi potenciált mutatott az egyetemen – szólt közbe Bryn. – Saul – ő az amerikai ügynököm – le akarta szerződtetni, de Jimmy hallani sem akart róla.

– Ez már régen volt, papa!

– Ehelyett bérrabszolga lett. Botrányos, nem?

Bryn nevetése hangos és fülsértő volt.

Jim nem tudta, hogy apja bántásnak szánta-e a megjegyzését. Ha rossz hangulata volt, brutális, kegyetlen tudott lenni, kipécézte a másik személyiségének valamelyik vonását, és addig gyötörte az illetőt, amíg az értéktelennek nem érezte magát. Másrészt néhány kedves szó a részéről úgy felpumpálta az embert, hogy tele lett önbizalommal. Jim az egész gyerekkorát úgy töltötte, hogy a két véglet között ingázott. Mostanában úgy érezte, hogy a legsértőbb bánásmód apja részéről a választott karrierjével kapcsolatos ambivalencia. Pedig olyan sokat dolgozott érte!

– Sokan eljöttek – mondta.

– A hetvenedik születésnapom van.

– Ian is jön?

Ian McConnelly Jim keresztapja volt. Bryn barátja, még a cambridge-i napokból, rendkívül sikeres karriert futott be. Egy sor fordulatos, komikus regényt írt, amelyeket P. G. Wodehouse Jeeves-történeteinek irodalmi örököseiként tartottak számon, ám amelyeket az írók egymás közt csak „populista szar” névvel illettek.

– Gratulálnom kell neki ahhoz, hogy lovaggá ütötték. Csodálatos! – jegyezte meg Jim.

A hírt keresztapja SMS-ezte meg neki, és Jim nagyon örült.

– Valaki a Palotában talán sajnálatot érzett iránta – mondta Bryn rosszul leplezett sértődöttséggel.

– Tényleg?

– Az Alzheimer.

– Iannek Alzheimere van? – kérdezte Edward, és megfordult, hogy csatlakozzon a beszélgetéshez.

– Jól tenné, ha nem feledkezne el a ma esti partiról! – ráncolta Bryn a homlokát.

– Papa…

– Na és mit gondoltok, ki kapja idén a Nobel-díjat? – folytatta Bryn, figyelmét ismét a barátaira fordítva.

Jim megrázta a fejét, és megrángatta Melissa ruhájának ujját.

– Gyere, igyunk valamit! – mondta.

– Mit szólnál, ha körbevezetnél a házban? – kérdezte a lány, és belekarolt Jimbe. – Szeretném a gyerekkori hálószobádat látni.

Jim néhány hónapja nem járt a szülei házában, de itt minden pontosan olyan volt, mint régen. Halvány szivarfüst érződött apja dolgozószobájában, öreg könyvek enyhén dohos szaga járta át a folyosót. Régi szobája is érintetlen volt. Bakelitlemezek halmai, mind tökéletes állapotban, feltornyozva álltak az ablak alatt. A kék falakat még mindig poszterek díszítették – egy Joy Division borító hangulatos fekete-fehér grafikái, egy pszichedelikus portré Hendrixről, plusz egy falitábla teletűzdelve jegyekkel a Mud Clubból, a Camden Palace-ból és a Wembley-ből. Megpróbálta felidézni, mikor volt utoljára popkoncerten vagy valahol, ahol élő zenét játszanak. Néhány hónapja elvitt néhány ügyfelet Ronnie Scotthoz vacsorára, de nem tudta, hogy ez számít-e.

Melissa elnézést kért, és kiment a fürdőszobába, Jim pedig a konyha felé vette az irányt, hogy újratöltse a poharaikat. Anyja a szigetnél állt, és egy üvegtálba kesudiót rakott. Meglepő módon egyedül voltak.

– Jól érzed magadat? – kérdezte Elizabeth anélkül, hogy fölnézett volna.

Soha nem fogadott fel külső segítséget, kidobott pénznek tartotta. Katonatiszt lányaként volt benne egy gyakorlatias, meg-tudom-csinálni vonás, bár a férje mindig megkövetelte, hogy show-t rendezzenek.

– Úgy látom, papa élvezi a dolgot.

– Akkor a legboldogabb, ha olyan emberek közt van, akiket egyébként alig lát.

Jim a hűtőben matatott, hideg sört keresett.

– Szomorú a hír Ianről.

– Tudom. De a lovagi címének nagyon örül. Azért ezt ne hozd fel apád előtt!

– Már felhoztam. Érzékenyen érinti.

– Még hogy érzékenyen? Amióta bejelentették, olyan, mint egy medve, amelyiknek tüske ment a talpába.

– De hiszen Ian a barátja. Örülnie kellene neki!

– Elméletben – jegyezte meg az anyja halkan.

– Ne aggódj! Melissa majd megmasszírozza az egóját.

Jim kinyitotta a sörösdobozát, és hosszan, elégedetten belekortyolt.

– Csinos kis jószág. – Jim felnézett, és látta anyja gúnyos arckifejezését. – Van valami terved, hogy tisztességes nőt csinálj belőle? Vagy ez is csak egy a hódításaidból?

– Mama!

– Nem látom be, miért ne kérdezhetném meg! Negyvenéves leszel idén, és még mindig nem jutottál közelebb a lehiggadáshoz.

– Ez nem lóverseny! – Még szerencse!

Arra gondolt, hogyan flörtölt Celine Wooddal a Munroe partin. Mit csinált volna, ha a nő a telefonszámát csúsztatja a zsebébe? Soha nem volt hűtlen egyetlen barátnőjéhez sem, de Celine még most sem hagyta nyugodni.

Elizabeth fogott egy üveg bort, és töltött magának egy pohárral.

– Hány éves, Jim? Harmincnégy, harmincöt?

– Csak egy éve járunk, mama. Sem házasságról, sem gyerekekről nem esett szó.

– Ez még nem jelenti azt, hogy neki nem jut eszébe! – nevetett az anyja.

Jimnek összerándult a gyomra a gondolattól. Nem arról volt szó, hogy eleve ellenezte volna a nősülést vagy a családot. Nemrégen még sajnálta a barátait, akik belesüppedtek a családi életbe. A fiúkat, akikkel együtt ivott, focizott, síelt és vadvízi túrára járt, de akiket mostanában csak elvétve látott: a ritka nappali partikon pubokban, ahol játszótér és óvoda volt, és ahol szerencsés esetben tíz percet tudott háborítatlanul beszélgetni a haverjaival a rendetlenkedő gyerekeiknek köszönhetően. Mostanában azonban elkezdett aggódni, hogy végül egyedül marad. A munka kitöltötte az életét, de nem teljesen, és Melissát leszámítva egyre kevesebb ember áldozta neki a szabadidejét. De vajon szeretne Melissával megállapodni? Nem volt biztos benne.

– Komolyan, ez a lány tökéletesen megfelelő – folytatta az anyja. – Ráadásul ügyvéd. Miért nem döntesz?

– Talán azért, mert nem a „tökéletesen megfelelőt” keresem egy nőben.

Elizabeth a borát szürcsölte, és elítélően nézett a fiára a szemüvegkerete fölött.

– Mi van? – kérdezte Jim, aki kényelmetlenül érezte magát az átható pillantás alatt.

– Ugye, nem ahhoz a lányhoz ragaszkodsz még mindig?

– Milyen lányhoz? – kérdezte Jim ártatlanul, holott pontosan tudta, miről beszél az anyja.

– Jim, te a rózsaszín szemüveg legrosszabb esete vagy a világon!

– Ne próbáld megmondani nekem, hogy mit éreztem! – mondta Jim, és tudta, hogy védekezik.

Elizabeth a szemét forgatta.

– Találkoztál egy lánnyal. Nem működött a dolog. Ilyen egyszerű! Ráadásul még gyerekek voltatok, szinte egy emberöltővel ezelőtt.

– És szerinted ez mit jelent?

– Azt, hogy az elmúlt húsz évben minden más nőt hozzá mértél.

Jim dühösen megrázta a fejét, és már majdnem odavágott egy választ, de Elizabeth átnyúlt, és kézfejével megérintette az arcát. Annyira nem volt jellemző rá egy ilyen gyengéd gesztus, hogy Jim azonnal megadta magát.

– Ó, drágám, csak nem szeretném, ha hagynád, hogy egy illúzió elhomályosítsa a boldogság esélyét, amely itt, a való világban várhat rád!

– Nem hagyom. – Átpillantott az anyjára, aztán lenézett a borosüvegre. – Igazság szerint megkértek, hogy menjek vissza a Casa D’Orba.

Ez volt az igazi ok, amiért nem aludt az elmúlt éjszaka. Hánykolódott és forgolódott, gondolatait betöltötte a ház, az emlékek. Ő.

– Vissza? Minek?

– Simon Desai szeretne megszerezni egy történelmi ingatlant Délen. Mutattam neki egy képet a házról, és azt akarja, hogy vegyem meg. Kitöltetlen csekk.

Elizabeth ajkához emelte a poharat.

– Nos, lehet, hogy eladó.

– Tényleg?

– Hallottad, hogy David Wyatt nemrégen meghalt?

– Nem tudtam – lepődött meg Jim.

Természetesen nem volt semmi oka, hogy halljon róla. Wyatt gazdag volt, ünnepelt ember a saját köreiben, de nem volt híres, és nem akadt vele kapcsolatban semmi különösen említésre méltó, ami túlmutatott volna Észak-Georgia társasági oldalain. Azonkívül Jim olyan keményen dolgozott Munroe-n, hogy összedőlhetett volna a világ, azt sem veszi észre.

– Nem tudom elképzelni, hogy bárki abban a családban meg akarná tartani – tette hozzá Elizabeth, és felcsípett egy kesudiót. – Mindazok után, ami ott történt.

Jim érezte, hogy gyorsabban ver a szíve.

– Mit gondolsz, ki örökölte a házat?

– A feleség? – Elizabeth érdektelenül megrántotta a vállát.

Egy pillanatig csend volt.

– Ugye, tudod, hogy Jennifer férjhez ment?

Jennifer. Nem hallotta, hogy bárki – legkevésbé az anyja – hangosan kimondta volna a nevét a távolba vesző nyár óta. Meglepődött, mennyire felkavarja még most is.

Persze, tudta. Néhány havonként beírta a Jennifer Wyatt-Gilbert nevet a Google-ba, általában megnézett egy képet, amelyik valami jótékonysági vacsorán vagy társasági partin készült róla. Tudta, hogy hozzáment Connor Gilberthez, gyerekkori szerelméhez, és hogy New Yorkban élnek. Már nem érdekelte – legalábbis nem annyira. Bárki láthatta, hogy Jennifer olyan életet él, amilyet a sors szánt neki, és abban számára nincs hely.

– Igen – mondta. – Tudom.

– Akkor lépj tovább, James! – Elizabeth jelentőségteljesen felhúzta a szemöldökét, amikor Melissa megjelent a konyhában. – Itt az ideje, nem gondolod?

3. fejezet

Sokáig maradtak a partin, csevegtek azokkal a színészekkel és divattervezőkkel, akiknek bemutatták őket. Melissa bedobta magát a dolgok sűrűjébe, összebarátkozott Jill Jenkinsszel, egy régimódi lázító feministával, és közölte, hogy életre szóló csodálója, bár Jimnek addig fogalma sem volt barátnője feminista hajlamairól. Kapcsolatuk hajnalán Melissa kijelentette, hogy abban a pillanatban abbahagyja a munkát, amint összeházasodnak, és Jim nem emlékezett, hogy a lány akár egyszer is fizette volna a vacsorát. Nem tudta biztosan, hogy ettől Melissa elesett-e a feminista meghatározástól, de néha zavarba jött, ha nőkről vagy a nők elképzeléseiről volt szó.

Amikor Jim visszamerészkedett a nappaliba, hogy elköszönjön, Bryn még mindig udvart tartott a kandalló mellett. Szenvedélyes vitát folytatott egy ismert televíziós történésszel arról, milyen szerepet játszanak a nők a politikában, és szinte észre sem vette, amikor Jim bejelentette, hogy indulnak. Csupán szórakozottan intett neki. Jim tudta, hogy nem kellene izgatnia magát emiatt: ilyen az apja – és különben is, nem azt akarta, hogy minden hajcihő vagy konfrontáció nélkül eltűnhessen? De mint mindig, most is az fájt a legjobban, hogy apja nem vett róla tudomást, hogy olyan könnyen útjára engedte.

Melissa Jim tenyerébe csúsztatta a kezét, miközben lefelé sétáltak a csendes utcán, távolodva a ház fényeitől. Amikor befordultak a főutcába, elhaladt mellettük egy taxi, de Jim nem emelte fel a karját, hogy leintse. Sétálni akart egy kicsit; jó érzés volt a bőrét bénító hideg. A házak itt még nagyobbak voltak, távolabb álltak az úttól, fal és kert vette körül őket. Ez történik, ha meggazdagodsz? – tűnődött. Végigdolgoztad azt a sok évet, megcsókoltad azt a sok segget, és nevettél emberek viccein csak azért, hogy befészkelhesd magadat magas falak mögé, elrejtve a világtól és egyedül? Erről szól az egész? Mély lélegzetet vett, aztán fehér felhőt fújt, amikor kiengedte a levegőt.

– Sajnálom, hogy nem volt valami nagy mulatság – szólalt meg végül. – Attól tartok, ilyen, amikor az irodalmi népség összejön.

– Szerintem csodás volt. Az a rengeteg briliáns ember egy szobában! Apádat fantasztikusnak találom.

Jim rápillantott, nem tudta eldönteni, ironikus volt-e a megjegyzés, de Melissa arcán nem látszott mosoly.

– És jó volt látni, hol nőttél fel – tette hozzá a lány, és egy kicsit megszorította Jim kezét.

– Mama azt mondja, hogy apám edzőtermet csinál a szobámból – nevetett Jim.

– Én néhány hónappal ezelőtt éltem át ezt. – Melissa visszamosolygott rá. – Azt mondták a szüleim, hogy kidobálják a felesleges holmikat, ami udvarias formában egyenlő azzal, hogy torkig vannak a régi cuccaim raktározásával.

– Azt hiszem, ez azt jelenti, hogy felnőttünk – jegyezte meg Jim, és szomorúság fogta el.

– Ez annak a jele? Hogy visszaadják az összes régi lemezünket?

Továbbsétáltak, nem hallatszott más, mint a lépteik zaja és időnként egy elhaladó autó suhanása.

– Na és ki volt Jennifer? – Melissa hangjában erőltetett könnyedség érződött.

– Jennifer?

Jim észrevette, hogy önkéntelenül elengedte a lány kezét. Begombolta a kabátját, és meggyorsította a lépteit.

– Egy régi családi barát.

Csend volt.

– Csupán egy barát?

– Nos, olyan barátnőféle, de éppen hogy. Akkor kerültünk össze, amikor egy nyarat Amerikában, a Délen töltöttünk, évekkel ezelőtt.

Jim oldalra pillantott, és észrevette, hogy Melissa megállt. Megfordult, a homlokát ráncolta.

– Mi van?

– Olyan barátnőféle – ismételte meg Melissa, és a hangja keményen csengett. – Gondolom, engem is így írsz le.

Jim összerezzent. Tehát Melissa hallotta a házasságról és a gyerekekről folytatott beszélgetést.

– Mel – szólalt meg, és a lány felé nyújtotta a kezét, de Melissa egy lépést tett hátra.

– Ne, Jim! Beszélnünk kell erről.

– Itt? – Jim az utcát jelezte a karjával.

– Miért nem itt? Miért nem most? Valahányszor felhozom a kérdést, te megpróbálod elkerülni!

Jim beletúrt a hajába. Látszott, hogy ez alkalommal nem tud kitérni a téma elől.

– Majdnem egy éve vagyunk együtt – kezdte a lány. – Én harmincöt éves vagyok, te közel negyven, az isten szerelmére! Szerinted továbbra is úgy fogunk viselkedni, mint az iskolás gyerekek? Hogy egyszer-kétszer találkozunk egy héten? Ideges leszel, ha egy rohadt kardigánt otthagyok a lakásodban!

Jim bosszúságában felfújta az arcát.

– Mégis mire gondoltál?

– Valamire! Bármire! – kiabálta Melissa, és feldobta a karját. – Cath karácsony előtt összeköltözött Daniellel, pedig csak hat hónapja jártak. Nikkinek most született az első babája. Minden barátnőm megállapodik.

– Akkor most arról van szó, hogy lépést tartsunk a többiekkel?

Melissa egyenesen ránézett, azzal a „ne merj engem cseszegetni” arckifejezésével.

– Tudod, mit csináltam szilvesztereste, Jim? Tudod?

Jim felsóhajtott.

– Suzanne vacsorapartiján voltál.

– Tévedés! – sziszegte Melissa, és a szeme szikrázott a dühtől a sötétben. – Egyedül voltam, egy szar film ismétlését néztem egy üveg borral és egy egyszemélyes, mikróban melegített vacsorával!

– Na és mi történt a vacsorapartival? – ráncolta Jim a homlokát.

– Nem volt semmiféle kibaszott vacsoraparti!

– Akkor miért mondtad nekem, hogy van?

Jim látta a hideg holdfényben, hogy piros foltok jelennek meg a lány arcán.

– Minden barátnőm valakivel volt akkor este – férjjel, baráttal, szeretővel. Ezt teszi az ember szilveszterkor, ha szeret valakit. Nem szándékoztam beismerni, hogy a barátom még csak látni sem akar!

– De akartalak látni, Mel! Dolgoztam – már amikor megismerkedtünk, tudtad, hogy miből élek. Történetesen olyan a munkám, hogy ilyen estéken is dolgoznom kell. Tudod, számomra mennyire fontos Munroe!

Melissa dühösen felhorkant.

– Ó, hidd el, tudom, mennyire fontos számodra a munkád, csak azt ne mondd nekem, hogy azért nem voltam ott, mert nem engedték meg, hogy partnert hozz magaddal!

– Nem engedték meg! – kiabált Jim felháborodottan.

– Akkor miért mondta nekem Annabel Miles, amikor karácsonykor beszéltem vele, hogy Munroe-ba megy Hogmanayra, a skót újévre?

– Annabel azért volt ott, mert a férje az Omari vezérigazgatója! A férje nem dolgozott, azt a pezsgőt itta, amit nekem kellett becipelnem a teherautókból!

Melissa hangja meglágyult.

– Jim, tudod, és én is tudom, hogy meghívhattál volna, ha tényleg akarsz. Az a helyzet, hogy nem akartad, hogy ott legyek!

– Mel, ez nem igaz!

– De igaz, Jim. Ha rólam és a drágalátos munkádról van szó, mindig az utóbbi győz. És tudod, mit? Elegem van abból, hogy én húzom a rövidebbet. Te nem vagy munkamániás. Egyszerűen szomorú vagy. Egy Pán Péter-szindrómás, szomorú elkötelezettségfóbiás, akinek változtatnia kell az életén, különben nagyon-nagyon magányosan végzi.

– Pán Péter-szindrómás?

– Azt mondják, Hitler is az volt.

Jim elképedten nevetett.

– Most meg Hitlerhez hasonlítasz!

– Tulajdonképpen sajnálnálak Jim, ha nem kezdeném azt hinni, hogy csak az időmet vesztegetem, ha arra várok, hogy tégy valamit. Kapcsolat, házasság. Ez nem maga a mumus, hanem a felnőtté válás. Gondolj csak arra, hol voltunk most. A szüleid negyvenöt éve házasok, és fogadok, hogy az apád nem az az ember, akivel a legkönnyebb együtt élni a világon.

– Két perce még azt mondtad, hogy fantasztikus!

Melissa megrázta a fejét, és egyenesen Jim szemébe nézett.

– Mondd meg nekem, Jim, vezet a mi kapcsolatunk valahová?

– Csak időre van szükségem.

– Akkor nézz a szemembe, és mondd, hogy szeretsz!

Jim behunyta a szemét, és rájött, hogy ezt képtelen kimondani.

Hallotta a távolodó lépteket, egyre halkabban és halkabban. Végül kinyitotta a szemét, és elkiáltotta magát.

– Melissa, várj!

– Elegem van a várakozásból! – kiáltott vissza a lány anélkül, hogy megfordult volna.

Jim figyelte, ahogy alakja eltűnik a távolban. Látta a hampsteadi metró világító jelét, tudta, hogy utolérhetné őt, esedezhetne neki, elhalmozhatná közhelyek és ígéretek tömegével. De Melissának igaza van: szíve legmélyén érezte, hogy nem tartaná meg – nem tudná megtartani – az ígéreteit.

Lehunyta a szemét, beszívta és kifújta a hideg levegőt, elképzelte a napfényt a Casa D’Or fehér kövén, szinte úgy érezte, hogy újra ott van: érezte a meleget a bőrén, az izgalom, a várakozás örömét. És a szerelem, az igaz szerelem örömét. Anyjának igaza volt: tényleg minden nőt Jenniferhez hasonlított. De miközben figyelte, hogy Melissa befordul a sarkon, és eltűnik a metró lépcsőjén, még valami tudatosult benne: tudta, tartozik magának azzal, hogy ismét érezzen valami hasonlót. Meg kell próbálnia. És ennek csak egy módja van. Vissza kell térnie a Casa D’Orba. Ki kell azt a házat, azt a lányt vetnie a szívéből.

4. fejezet

Jim leállította az autót, amikor a Wyatt család otthonának impozáns kapujához ért.

Egy egész órába telt, mire Savannah történelmi városrészéből, a szállodájából eljutott az Isle of Hope-hoz, és szidta magát, amiért nem a GPS-ajánlotta opciót választotta a Hertznél. Eltévedt a város egyirányú utcáiban, a parkok és mellékutcák szövevényében, majdnem beleszaladt egy lovas kocsi hátuljába, mire elismerte a vereségét, és megkérdezett egy közlekedési rendőrt, hogy merre kell dél felé kimenni a városból. Aztán amikor elirányították a helyes országútra, rémes volt a forgalom a percenkénti megállás-újraindulás poklában, műkörömszalonok és autógumi-szervizek sora mellett. Végül lekanyarodott a Truman Parkwayről, és az idő ismét lelassult. Itt az utcák szélesek és árnyasak voltak, egy világ választotta el őket a szorosan összeépült elegáns otthonok rácsozatától, amely a történelmi városközpontot jellemezte. Táblák jeleztek istállókat poros utak végén, faházak rejtőztek pálmafák, léckerítések és tágas pázsitok mögött; és amikor az út áthaladt egy édesvízi mocsárvilágon, Jim megcsodálta az élénk színeket, a sást, egy hársfacsoport éles árnyékát a karibihoz hasonló kék ég háttere előtt.

Bár már késésben volt, leállította a motort, és egy pillanatig eltűnődött. Szinte tapintani tudta a körülötte ólálkodó nyomasztó érzést, amikor felnézett a boltívre a feje fölött. A valamikor tisztára sikált és mézszínű kő most mohával borított volt, és borostyán fonta be, de azért el tudta olvasni a közepébe csiszolt „Casa D’Or” szavakat.

Több mint húsz éve nem hajtott végig ezen az úton, de talán egy hét sem telt el ezalatt úgy, hogy ne gondolt volna rá. A Casa D’Or csak egy ház volt, fa, tégla és pala halmaza, de olyan erővel hatott az életében, hogy szinte nem e világi dimenziót nyert. Most, ahogy belenézett bérelt autója visszapillantó tükrébe, szíve őrült galoppba kezdett, az évek elhomályosultak, látta ránctalan, reménnyel teli arcát, a túl sok zselével megkeményített haját, fiatalabb önmagát, aki eredetileg el sem akart ide jönni.

1994 húsvétja volt, amikor az elhatározás megszületett, hogy a Johnson család felkerekedik a lombos Hampsteadből, és átteszi székhelyét Savannah-ba, Georgiába. Senki sem mondta ki, de mindenki számára nyilvánvalónak tűnt, hogy a radikális helyváltoztatás az utolsó kísérlet Bryn Johnson karrierjének feltámasztására. Első regénye, az All My Fathers, egy rendkívül izgalmas polémia osztályról, szexről és hatalomról, óriási sikert aratott, az irodalmi világ a zeitgeist, a korszellem hangjaként ünnepelte az írót. Bryn meglovagolta a hullámot, ajnároztatta magát, és megtollasodott. Három évbe telt, mire megszületett a folytatás, és az eredmény egy önelégült és homályos könyv lett. London és New York irodalmi elitje változatlanul hízelgett neki, de a közönség már továbbállt. Az eladások „csalódást jelentettek”, és a harmadik meg negyedik könyve iránt mutatkozó csökkenő érdeklődés után Bryn írói sztrájkot tartott, amely majdnem egy évtizedig elhúzódott.

New York-i ügynöke, Saul Black úgy döntött, hogy tenni kell valamit, és megparancsolta Brynnek, hogy zárkózzon be és írjon. Talált egy kis villát egy csónakházzal egyik ismerőse birtokán, és mindnyájuknak csak odafelé szóló jegyet vett. Alkoss valamit, mondta, vagy vissza se gyere!

Jim átkapcsolt a jelenbe, és végignézett a felhajtón, egy nyílegyenes, fákkal szegélyezett úton. Negyvenkilenc élő tölgy. Wyatték mindig nagy hangsúlyt fektettek arra, hogy minden egyes fa, amelyet a Casa D’Or birtok eredeti tulajdonosai ültettek, még mindig áll, ott sorakozik a felhajtó mellett, néma tanúként bámulja a látogatókat. Túléltek hurrikánt, betegséget és polgárháborút, és úgy tűnt, hogy az utolsó húsz évet is sikerült túlélniük. Jim magán érezte elképzelt pillantásukat, ahogy „drive”-ba tette a kocsit, lassan végiggurult a kikövezetlen úton, és kapkodta a kormányt, hogy elkerülje a kátyúkat és pocsolyákat. Feltekintett, nézte a szürke spanyol moha fürtjeit, amelyek befonták az úton átnyúló faágakat, és kizárták a napfényt. Úgy érezte, mintha nyúlüregbe esett volna, és nem tudta, lesz-e Csodaország a másik végén.

Ahogy közeledett a házhoz, keményen a fékre taposott, megcsúszott és megállt.

– A rohadt életbe! – suttogta, miközben kinyitotta az ajtót, és kiszállt.

A ház pontosan olyan volt, ahogyan az emlékeiben élt – nyúlánk ablakok, körbefutó széles terasz és magas sátortető. Az egész a nagyszerűségről, egy elegánsabb korhoz tartozás vágyáról beszélt – bár amikor Jim közelebbről megnézte, látta, hogy az elhanyagoltság ugyancsak előrehaladott állapotában van. Cserepek hiányoztak a tetőről, a valamikor büszke oszlopok most szürkék voltak a madárürüléktől, a kertek reménytelenül kiszáradtak és elgazosodtak. Még a házhoz vezető lépcsők is, amelyek régen ragyogtak a kék-fehér olasz csempék fényétől, fuldokoltak a fel nem söpört levelek és kúszó gyomok alatt.

Elindult a ház felé, a kavics ropogott a lába alatt. Bár a levegő meleg és balzsamos volt Savannah-ban, főleg a hideg, szürke télhez viszonyítva, amelyet Londonban hagyott, Jim mégis borzongott.

A Casa D’Or érzelmi végleteket jelentett a számára: határtalan örömet és lesújtó kétségbeesést. Néha gyűlölte a házat, azt kívánta, bárcsak leégne, hamuvá porladna még aznap éjszaka, de ahogy most ott állt, annak látta, ami valójában volt: egy rendkívüli és gyönyörű háznak. És valaki hagyta, hogy széthulljon.

– Helló, James!

Megfordult, és egy magas nőt vett észre, aki felé sétált, arcán ismerős mosollyal. Marion Wyatt vagy Marion Wilson, ahogy annak idején hívták, amikor a Casa D’Or házvezetőnője volt. Jim hallotta, hogy hozzáment David Wyatthez, a gazdájához – elkerülhetetlen volt, hogy pletykáljanak róla. Úgy gondolta, hogy a nő az ötvenes évei elején-közepén járhat. Még mindig gyönyörű volt, szeme élénk, sötét, bőre sima, kávészínű. Talán egy kicsit elnehezedett, és a kópés frizura, amelyet olyan lendülettel viselt húsz évvel korábban, most a válláig ért, de kiugró arccsontja és elegáns tartása változatlan maradt. Jim megértette, miért keltette fel David érdeklődését.

– Marion – mosolygott, és a kezét nyújtotta. – Milyen jó újra látni! Nem tudtam, hogy itt van. Nem láttam autót.

– Ó, hátul parkoltam, a személyzeti szállás mellett. A megrögzött szokások még mindig működnek.

– Bár most maga a ház úrnője.

– Erről nem tudok.

Mosolygott, ahogy megérintette Jim vállát, és bevezette őt a házba, ahol a hőmérséklet mintha húsz fokot esett volna.

Az első benyomás, amely a férfit mellbe vágta, a szag volt, a hideg, állott penészszag, amely templomokra emlékeztette. A másodikat a faburkolatos hallt uraló széles, lenyűgöző lépcső jelentette. Rajtakapta magát, hogy másfelé néz, nem akart arra az éjszakára, a Délen töltött utolsó éjszakájára gondolni. Maga előtt látta Sylvia Wyatt sovány testét, ahogy a fényes diófa padlón hever, mint egy marionettbábu, amelynek elpattantak a zsinórjai.

Mélyen beszívta a levegőt, kényszerítette magát, hogy másra összpontosítson.

– Úgy gondoltam, hogy kint a teraszon ihatnánk meg a limonádét, ha ez megfelel – javasolta Marion.

Jim bólintott, hálásan, hogy továbbmehet, és kiléphet a hallból.

Miközben Mariont követte, szeme jobbra-balra ugrált, a könyvtár, aztán a konyha felé. A vastag, kasmírmintás tapéta sarkai elváltak a vakolattól, a festés repedezett, de minden más pontosan olyan volt, mint az emlékeiben. Látta a fekete versenyzongorát a boltíves ablakoknál, még mindig kottalapok hevertek a tartóján; szakácskönyv feküdt nyitva a farmházasztalon, és gyűjtötte a port.

Tudta, hogy az ingatlanfejlesztő szemével kellene néznie a házat, fel kellene mérnie, mennyi munkát jelent, és milyen gyorsan lehet azt elvégezni, de képtelen volt nem az ott töltött utolsó napjaira gondolni. Úgy festett a hely, mintha őrült sietségben hagyták volna el, mintha a család még azért sem állt volna meg, hogy a holmiját összeszedje.

Világosan emlékezett arra az éjszakára. A sürgető sziréna hangjára, amely átszúrta a sűrű, mocsaras éjszakai levegőt; arra, ahogy futott a tó körül, olyan gyorsan, hogy a szíve majd kiugrott a melléből; aztán az emlékei zaj és képek töredékeire estek szét: a mentőautó vörös fénye, az őrjöngő, pániktól súlyos beszélgetés. Úgy emlékezett, hogy nem volt sok ember a helyszínen: Marion, a szülei, Jennifer és a mentősök, akikhez hamarosan David és a rendőrség is csatlakozott – de a ház kísérteties nyugalma ellenére még most is érezte a mindnyájukat magába szippantó káoszt és kétségbeesést.

– Tudom, mire gondol – szólalt meg Marion csendesen. – Hogy hagyhattuk, hogy ilyen állapotba kerüljön?

Jim kényszerítette magát, hogy újra az asszonyra figyeljen, örült, hogy eltereli a gondolatait.

– A nagy ingatlanok a szakterületem. Tudom, mennyi karbantartást igényelnek. Ha nincs személyzet és pénz a napról napra történő fenntartásukra, elég egyetlen madárfészek egy rossz helyen vagy egy eltört cső, és a spirál elindul lefelé. – Megállt menet közben, amikor elérték a ház hátsó frontját. – De a kilátás, hű, a kilátás még most is káprázatos!

A Casa D’Or minden építészeti nagyszerűsége mellett mindig a terasz jelentette a nagy attrakciót. Nagyvonalú volt, és elegáns, zöld pázsitra nézett, amely a Naplemente-tó néven ismert húszhektáros vízfelületig ért. A név onnan eredt, hogy a kora esti fény a legtöbb napon folyékony rézzé változtatta a tó tükrét. Egyetlen öntöttvas kávéházi asztal állt egy napernyő alatt, egy korsó limonádé gyöngyözött rajta a kicsapódó víztől. Jim hálásan fogott egy poharat, és beleült egy nyikorgó nádszékbe. A tó túloldalán látta a csónakházat, ahol annak idején az apja dolgozott, és a villát, ahol mindnyájan éltek két hosszú, mámorító hónapon át.

– Sajnálattal hallottam a hírt Davidről.

– Fogadok, hogy erre sohasem számított!

– David halálára?

– Nem, a tényre, hogy hozzámegyek.

Jim megvonta a vállát, karját széttárta egy „semmi közöm hozzá” mozdulattal, de látta, hogy Marion valamilyen válaszra vár.

– Nem vagyok meglepve, egyáltalán nem. Az után a nyár után, belátom, hogy mindenkinek szüksége lehet…

– Vigasztalásra?

– Azt hiszem.

Marion bólintott, és kinézett a vízre.

– Miután Sylvia meghalt, David Charlestonba költözött. Nekünk azt mondta, közelebb van a munkahelyéhez, de tudtuk, hogy nem akar a házban maradni. Mindnyájan halálosan aggódtunk miatta, különösen, amikor három hónapig nem hallottunk róla semmit. Aztán eljött a karácsony, és gyűlöltem arra gondolni, hogy ott van egyedül, úgyhogy elmentem Charlestonba egy pulykával, azzal az eltökélt szándékkal, hogy főzök neki. Csak egy-két órára mentem. Soha nem jöttem el onnan.

– És ide soha nem tért vissza?

Marion a fejét rázta.

– David mindig azt mondta: „Hamarosan visszamegyünk.” De a hamarosan soha nem érkezett el. Túl sok volt a kísértet. Túl sok volt az emlék. Amellett, azt hiszem, mindketten boldogok voltunk, hogy újra kezdhettük az életet.

– Na és Jennifer? – Jim szinte félt feltenni a kérdést.

– Nem sokkal a temetés után elment New Yorkba.

– Connorral?

Marion bólintott.

– Az apjából remete lett. Jennifer elveszettnek, reményvesztettnek érezte magát, és Connor kéznél volt.

Elhallgatott, és most egyenesen Jimre nézett.

– Szóval sikeres ember lett magából.

Némi meglepetés érződött a hangjában, és Jim nem hibáztatta. Kétségei voltak, hogy bárki rá szavazott volna, ha annak idején választani kell, ki lesz várhatóan sikeres. Főleg Connorral összehasonlítva.

– Az Omari Resortsnál dolgozom. Én vagyok a globális befektetési és projektmenedzserük.

– Tudom, olvastam az értékesítési eredményeiket.

Jim a limonádéját szürcsölte, és megragadta az alkalmat, hogy szorosan szakmai síkra terelje a beszélgetést.

– A főnököm, Simon Desai látta a Casa D’Ort, és úgy gondolta, tökéletesen beleillene az Omari portfóliójába.

Marion letette a poharát, a jégkockák csilingeltek.

– Ne beszéljen róla úgy, Jimmy, mint egy üzleti vagyontárgyról – mondta. – Jól tudja, hogy a Casa D’Or sokkal több ennél. Ez a ház volt a Wyatt család otthona majdnem hetven évig. A gondolattól is, hogy megszabadulok tőle, sírni volna kedvem.

– Tehát eladó?

Marion rápillantott, aztán felsóhajtott.

– Nem azért hívtam ide, hogy játékot űzzek magával. Természetesen eladó, bár őszinte leszek, Jim. Elképzelheti, miket suttogtak rólam, amikor összeházasodtunk Daviddel. Az emberek aranyásónak, kurvának neveztek. Lelkem egy része szerint, ha most eladom, mindent megerősítek, amit azok az emberek igaznak hittek.

– Tehát maga az egyetlen kedvezményezett? – Jim óvatosan megválogatta a szavait.

Marion bólintott.

– Jennifer nem akarta a házat. Ezt mindig világossá tette. Azok után, ami történt. És minek kellene nekem egy ekkora hely? Ha nem teszek hamarosan valamit, magától összedől. David ezt megértette volna, bár ő maga sohasem szánta volna rá magát, hogy ingatlanügynökökkel kezdjen.

– Miért nem?

Marion mély, halk nevetést hallatott.

– Tudja, rengeteg szép emlék is fűződik ehhez a helyhez, nem csak az egyetlen tragédia.

– Ő hogy van? – kérdezte Jim.

Próbálta lehetőleg egyenletes hangon és közömbösen feltenni a kérdést. Marion lágy mosollyal felelt.

– Kíváncsi voltam, hogy mikor kérdezi meg. Még mindig New Yorkban él.

– Vitorlázik még?

– Nem hiszem, hogy Manhattan éppúgy alkalmas a vitorlázásra, mint Georgia.

Jim kinézett a vízre. Milyen kár, gondolta. Annyira szerette azt a hajót!

– Jár néha New Yorkban? – kérdezte Marion, megszakítva a gondolatait.

– Elég sokszor, igazság szerint.

– Hiányzik ez az „igazság szerint” kifejezés. Errefelé soha nem hallani.

– Jennifer szokta mondani.

– Keresse fel. Az Upper East Side-on lakik. Azt hiszem, a Nyolcvanharmadik utcában. Megadom a címét.

Jim udvariasan bólintott, tudta, hogy nem teszi meg.

– Ígérje meg, hogy vigyázni fog rá! – szólalt meg Marion egy kis szünet után.

– Kire? – kérdezte Jim félszegen.

– A házra, természetesen! – mondta Marion, és szeme a vízen kalandozott. – Olyan sötét a sorsa. Nem csak az, ami azon a nyáron történt. Hanem a múltja. Soha nem felejtem el a történeteket, amelyeket apám mesélt az ültetvényről és arról, hogyan gazdagodtak meg a hely eredeti tulajdonosai. Rabszolgák tucatjai éltek itt, arattak a földeken, dolgoztak a gyapotmagtalanító gépeken. És attól kezdve, hogy a georgiai földbirtokosok nem hozhatták be a munkaerőt Afrikából, legalábbis legálisan nem, becsempészték a számtalan itt rejtőző öblön keresztül.

Elhallgatott, és egyenesen Jimre nézett.

– Néha arra gondolok, a Casa D’Or megérdemli, hogy eltűnjön. De Davidnek igaza volt, amikor azt mondta, hogy volt itt aranykor is.

Könny csillant meg a szeme sarkában.

– Akkor tehát eladja? – kockáztatta meg Jim óvatosan.

– Igen. – Marion felállt, és hosszan nézte a házat. – Néha tudnia kell az embernek, hogy mikor engedjen el valamit, függetlenül attól, mennyire szerette. Érezte már ezt valaha?

Jim mosolygott. De egyáltalán nem volt biztos benne, hogy találkozott ezzel az érzéssel. Legalábbis eddig még nem.

5. fejezet

Jim a Casa D’Ort bámulta, amely kiterítve feküdt előtte az asztalon. Csakhogy ez már nem az a Casa D’Or volt.

– Thierry, ez elképesztő munka! Tényleg, teljesen döbbenetes! Minden centiméterét imádom – mondta melegen, és felnézett az idős francia szemébe.

– Ezek pillanatnyilag még csak tervek, barátom – válaszolta Thierry mosolyogva. – Még küzdök a szerkezetével: magánháznak, nem szállodának építették. De győzni fogunk. És igen, azt hiszem, trop belle{2} lesz, amikor befejezzük!

Jim tudta, hogy ez szerény kifejezés. Thierry Dupont az egyik legkeresettebb építész volt a szakmában. Hetvenévesen már félig visszavonult, de Jim kedvéért elvállalta a Casa D’Or projektet.

– Ugye tudja, hogy szoros határidőnk van rá?

Thierry megrántotta a vállát, olyan gall módra.

– Mindig több időre van szükségünk, mint amennyi van, nem igaz? De ennek a háznak jó a csontozata, szerkezetileg erős. És a melléképületekkel, azt hiszem, megnövelhetjük a szobák számát.

Jim a számítógép képernyőjére tapasztotta a szemét, miközben Thierry mozgatta az egeret, lassan forgatta a ház 3D-s számítógépes képét. A kép mindössze kék vonalakból állt, a falakon és a tetőn át lehetett látni, mégis csodálatosan érzékeltette az elképzelést. Jim pontosan tudta, hogyan tervezi Thierry a meglévő szobák felosztását; még az előcsarnokba is bezoomolt, hogy lássa, milyen látványt és érzést kelt majd a tér. Munkájának ezt a részét élvezte a legjobban. Az volt a véleménye, hogy ez a kreatív tulajdonságait edzi, azt az oldalát, amelyről mindig úgy gondolta, dalszerzésre vagy könyvírásra fogja használni. Ehelyett most itt ül a New York-i irodájában, életet lehel egy elképzelésbe, létrehoz egy teret, amelyben emberek mozoghatnak, egy helyet, amelyben emberek élhetnek. Ebben elégedettségre adó okot és kreatív értéket látott.

– Thierry, csodálatosan néz ki! Komolyan.

– Célom, hogy örömet szerezzek – hajtotta meg magát ironikusan a francia.

Jim a bejárat képére meredt, maga elé idézte, milyen volt sok évvel azelőtt – és valami miatt nem látott mást, mint Sylvia Wyattet, a ház asszonyát, ahogy a kandalló mellett áll, és arcán ellenszenv tükröződik. Igen, Johnsonék voltak a szegény szomszédok – szó szerint –, és Sylvia mindig világossá tette, hogy nem tartja őket elég jónak az ő társadalmi köreihez. Azon a néhány partin, amelyen részt vettek, Sylvia és gazdag barátai még az apjára, a híres íróra is úgy tekintettek, mint kíváncsi érdeklődésük és egy csöppet sem a tiszteletük tárgyára. Jim azon tűnődött, vajon mit gondolna róla Sylvia Wyatt ma, ha még élne. Jim Johnson, az Omari-csoport vezérigazgatója – vagyis az lesz, ha a Casa D’Or hálaadásra készen áll a vendégek fogadására.

Thierry becsukta a laptopot, és a terveket összetekerte egy rajztokba.

– És most volna kedved egy öregembert elvinni egy italra?

Jim megveregette és megszorította a vállát.

– A legnagyobb örömmel, csak még ki sem csomagoltam. Ha nem megyek vissza, és nem kapcsolom be a fűtést, esküszöm, hogy befagy a bejárati ajtó, mire észbe kapok.

Thierry kuncogott.

– Nem hiszem el, hogy végre New Yorkba költöztél! Úgy képzeltem, túlságosan megrögzött brit vagy ahhoz, hogy kihúzd onnan a lábad.

– Ideiglenes a dolog, Thierry. Csak amíg a projekt befejeződik.

A francia bólintott, de Jim látott valamit felcsillanni a szemében, ami azt jelezte, hogy nem hisz ebben.

– Még egyszer köszönöm, Thierry! Szerintem a Casa D’Or lesz az eddigi legjobb munkád – mondta, ahogy a lift felé sétáltak.

– Ó, semmi kétség! – válaszolta az építész, és megveregette Jim mellét az összegöngyölt tervekkel. – Akkor a legédesebb a gyümölcs, ha szenvedéllyel ültetik el a magot.

Becsukódott a liftajtó, és Jim hosszan kifújta a levegőt. Rápillantott a recepciós pult fölött ketyegő órára, és rádöbbent, hogy a megbeszélésük három óra hosszat tartott: már mindenki hazament. Visszasétált az irodájába, továbbra is csendes örömmel nyugtázta a méretét és eleganciáját, bár tudta, hogy minden relatív. Az Omari manhattani előretolt helyőrsége csöppnyi volt a londoni irodához képest, csupán egyetlen emeletet foglalt el a Comodore Towerban az 57. utcán, Jim mégis imádta. Itt legalább egyedül ő volt a felelős, saját sorsa kovácsa, és pontosan ezt szerette. Itt megmutathatta Simonnak, milyen jó anélkül, hogy mások megkérdőjeleznék a döntéseit, vagy learatnák a dicsőséget. Azonkívül gyönyörű sarokirodát kapott, ahonnan a szeme akadálytalanul kóborolhatott a Lextől egészen a Parkig. Éjjel a huszonötödik emeletről megbabonázó volt a neonforgalom apadása és dagadása ott messze lent.

Egy pillanatig arra gondolt, hogy felhívja Melissát, vagy legalább küld neki egy SMS-t, megkérdi, jól van-e. De aztán lenézett az utcára, és megrázta a fejét. Nem, Melissának igaza volt akkor éjszaka, és egyikükkel szemben sem volna tisztességes, ha húznák a dolgot. Valami másban is igaza volt a lánynak, úgy félig-meddig. Ugyan elvetette a sulykot, amikor azt mondta neki, hogy meg kellene változnia, de változásra talán szüksége van.

Aggódott azzal kapcsolatban, hogy New Yorkba kell jönnie. Volt egy pillanat Heathrow-n, amikor majdnem visszafordult, de hát felnőtt ember, nem az a Pán Péter figura, akiről Melissa beszélt. Tudta, hogy képes a Casa D’Or projektet és a vele kapcsolatos érzelmeket kezelni, bármilyenek legyenek is azok. Volt egy másik elmélete is: az csak segít továbblépni, ha elköltözik Londonból, és szembenéz múltja démonaival.

Kitöltött magának egy eszpresszót a sarokban álló gépből, belesüppedt az ergonomikus irodaszékébe, és felületesen átfutotta az e-mailjeit: semmi, ami ne várhatna, csupa üzenet a kollégáktól a londoni irodából. Abban a pillanatban nem akart mást, mint venni valami koreai vacsorát – soha nem lett elege a remek New York-i to-go ételekből –, visszamenni a magára hagyott lakásába és focit nézni. Ám ekkor egy újabb e-mail ugrott fel a bejövő üzenetei közt.

<email>

Re: NetworkMe kérés Jennifer Wyatt-Gilberttől

Ismeri Jennifer Wyatt-Gilbertet? Szeretne kapcsolatba lépni Önnel…

<email vége>

Átlagos bemutatkozó levél volt egy hálózati oldalról, amelyre Jim előfizetett, mégis mindennek lehetett nevezni, csak átlagosnak nem. Jennifertől jött, tőle! Jimnek eszébe jutott, hogy lélegeznie is illene, aztán elolvasta, majd megint elolvasta a jellegtelen formalevelet, de persze a néven kívül semmi személyeset nem talált benne. Megjelent egy link a jobb oldalon, és Jim egy pillanatig tétovázott fölötte. Nem kell mást tennie, mint rákattintani. Mi baj származhatna ebből? Jennifer végül is csak udvarias volt, személyesen nyugtázta a levelet, amelyet hetekkel azelőtt küldött neki.

Jim azonnal írt Jennifernek, amint Marion beleegyezett, hogy eladja a Casa D’Ort. Marion egyedüli tulajdonosa volt az ingatlannak, Jim mégis azt szerette volna, ha az ügylet minden nehézség nélkül lebonyolódik, és úgy döntött, az a helyes, ha Jennifer engedélyét is kikéri, hogy megvehesse a házat.

Órákig kínozta magát, hogy milyen szavakat használjon, változatok tucatjait fogalmazta meg és törölte ki. Végül érzelemmentes és lényegre törő lett a levél, formális és szakszerű. Talán túl formális. Annyi időt töltött vele, hogy máig emlékszik a záró sorra: Kérlek, közöld velem, ha egyetértesz azzal, hogy folytassam az ingatlan megvásárlását.

Hideg, személytelen szavak egy lányhoz – asszonyhoz –, akiről valamikor azt hitte, hogy a lelki társa.

Ostobaság, gondolta, és megacélozta magát. Nos, a legkevesebb, amit tehet, hogy nyugtázza Jennifer kérését. Rákattintott a link gombra, hátradőlt, és belekortyolt a kávéjába.

A mail ikonja az asztali számítógépén pirosan villogott, jelezte, hogy újabb üzenet érkezett. Előreugrott a székében.

<email>

NetworkMe üzenet: Jennifer Wyatt-Gilberttől

Hogy vagy? Hallom, New Yorkban laksz. Hogy haladsz a Casa D’Orral? Tudom, hogy vigyázni fogsz rá. Jen

<email vége>

Jim érezte, hogy összerándul a teste, mintha a szíve egy defibrillátorba volna bedrótozva, amelyre éppen most engedték rá az áramot. Ránézett az üzenetre, tudta, hogy válaszolnia kell. Képtelenség, hogy ne tegye, amikor Jennifer ott van a láthatatlan virtuális tér másik végén.

Éppen a terveket nézem. Azt hiszem, tetszenének.

Válaszüzenet: Nagyon szeretném látni őket.

Jim tétovázva dörzsölte a száját, aztán belökte a maradék eszpresszóját, hogy erőt gyűjtsön.

Ugorj be az irodába.

Hol vagy?

57. és Lexington. A Comodore épület.

Itt vagy egy ugrásra!

Te hol vagy?

A Bloomingdale’s áruháznál.

Ez a hivatalos címed?

Próbálom megosztani az időmet a Bloomingdale’s és a Bergdorf’s között.

Jim feltűrte az inge ujját, hátradőlt a székében, és érezte, hogy széles vigyor ül ki az arcára, amelyet a pánik döfése követett.

Máig nem tűnt el közülük. A kapcsolat, a szikra. Előrehajolt, és kezdte azokat a szavakat beírni, amelyek maguktól folytak belőle.

Most szabad vagy?

De amikor a mutatóujja lenyomta a küldés gombot, mintha hideg levegő csapta volna arcon, hogy kijózanítsa.

– A francba! – dühöngött hangosan, ahogy az e-mail kilőtt az űrbe.

Mit művel? Egyszer már megnyitotta a szívét, és az úgy roppant össze, mint egy fémdoboz egy teherautó kerekei alatt.

Egy percig gyötrő csend honolt, aztán az újabb beérkező üzenet megnyugtató pittyegése hallatszott.

Öt perc múlva ott tudok lenni.

Jim nagyot nyelt, aztán a képernyőre bámult, amelyen a saját elmosódott tükörképét látta a számítógép élénkkékjében.

Az iroda üres volt, és magányosnak meg sebezhetőnek érezte magát, ami óriási nyugtalansággal töltötte el. Két perccel azelőttig Jim Johnson azt gondolta, hogy minden rendben van vele. A negyvenes évei elején még megvolt minden szál haja, és belefért ugyanabba a farmerba, amelyet a húszas éveiben viselt. Népszerű volt a másik nem körében, még szupermodellek is vonzónak találták, ha a szilveszterestéből bármire következtetni lehet.

Egy rég elfelejtett idézet bukkant fel az agyában, valami, amit talán egy iskolai összejövetelen vagy egy templomi misén hallott. Amikor férfi lettem, levetkőztem a gyerekes dolgokat. Az elmúlt húsz évben ezt a célt tényleg elérte. Minden ostoba álmot félretett, hogy rocksztár lesz belőle – soha nem lett volna az új Thom Yorke vagy John Lennon –, és szerzett egy tisztességes munkát. Olyat, amelyik érdekes és kielégíti, amelyik jó fizetést biztosít, remek kilátásokkal kecsegtet, és nyugdíjra is jogosít. Legalábbis szerette minderre emlékeztetni magát a sötét pillanatokban, amikor nem tudta eldönteni, jól választott-e az életében.

És továbblépett Jennifer Wyatt-től, bár rettentő hosszú ideig könnyebb volt ezt mondani, mint megtenni.

Megcsördült a telefonja, és felrázta a gondolataiból. Brad volt a biztonságiaktól.

– Mr. Johnson. Látogatója van. Azt mondja, hogy ön várja. Küldjem fel?

– Igen – válaszolta Jim.

Hangja halk és rekedt károgásnak hangzott. Felkészítette magát, hogy újra látni fogja Jennifert.

6. fejezet

Kinyílt a liftajtó, és Jennifer kilépett. Egy jottányit sem változott. Haja még mindig fényesen, dióbarnán csillogott, de rövidebb volt, hosszú bubifrizura, amely drága kabátja válláig ért. Néhány szarkaláb látszott tiszta szürke szeme körül, és egy csöppnyi barázda jelent meg a szemöldökei közt, de még mindig gyönyörű volt, és a játékos csinossága, amelyre Jim emlékezett, elegánsabbá és látványosabbá érett. Jimben távoli, elfelejtett vágyakozás kavarodott fel, és rögtön tudta, hogy rossz ötlet volt e-mailezni neki.

– Elnézést, szia! – köszöntötte Jennifert lelkesen, és előrelépett.

Úgy tervezte, hogy magabiztosan arcon csókolja, de az utolsó pillanatban bepánikolt, gyenge kézfogásra nyújtotta a kezét, aztán hátralépett, hogy egy pillanatig alaposan szemügyre vegye az asszonyt. A szürke kabát határozottan dizájnertermék volt, akárcsak a magas sarkú cipő, az a fajta, amelyik úgy fest, mintha még nem is érintett volna járdát. Jellemző, hogy az ő egyetlen Savile Row-öltönye, amelyet az első munkanapjain viselt, éppen a tisztítónál volt. A rajta lévő főutcai pótlék olcsónak és esetlennek tűnt Jennifer rendkívül ápolt és kifinomult külseje mellett, bár Jim akár meztelen is lehetett volna, akkor sem érzi kiszolgáltatottabbnak magát.

– Marion mondta, hogy New Yorkba akarsz költözni. Nem tudtam, hogy itt vagy-e már. Láttam a profilodat a NetworkMe-n…

Jim azon gondolkodott, vajon Jennifer szándékosan kereste-e meg őt a világhálón; nem valószínű, hogy az útjaik másképpen keresztezték volna egymást. A gondolat egy csipet önbizalmat adott neki.

– Megkaptam a leveledet. Vagyis az ügyvéded levelét. Az engedélyt a Casa D’Orra. Köszönöm, sokat jelentett – jegyezte meg csípősen.

– Connor mondta, hogy valami hivatalosat küldjek. Jogszerűt.

– Természetesen! – válaszolta Jim, és megbocsátóan feltartotta a kezét.

Csend honolt a sötét, üres irodában.

– Hogy vagy, Jim?

Jennifer az ujjait dörzsölte a másik keze hüvelykujjával, csavargatta a gyűrűit, mintha próbálná levenni őket. Határozottan ideges volt. Jim szerette volna, ha a látvány örömet okoz neki, de minden győzelem értéktelennek tűnt, ahogy ott álltak, zavarban.

– Jól, remekül – mondta gyorsan.

Talpra álltam, akarta mondani, kereste a sorokat, amelyeket évekkel ezelőtt begyakorolt, a szavakat, amelyeket mondani akart neki, ha valaha még találkoznak, a dolgokat, amelyeket megírt a soha el nem küldött levelekben.

– Szóval a tervek – mondta Jennifer vidámabban. – Alig várom, hogy lássam őket!

– Igazság szerint tartozom egy vallomással.

– Ó, igen?

– Az építészem elvitte őket. De nem lehet messze. Felhívhatom, megkérhetem, hogy jöjjön vissza…

– Nem szükséges. Elég, ha te magad leírod nekem őket.

– Klassz lesz – válaszolta Jim, és beletúrt a hajába.

– Klassz? Máris akklimatizálódtál.

Mindketten felnevettek – Jennifer megőrizte gyönyörű nevetését –, és Jim érezte, hogy kicsit oldódik a feszültség.

– Impozáns ez az épület – szólalt meg végül az asszony. – Fogadok, hogy tiéd a sarokiroda!

– Tényleg az enyém. Csak egy hete vagyok itt, úgyhogy még újdonság az egész. Körbevezetnélek, de nincs sok látnivaló.

– Főleg sötétben.

– Tudom. – Jim kínosan mosolygott, amikor rájött, hogy az egyetlen fényt az egész emeleten az ő íróasztalának lámpája szolgáltatja. – Már mindenki hazament.

Jennifer nem szólalt meg néhány pillanatig.

– Nos, ha bezársz éjszakára, elmehetünk egy gyors italra. Láttam egy bárt a sarkon…

Jim ismerte a helyet. Egy lyuk a falban, nem az ő ízlése, de tudta, hogy jobb, mint ott maradni.

– Egy italra? Miért is ne?

Felkapta a kabátját, és követte Jennifert vissza a lifthez, nehogy az asszonynak alkalma legyen meggondolnia magát. A görög kórus a fejében kezdett megőrülni. „Ne!”, énekelték színpadiasan, de ő kényszerítette magát, hogy ne vegyen róluk tudomást.

A séta a bárig röviden és fürgén zajlott. New York márciusban még döbbenetesen hideg volt, a szél könnyedén átfújt Jim londoni kabátján. Kicsit csevegtek. Jim kifejezte együttérzését Jennifer apjának halálával kapcsolatban. Az asszony elmondta, hogy nehezen viselte, bár évente csak néhány alkalommal látták egymást.

A hely tipikus sportbár volt, leszámítva, hogy nem világított tévé a biliárdasztal fölött. A halvány sörszag savanyú illattal töltötte meg a levegőt.

– Tudod, bocsánatot kell kérnem – mondta Jim, miután találtak egy bokszot, és leadták a rendelésüket a pincérnőnek.

– Miért? – kérdezte Jennifer, és kibújt a kabátjából.

– A levél miatt, amelyet a Casa D’Orral kapcsolatban küldtem. Kicsit formálisra sikeredett.

– Az enyém éppolyan rossz volt – mosolygott szomorúan az asszony.

– Ez igaz.

– Üzletről volt szó.

– Ez igaz – mondta ismét Jim, aki elhatározta, hogy megőrzi a higgadtságát.

A pincérnő megjelent az italaikkal: egy üveg sörrel Jimnek és egy pohár fehérborral Jennifernek.

– Laktam már néhány Omari-hotelben – szólalt meg végül az asszony. – Fogalmam sem volt róla, hogy náluk dolgozol. Mi lett azzal az álmoddal, hogy zenész leszel?

– Abból nem lett semmi. Egyébként szeretem, amit most csinálok.

– És az mi?

– Ingatlanokat veszek és fejlesztek az Omari-csoportnak. Még nem egészen értem el az igazgatótanácsig, de már közel járok hozzá – mondta Jim, és kihúzta magát a székében.

– Mióta csinálod ezt?

– Tizenöt éve. Néhány évet lehúztam a J. P. Morgannél. Akkor csatlakoztam az Omarihoz, amikor Simon Desai globális lánccá akarta fejleszteni az indiai hoteljeit.

– Te a bankszakmában dolgoztál? – kérdezte Jennifer felhúzott szemöldökkel.

– Igen – hangzott Jim védekező válasza. Egy pillanatig csend volt. – Miért? – kérdezte aztán gyorsan.

Jennifer lassan elmosolyodott, majd lenézett az asztalra.

– Nem tudom. Nem hittem, hogy ilyen irányba mész el.

– Mit hittél, merre fogok menni?

Jennifer utolsó szavai úgy csengtek a fülében, mintha tegnap hangzottak volna el. Menj vissza Angliába, Jim! Azonnal lehűtötték a kedélyét. Amikor arra gondolt, hogyan vetett véget a lány a kapcsolatuknak, pontosan olyan betegnek és kifosztottnak érezte magát, mint húsz évvel korábban.

Mindent fel akart adni Jennifer Wyattért – a családját, a barátait, az angliai életét –, a döntő pillanatban azonban kiderült, hogy a lány csak szórakozott vele, játszott az érzelmeivel. Aztán hetekig gyötörte magát a gondolattal, hogy mi történt volna, ha Sylvia Wyatt nem hal meg azon az éjszakán, de az volt az igazság, hogy Jennifer már korábban meghozta a döntését. A pénzt és a lehetőségeket választotta a helyett, amit Jim Johnson tudott vagy nem tudott felajánlani, bármi is volt az.

Visszament Angliába, a nyár őszbe hajlott, és bár nyomorultul érezte magát, visszatért az UCL-re{3}, hogy befejezze az utolsó évét, és megesküdött, nem foglalkozik nőkkel, a diákszövetséggel, bármivel, ami akár távolról is szórakozásra emlékeztet. Furcsa és megnyugtató vigaszt talált a munkában, és minden, ami fájt, vágyakozás és visszautasítás, tiszta ambícióvá lényegült át. Kilenc hónappal később, kitűnő diploma birtokában, elnyert egy kezdő pozíciót a City egyik kiváló bankjában. Még egyszer nem fogják visszautasítani!

– Utazom a világban, fantasztikus hotelekben lakom, golfozom, síelek, minibárokat fosztok ki – és mindezt a munka keretében – magyarázta közlékenyen, és Jennifer arcát kutatta, meglátja-e rajta a bűntudat vagy a megbánás valami jelét.

– Neked jól alakult – jegyezte meg az asszony halkan.

– Eddig minden rendben – mondta Jim, a sörét pörgetve az üvegben. – Na és te? – tette hozzá, és egyenesen Jenniferre nézett.

Az asszony finoman fölnevetett.

– Mi van? – kérdezte Jim kedvesen.

– Semmi – válaszolta Jennifer, és legyintett a kezével. – Csak a „negyvenéves mi”. Az foglalkoztat, hogy mit csináltam az életemmel, hogy mit fogok csinálni az életemmel…

Jim szerette volna azt mondani, hogy ebből a szemszögből nézve Jennifer a maga érdekében nagyon is jól alakította az életét. Természetesen meggooglizta a címet, amelyet Marion Wyatt adott meg neki. Igazság szerint a Street View-ban nézte meg. Elég hosszú ideje dolgozott már a szakmában, hogy felismerjen egy húszmillió dolláros ingatlant, ha meglátja.

– A negyven az új huszonöt! Nézz rám, most költözöm New Yorkba.

– Mindig tudtam, hogy briliáns leszel – mondta az asszony, és nem vette le Jimről a szemét.

– Ahogy te is! Van egy Wellesley-diplomád, szuper összeköttetésekkel rendelkezel, és te vagy az egyik legokosabb ember, akit ismerek, arról már nem is beszélve, hogy neked van a legjobb ízlésed az egész keleti parton.

– Fel kellene fogadjalak PR-osnak.

– Nem, nekem kellene téged felfogadnom!

Jim rájött, hogy csak félig tréfál. Sokatmondó pillantást váltottak.

– És hogy van Connor? – Figyelte, ahogy az asszony elpirul. Annyira halvány volt a bőre, hogy minden szín szembeötlött az arcán. – Még mindig pénzügyekben utazik?

– Ingatlanban. Vicces, nem? Talán össze kellene fognotok.

Jim nem szólt semmit. Soha nem szívelte Connor Gilbertet, és nem csak azért, mert ő volt Jennifer barátja. Arrogánsan és beképzelten viselkedett, azt hitte, ő a világ közepe – egyébként akkoriban ez volt az átlagos személyiségtípus a georgiai társadalomban –, de volt még valami más is Connorban, amit nem kedvelt, valami, amit nem tudott pontosan meghatározni.

– Mióta vagytok házasok?

Jennifer egymáshoz szorította két tenyerét.

– Tizennyolc éve.

– New Yorkban ez olyasmi, mint egy aranylakodalom, nem?

– Azt hiszem, Hollywoodra gondolsz.

– Na és a gyerekek? Fogadok, hogy egy egész fészekalja van belőlük!

Jennifer megitta a maradék borát. Jim észrevette, hogy nagyon gyorsan kortyolja.

– Nincs. Viszont van egy kutyám – mondta az asszony játékosabban.

Jim halvány szomorúságot érzett a könnyednek szánt megjegyzésben, de úgy döntött, hogy nem erőlteti a dolgot. Egyszer egy vacsorapartin egy korábbi barátnője mellett ült, aki a sajt és birsalma fogás alatt elmesélte neki a lombik-bébiprogramban szerzett rémes tapasztalatait. Feltehetőleg a háromgyermekes anya kényelmes helyzetéből beszélt, talán azért, hogy némi bűntudatot ébresszen Jimben, amiért a kora harmincas éveiből tizennyolc hónapot elvesztegetett azzal, hogy megpróbálta őt rábírni az elköteleződésre. Végül aztán továbblépett, és hozzáment egy Dan nevű könyvelőhöz.

– Nekem még kutyám sincs – vigyorgott, hogy oldja a hangulatot.

Jennifer Jim bal kezére pillantott.

– Létezik egy Mrs. Jim Johnson?

– Én a munkámmal vagyok összeházasodva.

– Összejöttél valakivel?

– Egy kitűnő költöztető szolgálattal.

– Barátnő? Partner?

Jennifer határozottan személyes információkra vadászott.

– Tulajdonképpen egyedülálló vagyok. Volt egy barátnőm az utóbbi időben, de nem működött a dolog. Úgyhogy ha tudsz valakit… – Jim kicsit túl lelkesen nevetett.

– Igen, tényleg tudok valakit! – mondta az asszony sietve. – Összehozlak benneteket…

– Csak vicceltem.

Jennifer kivette a táskájából a telefonját, és a képernyőt tanulmányozta.

– Mi van?

– Semmi. De azt hiszem, mennem kell.

– Csak most ültünk le!

– Hazafelé indultál – jegyezte meg az asszony, és integetett a pincérnőnek. Jimnek tetszett a körömlakkja. Sötét rózsaszín. Szexi, de nem feltűnően. Ezt mindig értékelte Jenniferben. – Majd én kifizetem a számlát – tette hozzá a nő több meggyőződéssel.

Jimet elöntötte a pánik. Nem akarta, hogy Jennifer elmenjen. Annyi mindent akart még elmondani, annyi kérdést akart még feltenni, de ha az asszony egyszer feláll, és kisétál a bárból, nagyon valószínű, hogy soha többé nem látja. Végül is, a Casa D’Ort már megbeszélték, és mekkora esély van rá, hogy egy tízmilliós városban egymásba botlanak?

– Na és ki az illető? – kérdezte a csendben tapogatózva.

– Kicsoda?

– A barátnőd, akivel össze akartál hozni.

– Sarah a neve. Brit. A Whizzfeed weboldalnál dolgozik.

– És milyen?

– Úgy érted, hogy szexis-e? – mosolygott Jennifer hosszú pillái alól.

– Nagyon átlátszó vagyok – nevetett Jim.

Tudta, hogy az ötlet egyszerre rémisztő és briliáns. Ha elkezd Jennifer barátnőjével randevúzni, lesznek partik, kettős randik, meghívások Hamptonsba. Másik nővel lesz, az biztos, de ugyanakkor vele is. Igen, forszíroznia kell ezt az ötletet, bármennyire nevetségesen hangzik is.

– Tetszeni fog neked – mondta Jennifer pillanatnyi szünet után. – Szórakoztató lány. Add meg a számodat, és elintézem – tette hozzá, és otthagyott egy húszdollárost egy ezüsttálcán.

Jim követte fel a vaslépcsőkön, ki az utcára. Néhány csepp eső hullott az égből, és Jennifer felhajtotta a gallérját a nyaka körül. Hamarosan hazaér. Connor várja. Jim elképzelte, hogy két csaholó kiskutya ugrál az ajtónál, amikor belép.

– Hol laksz? – kérdezte az asszony lassú, bánatos mosollyal.

– A West Village-ben van lakásom.

– Lakásod?

– Oké, apartmanom. Igazság szerint otthon egyszobás lakásnak neveznénk. Hallottam, hogy a manhattani házak kicsik, de szó szerint harminc centi van az ágyam két oldalán.

– Én a másik irányba megyek…

– Hadd hívjak neked egy taxit! – mondta Jim.

Kilépett az úttestre, és fölemelte a karját, hogy megállítson egy taxit. Jennifer megfordult, szembenézett vele, és kicsit szorosabbra húzta kabátját a mellén. Jim önkéntelenül is észrevette, hogy a gyapjú puha, szürke színe tökéletesen megegyezik az asszony szemének árnyalatával. És abban a pillanatban vakká vált a körülötte lévő világra.

– Jó volt látni téged, Jim! – mondta Jennifer halkan, amikor kinyitotta a taxi ajtaját, és beült. – Meg kell ismételnünk!

– Együtt reggelizhetünk, vagy ilyesmi – javasolta Jim, miközben azon tűnődött, vajon az asszony érez-e valamit mindabból, amit ő az elmúlt egy órában átélt.

– Reggeli? – kérdezte Jennifer szárazon.

– Energiareggeli. Talán nem ezt csinálják a New York-iak?

– Talán ezt csinálták a nyolcvanas években – nevetett az asszony, miközben a taxi ajtaja becsapódott.

– Akkor legyen ebéd! – kopogott Jim az ablakon, és remélte, hogy Jennifer meghallotta.

Az asszony bólintott és mosolygott, nagy, széles, nyílt mosollyal, és Jim nem tudta eldönteni, hogy esőcseppeket lát-e az ablakon, vagy Jennifer szeme csillog.

Amikor a taxi besorolt a forgalomba, csak állt, és figyelte, ahogy eltűnik a szeme elől. Szíve egyik rejtett zugában tudta, hogy éppen most nyitotta ki Pandóra szelencéjét, amelyet soha nem lett volna szabad megérintenie.

7. fejezet

1994

A taxi megállt a Casa D’Or fehér oszlopai előtt, és a sofőr egy pillanatig a lenyűgöző látványt bámulta.

– Gyönyörű hely! – füttyentett a fogain keresztül. Leállította a motort, és kiszállt, hogy alaposabban szemügyre vegye a házat. – Ez egy hotel vagy ilyesmi?

– Ez egy ház – mondta Jennifer, és a táskájában keresgélt egy húszdolláros bankjegyet.

Hirtelen idegesség fogta el. Kiszállt a taxiból, és várt, amíg a sofőr felnyitotta a csomagtartót, és kiemelte két súlyos bőröndjét.

– Legyen szép napja! – vigyorgott a férfi, amikor Jennifer a tenyerébe tette a pénzt, és megtoldotta még öt dollárral.

A taxisok jó borravalóra számítottak, amikor meglátták a Casa D’Ort.

Jennifer halkan felsóhajtott, ahogy a pillantása befogta a házat, magas fehér oszlopait és a felhőtlen kék égbe nyúló hét kéményét. Lassan beszívta a levegőt, és a tőle csupán karnyújtásnyira lévő pompás kertek – az antik rózsák és szarkalábak – édes és bódító illata megtöltötte a tüdejét.

– Otthon, édes otthon – suttogta, de ahogy lehunyta a szemét, csomóba ugrott a gyomra a nyugtalanságtól.

Huszonnégy órával ezelőtt olyan remek ötletnek tűnt, hogy felszáll egy gépre, és eljön Savannah-ba. Elege volt New Yorkból: a városból, Hamptonsból, ahol másik tizenhét lánnyal együtt egy három hálószobás tengerparti villába bezsúfolva töltötte a hétvégét. Nem az a nyári idill, amit elképzelt, és amit egy egyetemi szobatársnője, Amanda adott be neki. Manhattan forró és hektikus volt, és Long Island sem volt semmivel sem jobb.

Feküdt a kempingágyán, próbált nem tudomást venni a marihuána szagáról, a zenéről és a barátnői sikongatásairól, akik a szomszéd házban lakó fiúkkal flörtöltek, amikor felötlött benne a radikális gondolat, hogy nem kell ott maradnia.

A készenléti jegy kétszáz dollárjába került, a repülőút mindössze két óráig tartott, és máris maga mögött hagyta a metropolisz zaját és pörgését az egyszerűbb életért, amelyről addig sohasem tudta, hogy vágyik rá. Bár ilyen könnyű volna, gondolta, miközben belökte a kulcsát a zárba, és besétált az impozáns faburkolatos hallba.

Pontosan abban a pillanatban, amikor megérkezett, anyja lefelé jött az előcsarnok közepét uraló pompás lépcsőn.

– Jennifer! Mi a csuda…? – kérdezte Sylvia Wyatt.

Finom vonásai a legkisebb jelét sem mutatták a csodálkozásnak, csupán a szeme tágult egy kicsit nagyobbra.

– Meglepetés! – vigyorgott Jennifer.

Ledobta bőröndjeit a diófa padlóra, remélte, hogy valami érzelmet kivált az anyjából. Ölelésre nem számított – anyja mindig érdes és hideg volt –, de ahogy Sylvia Wyatt mozdulatlanul állt a lépcső alján, egyenes háttal, egyik kezét a korlát hajlatán nyugtatva, még Jennifer is meglepődött fagyos reakcióján. Ha örült is, hogy látja frissen diplomázott lányát, aki visszajött az egyetemről és a városból, egyáltalán nem mutatta.

– Úgy volt, hogy huszadikáig maradsz New Yorkban – jegyezte meg élesen, miközben szeme a Jennifer lábánál lévő két bőröndön pihent.

– Tudom. Csak arra gondoltam, miért legyek ott, amikor itt is lehetnék…

– Értesíthettél volna bennünket.

– Pillanatnyi elhatározás volt – védekezett Jennifer, és érezte, hogy összezsugorodik a késő délután forróságától és anyja arckifejezésétől, amely arról árulkodott, hogy kényelmetlenséget okozott neki.

– Apád örül majd, hogy lát – válaszolta végül Sylvia.

– Itthon van?

– Éppen most jött meg. Kint van a teraszon.

Jennifer érezte, hogy felvidul. Átszaladt a házon, el az ebédlő, a konyha és a napfényben fürdő télikert mellett, és meglátta apja ismerős alakját a tóra néző hátsó teraszon.

David megfordult, és amikor észrevette a lányát, szája széles vigyorba szaladt, és kitárta a karját, hogy Jennifer belevethesse magát.

– Hát ez meg mi? – nevetett, ahogy szorosan megölelték egymást.

– Visszajöttem.

– Azt látom! – mondta az apja, majd elhúzódott, és karjával átfogta Jennifer vállát. – Mi ez? Villámlátogatás? Mennyi ideig örülhetünk neked? Azt hiszem, maradt egy kis ünnepi torta a függetlenség napi partiról. Sylvia, keresd meg Mariont! Lássuk, milyen finomságokat adhatnánk a lányunknak!

– Hiányoztál! – mondta Jennifer őszintén, és leült egy székre.

– Úgy érted, hogy Connor visszajött a Karib-tengerről – kacsintott az apja, és levette a panamakalapját.

Jennifer barátja az elmúlt három hétben a brit Virgin-szigetek körül vitorlázott. Pontosan ilyen volt Jennifer álma a vakációról – elsősorban a vitorlázás kötötte össze őt és Connort –, de ez egy fiús kiruccanás volt, miután Connor végzett a Harvardon, és őt nem hívták meg.

– Igen, két napja visszajött, de nem ezért vagyok itt.

– Nyugodtan elismerheted – ugratta az apja. – Ezek a te dicsőséges napjaid.

– Miféle dicsőséges napok?

– Szerelem, románc.

– Nem hiszem el, hogy kapcsolatokat beszélek meg a papámmal! – vigyorgott Jennifer.

Élvezte a gyengéd évődést. David Wyatt meglehetősen távoli figura volt a gyerekkorában. Munkája – vállalkozások egész gyűjteményét vezette, köztük egy papírmalmot és egy élelmiszer-csomagoló céget – azt jelentette, hogy korán elment hazulról, és késő estig dolgozott. De amikor a Casa D’Orban volt, jelenléte, mint egy kályha, átmelegítette a házat.

– Na és mi van a munkával? A galériával?

Jennifer nem vágyott erre a beszélgetésre, még nem, és hálás volt, amikor a hátuk mögül felhangzott egy tálca elterelő hangja. Felnézett. Marion, a házvezetőnőjük, hideg italok választékát, valamint egy tányér muffint és más süteményt tett az asztalra.

– Összeszedtem egy-két apróságot – mondta, és melegen mosolygott.

– Köszönöm! Nem kellett volna.

Élvezte Marion szirupos déli akcentusát. Az otthon hangját.

Szeme átsiklott a tavon, a túlsó parton álló házra. Kisebb épület volt, mint a Casa D’Or, mólóval és a víz fölé nyúló csónakházzal. Savannah-ban két típusa volt a háztulajdonosoknak: olyan családok, mint Wyatték, akik egész évben a városban éltek, és a többiek, akiknek ez a vidék csak ideiglenes otthont jelentett, rövid megállót, hogy elmeneküljenek észak téli hónapjai és hideg, havas időjárása elől. A Tó ház egy ilyen utóbbi, New York-i családé volt, Sittenfieldéké, akiket a helyiek téli pintyként emlegettek az évszakonkénti vándorlásuk miatt.

– Lakik valaki Sittenfieldék házában? Mintha látnék valakit a csónakházban – mondta Jennifer, és belehunyorgott a víz fölött csillogó forróságba.

– Nehezen vetkőzzük le a régi szokásokat – jegyezte meg az apja.

Amikor Jennifer kislány volt, a szomszédok adtak neki egy marék dollárt, hogy nyáron szemmel tartsa a házat. Nagyon komolyan vette a felelősségét, és őrhelyét a pontonhídon rendezte be, társaságként egy jó könyvvel és egy pohár szódával.

– Igen. Egy család Angliából – válaszolta az apja.

Anyja ismét megjelent a teraszon. Sylvia most másképpen festett, mint néhány perccel azelőtt, megfésülködött, és újrakötötte a krémszínű selyemsálat a nyaka körül.

– Arról a népségről beszélünk a Tó házban? – kérdezte, és leült egy székbe a napernyő árnyékában.

– Kik ezek? – kérdezte Jennifer, és élvezettel belekortyolt a jeges teába.

– Később majd megtudod – válaszolta David. – Tegnap találkoztam velük, és meghívtam őket.

– Meghívtad őket? – kérdezte Sylvia rémülten. – Mikorra?

– Ma estére. Csak egy italra – mondta David úgy mellékesen. – A férfi író, a feleségével van itt. Van egy fiuk is, nagyjából a te korosztályod, Jen.

– Ez Jennifer első estéje itthon…

– Ezt nem tudhattam! – horkant fel David.

– Meg kellene kérdezned engem, mielőtt idegeneket meghívsz! – tette Sylvia nyilvánvalóvá a nemtetszését.

– Akkor csináljunk barátságos estét! Hívjuk át Connort meg a szüleit is. Rendezzünk egy kis ivászatot. Köszöntsük a lányunkat most, hogy hazajött!

Sylvia felsóhajtott, de úgy tűnt, megbékélt a javaslattól, hogy bővítsék ki az eseményt, bár Jennifer ennél rosszabbra nem is tudott volna gondolni. Igazság szerint biztosra vette, hogy óriási balhé lesz.

Felment a ház hátsó részén lévő szobájába. Semmi nem változott a három hónap alatt, amióta utoljára hazalátogatott. A pad az ablakmélyedésben még mindig tömve volt gyerekkora végtelen számú plüssjátékával, amelyeket soha nem volt szíve kidobni. Egy halom könyv állt az ágya mellett, ahol utoljára hagyta őket; néhány, vizsgákra készített jegyzet hevert változatlanul az íróasztalon egy vizsgabeosztás és egy régi befőttesüvegbe gyömöszölt maroknyi toll társaságában. Emlékezett, mennyire tele volt aggodalommal, hogy vissza kell mennie az egyetemre, az utolsó szemeszterre, de így visszatekintve nem értette, mitől volt úgy megijedve. Egyszerűbb idők voltak azok. Sokkal egyszerűbbek, gondolta, miközben kipakolta a bőröndjeit, és a ruháit csinos halmokba rakta a cukorka színeivel csíkozott paplanon: az elegáns fekete szoknyákat, a selyemblúzokat, a tiszta lencséjű fekete keretes szemüveget. A művészeti galériás ruhatárát, amelyre már nem lesz szüksége.

Lezuhanyozott, megszárította rövid barna haját, és átöltözött kedvenc kockás nyári ruhájába, aztán fölvette a telefont, hogy felhívja Connort. Nem lehetett elkerülni a beszélgetést, most, hogy anyja már kereste a fiú szüleit, és áthívta őket. Elpróbált néhány párbeszédet a fejében, miközben a kagylót dajkálta, de megzavarta egy mély bariton – lágy, kulturált, brit – a hallból.

Homlokát ráncolta, amikor a hang újra megszólalt.

– Helló! Van itt valaki?

Nem hallott lépéseket, amelyek a látogató üdvözlésére érkeztek volna, úgyhogy lement. Három embert látott a hallban. Egy idősebb, de vonzó férfi, aki már a puszta méreténél fogva is figyelemre méltó volt – legalább százkilencven centi magas és széles vállú – nyújtotta felé a kezét, amikor leért a lépcső aljára.

– Bryn Johnson. A feleségem, Elizabeth és a fiam, James. Édesapja vár minket. Nyitva volt az ajtó.

Lehengerlő önbizalom áradt belőle, de az a fajta férfi volt, akinek ezt elnézik. Jennifer tudta, hogy anyja első pillantásra utálni fogja.

– Igen, természetesen. Önök laknak a Tó házban. Örülök, hogy megismerhetem önöket. Jöjjenek be! – válaszolta, és a ház hátsó frontja felé terelte őket.

A terasz átalakult, amióta egy órával ezelőtt ott járt. Mintha valaki megsuhintott volna egy varázspálcát. Bekapcsolták a kerti világítást, puha sárga fénytölcsérek csillogtak a pázsiton. Az asztalt megterítették, kikeményített fehér abroszt és a legjobb evőeszközt tették rá. Hatalmas váza krémszínű hortenzia állt büszkén, a közepén, két halványan világító viharlámpa között. Tudta, hogy a vendégeik el lesznek ragadtatva, bár anyjának ez alig jelentett többet egy pikniknél.

– Bryn. Örülök, hogy újra látom! – mondta David, és az üdvözlésükre sietett. – Hogy megy az írás?

A kis csoport udvarias társalgást folytatott, amely nagyrészt abból állt, hogy David elmesélte Johnsonéknak a ház történetét. Hogyan lett a Wyattoké az 1940-es években, bár száz évvel korábban épült, amikor egy gazdag pennsylvaniai család idejött, hogy kihasználja a kitűnő termőföldet és a törvényesített rabszolgaságot Georgiában. Az ültetvény akkoriban több mint ötezer hektárból állt, őszibarackos kertekkel, hikoridió-ligetekkel, rizs-és gyapotföldekkel, amelyek mérföldekre terjedtek, bár Wyattéknak most csak ötvenhektáros birtokuk volt.

– Megvannak még az őszibarackos kertek? – kérdezte Elizabeth Johnson szinte ájultan a gyönyörűségtől.

– Már nincsenek – rázta David a fejét. – A legtöbb mezőgazdasági termék eltűnt, de az erdők, az istállók és a mocsarak még megvannak. Az az öböl ott a Wilmingtonba nyúlik. És a tavat már látták.

Jennifer az órájára pillantott. Gilberték azt mondták, hogy nyolcra itt lesznek; lassan meg kell érkezniük. Hogy elterelje a figyelmét, Bryn Johnsont hallgatta, aki lírikusan ecsetelte írói karrierjét.

– Úgy tekintem magamat, mintha száműzetésben lennék – mondta közlékenyen. Alig várta, hogy a saját narratíváját is beleilleszthesse a beszélgetésbe. – Minden nagy író élt így. Hemingway, Fitzgerald, Pablo Neruda. Bár az egyetlen dolog, ami elől mi menekülünk, az a brit időjárás – tette hozzá bővérű nevetéssel.

– Hogy tetszik Savannah? – kérdezte Jennifer a fiúhoz fordulva.

– Éppen csak most értünk ide – válaszolta a fiú lezser vállrándítással.

– Jim most szívesebben járna bárról bárra a barátaival Európában – szakította félbe a beszélgetést Bryn.

– Utazgatnék Európában – javította ki Jim Johnson.

– Imádom, ahogy a fiatal emberek kulturális vállalkozásnak állítják be az utazást. Pedig nem akarnak mást, mint olcsó lányokat felcsípni és még olcsóbb piát vedelni a napsütésben – gúnyolódott Bryn.

– Lehet, hogy Savannah nem Európa, de megvannak a maga szépségei – mosolygott David, amikor észrevette, hogy a fiatalabb férfi elkomorul.

Marion italokat és apró szendvicseket hozott a teraszra, és a társaság hétköznapi dolgokról fecsegett. Kezdett lehanyatlani a nap, a tavat tündöklő folyékony bronzzá változtatta, és azzal a lágy aranyfénnyel pingálta be a ház hátsó oldalát, amely a Casa D’Or nevet inspirálta.

Szülei levonultak a pázsiton, hogy megmutassák Brynnek és Elizabethnek a díjnyertes azáleáikat, és Jennifer kettesben maradt Jim Johnsonnal. Néhány pillanatot ellopott, hogy megnézze a fiút. Nem volt annyira szembeszökően jóképű, mint az apja. Szája kicsit lefelé görbült, szeszélyességről árulkodott. Haja több árnyalattal világosabb volt, mint apja koromfekete koronája, hosszú frufru hullott divatosan arca egyik oldalára. Borostás volt az álla, és kezét a farmerja zsebébe dugta, ahogy elterült a székén. Látott már ilyen fiúkat az egyetemen, szenvedő művészeket, akik a tiszteletükre írt versek és dalszövegek ígéretével csaltak lányokat az ágyukba, de ritkán nyújtottak bármit a megbízhatatlanságon és végül az összetört szíven túl.

– Szóval nem örülsz, hogy itt vagy – próbált Jennifer beszélgetést kezdeményezni, bár gyanította, hogy ez nem lesz egyszerű.

– Nem igazán – mondta a fiú mogorván.

– Voltál már Görögországban?

– Nem. És te?

– Körbeutaztam Európát az egyetem előtti nyáron – bólintott a lány.

– Hát persze! – morogta Jim.

– Mit akar ez jelenteni? – Jennifer összehúzta a szemöldökét.

– Ezt csinálják a hozzád hasonló lányok, nem? – válaszolta a fiú egy vállrándítással. – A Grand Tour, aztán művészettörténetet tanulunk, egy csinos kis galériában dolgozunk… Ironikus szavai feldühítették Jennifert.

– Nem gondoltam, hogy ennyire kiszámítható vagyok! – mondta, és letette a jeges teás poharát.

– Igazam van?

Jennifer nem volt biztos benne, de megesküdött volna, hogy a fiú ajka halvány mosolyra húzódik.

– Gyakornok voltam egy galériában, New Yorkban, de otthagytam. Most boldog vagy? – mondta annyi méltósággal, amennyit csak össze tudott kaparni.

– Mi történt?

– Nem tetszett – mondta lassan.

– Helyes.

– Mi a baj a művészeti galériákkal? – vette Jennifer hirtelen védelmébe a karriert, amelyet elutasított.

– Az, hogy tisztán szemfényvesztő trükkök. Gazdag emberek adnak el cuccokat más gazdag embereknek. Gondoltam, hogy ez tökéletesen megfelelne neked!

Jennifer érezte, hogy a háta még jobban kiegyenesedik.

– Azért dolgoztam egy galériában, mert művészettörténetből szereztem mesterfokot.

– És akkor itt vagyok én, aki azt hiszem, hogy az egyetemnek szélesítenie kellene a látóterünket, nem pedig azokra a választásainkra korlátozni, amelyeket tizennyolc évesen hoztunk.

Jennifer ellenállt a sürgető érzésnek, hogy megrázza a fejét. Jó lett volna, ha egy hasonló korú fiatal lakik a szomszédban, de Jim Johnson nagyképű és elviselhetetlen volt.

Már alig várta, hogy Gilberték megérkezzenek, amikor teljesült a kívánsága, és mozgást hallott a háta mögött.

Először Carolyn Gilbert jelent meg a teraszon. Klasszikus trófeafeleség volt, korábbi élelmiszer-szállító, aki egyik ügyfelénél, Robert Gilbertnél, a város egyik leggazdagabb bankáránál landolt. Mindenki úgy tett, mintha nem emlékezne helyi szépségkirálynői karrierjére. Ma, egy kék mintás tunikában, jóképű férje és fia oldalán, az egykori Miss Déli Álom olyan volt, mint a fehér angolszász protestáns eszménykép megtestesítője.

Connor elmosolyodott, amikor meglátta Jennifert, de a lány észrevette a feszültséget az arcán. Sajnálta, hogy korábban nem jutott el a telefonbeszélgetésig, de remélte, hogy Johnsonék jelenléte elejét veszi bármilyen összetűzésnek. Mr. és Mrs. Gilbert túl jól neveltek ehhez.

– Drágám – mondta Connor, és formális csókot nyomott a lány arcára.

Jennifer tudatában volt, hogy Jim Johnson figyeli őket, és azt kívánta, bárcsak Connor kicsit látványosabban viselkedne. Megfogta barátja kezét, és nem engedte el, miközben a fiú anyját és apját üdvözölte.

Sylvia szinte futva közeledett a pázsiton át, amikor meglátta őket, és megparancsolta Marionnak, hogy tegye az ételt az asztalra.

– Annyira örülök, hogy át tudtatok jönni! Csak egy ad hoc ötlet, egy kis büfévacsora, de gondoltam, jó volna összejönnünk most, hogy a gyerekek visszajöttek. Az utolsó nyár, mielőtt kirepülnek, nem igaz?

Robert Gilbert Jenniferre pillantott, és a lány figyelmét nem kerülte el a szemében villogó helytelenítés. Ó, istenem, gondolta. Érezte, hogy kalapál a szíve, tudta, mi következik, tudta, hogy szüksége van egy pohárra a cabernet sauvignonból, amelyet éppen most hoztak ki egy hatalmas, csábító korsóban.

Eltelt még egy óra, mielőtt a témát felhozták, bár Jennifer gyanította, hogy az anyja, aki Robert mellett ült a vacsora alatt, evés közben alaposan átbeszélte a férfival a dolgot. Sylvia időnként a lánya felé pillantott, ajka még vékonyabb és szorosabb vonallá szűkült, aztán újra elmerült a bizalmas beszélgetésben.

– Válthatnánk egy szót, Jennifer? – kérdezte Robert, amikor a vacsorát italok követték, és az emberek felálltak az asztaltól.

Connor apja magas férfi volt; mindig mintha lenézte volna az embereket, de Jennifer tudta, hogy most szidásra számíthat.

– Beszéltem Larryvel a galériából ma délután, miután hallottam, hogy visszajöttél Savannah-ba. Azt mondta, nem működött a dolog köztetek.

A nap forrósága már elmúlt, de Jennifer hirtelen úgy érezte, hogy elönti a meleg.

– Nem, nem működött – mondta, és hogy megerősítse magát, nagyot húzott a borból.

Ha igazán őszinte akart lenni, meg volt lepve, hogy csak ilyen sokára derült ki, hogy lemondott a gyakornokságról New York egyik legtekintélyesebb galériájában, arról a pozícióról, amelyet Robert szerzett neki a kapcsolati hálóján keresztül.

– Szóval csak úgy feladtad – mondta Robert megrovóan.

– Úgy láttam, nem sok értelme van, hogy ott legyek, amikor tudtam, ez nem nekem való – mondta Jennifer őszintén. – Tisztában voltam azzal, lányok tucatjai mindent odaadnának, ha lehetőségük nyílna, hogy ott dolgozzanak, én pedig csak elfoglalom valaki más helyét…

Eltelt még egy pillanat, mielőtt megérezte anyja jelenlétét maga mellett. Az elégedetlenség szinte sugárzott Sylviából.

– Apádnak és nekem az volt a benyomásunk, hogy visszamész. Azt hittük, hogy csak néhány napra jöttél haza.

– Boldogtalan voltam, anyám! Nem hiszem, hogy New York nekem való – mondta Jennifer egyszerűen.

– Értem! – Sylvia összenézett Roberttel.

– Nem szeretném, ha azt hinnétek, hogy hálátlan vagyok. Annyira kedves volt tőletek, hogy elintéztétek a gyakornokságot, és csodálatos lehetőség volt, de…

Robert lenézett rá, és Jenniferben elakadtak a szavak.

– Az élet nem csak arról szól, hogy az ember jól érezze magát! – jegyezte meg Robert.

Aztán megrázta a fejét, és elsétált. Csatlakozott a feleségéhez, aki átpillantott Jenniferre. Egyik kezében egy pohár bort tartott, a másikat a melléhez szorította. Sylvia lába a földbe gyökerezett, és hidegen nézte a lányát.

– És akkor most mik a terveid? – kérdezte csípősen. – Mikor mész vissza New Yorkba?

Jennifer tudta, miről beszél valójában. Connor új munkája, egy kezdő állás a Goldman Sachsnál New Yorkban, néhány hét múlva esedékes.

– Gondoltam, maradok egy kicsit Savannah-ban – mondta bizonytalanul.

– És mit fogsz csinálni? – kérdezte az anyja, és sápadt arca észrevehetően elvörösödött.

Jennifer zajt hallott a bal oldaláról, és látta, hogy Bryn Johnson hallgatja őket.

– A gyerekeknek meg kell találniuk önmagukat – mosolygott, bedobott egy mézszínűre pirított hikoridiót a szájába, és tett néhány lépést előre, hogy csatlakozzon a beszélgetéshez. – Cambridge után Londonban és Párizsban csavarogtam a kis jegyzetfüzetemmel, leírtam a gondolataimat, verssorokat, megfigyeléseket. Nem tudtam, akarok-e az új T. S. Eliot, Hemingway vagy Joseph Pulitzer lenni, de szenvedélyesen szerettem írni, és amíg hagytam ezt az érzést kiforrni, nem volt semmi célom. Szenvedély és cél, erre a két dologra van az embernek szüksége ahhoz, hogy sikeres legyen! – mondta, és mindkettőjükre rákacsintott. – Hagyja őt kiforrni ezen a nyáron – tette hozzá, Sylvia felé irányítva a figyelmét. – Nem bánja meg a lánya.

Jennifer rámosolygott, örült, hogy oldódott a feszültség. Sylvia kevésbé látszott boldognak, elnézést kért, és elment, hogy megtöltse a poharát.

– Ha már a céltalan ifjúságról beszélünk, nem látta a fiamat? – kérdezte Bryn, és körülnézett.

Gyorsan leszállt a sötétség, és a Casa D’Or kertjei belevesztek az árnyékokba.

– Azt hiszem, visszament futballt nézni – mosolygott Elizabeth Johnson, és csatlakozott hozzájuk.

Bryn felhorkant.

– Fogalmam sincs, mi érdekli a világkupában, miután Angliának nem sikerült kvalifikálnia. És árulja el nekem, Amerika miért ad otthont a tornának, amikor még csak nem is játszik?

– Visszament a Tó házba? – kérdezte Jennifer, és körülnézett, a fiút keresve.

– Biztos vagyok benne, hogy el akart köszönni – mondta Jim anyja bocsánatkérően.

– Merre ment? – kérdezte Jennifer a homlokát ráncolva.

Nem látta, hogy a teraszon keresztül távozott volna, és a franciaajtók zárva voltak.

– Nyilván a gyorsabb úton – mosolygott Mrs. Johnson. A gin-tonikját szopogatta, és a víz felé mutatott.

– Elnézést – motyogta Jennifer az orra alatt.

Felkapta az egyik viharlámpát az asztalról, és elindult a tó felé. Léptei felgyorsultak a frissen nyírt pázsiton. Mennél közelebb ért a vízhez, annál hosszabb és cuppogósabb lett a fű a lába alatt. Sötétebb is volt odakint. Csak kevés fény szűrődött ki a házból ilyen messzire. Hallotta, ahogy az esti szellő susog a sás közt, és észrevette egy távolodó alak körvonalait az éjszakában.

– Jim, állj meg! – kiáltotta.

A fiú megállt és megfordult. Nem szólt semmit, csak mozdulatlanul állt, miközben a lány futott felé. Arca világosabban látszott a viharlámpa fényében.

– Ne menj arra! – szólt rá a lány, amikor elérte.

– Miért ne?

Jennifert nézte a lágy, borostyánszínű fényben. Közel álltak egymáshoz, és Jim szeme kihívóan pillantott rá.

– Aligátorok. Néha előfordulnak errefelé.

– Aligátorok? – kérdezte Jim mély, halk nevetéssel. – Azt hittem, ez egy civilizált hely!

A hold már sütött, és ezüst fénycsík hullott a fiú arcára. Egy másodpercig olyan volt, mint egy filmcsillag, mint egy fekete-fehér James Dean, akit Jennifer még nem tűzött fel az egyetemi szobája falára – bár ezt most nem szándékozott bevallani neki.

– Mindenhol előfordulnak errefelé – mondta, és tudatában volt a hangjában hirtelen megjelenő ideges reszketésnek. – Texastól Észak-és Dél-Karolináig. Ez a Dél, és néha nagyon vad tud lenni – tette hozzá visszafogott hangon.

– Harapnak?

– A nőstények a legrosszabbak – mondta Jennifer, és dacosan összefonta a karját maga előtt.

– Gyakran van ez így – válaszolta a fiú cseppnyi mosollyal.

Jennifer szigorúan nézett rá.

– Lusta ragadozók, de ha az anyjukkal ott vannak a kicsinyeik, vagy éhesek, az életed egy fabatkát sem ér. Akkora foguk van, mint egy Tic Tac-os doboz.

– És gondolom, nem jönnél a megmentésemre!

Jennifer legszívesebben megrázta volna a fejét. Annyira arrogáns volt a fiú, hogy félig-meddig már arra gondolt, hagyja, hogy továbbmenjen a tó körül.

– Nem szabad kint lenned a sötétben! – mondta határozottan. Hirtelen hűvöset érzett, és zsebre dugta a kezét. – Azt ajánlom, hogy arra menj – tette hozzá, és egy ösvény felé intett, amely elfordult a tótól, megkerülte a Casa D’Or oldalát, és kivezetett az útra.

Majd szó nélkül visszatért a partiba, és amikor hátranézett, hogy lássa, Jim melyik utat választotta, elégedetten mosolygott. A fiú megfogadta a tanácsát.

8. fejezet

Nem csupán Connor és Jennifer tért vissza Savannah-ba, miután befejeződött az egyetem. A város tele volt lézengő régi barátokkal, és egyikük, Jeanne Bosko partit rendezett egy bárban a Broughton Streeten.

– Azt hittem, áprilisban van a születésnapod! – kiáltotta túl Jennifer a zenészek zaját.

Jeanne volt az egyik legjobb barátnője az Our Sacred Heartban, a magániskolában, ahová Savannah-ban járt, bár igazából már több mint egy éve nem találkoztak. Közeli barátságuk lanyhult az idők során, amíg különböző egyetemekre jártak. A meghittség annyira megkopott, hogy Jennifer alig tudott valamit Jeanne mostani életéről, bár abban biztos volt, hogy a lány már túl van a huszonegyedik születésnapján.

– Tényleg áprilisban volt – mondta a barna lány az oldalán. Ötvenes évekbeli hosszú báli ruhát és nagy, strasszokkal kirakott szemüveget viselt. Jennifer nem tudta eldönteni, hogy komikus hatást akar-e kelteni. – Aztán elöntött a szentimentalizmus, és elhatároztam, hogy rendezek egy partit itthon is. Tudod, hogy megünnepeljük az egyetem befejezését, meg minden, de azt hiszem, elég ironikusra sikerült.

– Ironikusra? Miért?

Jeanne hitetlenül nézett rá.

– Szerinted ez nem kibaszott nyomasztó? Hivatalosan mi vagyunk a legalkalmazhatatlanabb végzősök egy generáción belül. Itt vagyok én, az egyetemem egyik legjobb hallgatója, és a Seven Elevennél dolgozom! Az egyetem nem készített fel a Nagy Ugrásra.

Jennifer együtt érzően felsóhajtott. Jeanne volt az ösztöndíjas gyerek az iskolában, az iskolai titkár lánya, aki a humorával és az eszével rengeteg barátot szerzett az egész Sacred Heartban. Ám amikor utolsó éves korában meghalt az édesapja, és ezt a tanulmányi átlaga megsínylette, az önkormányzati egyetemre ment, nem az Ivy League{4} egyik intézményébe.

– Látom, Connor a Wall Streeten kapott munkát – jegyezte meg Jeanne cinikusan.

– Ismered Connort.

– A harvardi öregfiúk hálózata működött, vagy apuci emelte fel a telefont?

– Tisztán a saját zsenialitásának köszönheti! – kuncogott Jennifer. – Vagy legalábbis ezt hirdeti fennen mindenkinek.

Jeanne egy szalmaszállal beleszívott a sörébe, és pajkosan felnézett.

– Szóval ti ketten még együtt vagytok?

Jennifer mosolyogva bólintott, érezte, hogy a gondolattól kissé zavarba jön.

– És látunk hamarosan egy nagy, súlyos követ azon a pici ujjon? – vigyorgott a barátnője, és oldalba bökte a könyökével.

– Még huszonegy éves sem vagyok, Jeanne. Most 1994-et, nem 1894-et írunk!

– Connor az a fajta, aki szeretné a feleségkeresés idegesítő feladatát minél előbb letudni, hogy aztán a világ meghódítására koncentrálhasson. Számíts a lánykérésre, barátnőm! És ha már huszonegyedik születésnapokról beszélünk, hol a meghívóm a tiédre? Vagy egy tengerparti házban tartjátok Hamptonsban, netán egy jacht fedélzetén Saint-Tropez-ban, csupán közeli barátokkal, a családdal és celebekkel?

– Még nem tudom. Az volt a terv, hogy New Yorkban rendezzük, de nem vagyok biztos benne, hogy így lesz. Savannah-ban akarok maradni egy ideig.

– Connor tudja ezt? Hallottam, amikor elújságolta valakinek, hogy vett egy loftlakást valami Tribeca nevű helyen. Én még életemben nem hallottam róla, de úgy tűnik, hogy az összes Wall Street-i faszfej megőrül érte, és Connor azt mondta, egymillió dollárt fog keresni rajta, ha két év múlva elpasszolja.

– Hűha! Örülök, hogy többet tudsz a barátom jövőre vonatkozó terveiről, mint én!

– Na, és ez hogy fog működni? Connor New Yorkban. Te pedig itt…

Jennifer megrántotta a vállát.

– Három évig különböző egyetemekre jártunk, és működött.

– A Wellesley harminc mérföldre van a Harvardtól. Ez nem egy hosszú távú kapcsolat, csupán kissé kényelmetlenné teszi a rögtönzött szexet. – Jeanne levette a szemüvegét, és elkerekedett szemmel nézett Jenniferre. – Elképesztő ötlet jutott eszembe!

– Ki vele! – mondta Jennifer lassan.

– Visszajöttél Savannah-ba. Én lakótársat keresek. Kicsi a szoba, és vékonyak a falak, de adhatok füldugót, amikor vendéget fogadok, és huszonöt százalék kedvezményem van élelmiszerekre a Seven Elevennél.

– Ezt az ajánlatot lehetetlenség visszautasítani! – vigyorgott Jennifer, és mindkét lány nevetésben tört ki.

– Mi olyan mulatságos? – kérdezte Connor.

A bártól jött vissza két üveg sörrel. Valami habos folyadék ömlött a vászonnadrágjára, és látszott, hogy nem örül.

– A szex – mondta Jeanne, és a legnagyobb őszinteséggel pislogott.

– Egy pillanatra hátat fordítok, és máris kezdődik a mocskos szöveg, mi? – mondta Connor, és a sört törölgette a nadrágjáról.

– Igazság szerint a munkaerőpiacról és kortársaink recesszió idején történő alkalmazhatósági esélyeiről beszélgettünk – jegyezte meg Jennifer, és játékosan a fiúra mosolygott.

– Ó, tényleg?

– Tényleg.

– Azt hiszem, tudjátok, hogy már jó ideje kint vagyunk a recesszióból – magyarázta Connor, és felült egy bárszékre. – Azok az emberek, akiknek nincs munkájuk, egyszerűen nem akarnak dolgozni. Rengeteg lehetőség áll a végzősök előtt, ha tisztességes életrajzzal rendelkeznek.

– Mondd ezt a mamámnak, aki nem érti, mitől van húszezer dolláros adósságom, amikor twinkiest{5} szolgálok ki teherautó-sofőröknek.

– Nem rád gondoltam – mondta Connor nem túl meggyőzően. – Jen azt mondja, a legjobbak közt voltál a… hová is jártál? Talán a mesterfokra elmehetnél valamelyik Ivy League-be.

– És ki fogja azt kifizetni? A Seven Eleven?

– Hamarosan találsz valami nagyszerű munkát. Megígérem! – mondta Jennifer, és biztatón a barátnője vállára tette a kezét.

– És ha már benne vagy, nem varázsolnál egy szexis pasit is? Csupán azért rendeztem dugós partit, hogy megpróbáljam, hátha sikerül szereznem egyet – mondta Jeanne. Belenyomott egy másik szalmaszálat egy második sörbe, és mind a kettőt megszívta.

– Valami brit fickó költözött Jennifer szomszédságába – vetette fel Connor egy kis szünet után. – Jen talán bemutathatna neki. A te típusodnak tűnik.

– Jó fej? – kérdezte Jeanne.

– Csinos költő kisugárzása van.

– Egy szexis semmittevő? – Jeanne összecsapta a kezét. – Semmit sem szeretek jobban, mint az olyan férfit, akinek nincs más célja, mint hogy örömet szerezzen nekem az ágyban!

– De szerintem, tudod, a semmittevők mind heroinfüggők – ráncolta a homlokát Connor.

– A rocknépség egy része talán az, de általában a legnépszerűbb drog náluk a fű. Az a tapasztalatom, hogy a férfiak szolgálatkészebbek lesznek tőle, szívesebben tesznek eleget a kívánságaimnak – közölte Jeanne teátrálisan.

– Gondolod, hogy a szomszédod heroinista? – kérdezte Connor Jenniferhez fordulva. – Azt mondta az anyámnak, hogy egy zenekarban játszik.

Jennifer nevetett, de érezte, hogy bosszantja a fiú bigottsága.

– Ez még nem jelenti azt, hogy drogozik, Connor!

– Honnan tudod? Azt mondom, soha ne bízz olyan férfiban, akinek borostás az arca. Nyilván rejtegetni próbál valamit!

– Megyek, megmondom a dj-nek, hogy cserélje le a zenét – mondta Jeanne, és leugrott a székéről. – A Nirvánát akarom, valami nihilistát akarok! – jelentette ki.

– Mit keresünk mi itt? – kérdezte Connor, amikor Jeanne elment.

– A diplomát ünnepeljük – sóhajtott Jennifer, még mindig irritáltan.

Connor helytelenítő pillantást vetett rá.

– Tudod, meg vagyok lepve, hogy még mindig barátkozol az ilyen Jeanne-félékkel! – bökte ki végül.

– Miért? – kérdezte Jennifer döbbenten.

– Ugyan, Jen! Nincs bennetek semmi közös. Nézz körül; csak néhány ember van itt az iskolából, a többi… gőzöm sincs, hogy kik ezek. De nem is akarom tudni! Piszkosnak érzem magamat.

Jennifer ellenállt a kísértésnek, hogy megrázza a fejét. Connor mindig is hajlamos volt a sznobizmusra. Ez volt az egyik tulajdonsága, amelyet Jennifer a legkevésbé kedvelt benne, amelyet megpróbált kritizálni vagy figyelmen kívül hagyni. De úgy tűnt, a helyzet Harvard óta csak romlott, ahol Connor keményen dolgozott, hogy a legelőkelőbb diákokkal kerüljön barátságba.

– Talán meg kellene ismerned néhányat közülük. Talán szükséged volna rá, hogy a harvardi bandán és a vitorlás haverjaidon kívül is ismerj még néhány embert!

– Minek kellene ezeket az embereket ismernem? – kérdezte a fiú őszinte rémülettel.

– Más alapon is barátkozhatsz emberekkel, Connor, nem csak azon, hogy mit tudnak tenni érted!

– Nagyon aranyos az idealizmusod, de egyre naivabb.

Betűrt egy hajfürtöt Jennifer füle mögé.

– Naivabb?

– Azt hiszed, hogy vannak közös dolgaitok Jeanne-nel, pusztán azért, mert öt évig ugyanabba az osztályba jártatok. Azt hiszed, hogy a brit fickó nem drogos, pusztán azért, mert olyan elbűvölő brit akcentusa van. Azt hiszed, hogy kisétálhatsz egy különösen rangos gyakornoki állásból New Yorkban, pusztán azért, mert nem tetszik neked.

– Tudtam, hogy valami bántja a csőrödet!

– Beszélnünk kell róla.

– Oké, beszéljünk!

Connor szünetet tartott a drámai hatás kedvéért.

– Nézd, a szüleim hihetetlenül csalódottak. Talán nem mutatták hétfőn, de rendkívüli módon zavarja őket, ami történt.

– Nem nevezném ezt életem legbüszkébb tettének, Connor, de rémesen éreztem magamat! Senki nem szólt hozzám, a többi gyakornok förtelmes perszóna volt. Tudod, elővettek egy négy és fél méteres papírmasé vaginát a raktárból, leporolták, hetvenöt százalékkal felnyomták az árát, és eladták egy hongkongi házaspárnak. A pár még ki sem húzta a lábát a galériából, már dőltek a nevetéstől. Ez volt az egyetlen alkalom, amikor mosolyt láttam bármelyikük arcán.

– Egyetértek, hogy ez nagyon szakszerűtlen volt. De a szüleim sok műtárgyat vásárolnak Larrytől, talán ezért egyezett bele, hogy visszavesz. Ez alkalommal rendes asszisztensi állásba. Kiderült, hogy kedveltek. Úgy gondolták, hogy jól megy neked ez a munka.

Jennifer mély lélegzetet vett, tudta, itt az alkalom, hogy megmondja az igazat.

– Nem megyek vissza New Yorkba, Connor! – mondta.

– Miért nem?

– Mert nem nekem való.

– Nem nekem való?! – Connor szemöldöke összeszaladt a döbbenettől.

– Tudom, hogy mindnyájunktól ezt várják. Költözzünk a városba, szerezzünk nevet, hírt, pénzt magunknak. De miért? A világ egyik legcsodálatosabb városában élünk. Gyönyörű, mindig meleg van, itt vannak a barátaink, a családunk…

– A barátaink? Az alagsori bárban vagyunk, lúzerektől körülvéve!

– Te is szereted, Connor, különben miért volnál itt?

– Mert itt élek. Jelenleg! – tette hozzá nyomatékosan.

– Ugyanúgy szereted Savannah-t, mint én. Tudom, hogy éhes vagy a sikerre, de az apád vagyont szerzett anélkül, hogy ötven mérföldnél messzebb ment volna a várostól.

– Pénzügyekkel foglalkozik – mondta Connor kimért hangon. – A pénzpiacok jelentik az új aranylázat. Apám jól csinálta, de ahhoz, hogy én élhessek a lehetőségeimmel, a világ pénzügyi központjában kell lennem, és jelenleg ez a hely New York.

A szemében égő szenvedély megmosolyogtatta Jennifert. Bár Connor sznobizmusát nem szerette, egyedülálló önbizalmát és hitét önmagában mindig vonzónak találta.

– Vitorlázhatsz New Yorkban – jegyezte meg pajkosan.

– Manhattan egy sziget. Azonkívül túlságosan el leszek foglalva ahhoz, hogy hobbikkal tölthessem az időmet. Tudod te, hogy milyen keményen megdolgoztatják az embert a Goldmannél?

– Az élet nem csak a munkáról szól – sóhajtott a lány.

Látta a barátainál a saját egyetemén. Beszippantotta őket annak a gondolatnak az ördögi köre, hogy a teljesítmény jelent mindent. Amint elhagyták Wellesley-t, egyenesen New Yorkba mentek, más opciót még csak fontolóra sem vettek.

– De szükséges, hogy dolgozz, különben nincs, ami kormányozzon az életedben. Erről el kell gondolkodnod, Jen.

– Én akarok dolgozni, Connor! Csak el kell döntenem, hogy mit akarok csinálni, és azt hiszem, azt akarom csinálni, ami itt van, a szülővárosunkban.

Connor homloka ráncba szaladt.

– Miről beszélsz, Jen? Három hét múlva elkezdek dolgozni. Van egy lakásom. Gondoltam, tudod, beszélhetünk arról, hogy egy ponton majd beköltözöl.

Connor úgy mondta ezt, mintha szívességet tenne.

– E nélkül is működhet a dolog. Csak kétórás repülőút az egész…

– Ezt meg se hallgatom! Valakinek beszélnie kell a fejeddel! – Hangja újra felvette arrogáns és lekezelő stílusát.

– Rendben. Rajtad a sor, hogy hozz valamit a bárból.

– Nem, rajtad a sor, hogy hozz valamit a bárból! – javította ki Connor. – Egy bourbont kérek. Szükségem van rá ez után a beszélgetés után. Aztán elmegyünk. Randy Chubb búcsúivászatot rendez a szülei házában a Lafayette-en, mielőtt elmennek Maine-be.

– Oké – mormolta Jennifer, ahogy lecsusszant a magas székről, és a bár felé vette az irányt, amelyet háromszoros sorban vettek körül a szomjas vendégek. Amikor hátrapillantott, látta, hogy Connor megvetéssel szemléli a helyiséget, és eltűnődött, nem először, hogy tulajdonképpen mit lát ebben a fiúban.

Baszd meg, gondolta a lázadás dühével, és elindult az ajtó felé.

9. fejezet

Már sötét volt, mire kilépett a bárból, de mindig élvezte, ha ilyenkor Savannah utcáin bóklászhatott. Igaz, volt valami hátborzongató a városban, amikor a fény eltűnt az égről, a forgalom zaja elcsitult, ahogy az ember elhagyta a főbb utcákat, és a spanyol moha zizegett a meleg esti fuvallatban, de Jennifer mindig biztonságban érezte magát a szülővárosában.

Hóna alá gyűrte a kardigánját és a táskáját, ahogy elsétált a Broughtontól. Kószált a történelmi városrész csendes utcáin, nem igazán tudta, merre tart. Gondolatainak egy kis szusszanásra volt szükségük a Connorral folytatott beszélgetés után.

Jennifer nem tartotta magát makacsnak, de nem akart meghátrálni a New York-i visszatérés kérdésében. Határozottan érezte, hogy az a város nem tesz jót neki, túlságosan gyors, túlságosan őrült, túlságosan olyan dolgokkal törődik, amelyek őt nem igazán érdeklik: pénzzel, hatalommal és státusszal.

Jeanne ajánlatát, hogy osszanak meg egy apartmant, izgalmasnak találta. Nem volt még a barátnője lakásában, de el tudta képzelni, hogy közelében sincs a komfortnak, amelyhez szokva volt; még diákként is az egyik legjobb szobát kapta a Wellesley-ben, a Casa D’Or-beli élethez pedig nyilván hasonlítani sem lehet. De a családi otthon azt jelentette, hogy az anyjával kell élnie, és bár még egy hete sem volt a városban, máris tapasztalta, hogy Sylvia milyen nehéz tud lenni. Nemtetszése sokkal rombolóbb volt, mint Connor pökhendi megjegyzései, és kihegyezett hallgatásai meg lesújtó pillantásai kezdték felőrölni Jennifert. Rajtakapta magát, hogy lábujjhegyen közlekedik a házban, ügyel, hogy csendben maradjon, mintha könyvtárban vagy egy imádságos helyen volna. Nem akart láthatatlanná és hallhatatlanná válni.

De Savannah legalább most is olyan gyönyörű, mint mindig, gondolta, ahogy egy társaság lovas kocsin eldübörgött mellette. Paták csattogtak az úton, turisták integettek, aztán eltűntek a sarkon túl. Legtöbben, akiket az egyetemről ismert, mindenáron el akarták hagyni a szülővárosukat, hogy újra felépítsék magukat New Yorkban, Bostonban vagy Los Angelesben. De ők nem Savannah-ból származtak, amely ma este különösen csodálatosnak tűnt.

Lágy fény világított a füves tereket övező elegáns házak ablakaiból, hintaszékek himbálóztak halkan a teraszokon az illatos szellőben. Jennifer elképzelte, hogy egy emeletes házban lakik a történelmi városrészben, valami meghittebb helyen, mint a Casa D’Or, de ott, ahol annak minden egyedülálló délies zamata érződik. Elképzelt egy házat málnaszínű ajtóval és terasszal, ahová kiléphet, hogy megigya vaníliás francia kávéját, és érezze a kert magnóliabokrainak illatát.

Már majdnem a Forsyth Parknál, egyik kedvenc helyénél járt. Mindig úgy gondolt rá, mint a város szívére – a tökéletes helyre, ahol az ember olvashat, pihenhet és nézheti, hogyan megy el mellette a világ. Csodás szökőkútja, a csillogó permet boltíveivel, még mindig elkápráztatta, pedig már ezerszer látta.

Megállt, amikor egy rendőrautó villogó vörös-kék fénye elhaladt mellette. Szívverése felgyorsult, egy őrült és paranoiás pillanatig arra gondolt, hátha Connor küldött valakit a keresésére. A jármű néhány lépéssel előtte lefékezett, leterelt egy öreg piros kisteherautót, amely ellenkezőleg haladt az egyirányú utcában. Nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy megnézze, mi történik.

A teherautó sofőrje kiszállt, és megállt Savannah egyik régi utcai lámpája alatt. Jennifer tudta, hogy ismeri valahonnan, de egy pillanatig nem tudta hová tenni. Aztán bevillant. Jim Johnson volt a Tó házból. A rendőr is kiszállt a kocsijából, és elindult Jim felé. Jennifer meggyorsította a lépteit, és közvetlenül a rendőr mögött ért a fiúhoz.

A rendőr szólalt meg először.

– Ez egyirányú utca…

– Sajnálom – kezdte Jim, és bátortalanul zsebre vágta a kezét. – Nem tudtam…

Jennifer elkapta a pillantását, aztán a rendőr felé fordult.

– Kizárólag az én hibám! – kelt Jim védelmére. – A barátom Angliából jött, és felajánlotta, hogy felvesz. Eligazítottam, hogy merre menjen, mert most jár először a városban. Én mondtam neki, hogy erre jöjjön.

– Maga mondta neki, hogy erre jöjjön? – ismételte meg a rendőr, és szkeptikusan nézett le Jenniferre.

– Igen. Egyébként Jennifer Wyatt vagyok – mondta a lány, mert tudta, hogy családnevének súlya van a városban.

Kinyújtotta a kezét. A rendőr nem rázta meg.

– A barátja ettől függetlenül rossz irányban vezetett az utcán. A sofőr felelőssége, hogy ellenőrizze, merre megy – mondta határozottan.

– Ezzel tisztában vagyok, őrmester – mondta Jim, és gyors pillantást vetett Jenniferre.

– Sajnálom, Jim! – mondta Jennifer, és érezte, hogy elragadja a magára vállalt szerep. – Jobb lett volna, ha fogok egy taxit, vagy hazasétálok ahelyett, hogy megkérlek, fuvarozz a városban. Végül is nyaralsz!

– Jogosítványt! – kérte a rendőr beletörődően.

Jim kivette a tárcáját a zsebéből, átlapozott néhány dollárt, aztán kihúzott egy gyűrött papírfecnit, és átnyújtotta. Jennifer nagyon meglepődött, hogy van nála jogosítvány, és még jobban meglepődött, amikor Jim odament a teherautó kesztyűtartójához, és a biztosítási papírokat is elővette.

A rendőr rápillantott a papírokra, hallgatott egy darabig, mintha próbálná eldönteni, hogy mit tegyen, aztán megveregette Jim karját az igazolványokkal.

– Legközelebb, ha úgy gondolja, hogy eljátssza a fehér király szerepét, és felveszi a barátnőjét a városban, bizonyosodjon meg róla, hogy merre megy, függetlenül attól, hogy ő mit mond magának, oké?

– Így lesz! – mondta Jim, és lefegyverzően bűnbánó mosollyal nézett az őrmesterre.

A rendőr visszaült a kocsijába, szigorú pillantást vetett mindkettejükre, majd elhajtott.

Néhány percig némán álltak a járdán.

– Nehéz nő a felesége – szólalt meg végül Jennifer, miközben figyelte, ahogy a rendőrautó hátsó lámpái eltűnnek a távolban.

– Honnan tudod? – kérdezte Jim, a teherautó nyitott ajtajára támaszkodva.

– Együttérzés látszott a szemében, amikor azt mondtam, én ragaszkodtam hozzá, hogy vegyél fel.

– Akkor most ebben a helyzetben te vagy a fehér király. – Jim felhúzta az egyik szemöldökét.

– Azt hiszem, segítettem – mondta a lány lassú mosollyal.

– Köszönöm! – szólalt meg a fiú egy pillanat múlva. – Hogy megmentettél a megyei börtöntől – tette hozzá nem egészen komolyan.

Mindketten a járdához szögezve álltak.

– Na és mit csinálsz a belvárosban?

– Felfedezem – rántotta meg Jim a vállát.

– Azt hittem, nem érdekelnek Savannah látványosságai.

– Gondoltam, ha már itt vagyok…

– Akarod, hogy egy bennszülött megmutassa a látnivalókat? – kérdezte Jennifer hirtelen ötlettől vezérelve.

– Ezt vegyem ajánlatnak?

– Amennyiben hagyod, hogy én vezessek – mondta a lány, miközben hívogató és édesen illatozó szellő suhant végig az utcán.

– Miért nem megyünk gyalog? – javasolta Jim.

– Oké – egyezett bele Jennifer gondolkodás nélkül.

Kelet felé indultak. Jennifer vigyázott, hogy ne kalandozzanak túl messzire észak, a Broughton Street irányába; semmi kedve nem volt, hogy aznap este újra lássa Connort, főleg nem akkor, amikor együtt van Jim Johnsonnal. A történelmi városrész alkonyi fénybe burkolózó hátsó utcáin lépkedtek, csupán az utcai lámpák izzása világította meg a várost. Jennifer megmutatott a nevezetes épületek közül néhányat, a karcsú, fehér stukkós városházát, amelyik egyik kedvenc írójának, Flannery O’Connornak volt gyermekkori otthona, a gyönyörű Andrew Low-házat az Abercorn Streeten, és a Poetter Hallt, a román stílus megújhodásának szépséges, vörös téglás gyöngyszemét, amely most a Savannah Képzőművészeti Egyetemnek adott otthont. Elmesélte a város történetét és Angliához fűződő kapcsolatait, hogy hogyan gyarmatosította a brit generális, James Oglethorpe, aki áttelepítette ide London szegényeinek egy részét abban a reményben, hogy új életet nyújt nekik; és elmagyarázta, hogy a faágakra boruló szürke tollszerű szálak szövevénye a spanyol moha, egy trópusi virágos növény, amelyhez mítoszok és legendák kötődnek.

Viszonzásképpen Jim elmesélte, mi hozta a családot Savannah-ba. Apja jelentős irodalmi név volt Angliában, de nem tudta megismételni első könyve sikerét, amely Jim gyerekkorában jelent meg. Az ügynöke küldte ide, hogy megírja a visszatérést jelentő művet, és Jimet rábeszélték, csatlakozzon a szüleihez. A megállapodás úgy szólt, hogy két hónapot tölt Savannah-ban, társaságot nyújt az anyjának, amíg az apja ír, és viszonzásképpen a szülei vesznek neki egy interrail jegyet, amellyel beutazhatja Európát, mielőtt újra megkezdődik az egyetem októberben. Nyilvánvaló volt, hogy Jim várja ezt az utazást, de a sorok közt olvasva Jennifer azt is látta, hogy nagyon szeretné, ha apja újra sínre tudná tenni a karrierjét.

Jim azt is elmesélte, hogyan vették ki tizenhárom éves korában a magániskolából, amikor elfogyott az iskolai költségekre szánt pénzük. Hogyan ment Londonban egyetemre, hogy otthon lakhasson, így tovább élhessen az ösztöndíjából, és a zenébe ölhesse minden szabadidejét és pénzét. Arca akkor telt meg igazán élettel, amikor erről beszélt.

Elmondta Jennifernek, hogyan kapta az első gitárját a tizenkettedik születésnapjára, hogyan tanult meg az évek során magától klarinéton, zongorán, még egy szitárnak nevezett hangszeren is játszani, és hogyan kereste meg a pénzt az utolsó dél-franciaországi vakációjára úgy, hogy végigzenélte az utcákat Londontól Nizzáig. Ideáljai Nick Drake és John Martyn voltak, nevek, amelyek nem sokat jelentettek Jennifernek, de megfogadta magának, hogy meghallgatja a zenéjüket. Jim már több mint harminc dalt írt; el akarta küldeni őket egy lemezcégnek, de nem volt biztos benne, hogy sikerült eltalálnia a csúcsbarázdát, amely lemezszerződést hozhatna neki. Regényt is szeretett volna írni, néhány novellát már tető alá is hozott, de a kedvezőtlen összehasonlítás apja géniuszával elvette a kedvét, hogy ennek több időt szenteljen.

Jim Johnsonnal kapcsolatban minden új volt – az akcentusa, intellektuális, egzotikusan bohém háttere, a londoni életre vonatkozó utalásai: egy pub, ahová régen útonállók jártak, iskolai kirándulások a Parlamentbe, amelyek úgy hangzottak, mintha egyenesen egy történelemkönyvből léptek volna elő – Jim talán ezért nyílt meg olyan könnyen.

– És te mit csináltál ma este a városban? – kérdezte, amikor a beszélgetés elcsendesedett.

– Egy barátnőm partiján voltam – válaszolta Jennifer, és ahogy Connorra gondolt, vágott egy grimaszt.

– Nem volt jó?

– De, jó mulatság volt. Csak egy kicsit összekaptam a barátommal, ennyi az egész.

– Connorral.

– Nem szereti a barátaimat.

– Miért?

– Azt hiszi, hogy ha nem akarsz a Wall Streeten dolgozni, nincs benned semmi ambíció – válaszolta a lány, és egy csöppet árulónak érezte magát.

– Te nem vagy yuppie – mondta a fiú egyszerűen.

– Ezt bóknak szántad? – nevetett Jennifer.

– Abszolút!

Egy szó, de jó érzést keltett benne. Jim egy kis csend után újra megszólalt.

– Na és mi a Connor-féle történet?

– A történet?

– Mióta vagytok együtt?

– Tizenhat éves korom óta. Az iskolában ismerkedtünk meg.

– És kitartott az egyetem végéig? – kérdezte Jim hitetlenül.

– Tiszta női egyetem volt.

– Connor javaslatára? – ugratta Jim.

Jennifer nem szívesen ismerte be, hogy így történt.

– Na és te? – kérdezte olyan közömbösen, ahogyan csak telt tőle.

– Van Emma. Jó fej.

Jennifer megpróbálta elképzelni, milyen lehet Emma. Biztos csinos; virágos ruha és nagy cipő, talán szemüveg. Nem akart többet tudni, és ejtette a témát.

– Nem hiszem, hogy sikerül találnom valakit, aki hazavinne – mondta, és a vállára terítette a kardigánját.

– Megmentettél az aligátoroktól és a törvény hosszú karjától. Azt hiszem, a legkevesebb, hogy tartozom neked egy úttal a Casa D’Orba!

Visszakanyarodtak a kisteherautóhoz, egy ősrégi csotrogányhoz, amely a Tó házhoz tartozott, és Jim kinyitotta Jennifernek az ajtót, hogy ugorjon be. De amikor felberregett a motor, Jennifer rájött, hogy nem szeretné, ha az éjszaka véget érne.

– Tudod, nem volna teljes a városnézés, ha egyvalamit nem néznénk még meg! – mondta, és kissé provokatívnak érezte magát.

– Hová menjünk?

– Nem mondom meg. Még nem – mosolygott a lány.

Körülbelül tíz percig autóztak a város történelmi negyedéből kifelé. Az öreg jószágban nem volt légkondicionálás, és Jim lehúzta az ablakokat. Elégedett csendben ültek.

– Hol vagyunk? – kérdezte Jim, amikor Jennifer kérte, hogy álljon meg.

– A Bonaventura temetőben – árulta el a lány.

– Vidám dolog! – jegyezte meg Jim ideges nevetéssel. – Ez az a pont, amikor bevallod, hogy sorozatgyilkos vagy?

– Ne aggódj! Biztonságban vagy. Ritka a női sorozatgyilkos.

Kiszálltak, és odasétáltak egy nagy kétszárnyú vaskapuhoz. A kapun túl a temető holdfénytől megvilágított alakjai és árnyai rémlettek.

– Szeretem ezt a helyet! – mondta Jennifer, ahogy átkandikált a rácson a sötétségben. – Olvastad az Éjfél a jó és a rossz kertjében{6} című könyvet? – Jim a fejét rázta. – A borítóján az egyik itteni szobor látható.

– Miről szól a könyv?

– Egy gyilkosságról. Majd kölcsönadom.

Jim mély hangon, lassan nevetett.

– Mi van?

– Semmi – mondta, és csupasz karja hozzáért Jenniferéhez. – Csak nem sok ember tud meglepetést okozni nekem.

Álltak ott, karjukat átfonták a vaskapun. Jennifer vigyázott, nehogy ismét egymáshoz érjenek.

– Tudod, arra gondoltam, hogy átmászhatnánk ezen, ha teljessé akarod tenni számomra a városnézést!

Jennifer odafordult hozzá, és mosolygott.

– Valóban képes volnál betörni egy temetőbe Amerikának abban a városában, ahol a legtöbb kísértet tanyázik?

– Tényleg?

– Azt mondják, Savannah-ban mindenkinek van egy óriási kísértettörténete.

– És neked? Mesélj, milyen találkozásaid voltak kísértetekkel?

– Még várom, hogy valami történjen – mosolygott a lány. – Azt hiszem, ez lesz életem regénye.

Jim úgy nézett rá, mintha Jennifer tényleg érdekelné. Szeme egészen különleges színű, szürkészöld, nagyon hasonló a spanyol moha színéhez, tűnődött a lány, és rájött, hogy az első benyomása, miszerint Bryn Johnson a legmutatósabb tagja a családnak, téves volt.

– Na és mivel akarsz foglalkozni?

– Nem tudom. Ezért jöttem haza. Hogy gondolkozzam rajta.

– Mesélj az álmaidról! – kérte Jim, és játékosan oldalba bökte.

– Csak lassan a testtel! – mosolygott a lány.

– Komolyan kérdezem. Hol látod magadat harmincéves korodban?

Jennifer erősen próbálta elképzelni magát, de nem tudta. Igazság szerint rengeteget törte a fejét ezen a kérdésen az elmúlt néhány hétben. Látott villanásokat magáról, ahogy a művészeti galériában dolgozik, egy örömtelen eladónőt fekete Issey Miyake-ruhában, és tudta, hogy ez nem az az út, amelyet követni szeretne.

– Házasságban, azt hiszem – mondta, csak hogy adjon valami választ.

– Az nem lehet, hogy csak feleség akarj lenni! – tiltakozott a fiú. – Ehhez túl érdekes ember vagy. Gyerünk, engedd szabadon a fantáziádat! Mikor volt, amikor láttad, hogy valaki csinál valamit, és azt gondoltad: „Ezt én is szívesen csinálnám!”

Jennifer egy pillanatig gondolkodott.

– Hallottál arról az új Tom Hanks-filmről, amelyik a hétvégén jön ki? Egy részét itt vették fel a Chippawa Square-en néhány hónappal ezelőtt. Szerettem lejárni oda, hogy figyeljem, mit csinálnak.

– Szóval filmrendező szeretnél lenni? – kérdezte Jim a tréfa legcsekélyebb jele nélkül.

– Nem tudom. Ez nevetséges álom! – mondta Jennifer. Bizonyos dolgokat még ahhoz is túl elképzelhetetlennek tartott, hogy fantáziáljon róluk. Hangosan kimondva pedig a legjobb esetben arrogánsnak, legrosszabb esetben nevetségesnek tűntek a számára. – Jártam néhány videokészítő órára az egyetemen, és imádtam, de nem tudom, hol kellene elkezdenem.

– Vásárolj egy videokamerát, és kezdj el felvételeket csinálni. Savannah annyira fotogén, szinte filmért kiált.

– Kellenének színészek, meg ilyesmi. Hol találom meg őket?

– Dolgozhatsz valóságos emberekkel.

– Úgy érted, mint a Való Világ?

– Talán – mosolygott Jim. – Filmezd a barátaidat ezen a nyáron. Connort meg mindenkit, akit ő nem kedvel. Adhatod neki a Yuppiek és hajléktalanok címet. És amikor mész, hogy átvedd az Oscar-díjat, én majd mondhatom, hogy ismertelek még akkor, és megvesztegetlek, hogy én készíthessem a hangsávot a következő filmedhez.

– Addigra már te leszel Jim Johnson, a rocksztár.

– Kis szerencsével.

– Írnod kell majd nekem egy dalt.

– Ha megérdemled!

Jim vigyorgott, és úgy nézett Jenniferre, hogy a lány beleborzongott. A pillantás azt tanácsolta neki, hogy ideje hazamenni.

Ahogy megfordultak, el a kerítéstől, egy idős pár sétált el mellettük kézen fogva. Az ezüsthajú nő, nagy szemüveggel, Jenniferre mosolygott, olyan összeesküvő és vágyakozó tekintettel, hogy a lány bűnösnek és kellemetlenül érezte magát. Bár egy temető mellett álltak, megcsapta a helyzet romantikája, és azon gondolkodott, hogyan alakult így a dolog. Végül is néhány órája még nagyon nem kedvelte Jim Johnsont. Annyira, hogy elutasította Connor ötletét Jim és Jeanne összeboronálásáról, bár most, miután felfedezte, hogy a fiú mulatságos, okos és érdekes, még mindig nem tudta, hogy össze akarja-e hozni Jeanne-nel vagy bármelyik barátnőjével.

– Vissza kell mennünk – mondta, és Jim egyetértőn bólintott.

Hétköznapi dolgokról fecsegtek az úton hazafelé, és amikor megálltak a Casa D’Or előtt, egy pillanatig zavart csendben ültek a teherautóban.

– Meggyőztél Savannah bájairól – mondta Jim, hogy oldja a feszültséget. – Muszáj ezt megismételnünk! Talán megnézhetnénk azt a Tom Hanks-filmet, amelyikről beszéltél.

Jennifer nem tudta, hogy izgatott vagy csalódott, amikor a fiú kiszállt a vezetőülésből, és átjött az ő oldalára, hogy kinyissa neki az ajtót. Biztatta magát, hogy teljesen természetes, ha az embernek ellenkező nemű barátai vannak, különösen olyanok, akik látogatóba jöttek a szülővárosába, akiket szívesen lát. És mégis, csodálatosan lázadónak és szégyenletesen árulónak érezte magát, amikor megfordult, és a legbátorítóbb mosollyal azt mondta: – Igen, az remek volna!

10. fejezet

Az Isle of Hope jachtkikötője Jennifer egyik kedvenc helye volt a világon. Házuktól csak egy rövid bicikliutat kellett megtennie odáig. Nem volt nagy, mindössze néhány hajó horgonyzott a kikötőpallók mentén, de az emberek szívélyesek, a naplementék káprázatosak voltak, és könnyű volt a kijárat a folyókhoz, az öblökhöz és a tengerparthoz. Az ő nyolc méter hosszú jachtja, a Sparkling Tinkerbell, a Csillogó Csingiling, ahogyan apja nevezte őt gyerekkorában, azóta itt horgonyzott, amióta megkapta ajándékba az apjától a tizennyolcadik születésnapjára. Elég kicsi volt ahhoz, hogy a Casa D’Or melletti öbölben tartsák, de Jennifer szeretett a jachtkikötőben horgonyozni, ahol ott volt a megszállott vitorlázók barátságos közössége, akik megtanították csomókat kötni, és gyerekkora óta csiszolták a jártasságát a tengeren.

Régebben, amíg felnőtt, apjával jött ide. Egyetlen gyerekként, akinek az iskolája mérföldekre volt, és ezért kevés helybéli baráttal büszkélkedhetett. David Wyattet részben felnőtt pajtásnak, részben szülőnek tekintette. Apja, egyre nagyobb leterheltsége miatt a munkában, már nem jött le olyan gyakran, de Jennifer még mindig úgy tekintette a helyet, mint ahová elmenekülhet, és ahol elfelejtheti a bánatát. Semmit nem élvezett úgy, mint ha végighajózhatott a Sparkling Tinkerbell-lel a belső vízi úton egy szódával teli hűtőláda társaságában. Kígyózott a georgiai tengerpart folyóin és torkolatain, északon elment Hilton Headig, sőt, egészen a Jekyll Islandig, hallgatta a víz hangját és a feje fölött köröző pelikánok és kócsagok rikoltását.

Ma a Back Riveren vitte le a hajót. Sok románc és kaland kötődött a világnak ehhez a részéhez, és ez volt az egyik ok, amiért Jennifer annyira szerette. Azt mesélték, hogy a spanyolok eljöttek ide aranyat keresni, de arany helyett szigetek füzérét találták, amelyek olyan gyönyörűek voltak, hogy a Golden Isles, az Arany-szigetek nevet adták nekik. A Back Rivert Moon River néven is ismerték a dal után, amely Jennifer kedvenc, Álom luxuskivitelben{7} című filmjében szerepelt. A helyi legenda szerint a dal szövegírója, Johnny Mercer a folyó partján élt, és ebből merítette az ihletet. Ma Jennifer hagyta, hogy a hajó csak sodródjon felhúzott vitorlákkal, miközben a magnó bömbölte a dalt. Egyszer-kétszer felbukkant a fejében Jim Johnson, ahogy a gitárján pötyög, de sikerült a képet elűznie, és nem a dal romantikájára, hanem a szövegben megénekelt kaland érzésére koncentrált: two drifters, off to see the world – két sodródó ember, messze ment, világot látni…

Arra gondolt, hogy elhajózik a Casa D’Orhoz, de aztán másképpen döntött. Kikötött a jachtkikötőben, és megtörölte kézfejével a homlokát. Meleg nap volt, érezte, hogy izzadság csöpög a halántékán, és a szódakészlete kifogyott. Hunyorgott az éles fényben, és amikor kitisztult a szeme, Connort látta, aki a pontonon állt, egyik keze a vászonnadrágja zsebében, a másik az arcát árnyékolta a fényes kora délutáni naptól.

Jennifer szíve összeszorult, és tudta, hogy ezt nem a csalódás okozza, amiért vissza kellett térnie a szárazföldre. Nem beszéltek az előző este óta, amikor kisétált Jeanne partijáról, és Jennifer tudta, hogy Connor nem jól tűri az ilyen viselkedést.

– Szia – mondta.

Megkötötte a hajót, de nem nézett a fiúra.

– Hadd segítsek! – ajánlkozott Connor, ami meglepte a lányt.

Megfogta Jennifer kezét, amikor lelépett a hajóról. Egy pillanatig szótlanul álltak.

– Sajnálom, ami tegnap este történt – szólalt meg végül Jennifer.

Nem szándékozott kifejezetten bocsánatot kérni, de ez tűnt természetesnek.

– Én is sajnálom – mondta a fiú, és megpróbálta elkapni Jennifer pillantását.

– Te sajnálod? – mosolygott Jennifer lassan.

– Udvariatlan voltam a barátaiddal kapcsolatban. Nem lett volna szabad. És tudom, hogy nem szereted Randyt. Nem volt fontos, hogy elmenjünk hozzá, de szólnod kellett volna, hogy nem maradsz. Aggódtam, hogy csak úgy elszaladtál!

Jennifer ránézett, arra számított, hogy a hangjában a helytelenítés erőszakos zöngéjét fogja hallani, ehelyett őszinte aggodalmat érzett.

– Az elszökött babámnak foglak hívni – tette hozzá Connor tréfásan.

– Mit keresel itt? – kérdezte Jennifer, és érezte, hogy minden megenyhül körülötte.

– Téged.

Connor ezt olyan őszintén mondta, hogy Jennifert hirtelen szeretet öntötte el iránta.

– Hazavigyelek?

– Itt a biciklim.

– Visszajöhetünk érte később. Gyere, hadd hívjalak meg ebédre.

Behajtottak a városba. Olyan forró nap volt, hogy Connor azt javasolta, valahol a víz mellett üljenek le. A River Street felé tartottak, elhaladtak a régi gyapotmalmok és a dokknál kikötött lapátkerekes gőzösök mellett, és találtak egy büfét, ahol jambalayát{8} és zöldcitromos pitét szolgáltak fel. Jennifer nem tudta, megy-e egymáshoz a két étel, de a délelőtti vitorlázástól farkaséhes lett.

Connor figyelmes volt attól a perctől kezdve, hogy beszálltak a sportkocsijába, egészen addig, amíg leültek ebédelni. Mindenben Jennifer választásához alkalmazkodott, az étteremtől az aperitifig. Ez határozottan nem volt rá jellemző, de Jennifer azon kapta magát, hogy élvezi a társaságában töltött délutánt.

– Írtam egy levelet a szüleidnek, elnézést kértem a galériaügy miatt – mondta, mert szerette volna a kellemetlen dolgok egy részét eltakarítani az útból.

– Apám nem szokta olyan dolgokra vesztegetni az idejét, amelyekből nem sül ki semmi – mondta Connor egy vállrándítással. – Értem, miért jöttél el New Yorkból. Mindnyájan értjük.

A pincérnő megjelent két édes teával, és Connor ivott egy kortyot.

– Gondolkodtam. Ha minden második héten visszajövök Savannah-ba, és te két-három hetenként elrepülsz New Yorkba, akkor szinte minden hétvégén látjuk egymást. Úgy gondolom, hogy tizennyolc hónapot teszek a Goldmanbe, aztán a saját lábamra állok. Befektetési alapok, ingatlan… Rugalmasabb lehetek a lakóhellyel kapcsolatban, ha enyém a cég.

Jennifer tudta, hogy Connortól ez hihetetlenül nagyvonalú gesztus. Ez az ő verziója. Más plüsskutyát vesz, hogy elmondja: „Szeretlek.”

Felnézett, és rávigyorgott a fiúra.

– Na és te? – kérdezte Connor tartózkodóbban. – Volt alkalmad gondolkodni a dolgokon?

– Dokumentumfilmet akarok csinálni.

– Dokumentumfilmet?

Nem kérdezte barátságtalanul, mégis egy tanárra emlékeztette Jennifert, akinek éppen most mondta az ötéves tanítványa, hogy űrhajós szeretne lenni.

– A vizuális művészetek volt az a tárgy, amelyet legjobban szerettem az egyetemen – válaszolta óvatosan. – Azonkívül azt hiszem, hogy érdekes időket élünk, az őrült nyolcvanas évek következményeit. Vannak summa cum laude végzett barátaink, akik benzinkútnál dolgoznak; akiket úgy neveltek, hogy azt hiszik, normális, ha két házasságból egy, válással végződik. Valójában már nincs mi ellen lázadnunk, ezért csupán cinikussá válunk, mindenbe beletörődünk. Úgy gondoltam, ezt érdemes filmre venni.

Connor arca valami büszkeséghez hasonló kifejezéssé szelídült.

– Szóval gondolkodtál ezen. – Mosolygott.

– Kint voltam a vízen ma reggel, és másra sem tudtam gondolni.

Jennifer érezte, hogy a megkönnyebbülés hulláma söpör át rajta. Mintha visszarepítették volna abba az állapotba, amelyben az egyetem előtt voltak, amikor Connor jelentette a tökéletes úriembert, az egyetlen felnőttet az ostoba kölykök tengerében, akik nem akartak mást, mint bedugni a kezüket a bugyijába, aztán eldicsekedni vele az összes barátjuknak.

A pincérnő meghozta az ételüket, és csipegetni kezdték.

– Honnan jött ez az egész?

A jelenlegi körülmények között, amikor olyan jól megértették egymást az elmúlt órában, Jennifer úgy döntött, nem meséli el neki, hogy ez Jim Johnson ötlete volt, és hogy egy holdfényes séta alatt agyalták ki az ő életcélját, miután otthagyta Connort a bárban.

– Nem tartod jó ötletnek? Legalább egy terv – mondta, elkerülve a kérdést.

– Van egyáltalán videokamerád? – kérdezte a fiú szkeptikusan.

Jennifer nem hibáztatta. Ismert lányokat, akik komolyan foglalkoztak a filmmel az egyetemen, lelkes diákokat, akik Jim Jarmusch-poszterekkel tapétázták ki a falaikat, és alapos ismeretekkel rendelkeztek a csehszlovák filmtörténetről. Az ő kedvenc filmjei a Harry és Sally meg a Holdkórosok voltak.

– Még nincs.

– Akkor gyere! – mondta Connor, és megtörölte az állát a szalvétájával. – Ideje, hogy vásárolni menjünk.

Elmentek a bevásárlóközpont egyik elektronikai üzletébe, és Connor kifizette a vadonatúj Sony videokamerát. Ragaszkodott hozzá. Egy hónap múlva a Goldman Sachsnál fog dolgozni. Keresni fog, és örömet akart szerezni Jennifernek.

Jennifer kinyitotta a dobozt, miközben a Casa D’Or felé hajtottak, és megsimogatta a sima fekete tokot. Úgy érezte, most valami jó kezdődik.

Késő délután volt, mire a házhoz közeledtek, és lusta őszibarackfény szűrődött át az út menti tölgyfák levelein.

– Mi volna, ha összeszednél egy éjszakára való holmit, és visszajönnél velem a szüleimhez? – ajánlotta Connor.

– Otthon lesznek?

– Vendégeik lesznek ma este. De kimehetünk a vendégházba.

– Nem kell neked ott lenned, amikor vendégeket fogadnak?

– Akkor mi volna, ha inkább holnap jönnél? Hozd ezt el. – Mosolyogva a videokamera felé intett. – Talán csinálhatunk vele egy kis mókát – tette hozzá, és Jennifer játékosan a kezére ütött.

Connor a ház előtt állította le a kocsit. Amikor kikapcsolta a motort, Jennifer zajt hallott bentről.

Tétovázott egy pillanatig, és Connorra nézett, miközben kiszállt a kocsiból.

Tisztán hallotta a mozdulatlan, ragadós nyári levegőben apja emelt, de visszafogott hangját és anyja rosszindulatú, hisztérikus visításait.

Connor kiszállt a kocsiból, és szolidárisan állt Jennifer mellett a Casa D’Or lépcsőjén.

– Menjünk – mondta halkan.

– Nem tudok.

Jennifer képtelen volt egyszerűen elhajtani és otthagyni a szüleit ebben a helyzetben. A házba sem akart bemenni, de amikor meghallotta, hogy valami összetörik, mély lélegzetet vett, és kinyitotta az ajtót.

Mintha egy kimerevített filmkockát látott volna. Anyja mozdulatlanul állt, összeszorított fehér ujjait a szeméhez emelte. Apja Jennifer felé pillantott. Fáradt és csalódott kifejezés ült az arcán.

Jennifer hallotta, hogy Sylvia élesen beszívja a levegőt. Feszültség reszketett a levegőben. Aztán anyja leejtette a karját, átlépdelt a hallon a diófa szekrényhez, felkapta a kocsija kulcsait, és egyetlen további szó nélkül, a lánya felé sem pillantva, a bejárati ajtó felé masírozott.

Jennifer figyelte, ahogy megy, figyelte, ahogy megtorpan egy percre, amikor észreveszi, hogy Connor ott áll, és bár már nem látta anyja arcát, el tudta képzelni, ahogy elvörösödik a dühtől és a szégyentől, hogy így rajtakapták.

– Hadd menjen! – szólalt meg az apja, megelőzve Jennifer következő kérdését. – Csak egy újabb hisztirohama volt. Nemsokára visszajön.

Jennifer az ajkába harapott, felbukkantak gyerekkori emlékei, kísértették. A félelem, bűntudat és aggodalom érzései. Amikor már elég nagy volt, hogy megértse, anyjának változó és kiszámíthatatlan hangulatai vannak, akkor is azon törte a fejét, hogy mit tett, amitől Sylvia így viselkedik, mit tett, ami így kiborította, és hogyan lehetett volna jobb gyerek. Ebben a pillanatban is ezek a gondolatok keringtek a fejében.

Hallotta, hogy anyja kocsija kilő a távolban, aztán halk léptek közeledtek felfelé a lépcsőn. Connor átölelte a vállát, és megnyugtatón magához szorította.

Apja már elindult felfelé.

– Megyek olvasni – mondta, minden élettől és érzelemtől megfosztott hangon.

– Gyere velem haza! – kérte Connor. David Wyatt megfordult, és helyeslőn bólintott.

Jennifer beleegyezett, tudta, hogy a barátja mindezt már korábban is látta, és megérti.

11. fejezet

David Wyatt pragmatikusan közelített lánya munkanélküliségéhez, és megállapodás jött létre köztük. Támogatja az elképzelést, hogy Jennifer készít egy dokumentumfilmet, és ő továbbra is folyósítja az összeget, amelyet lánya egyetemi évei alatt adott neki. Hangsúlyozta, hogy ez csak ideiglenes egyezség. Igazság szerint a nyár végét jelölte meg határidőként, amikor Jennifernek kezdenie kell valamit a kreatív munkadarabjával: vagy felhasználja arra, hogy állást talál a médiában, vagy benyújtja filmfesztiválokra, hogy felmérje, van-e művészi értéke a munkájának – és közvetve neki magának.

A nyár hirtelen megtelt ígéretekkel, és Jim Johnson felajánlotta, hogy segít a filmezésben. Észszerűnek tűnt, hogy Jennifer elutasítsa Jeanne ajánlatát a szobáról az apartmanjában, ehelyett naponta kezdett találkozni Tó házbeli szomszédjával. Amikor Connor elment Savannah-ból New Yorkba, Jennifer kicsit bűnösnek érezte magát, amiért olyan sokat látja új barátját, de két fej többet ér egynél, és Jimnek rengeteg jó ötlete volt. Néha társasági eseményt csináltak a kreatív ötleteléseikből; Jennifer egy felvétel forgatókönyvének írásakor próbálta ki először a cracket fagylalttal és szódával, miután elmentek megnézni a Forrest Gump matiné-előadását.

Amint Connor megvette neki a videokamerát, szinte azonnal elkezdte filmezni a barátait, és meglepődött, milyen sok ember lelkesedett, hogy részt vehessen a munkában, megerősítve ezzel Jim nézetét: mindenki megragadja az alkalmat, ha önmagáról beszélhet.

Ma a Tó házban volt Jimmel, végignézték az összes szalagot, amelyet addig felvett. Különösen forró és ragadós délután volt, olyan nap, amikor imádott vitorlázni, de mivel az óra ketyegett, tanácsosabb volt távol maradni a naptól, és dolgozni.

Bryn Johnson bejött a nagy házba, szivarral a szájában. Jim szerint az apja általában a ponton végén lévő csónakházban dolgozott, de most láthatóan szünetet tartott. Borostás szakállt növesztett, amióta Jennifer utoljára látta, és Ernest Hemingwayre emlékeztetett. Szinte biztos volt, hogy szándékosan Hemingway-hatást akart kelteni.

– Hol van anyád? – kérdezte.

– Úszni ment – mondta Jim, elterülve a padlón, fel sem nézve a televízióról.

– Ez meg mi? – kérdezte Bryn a képernyőre mutatva.

– Jen dokumentumfilmje – válaszolta Jim.

Volt valami büszkeség a hangjában, amitől Jennifer magabiztosabbnak érezte magát a fiú ünnepelt apja előtt.

Bryn leült a nádkanapé végére, és fújt egy füstkarikát. Jennifer visszafojtotta a köhögést.

– Elizabeth említette, hogy filmeztek. Hadd nézzem meg!

– Apa, kérlek!

Jennifer örült, hogy Jim megérezte a zavarát.

– Ezek csak videointerjúk – mondta, egyszerre rémülten és titokban rettentő izgatottan a gondolattól, hogy egy író, egy híres író akarja megnézni a munkáját.

– Ugyan, ne legyen szégyenlős! Tudom, milyen érzés.

– Na, jól van – válaszolta Jim alig hallhatóan.

– Tényleg tudom. A kreativitás bármilyen fajtája szigorúan személyes. Az egyetlen ember, aki láthatja a munkámat, mielőtt a szerkesztőhöz kerül, az ügynököm, Saul, és még neki is úgy kell kitépnie az ujjaim közül.

Csendben ültek, miközben Connor barátját, Randy Chubbot figyelték, aki a Harvard Jogi Karán elfoglalt helyéről és a terveiről beszélt: harmincéves korára partner akar lenni egy Wall Street-i cégben.

– Hadd találjam ki! – mondta Bryn, és elnyomta a szivarját egy csészealjban. – Apja híres ügyvéd Savannah-ban.

– Honnan tudja? – kérdezte Jennifer meglepetten.

Bryn elengedte a kérdést a füle mellett. Úgy tűnt, hogy elmerül a gondolataiban.

– És mi a történet? – kérdezte, és kényelmesen elhelyezkedett egy székben.

– Ez egy dokumentumfilm, nem mozifilm, apa! – válaszolta Jim, és felült.

– A World in Action forgatásán dolgoztam hat hónapig a húszas éveimben. Fantasztikus tréning volt a regényíráshoz. Mindenképpen el kell mondanotok egy történetet, mindenképpen szükségetek van témákra, valami lényegre, különben tizenkét hónapot fogtok tölteni a vágószobában, hogy átrostáljátok a törmeléket, és csodálkozni fogtok, hogy több tucat interjú egy csapat tizenkét évessel miért nem ad ki tíz perc érdekfeszítő műsort.

– Apa, azt hittem, könyvet kell írnod!

Jim szemmel láthatóan meg akart szabadulni az apjától.

– Mi a címe ennek a dokumentumfilmnek?

– Barátok – válaszolt Jennifer. – Bár olvastam, hogy nemsokára kezdődik egy tévésorozat ezzel a címmel, ezért lehet, hogy meg kell változtatnom.

Bryn morgott, mintha a cím nem nyerte volna el a tetszését.

– Mit szólnátok ehhez: Remények és álmok? – mondta drámaian, és végigsöpört kezével az arca előtt, mintha elképzelné a címet megvilágítva. – Miért tesszük azt, amit teszünk? – folytatta közlékenyen. – Mekkora szerepet játszik a szabad akarat a kamaszkori pályaválasztásunkban, vagy az a helyzet, hogy a szüleink rákényszerítenek vagy befolyásolnak bennünket bizonyos szakmai döntések meghozatalára?

Jennifer elgondolkodva bólintott, amikor Jim megszólalt.

– Mit akarsz ezzel mondani? Hogy vissza kell mennünk mindenkihez, akivel interjút készítettünk, és megkérjük őket, beszéljenek a szüleikkel?

– Pontosan ezt mondom! – szólt vissza Bryn, miközben elbaktatott a nyitott verandaajtó irányába.

– Köszönöm! – kiáltott Jennifer utána.

Bryn bágyadtan fölemelte a kezét, vissza sem fordult, úgy integetett. Jennifer kikapcsolta a VHS-lejátszót, és kivette a szalagot.

– Haza kell mennem.

Majdnem öt óra volt, anyja már biztosan visszaért az elit klubjából. Sylvia mindig tüskés hangulatban volt, amikor a klubból jött haza, különösen, ha elvesztette a teniszmeccset. Jennifer sokkal szívesebben lógott volna a Tó házban Jimmel, de tudta, hogy anyja túl sok kérdést tenne fel, ha ott maradna.

– Hazakísérlek – ajánlotta Jim.

Forró és tikkasztó volt a délután. Levél sem rezdült – mintha a madarak is abbahagyták volna az éneklést, hogy visszatérjenek a fák tetejére, egy csendes sziesztára, és ettől a rövid séta a Tó háztól a Casa D’Orig kimerítőnek bizonyult.

– Szoktátok az úszómedencét használni? – kérdezte Jim, ahogy megkerülték a tó szélét.

Jennifer mosolygott. Tudta, mire céloz.

– Nem sokat használjuk. Szerintem anyám közönségesnek tartja.

– Azt hittem, hogy most teniszezik.

– Nem valószínű, hogy örülne, ha éppen arra jönne haza, hogy zuhanóbombázást hajtasz végre a mély vízben!

– Nem jöttök ki egymással, ugye?

Jennifer most sokkal sajnálkozóbban mosolygott.

– Azt hiszem, anyám nem akart gyereket – mondta őszintén.

Jimre nézett, és legszívesebben visszaszívta volna, amit mondott. Árulásnak érezte, hogy erről beszélnek, de ez a gondolat már évek óta nyomasztotta, és jólesett végül megosztani valakivel, akiben megbízott. Kellett, hogy valami oka legyen anyja távolságtartásának, érdeklődése teljes hiányának. Jennifer emlékezett, hogy hazahozott karácsonyi díszeket, amelyeket az iskolában készített, lilára, zöldre és kékre kiszínezett csillagokat, aztán anyja szép csendben kidobta, ahelyett, hogy a fára akasztotta volna őket. Nyilván nem illettek Sylvia ezüst és Tiffany-kék színvilágához. És emlékezett a vitorlásversenyekre, amelyekre benevezett, de Sylvia nem vette a fáradságot, hogy elmenjen megnézni őt. Még most is hallotta anyja hangját: „A vitorlázás nem túl nőies sport!” Ezt mondta még akkor is, amikor díjakat és érmeket nyert, és mindenki dicsérte a nevét.

Jennifer még azt sem tudta, hogy mit akar az anyja tőle, főleg most nem.

– Ne légy dilis! – mondta Jim biztatóan. Jennifer tétován nézett rá. – Tudod, mit csinálj? – vetette fel Jim, ahogy a házhoz közeledtek.

– Mit?

Jennifer tudta, hogy ami elhagyja a fiú száját, az jó szokott lenni.

– Készíts interjút saját magaddal a dokumentumfilm számára. Majd én felveszem. És aztán meginterjúvolhatod a mamádat. Talán így rájössz, hogy mitől olyan bekattant.

Jennifer nem tudta, jó ötlet-e celluloidra venni saját magát, de el kellett ismernie, hogy a javaslat érdekes.

– Apád nagy arc – mondta, hogy elterelje a beszélgetést az anyjáról. – Csodás lehet egy ilyen kreatív házban felnőni!

– Az egója nagyobb, mint Kína – mosolygott rá Jim.

– Ez nem igazán lep meg. Hogy áll a könyvvel?

– Rengeteg időt tölt a csónakházban – horkant fel Jim. – De nem tudjuk pontosan, mennyit végez. Egyik percben azt mondja, hogy a rabszolgaság történetének meghatározó művét írja, a másikban az Amerikai Álom dekonstrukciójáról van szó. A magam részéről azt gondolom, hogy egy ócska repülőtéri thrillert kellene írnia, aztán kész.

Rávigyorgott a lányra, és abban a pillanatban Jennifert megcsapta valami meleg és vidám és jó, bár a levegő mozdulatlan volt.

– Na és hogy van Emma? – Hirtelen tudni akarta.

– Sejtelmem sincs – mondta Jim, és megrándította a vállát.

– Sejtelmed sincs? – kérdezte Jennifer, és furcsán izgatott lett erre a hírre.

– Szeptemberben majd meglátom. Ha nem lépett tovább, ha én nem… nos, majd onnan folytatjuk.

– Vajon Connor is így beszél rólam? – mosolygott Jennifer.

– Kétlem. Mikor látod legközelebb?

– Holnap repülök New Yorkba.

– Ó!

Nézte Jim arcát, meglátja-e rajta a csalódás bármi jelét, de semmit sem látott.

– Gondolod, hogy működni fog? Ez a távkapcsolat?

– Igazság szerint várom. Tetszik a gondolat, hogy leveleket írhatok.

– Szerelmes leveleket – ugratta a fiú.

Jennifer elpirult.

– Bár nem hiszem, hogy Connor odalenne az ötletért.

– Inkább faxolósnak látom – értett vele egyet Jim, és mosolygott. – De igazad van. Jó dolog a levél – mondta halkan. – Küldhetsz nekem néhányat, amikor újra Londonban leszek.

Jennifer felnézett, és meglátta Sylviát a teraszon. A teniszruhája volt rajta, és beárnyékolta a szemét, ahogy átnézett a tavon, mintha őket ellenőrizné.

– Nem kell bejönnöd – mondta a lány finom figyelmeztetésképpen.

– Akkor semmi medence?

– Van itt egy tó – vigyorgott a lány.

– Rendben! – mondta Jim, és kezdte lehányni magáról a pólóját és a farmerját.

– Mit művelsz? – kiáltott fel Jennifer.

– Jól érzem magamat! – ordította Jim, majd a víz felé rohant, és belevetette magát.

Jennifer megrázta a fejét, és elnevette magát, de érezte, hogy a teraszról fagyos lézersugár vág felé. Fölemelte a kezét, hogy búcsút intsen a barátjának, aztán megfordult, és sietve elindult a Casa D’Or irányába.

Mire a házhoz ért, Sylvia már bement a konyhába. A mosogató mellett állt, és vizet ivott egy pohárból.

– Hoztam neked valamit a városból – mondta minden lelkesedés nélkül, és egy zacskóra mutatott, amely Savannah egyik legelegánsabb butikjából származott.

Jennifer átment a konyhán, és kivette a ruhát a selyempapírrétegek alól. Sötétzöld selyemruha rebbent meg az ujjai végén.

– Gyönyörű! – mondta.

– Gondoltam, elviheted New Yorkba – jegyezte meg Sylvia csípősen.

Jennifer ránézett, arra gondolt, megfelelő-e a pillanat, hogy megkérje az interjúra a dokumentumfilm számára, de Sylvia már letette a poharat a pultra.

– Megyek, lezuhanyozom – mondta, és Jennifer úgy döntött, hogy egy másik napra hagyja a kérését.

12. fejezet

– Miért hívják a munka napjának{9}, ha senki sem dolgozik? – kérdezte Jim a vonal túlsó végén.

– Azt ünnepeljük, hogy az emberek dolgoznak, és ezzel hozzájárulnak országunk jólétéhez – válaszolta Jennifer. Álla alá szorította a telefont, és kibámult az ablakon a Tó ház felé. – Azonkívül ez a nyár utolsó hivatalos napja, úgyhogy azt hiszem, emlékezteti is az embereket, hogy itt az idő újra dolgozni.

– Pulyka lesz?

– A hálaadásra gondolsz.

– Akkor most mi történik?

– Sör lesz. Rengeteg ember tölti a hétvégét a tengerparton.

– Te is ezt fogod csinálni?

– Meghívtak vasárnapra a Tybee-szigetre.

– Jól hangzik.

– Eljöhetsz, ha akarsz. – Jennifer ezt a tőle telhető legközömbösebb hangon mondta, bár úgy érezte magát, mintha a mellét mutogatta volna Jimnek az ablakon keresztül. Szinte mindennap találkozott a fiúval, leszámítva azt, amikor New Yorkban volt, vagy amikor Connor jött le a hétvégére, de a dokumentumfilm általában indokot szolgáltatott az együttlétükre. Most úgy érezte, e nélkül a meghívás a tengerpartra úgy tünteti fel, mintha odavolna Jimért, bár biztos volt benne, a fiú alig várta, hogy elmehessen vele. – A barátnőm, Jeanne hívott össze néhány embert. Jó mulatság lesz, és semmi felhajtás.

– Boldogan vagyok a nagy amerikai hagyományok szemtanúja!

– Kettőkor találkozunk a parton. Körülbelül egyórányi autóút.

– Akkor mit szólnál hozzá, ha egykor fölvennélek a kisteherautóval?

A Tybee-sziget a várostól északra feküdt. Jennifer mindig úgy gondolt rá, mint Savannah Coney Islandjére; kicsit kopottnak tűnt, de megvolt a maga retró bája. Volt egy világítótornya és több mérföldnyi aranyszínű homokja, és hétköznapi családok ezrei jöttek ide minden nyáron, hogy hot dogot egyenek, és jól érezzék magukat. Az a fajta hely volt, amelyet az anyja rosszallott, mint ahogyan azt is helytelenítette volna, hogy a munka napjának víkendjét Jim Johnsonnal tölti.

Az esemény alkalmából David Wyatt bejelentette, hogy elviszi a feleségét a városba ebédelni. A néhány héttel korábbi veszekedésüket, amikor Sylvia sikítozott Daviddel, és kirontott a házból, többé nem említették, de apja azóta különösen hosszú órákat töltött az irodában. Jennifer nem hibáztatta, hogy olykor szeretne távol maradni a háztól, mégis örült, amikor apja igazi kópés kacsintással azt mondta neki, hogy elmennek, „csak mi ketten”, mintha a feszültség felengedett volna köztük.

Azután hívta fel Jimet, hogy a szülei távoztak, és a fiú pickup teherautója néhány perccel később megállt a Casa D’Or előtt. Marion az egész hétvégén szabad volt, szüleit látogatta meg Augustában, de a hűtőt teletömte süteményekkel, salátákkal és marinált hallal, amelyet csak bele kellett dobni a serpenyőbe. Jennifer kukoricalepényt, pitéket és tortát hozott ki a kamrából, és kicsempészte a sörrel megrakott hűtődobozt a házból.

Különös gondot fordított a megjelenésére. Azt magyarázta magának, nehéz elhatároznia, hogy mit vegyen fel, amikor ilyen változékony az idő. Fehér sort és sárga póló mellett döntött, és egy bőrszandált választott, amelyet múlt nyáron vett Dél-Franciaországban. Vízhatlan viharkabátot gyömöszölt a szalmakosárba, amely biztosan ronggyá ázna, ha eleredne az eső.

– Hol van Connor ezen a hétvégén? – kérdezte Jim, amikor Jennifer beszállt a teherautóba.

– Macsót játszik, és önként dolgozik. Azt mondja, nagy a verseny a cégnél. Úgy látszik, azzal, ha a munka napján bemegy a hivatalba, szakmai előnyt szerez.

– Valaminek jó illata van – vigyorgott Jim, témát váltva.

– Ez Marion kókusztortája lesz.

– Nem, szerintem a hajad.

– Azt hittem, csak a déli urakban van ennyi kellem!

Jim pajkos pillantást vetett rá a fülkén keresztül. Jennifer nem először érzett egy kis rebbenést, amikor a fiú ránézett. Nem tudta pontosan, mi az. Izgalom. Ígéret. A bűntudat borzongása, amiért olyan sok időt töltenek együtt. Bármi volt is, Jennifer már gyakorlatot szerzett abban, hogy ne foglalkozzon vele. Mint egy nemsokára huszonegy éves nőnek, tökéletesen joga van egy nagyon jóképű, mulatságos és érdekes hímnemű baráthoz!

– Tisztában vagy vele, hogy már csak tíz napig élvezheted ragyogó társaságomat? – kérdezte Jim, miközben észak felé haladtak, és a zene bömbölt a kazettás magnóból.

Jennifer kibámult az ablakon, és néhány pillanatig nem szólt semmit. Úgy érezte, mindenről fecsegtek a nyáron: arról, amit szeretnek, és amit nem, reményekről és félelmekről, zenéről, vitorlázásról, Bostonról és Londonról – minden felmerült a beszélgetéseik során, csak az a tény nem, hogy a Johnson család hamarosan hazarepül.

– Miért mentek vissza ilyen korán? – kérdezte aztán tettetett közömbösséggel. – Mondtad, hogy már nem tudod, elmész-e az európai körútra, de azt hiszem, az egyetem csak egy hónap múlva kezdődik. Nem maradhatsz itt?

– A jegyem nem visszaváltható, nem átruházható, nem átcserélhető, ami egy elegánsabb kifejezés arra, hogy olcsó, de nem annyira, hogy a szüleim vehetnének helyette egy másikat. Azonkívül Sittenfieldék vissza akarják kapni a házukat.

Jennifer szerette volna azt mondani, hogy akad más megoldás is. Rengeteg hely van a Casa D’Orban, és egy kis befektetési alap felszabadul számára a tíz nap múlva esedékes huszonegyedik születésnapján, ami azt jelenti, vehet Jimnek egy újabb hazaszóló jegyet. Ez a legkevesebb, amit megtehet azok után, amennyit a fiú segített a dokumentumfilmjénél. De túlságosan zavarban volt ahhoz, hogy előálljon a javaslattal.

– Akkor a huszonegy éves partim lesz a nem hivatalos búcsúztatód – mondta nyomott hangulatban.

– Tarthatsz nekem egy kis beszédet, meg minden – ugratta Jim.

– Hát persze! Még egy konfettiesőre is gondoltam, amely az égből hullik alá, és minden kis papírpöttyre rá van írva a neved.

– Nagyon mulatságos! És mi volna, ha egyszerűen meghívnál egy italra ma este?

– Töméntelen sör lesz a strandpartin – mondta Jennifer, és érezte, hogy elpirul.

– Remek! – válaszolta a fiú, és hangosabbra csavarta a magnót.

Jennifer tudta, hogy ezt a napot a mulatságnak szánták, mégis furcsán érezte magát. A munka napja mindig keserédes volt, a gondolat, hogy valami véget ér, ott érződött a levegőben. Jim az utazás hátralévő részében kazettákat játszott le, megmutatta Jennifernek az új zenéket, amelyeket fölfedezett és kedvelt, bandákat olyan nevekkel, mint Pulp, Oasis és Blur, briteket, akik egy kicsit megszorongatták az amerikai grunge{10}ot – és Jimben érződött a nemzeti büszkeség. Kifejezte a reményét, hogy ez a nyár hasznos volt, ha másért nem, azért biztosan, hogy csiszolt Jennifer zenei ízlésén. A lány el akarta mondani neki, milyen csodálatos volt az egész, és mennyire szomorú, hogy már majdnem véget ért, de hallgatott.

Hangulata megjavult, mire a szigetre értek. A legtöbb ember már a parton lebzselt, csapatba gyűltek egy halom kosár, hűtődoboz és focilabda körül. Legalább húszan voltak a csoportban, és első pillantásra úgy tűnt Jennifernek, hogy körülbelül az ott lévők felét ismeri. Nem az ő, hanem Jeanne baráti köréhez tartoztak; kedves emberek az iskolából, és néhányan, akikkel egy partin találkozott a nyár elején.

Röplabdáztak és napoztak. Jim könnyen barátkozott. Túl könnyen, állapította meg Jennifer bosszúsan, amikor Tina, egy kis áramvonalas szőkeség, és Jeanne új lakótársának a barátnője, megkérte a fiút, hogy kenje be a hátát napolajjal, amit ő készségesen meg is tett.

Amikor a fény eltűnt az égről, összeeszkábáltak egy rögtönzött tűzrakó helyet a parton, és uszadék fát gyűjtöttek, hogy elégessék. Mindenki éljenzett, amikor a lángok felszöktek a levegőbe, és a halványlila alkonyati fény varázslattal töltötte meg az estét.

– Itt a s’more ideje! – kiáltotta valaki.

– Mi az a s’more? – kérdezte Jim, és kivette a gitárját a holmik halmazából.

– Tábortűzi hagyomány – válaszolta Tina.

Felkelt, hogy kerítsen magának egy pulóvert, és amikor visszajött, Jim mellé telepedett.

– Fogd ezt, barátom! – mondta Jeanne, és átnyújtott Jimnek egy nyársat.

A fiú belebökte egy óriási mályvacukorba, és a tűz fölé tartotta.

– Ennek megvan a maga művészete – folytatta Jeanne. – Vannak, akik megégetve és elszenesedve szeretik, mások csak éppen fel akarják melegíteni egy kicsit, de a legjobb, ha aranyszínűre pirítod.

– Ilyenre, ugye? – mondta Jim, és óvatosan elhúzta a cukrát a láng fölül.

Már éppen a szájába akarta dobni, amikor Tina megállította.

– Ez nem s’more! – mondta, és közelebb húzódott. – Kell hozzá egy Graham-keksz és egy kocka csokoládé. – Bemutatta a receptjéhez a hozzávalókat, amelyeket össze kellett raknia. – Aztán fogod a mályvacukrot, és szendvicset csinálsz belőle egy másik keksszel, és tessék, csuda finom! – mondta, majd átnyúlt, és egyenesen Jim szájába tette az eredményt.

Jennifer úgy érezte, mintha elektromos sokkolóval támadtak volna rá. Egész testében megdermedt, ahogy figyelte Tinát, aki kétértelmű mozdulattal nyalta le a fehér ragacs maradékát a kezéről. Nem akart hinni a szemének, amikor látta, hogyan változtatja a nő a tábortűzi hagyományt rafinált csábítássá. Jeanne-re villantotta a tekintetét, aki kifejezte halvány, lemondó rosszallását, aztán felállt, és meglengetett egy üveg sört a levegőben.

– Azt hiszem, ideje, hogy játsszunk! – jelentette be.

A nemtetszés moraja futott végig a társaságon, de aztán Jeanne utasította Pete-et, egyik iskolai barátjukat, hogy hozza a kupicás poharakat.

– Annak tiszteletére, hogy ez az Iskolának Örökre Vége nyarunk… Legvalószínűbbet fogunk játszani.

– Mit? Ez olyan, mint az évkönyv? – kérdezte egy hang a sűrűsödő sötétségben.

– Pontosan olyan, mint az évkönyv, csak több tequilával – erősítette meg Jeanne.

Jim elkezdte halkan pengetni a gitárját.

– És ez hogy működik? Mi nem ismerjük az évkönyvet Angliában.

– Kigondolok egy kategóriát, aztán mindenkinek el kell döntenie, szerinte ki az, aki a legvalószínűbben beteljesítheti azt. Ha valaki rád szavaz, meg kell innod egy kupicával. Inkább tartom büntetésnek, mint lehetőségnek vagy eredménynek.

Jim nevetett, és Jennifer figyelte egy pillanatig. Tetszett a mosolya, mindig is tetszett. Jim kifejezetten szép az esti fényben, gondolta, és eszébe jutott az első éjszaka, amikor a tónál találkoztak. Valami megmozdult a szívében, vágyakozás valami után, amit még sohasem kapott meg, és talán soha nem is fogja megkapni.

Ahogy a tekintete végigvándorolt a társaságon, látta, hogy Tina is a fiút nézi, és azt kívánta, bárcsak Jim letenné a gitárját. Nem kellett segítség, hogy magára vonja a nők figyelmét, és volt valami abban, ahogy Tina Jimre nézett, amitől Jennifer megmerevedett. A csinos szőke picinek, aranyosnak és sebezhetőnek tűnt a szvetterébe csomagolva, bár Jennifer tudta, hogy a férfiak szexis cicababának tartják.

– Kérsz még egy s’more-t? – kérdezte, miközben a barátja felé oldalazott.

Tudta, hogy ennél csábítóbb ajánlatot is tehetne, de vörös riasztáson volt: Jim egy ragadozó közelében van, és neki meg kell akadályoznia, hogy a ragadozó elkapja!

– Kérek! – mosolygott a fiú.

Jennifer addig pirított egy mályvacukrot, amíg az barna és ropogós nem lett, de ahogy szendvicset csinált belőle két Graham-keksz között, a kekszek morzsás törmelékké estek szét.

– Bocsánat! – mondta, amikor Jim letette a gitárját, és elvette tőle a darabos s’more-t.

– Az íze ugyanaz – biztatta Jim, de Jennifer látta, hogy Tina diadalittasan néz.

Kiosztották a kupicákat a társaságban, aztán megtöltötték őket.

– A legvalószínűbb, hogy elnök lesz 2030-ban – kezdte Jeanne.

Nyögések kórusa felelt, és mindenki azon a nézeten volt, hogy ma még annak a valószínűsége is lehangolóan távoli, hogy valakiből egy Gap üzlet menedzsere legyen.

– Oké, oké – mondta Jeanne. – Vettem a célzást. Azt akarjátok, hogy turbózzam fel egy kicsit a dolgot.

A kategóriák sűrűn és gyorsan követték egymást.

– A legvalószínűbb, hogy viharos majomszexben lesz része ma éjjel – mondta Jeanne, aki percről percre részegebb lett. Akkor is megivott egy kupica tequilát, amikor nem őt nevezték meg a kategóriában.

Legtöbben Roryra és Gailre, Jennifer szomszédjaira mutattak, akik egész délután a parton nyalták-falták egymást.

– Én Jimre szavazok! – közölte Tina jelentőségteljesen.

Jennifer látta, hogy a barátja elpirul. Szíve kicsit vadabbul vert. Tina ajánlatot tesz? – tűnődött, és azt remélte, hogy Jim éppen másfelé nézett, vagy nem figyelt. Belökött egy kupica tequilát, bár őt senki nem választotta, és azon imádkozott, hogy érjen véget a játék.

– A legvalószínűbb, hogy megházasodnak… egymással – mondta Jeanne csintalanul.

Jennifer végignézett a társaságon. Már nagyon részeg volt. Miután megszavazták, hogy legvalószínűbben ő fog megjelenni a New York Post hatodik oldalán, és legvalószínűbb, hogy ő kap tekintélyes állást karácsonyig, túl sok tequilát ivott, és nem ivott elég vizet, és nem evett elég tortát, sem kukoricalepényt a forróságban.

Azon gondolkodott, kire szavazzon.

Jeanne egész délután szemérmesen flörtölt Pete-tel, és Jennifer arra gondolt, remek pár lenne belőlük, ha Jeanne abbahagyná, hogy „az egyik fiú” szerepét játssza. De nem akarta zavarba hozni a barátnőjét, úgyhogy végül Roryt és Gailt választotta, akik felnyalábolták az egész üveg tequilát, és közölték, hogy hazamennek az ágyba.

– Jim és Jen. Azt hiszem, a legvalószínűbb, hogy ők fognak összeházasodni – mondta Jeanne a tábortűz túloldaláról, és egy bot végére tűzött mályvacukorral hadonászott. – Ti ketten émelyítően aranyosak és csodásak vagytok!

– Hát, nem bánnék egy zöld kártyát! – mondta Jim vigyorogva, és belökte a kupicáját.

– Te javíthatatlan romantikus! – szólt rá Jennifer.

Próbálta leplezni az idegességét. Leheletnyi zavar érződött köztük. Esőcseppek kezdtek hullani.

– Vicceltek! – visított Jeanne.

Talpra ugrott, és felkapta a takaróját. Egy perc múlva már komolyan esett. Mindenki akcióba lépett, összeszedték a holmijukat, és mezítláb futottak el a partról. A homok pillanatról pillanatra hidegebb és nedvesebb lett a talpuk alatt.

Volt néhány hotel és bár a sétány mentén. Az emberek az út túloldalán lévő neonfényes bár felé tartottak, de Jim és Jennifer rögtön a teherautónál termett.

– Ugorj be! – mondta Jim, és rohant, hogy kinyissa az ajtót, amikor mennydörgés csattant az égen.

A fülkében ültek csuromvizesen. Furcsa feszültség érződött a levegőben, amitől Jennifer ideges lett.

– Talán vissza kellene mennem – szólalt meg végül.

– Nem hiszem, hogy tudok vezetni – vallotta be Jim. – Nem lett volna szabad megnyernem a „legvalószínűbb, hogy a Rolling Stones magazin címlapján fog szerepelni” fordulót. Attól kezdve nagyon csúszós lett a talaj.

– Kíváncsi voltam, mikor kezdesz hencegni ezzel, szépfiú!

– Tetszett nekik a zene – védekezett Jim.

Hallgatták, ahogy a zápor kopog a szélvédőn.

– Miért nem várjuk meg, amíg eláll? Elmehetnénk egy italra a többiekkel.

– Nem, tényleg vissza kell mennem! – mondta Jennifer, és az anyjára gondolt.

Mellesleg esze ágában sem volt, hogy újra találkozzon Tinával. El tudta képzelni, ahogy a lány becserkészi Jimet a bárban, és gondolni sem akart arra, hogy ez hová vezetne.

Jim belenézett a visszapillantó tükörbe, és kiugrott a teherautóból. Jennifer utána kiáltott, de ő már az út közepén állt, és egy taxit próbált leinteni a zuhogó esőben.

A taxi csikorogva megállt. Jim visszaszaladt, bezárta a teherautót, és segített Jennifernek áttenni a kosarát a taxiba. Amikor elindultak, a lány kinézett az ablakon. Úgy érezte, olyan az idő, mint egy baljós előjel: minden jó, amiben része volt a nyáron, a végéhez közeledik.

– Nem gondoltam, hogy errefelé így tud esni – jegyezte meg Jim.

– Atlanti-óceáni hurrikánok évszaka – magyarázta Jennifer. – Savannah-ban ritkán fordul elő, de most van a csúcsidő.

Hamar visszaértek a Casa D’Orhoz, és ahogy a ház egyre közelebb ért a hosszú kocsifelhajtó végén, Jennifer úgy érezte, hogy ketyeg az óra, hogy sürgősen tennie kell valamit, bár nem tudta, mit.

Jim már csak egy hétvégét tölt Savannah-ban, és egyébként is, Connor visszajön a huszonegyedik születésnapjára. És aztán Jim elmegy.

– Tudod, igazából még sohasem mondtam neked köszönetet – kezdte, és egyre jobban megrohanták a szentimentális érzések.

– Miért?

– Azt hiszem, visszakényszerítettek volna New Yorkba, ha te nem vagy, és nincs a dokumentumfilm-ötleted.

– Nem vagy az a fajta, akit befolyásolni lehet. Nekem ebben semmi részem. Nekem kellene megköszönnöm, hogy egész nyáron társaságot jelentettél a számomra. Most legalább beírhatom az életrajzomba, hogy „dokumentumfilm-kutató asszisztens” vagyok, mert azonkívül, hogy „lelkes ivó” és „diákszövetségi dartsbajnok”, nemigen van mit feltüntetnem.

– Darts?

– Meg kell mutatnom neked valamikor.

Ültek ott, karnyújtásnyi távolságra, és nézték egymást.

– Ugye, nem szakítod meg a kapcsolatot velem, Wyatt? – kérdezte Jim, és nem vette le a szemét Jenniferről.

– Én biztosan nem. Te vagy az, aki miatt aggódom. Amint visszamész az egyetemre és a barátaidhoz és Emmához…

– Emma nincs. Már mondtam neked! – szólt Jim a szokásos jókedve nélkül. – Ha őszinte akarok lenni, soha nem volt komoly. Igazság szerint soha nem is volt semmi.

Jennifer meglepetten ráncolta a homlokát.

– Soha nem is volt semmi?

– Csak azért mondtam, mert neked… neked ott volt Connor. És nem tudtam, barátkoznál-e velem, ha azt hiszed, hogy szingli vagyok. Azt képzelhetted volna, hogy rád hajtok.

– Rám hajtasz? – kérdezte Jennifer, és érezte, hogy kicsit meglódul a szíve.

– Tudod. Hogy kedvellek.

Jennifer érezte, hogy ég az arca.

– Ezt nem hittem volna. Hiszen mindig csak barátok voltunk.

– Hát persze – mondta Jim gyorsan.

A taxi megállt, és Jennifer kiszállt. Hát akkor ennyi volt, gondolta, miközben a táskájában kutatott pénz után. Amikor felnézett, a taxi már lefelé haladt az úton, és Jim mellette állt a sötétben.

– Mit csinálsz?

– Innen már hazasétálhatok – magyarázta a fiú, és zavartnak tűnt.

Az eső már elállt. Mintha a mennydörgés kilökte volna a felhőket az égből, és hagyta, hogy a krémszínű hold szétöntse fényét a földön.

Jim zsebre dugta a kezét, és csak ácsorgott.

– Van kedved bejönni?

– De hiszen a mamád harap…

Jennifer hátrapillantott a házra. Kevés életjel mutatkozott, csupán egy lámpa halvány fénye látszott, amelyet égve hagytak valahol. Jennifer erősen törte a fejét, hogy még milyen javaslatot tehetne.

– A legvalószínűbb, hogy a Rolling Stones magazin címlapján fog szerepelni… – mondta, és könnyen elképzelte Jim jóképű arcát a magazin borítóján. – És még mindig nem írtál nekem dalt.

– Legvalószínűbb, hogy megházasodik – vágta rá Jim felhúzott szemöldökkel.

– Sajnálom, ha ez a gondolat ennyire elborzasztó! – nevetett Jennifer.

Próbálta oldani a feszültséget, azt magyarázta magának, hogy csak tréfálkoznak, ugratják egymást.

– Igazság szerint nem az – mondta a fiú teljesen egyszerűen, minden zavar nélkül. – Tulajdonképpen köthetnénk egy egyezséget, itt és most. Ha elérjük a negyvenedik évet, és egyikünk sem házas, akkor megtesszük, tudod.

– Mit teszünk meg?

– Összeházasodunk.

Jennifer elfordította a fejét, és nagyot nyelt. Érezte, hogy hevesen ver a szíve, de azt mondta, ez csak vicc volt, a javaslatnak tulajdonképpen semmi jelentősége.

– Csak az számít, ha sosem voltunk házasok, vagy elváltak is lehetünk? – kérdezte, de közben küzdött, hogy megőrizze hangjában a könnyedséget, küzdött, hogy elrejtse, mennyire izgalmasnak találja a felvetést. – Mert te addigra rocksztár leszel, és a harmadik házasságodban fogsz élni…

– Csak az kell, hogy egyedülállók legyünk. Ami azt jelenti, hogy ha nagyon szerencsés vagy, kaphatsz egy lehetőséget…

– Playboy-modellek közt?

Jim nem vette le róla a szemét.

– Ilyen sekélyesnek tartasz?

– Abszolút, hiszen férfi vagy!

Jim tett egy lépést felé, és Jennifer szíve hevesebben kezdett verni. Mintha fény csillant volna a láthatáron.

– De te addigra híres filmrendező leszel. Futkosol majd a sok jóképű fiatal színésszel, és nem lesz egy perc időd sem öreg barátodra, Jim Johnsonra, a cikis rocksztárra.

– Számodra mindig lesz időm! – mondta a lány, ahogy elöntötte a bátorság.

– Ajánlom is!

Jim a lányt nézte átható, néha zöld, néha szürke szemével, és Jennifer abban a pillanatban tudta, hogy csak egyet akar: megcsókolni őt. Hogy egész nyáron nem akart mást, mint megcsókolni őt. A fiú Jennifer füle mögé tűrt egy hajfürtöt, és az ajkuk olyan közel volt egymáshoz, hogy Jennifer érezte a halvány sörszagot Jim leheletén. A hangulat megváltozott, vibrált a levegő, Jennifer egész teste bizsergett a borzongató lehetőségtől, és tudta, hogy a semmiből elővarázsolódott egy éjszaka, amelyre örökké emlékezni fog.

Ösztönösen lehunyta a szemét, bűvölte a fiút, hogy jöjjön még közelebb, de ahogy Jim ajka végigsimított az övén, zajt hallott a háta mögül. A Casa D’Or bejárati ajtajának hangját.

Kipattant a szeme, és amikor megfordult, anyját látta hátulról megvilágítva a ház ajtajában. Szinte hallotta, ahogy a tű kipukkasztja kicsiny boldogságbuborékát. Pukk.

Sylvia kisétált a lépcső széléig.

– Azt hiszem, legjobb lesz, ha bejössz – közölte fagyosan, tudomást sem véve Jim jelenlétéről.

Jennifer a fiúra pillantott, és valami búcsúzásfélét motyogott, aztán felszaladt a lépcsőn. Megbotlott, amikor felért. Túlságosan zavarban volt, hogy megforduljon és megnézze, Jim figyeli-e még, és eltűnt a házban.

Csend telepedett a halványan megvilágított hallra.

Sylvia makulátlanul festett drága tengerészkék köntösében. A köntös selyemből és sifonból készült, és Sylvia félelmetes hollywoodi sztár benyomását keltette benne.

– Hol voltál? – kérdezte, és összefonta a karját a mellén.

– A parton – válaszolta Jennifer, és végignézett esőtől még mindig nedves sortján és pólóján.

– Connor telefonált ma este. Azt kérdezte, hol vagy, és én nem tudtam, mit mondjak neki.

– Barátokkal voltam – védekezett Jennifer, és érezte, hogy összezsugorodik anyja tekintete alatt.

– Úgy – mondta Sylvia fagyosan.

Ezüst holdfény sütött be a tetőablakon keresztül, és Jennifer egy pillanatig egy fagyos fantáziaország gonosz királynőjének látta az anyját. Bőre alabástromfehér volt, arckifejezése csendes megvetésbe merevedett. Várta, hogy nőjön a feszültség a szobában. Jennifer már ismerte a forgatókönyvet. Anyja a homlokához fogja emelni az ujjait. Hangja remegni kezd a dühtől, és egyre magasabb lesz; orrlyukai kitágulnak, és szikrázik a szeme.

Sylvia Wyatt igencsak félelmetes volt, amikor dühöngött – és Jennifer már egészen fiatal korában rájött, hogy a legjobban akkor tudja ezt kezelni, ha messze elkerüli anyja rohamait, vagy úgy, hogy eleve nem borítja ki őt, vagy úgy, hogy elmenekül az őrjöngése útjából.

Most azonban Sylvia leengedte a kezét, és vonásai megenyhültek.

– Interjút akartál készíteni velem a dokumentumfilmedhez – mondta végül.

– Igen – válaszolta Jennifer óvatosan.

Az elmúlt néhány hétben kétszer is megemlítette a témát. Mindkét alkalommal akkor, amikor anyja különösen nyugodtnak és boldognak látszott: egyszer egy győztes teniszparti után, másodszor amikor egy rendkívül hízelgő fotó jelent meg róla a savannah-i társasági lapokban.

– Mit szólnál hozzá, ha most megcsinálnánk? Apád elment Matthew és Brooke Lane partijára, de nekem fájt a fejem, és úgy döntöttem, hogy itthon maradok.

Jennifer meglepetten ráncolta a homlokát, de anyja úgy tett, mintha nem venné észre.

– Gyere velem! – utasította a lányát.

Jennifer követte fölfelé a hosszú lépcsősoron. Videokamerája az öltözőasztalán hevert, fogta hát, és utolérte az anyját, aki felment a következő emeletre, a háznak egy olyan részébe, amelyet csak tárolásra használtak. A távolabbi szárny egyik szobájába léptek be, amelyben Sylvia a téli ruháit őrizte. A hőmérséklet Savannah-ban még sötét decemberi estéken is ritkán süllyedt tíz fok alá, de Sylvia itt tartotta a lovaglócsizmáit és a kasmírkabátjait, a vastag gyapjúruhákat, amelyeket európai útjaira vitt magával, a szőrmestóláit és a bőrkesztyűit. Ebbe a női kincsekkel teli Aladdin csodabarlangjába David Wyatt ritkán merészkedett be.

A szoba a ház tetőterében volt. Sötétség honolt ott fent, csak egy kis lámpa égett a mennyezeten. Egyik végén ablakülés volt egy boltíves üvegtábla alatt, amely az éjszakában türkizkéken csillogó úszómedencére nézett. Jennifer átment a szobán, hogy leüljön, és Sylvia felvett egy kalapdobozt. Kinyitotta. Jennifer alig látta, mi van benne, úgy tűnt, hogy tele van papírokkal és mütyürökkel. Az a fajta emlékdoboz volt, amelyet az emberek kizárólag nosztalgiából őriznek. Jennifer meglepődött, mivel anyja soha nem tűnt szentimentális természetűnek.

Sylvia elővett egy kicsi, fényes, kemény kötésű könyvet, amelynek a fedelén a Charleston Design szavak álltak.

– Szeretnél megtudni valamit rólam, az életemről, a gyermekemmel kapcsolatos reményeimről és álmaimról? – kérdezte, melléhez szorítva a könyvet. – Ez a könyv volt a bibliám. Alabamában találtam egy régiség-és használtcikk-boltban, amikor két évvel fiatalabb voltam, mint te most. Fogalmam sincs, hogy került oda. Mondhatom neked, nem sok érdeklődés mutatkozott a szülővárosomban a lakberendezés iránt. De a világ, amelyet ebben a könyvben találtam… Millió mérföldre volt attól a helytől, ahol felnőttem.

Jennifer megdöbbent ezen a személyes kitárulkozáson. Nagyon keveset tudott anyja hátteréről és családjáról. Jennifer nagyszülei meghaltak, mielőtt ő megszületett, és anyjának volt egy nővére, Donna, akivel ugyan találkozott, de olyan halvány emlékei voltak róla, hogy sokszor eltűnődött, talán csak képzelte őket. Donna ritkán került szóba, óvatos mese szólt róla, amelyben ital, számos partner és sodródás a világban szerepelt. Anyjáról nagyon kevés információ látott napvilágot azon a tényen túl, hogy Sylvia egy farmon nőtt fel Alabamában, és gyakorlatilag árva volt.

– Ez a könyv hozott el Charlestonba. Azért jöttem, hogy lakberendezést tanuljak, és beleszerettem a városba és a művészetbe, amellyel széppé tehetjük a dolgokat. És aztán beleszerettem Ethan Jamiesonba.

Óvatosan kinyitotta a könyvet, kivett egy fényképet a lapjai közül, és átnyújtotta Jennifernek. Régi, rosszul előhívott fekete-fehér felvétel volt, kifakult a sarkainál. De a kép minősége ellenére tárgyának szépségét nem lehetett tagadni.

– Ez ő? – kérdezte Jennifer csöndesen.

Túlságosan meg volt babonázva, kézbe sem vette a videokamerát. A férfinak sötét haja és ragyogó szeme volt, egy kicsit Jimre emlékeztette.

Sylvia bólintott, és visszavette a fotót.

– Húszéves voltam, amikor találkoztunk. Éltem az életemet – mondta lágy, nosztalgikus mosollyal. – Volt egy lakásom a King Streeten egy régiségbolt fölött. Fiatal voltam, csinos. Rengeteg ajánlatot kaptam randevúkra és esti programokra, és lubickoltam a figyelemben. Apáddal is ekkor ismerkedtem meg; néhányszor randevúztunk, és tetszett nekem.

Jennifer tudta, hogy apja és anyja Charlestonban találkoztak egy karácsonyi partin, de még David sem mesélt többet ennél a csekély részletnél.

– Ethan izgató volt – mondta Sylvia úgy, hogy szinte rosszallásnak hangzott. – Nemcsak ő volt a legcsinosabb fickó a teremben, de talán ő volt a legragyogóbb férfi egész Charlestonban. Huszonkét évesen akkor végzett a Brownon. Fotós volt, és hihetetlenül tehetséges. Charlestonban akkor még élt a szegregáció. A törvényt meghozták, de lassan mozdultak a dolgok, és Ethan mindenhol ott volt, hogy megtegye a magáét a faji egyenlőség érdekében. Olyan bárokban ivott, ahol színesek szoktak, képeket készített a faji megkülönböztetésről, amely még mindig élt a városban, és New Yorkban, Washingtonban állította ki őket, hogy megmutassa a kormányzó elitnek, mi folyik még mindig. Egzotikus és dinamikus volt, és én imádtam a szenvedélyét. Összehasonlítva vele, apád kissé unalmasnak és hétköznapinak tűnt, és kezdtem nem válaszolni a hívásaira.

Sylvia elhallgatott, mintha össze akarná szedni magát. Jennifer csak markolta a videokameráját, és az anyjára meredt. Nem emlékezett, hogy valaha is ilyen nyílt és közlékeny lett volna, és arra gondolt, milyen nehéz lehet ez a számára.

– Három hónapig randevúztunk, Ethan és én. Aztán nem. Kiderült, hogy egész idő alatt volt egy barátnője Washingtonban – mondta Sylvia, és hangja visszanyerte szokásos hatékony erejét. – Sajnos, én húztam a rövidebbet, de néhány héttel később összefutottam apáddal. Kaptam tőle egy második esélyt, bár nem érdemeltem meg. Visszaköltözött Savannah-ba, és én vele jöttem, és egy év múlva összeházasodtunk.

– Találkoztál még Ethannel? – kérdezte Jennifer csöndesen.

– Néhány évvel ezelőtt olvastam egy történetet az újságban. „Meghalt a charlestoni hadifotós”. Ethan volt. Megnéztem az interneten. Arra gondoltam, talán egy bomba ölte meg Irakban vagy Szudánban. De halálra itta magát. Elvált alkoholistaként, egy fillér nélkül Mount Pleasantben.

Sylvia lassan sétált a lánya felé, és Jennifer szíve egy pillanatig őrült dobogásba kezdett, miközben arra gondolt, hogy mit akar csinálni. De anyja csak leült mellé.

– Amit mondani akarok – mondta tökéletesen határozott és egyenletes hangon –, hogy nem mindig az izgalmas választási lehetőség a helyes, bármennyire annak tűnik is az adott pillanatban. Amit mondani akarok, hogy a szerelem, a vágy – tette hozzá nyomatékosan – bódítóbb lehet, mint az alkohol, és az alkoholhoz hasonlatosan rávehet minket, hogy ne bölcsen válasszunk. – Arca acélkeménnyé vált. – Megtartottam egy fotót Ethanről, hogy emlékeztessen erre. Hogy emlékeztessem magamat, hogyan lehettek volna a dolgok. Hogyan alakulhattak volna a dolgok számomra és a gyermekem számára. – Gyengéden megérintette Jennifer karját. – Connor jó fiú. Okos és nagyvonalú, és kész várni rád, amíg eldöntöd, hogy mit akarsz csinálni. Szereted? – kérdezte a lánya szemébe nézve.

Jennifer úgy érezte, hogy már semmit sem tud, és csak bólintott.

– Kívül-belül ismeritek egymást, és jó életed lehet mellette – folytatta Sylvia. – Elismerem, hogy Jim Johnson jóképű, izgalmas. De ki ő azon kívül, hogy egy fiú Angliából, aki össze fogja törni a szívedet, amint visszatér Londonba? Beszéltem a szüleivel, és még mindig azt tervezi, hogy ősszel beutazza Európát. Azt képzelted, hogy itt marad veled Savannah-ban?

Jennifernek nem volt válasza az anyja számára. Még ahhoz is túlságosan letaglózott volt, hogy megszólaljon.

– Nincs igazam? – erőltette Sylvia.

És amikor Jennifer emlékei Jim Johnsonról és arról, ami a ház előtt történt, elhalványultak a tudatában, és anyja olyan érzéssel ragadta meg a kezét, amelyet csak szeretetként lehet leírni, Jennifer úgy érezte, hogy egyetért vele.

13. fejezet

Napjainkban

Jim az órájára nézett, aztán az ajtóra, és arra gondolt, meddig kell még udvariasságból várakoznia, mielőtt egyszerűen feláll és elmegy.

Egy vakrandi. Mit várt? Jó, nem veheti fel a versenyt Jack Nicholson nők listáját tartalmazó kis fekete könyvével, de bármilyen mércével mérve népszerű fickó. A csinos maître d’{11} határozottan az egyik legjobb asztalhoz ültette az étteremben, és folyton nézte és mosolygott rá, valószínűleg többször, mint ahogy a vendégek kiszolgálásának kézikönyvében tanácsolják. Nem, semmi szüksége rá, hogy felültessék, figyelmeztette magát. Egyébként is, elege van a nőkből. Melissa túljutott a néma ellenállás fázisán, és a múlt héten kétszer is felhívta, hogy elmondja, nemcsak egy seggfej, de még mindig ott van a lakásában az ő A férjem védelmében tévésorozata, és lenne szíves FedExszel sürgősen visszaküldeni. Ráadásul, mint az Omari-csoport de facto feje az Egyesült Államokban, a problémák egész tömegét kell kezelnie: tervezési és övezetbesorolási kérdéseket; VIPügyfeleket a Santa Barbara-i üdülőhelyükön; még egy személyzeti kérdést is: egy sous chef{12} eltűnt egy gyümölcspréssel.

Figyelte a járókelőket a szemközi járdán, öltönyök és drága ruhák tömegét, embereket, akik valószínűleg egy galéria megnyitójára tartanak. A bár, amelyet kiválasztott, pontosan szemben van a chelsea-i piaccal, a művész-Manhattan szívében. Húsz évvel ezelőtt nem lett volna tanácsos ezen a környéken mászkálni, drogosok és utcalányok tanyáztak itt, és túlcsordultak a csatornák. Most tele van galériákkal és művészien lecsupaszított bárokkal, mint amilyen ez is.

– Még egyet?

Felnézett, hirtelen meglepődött. A maître d’ mosolygott, és a Jim előtt álló pohár felé intett a fejével.

– Még egy sört?

– Igen. Nem, tulajdonképpen jobban szeretnék… Talán később.

– Semmi probléma – mondta a nő kokettáló mosollyal. – Várhatok.

Én viszont nem, gondolta Jim, és amikor az órájára pillantott, rájött, hogy ha most kilép innen, talán még sikerül bepréselnie egy futást, és a Homeland: A belső ellenségre haza is ér.

Éppen a számlát akarta kérni, amikor egy vonzó vörös hajú lány lépett be a hidegről. Meglazította a sálját a nyaka körül, és körülnézett. Pillantásuk találkozott. Jim, amióta kapcsolata volt Jenniferrel sok évvel ezelőtt, rájött, hogy az új típusa nem annyira a nyilvánvalóan gyönyörű nők – magyarázata szerint kevésbé valószínű, hogy ők elhagyják –, de Sarah Huxley tagadhatatlanul igazi bombázó volt.

Jim visszatette a tárcáját a zsebébe, és reménykedve nézett a lányra.

– Jim? – kérdezte ő széles, vörös ajkú mosollyal.

– Hogy találtad ki? – bólintott Jim hálásan.

– A Google megoldja a találgatást. Mellesleg Sarah vagyok – mondta egy szuszra. – Elnézést, hogy késtem. Az a rohadt metró, teljesen használhatatlan. Mit iszunk?

Jim nevetett, és feltartotta az üvegét.

– Nos, én csak…

– Remek, még két ilyet! – mondta Sarah a maître d’-nek, és ledobta a táskáját a padlóra. – Gondolom, ez jobb, mint a Tinder – nevetett, és lerázta magáról barna kabátját. Cseresznyepiros ruha tűnt fel alóla.

– Nem csatlakoztam a digitális randivilághoz.

– Tarts lépést a programmal, nagypapa!

Jim mostanában érzékeny volt a korral kapcsolatos viccelődésre, de Sarah olyan mulatságosan mondta ezt, hogy nem sértődött meg.

– Mióta vagy New Yorkban?

– Három hete. Na és te?

– Három éve.

– Riporter vagy?

A lány bólintott.

– Egy posztgraduális programmal jöttem át egy bulvárlaphoz, de tetszett, és maradtam. Most a Whizzfeed hírstábjában dolgozom.

– A website-nál? Azt hittem, az egész kizárólag pelyhes kiscicák szépségversenyéről és képeiről szól!

– Harmincöt fős a hírszerkesztőségünk, és nagyobb nyomozó stábunk van, mint a Newsweeknek.

– Milyen történeten dolgozol ezen a héten?

– Melyik a tíz legjobb hely, ahol fánk kapható New York Cityben.

Jim zavartan nézett rá, aztán nevetésben tört ki.

– Viccelek!

– Tudod, hogy neked van a legerkölcstelenebb nevetésed Sid James{13} óta?

– Én pedig azt mondhatom neked, milyen jó valakivel beszélni, aki tudja, ki Sid James, bár vagy húsz évvel ezelőtt élt.

Jim fejben gyorsan kiszámolta, Sarah hány éves lehet, de nem elég diszkréten.

– Huszonhét éves vagyok – mosolygott a lány játékosan. – És te?

– Idősebb – válaszolta Jim, és a sörét lötyögtette az üvegben.

– Egykorú vagy Jenniferrel?

– Többé-kevésbé.

– Innen ismeritek egymást? Kortársak voltatok? – kérdezte Sarah, információra éhesen.

– Szomszédok voltunk Savannah-ban egy nyáron át, húsz évvel ezelőtt. Évekig nem láttam, amíg New Yorkba nem költöztem.

– Viszonyotok volt? – tette fel a kérdést a lány minden teketória nélkül.

– Viszonyunk?

– Ott, Savannah-ban. Nyári románc volt?

– Barát volt. Jó barát. Na és te? Te hogy ismerted meg? – kérdezte Jim, és örült, hogy elterelheti magáról a beszélgetést.

– Egy puccos jótékonysági eseményen – mosolygott Sarah. – Elküldtek, hogy írjak róla a website partioldalára. Egyedül voltam, egy lelket sem ismertem. A büfé körül tébláboltam, azt lestem, mikor tudok lelépni, amikor Jennifer odajött és bemutatkozott. Kiderült, hogy ő szervezte az eseményt, mégis ő volt a legbarátságosabb ember az egész teremben. Ilyesmi nem gyakran fordul elő a New York-i társaságban.

– Ez Jenre vall – mosolyodott el Jim lágyan.

– Kapcsolatban maradtunk. Segítettem neki a jótékonysági ügyeiben. Menet közben valahol összebarátkoztunk. Azt mondja, kedveli a brit humorérzéket. Talán rád emlékeztetem – vigyorgott Sarah.

Jim mindkettejüknek rendelt még egy italt.

– Ezek szerint ismered Connort? – kérdezte, lévén rajta a sor, hogy információért kutasson.

Sarah felnyögött, és Jim elégedettséget érzett.

– Szóval rajongasz érte?

– Nem igazán ismerem, de nem szeretem Jent látni, amikor vele van. Mintha tojásokon lépkedne. Nem hiszem, hogy Connorral könnyű lehet az élet. – Jim érezte, hogy hevesebben ver a szíve. – Az üzleti nehézségei sem segítenek.

– Connor? Azt hittem, ő az élet császára!

– Ezt akarja elhitetni mindenkivel. De az ilyen üzletemberek… Nos, sok közülük csak átverés, nem gondolod?

– Azt hiszed, hogy Connor cége bajban van?

Sarah tétovázott, mintha nem akarna többet mondani.

– Pletykálják a munkahelyemen, hogy minden pénzét bedobta egy ingatlanfejlesztésnél, és a projekt bajban van. Szóba hoztam Jennél, és vonakodva elmondta, mennyire aggódnak. Még arról is beszélt, felhasználja az apai örökségét, hogy Connor átvészelhesse ezt a buktatót.

– Nekem mindig az volt az érzésem, hogy Connor háta mögött pénz van – ráncolta Jim a homlokát. – Úgy értem, nincs az apja tele pénzzel?

– Nincs, a Lehman Brothers óta – válaszolta Sarah.

Jim sohasem értette pontosan, Connor apja mivel foglalkozott. Pénzügyekkel, ha jól emlékszik – vagy csak feltételezte? Az biztos, hogy azon a forró nyáron Connor mindent elkövetett, hogy az emberek tudják: apjának van egy jachtja, egy nagy háza és egy Cessna repülőgépe. De Sarah-nak igaza van. Adott körülmények között csak arról van szó, hogy papírokat mozgatnak, minden tányért folyamatosan pörgetnek a levegőben. Aztán amikor buknak, magukkal rántják a többieket is.

– Talán beszélnem kellene Jennel – mondta Jim.

– Ne! – Sarah a fejét rázta. – Nem lett volna szabad bármit is mondanom. Jen büszke, nem örülne neki, hogy pletykáltam.

– Nem pletyka, ha a barátodról van szó.

– Kérlek! – Sarah jelentőségteljesen nézett rá.

Jim egy pillanatig gondolkodott.

– Rendben. Nem szólok semmit. Különben is, tartozom neki egy szívességgel.

– Miért?

Jim ferde mosollyal nézett rá.

– Nyilván érted.

Harapós volt a levegő, amikor Jim és Sarah kilépett az utcára. Két órát beszélgettek – igazság szerint többet is –, és ezt szinte végignevették. Jim nem emlékezett rá, mikor élvezett utoljára így egy estét. Sarah mulatságos, okos és pajkos volt. Szeme állandóan táncolt, mintha mindig a következő kalandot keresné, és ahogy a csevegésük haladt előre, és egyre többet árultak el magukról a másiknak, Jim azon kapta magát, hogy egyre kevesebbet gondol a munkájára, arra, hogy már otthon kellene lennie, hogy utolérje magát az e-mailjeiben. És egyre kevesebbet gondolt Jenniferre.

– Elkísérsz a metróig? – kérdezte Sarah, és feltűrte a gallérját.

– Nem taxival mész?

– Megőrülök, ha a forgalomban kell ülnöm. Különben is, formában kell tartanom magamat Barry számára.

– Barry? – kérdezte Jim, és érezte, hogy egy másik férfi hallatán beleszúr a féltékenység.

– Barry egy kiképzőtábor. Egy tanfolyam, amelyre járok. Kemény ügy.

– Szóval fitten tartod magadat, hogy fitt maradj a fitten tartáshoz.

– Nincs kedved eljönni?

– Mikor van?

– Reggel hatkor.

– Isten hozott New Yorkban!

Jim gyomra megkordult, mire rájött, hogy ebéd óta egy falatot sem evett.

– Mi volna, ha ennénk valamit? – javasolta.

– Jobb ötletem van. A barátom DJ-zik ma este.

– Kedd van – jegyezte meg Jim, és azon törte a fejét, mikor járt utoljára klubban, arról már nem is beszélve, hogy mikor járt utoljára klubban hétköznap este.

– Na és? Gyere! Imádni fogod. Rengeteg retró cucc.

Taxit fogtak, és elmentek egy lebujba Brooklynban. A hely tele volt szakállas és kockás inges férfiakkal. Jim beadta az öltönye zakóját a ruhatárba, és rendelt egy dupla vodkát. Sarah szinte mindenkit ismert. Fél órán belül Jim is.

Egy Justin és Ashley nevű pár meghívta őket az adirondacki faházukba a hétvégére. Egy Clara nevű utazási blogger felajánlotta, hogy ír az Omari-csoportról, mire Jim udvariasan azt mondta, hogy meggondolja, amíg Sara fel nem világosította, hogy a nő oldala nagyobb forgalmat bonyolít le, mint a Condé Nast Traveller.

Sarah talpra húzta, hogy táncoljanak, és az után a mennyiség után, amit Jim megivott, boldogan engedelmeskedett. Együtt énekelt az összes dallal, amelyet a DJ feltett nekik a Snoop Dogtól a Sonic Youthig. Ha látta is, hogy Sarah nem tudja a szövegeket, próbálta nem mutatni.

– Imádom ezt a régi zenét! – mondta a lány, fejét hátradobta, és hangosan nevetett.

Haja lehullott, mint egy matador köpenye, és amikor Jim nyaka köré fonta a karját, úgy tűnt, hogy ez a karja legtermészetesebb tartózkodási helye.

– Megcsókolsz végre, vagy nekem kell az első lépést megtennem? – suttogta Jim fülébe.

Ajka most csak centikre volt Jim szájától. A férfi érezte, hogy bizsereg a bőre, ahogy közelebb mozdultak. Végre összecsókolóztak, először lágyan és érzékien, aztán keményebben és szenvedélyesebben. Végül, amikor felbuktak levegőért, mindketten úgy vigyorogtak, mint az iskolás gyerekek, akiket rajtakaptak a biciklitároló mögött.

– Mindjárt bámulni kezdenek az emberek – mosolygott Jim, amikor szétváltak. – A britekről azt tartják, teljesen merev a felső ajkuk.

– Akkor keressünk valami meghittebb helyet! – mosolygott Sarah.

Kézen fogta Jimet, kivezette a klubból, és hazavitte a brooklyni lakásába.

14. fejezet

Jim sohasem kedvelte a Hamptonst. Vagy inkább a gondolatát vetette meg: csillogó rezervátum, amelyet kizárólag a gazdagok használatára hoztak létre. Elismerte, hogy a mai nap előtt még sohasem járt Long Islanden, de számos emberrel találkozott, akinek háza volt ott. Rendszerint olyan figurák voltak, akik az Upper East Side-i szupermodern lakásukkal vagy a Mustique-szigeten levő villájukkal dicsekedtek.

– De azért szép, nem? – kérdezte Sarah, ahogy kinézett az ablakon. – Mintha Walt Disney létrehozta volna a tökéletes változatát annak, amilyennek Amerikának lennie kellene.

Ebben bizony igaza volt. A két oldalon elsuhanó házak tényleg tökéletesek voltak: szélesen elterülő pázsitok, cölöpkerítések, az amerikai zászló gyönyörű gyarmati stílusú házak verandáján lengett. Természetesen felturbózott változatokról volt szó: a csinos fehér fafantáziák mögött úszómedencék, teniszpályák és műalkotásokkal meg szögletes bútorokkal teli üveges télikertek rejtőztek. De elölről nem látszott más, mint bókoló kék és rózsaszín hortenziák és a napsütésben ragyogó agávé.

– Bárcsak ne kellene milliomosnak lennem ahhoz, hogy itt éljek! Ezért szeretem annyira a hoteleket: lehet, hogy drága helyeket építünk, de oda legalább bárki elmehet, ott legalább bárki lakhat.

Sarah felhúzta a szemöldökét.

– Fogalmam sem volt, hogy az Omari-luxushotelcsoport ilyen szociális beállítottságú.

Jim nevetett. Sarah-nak tehetsége volt ahhoz, hogy gyorsan leszerelje.

Jimnek szüksége volt valamire, ami megnyugtatja az idegeit, mivel rettegett, hogy mi lesz, amikor elérik az úti céljukat. A White Dune, a westhamptoni birtok felé tartottak, amelynek Connor Gilbert, Jennifer férje volt a tulajdonosa. A házaspár minden Memorial Day{14} alkalmából elegáns partit rendezett a házában, és Jim tudta, hogy ez önmagában véve is megpróbáltatás lesz. Nem kedvelte Connort, soha nem is kedvelte, és attól, hogy húsz év után először találkozik vele a harmincmillió dolláros birtokán, valószínűleg egy cseppet sem lesz szerényebb.

– Jól vagy?

– Persze, csak próbálom megtalálni az utat a sok csicsa közt.

Éppen Bridgehamptonon, egy kis falun haladtak keresztül, amelynek, hihetetlen, de volt egy csinos kis fagylaltszalonja, egy pizzázója, még egy régiség-használtcikk üzlete is. Az egyetlen főutca maradék részét művészeti galériák, csiricsáré lakberendezési boltok és butikok foglalták el. Sarah átnyúlt, és megszorította Jim térdét.

– Ne aggódj, drágám! – mondta, hűen utánozva Catherine Hepburn lecsípett magánhangzóit. – Egy nap mindez a tiéd lesz!

Jim rámosolygott. Örült, hogy Sarah vele van, ez biztosan elviselhetőbbé teszi majd a rá váró megpróbáltatást. De igazság szerint Jim attól is befeszült, hogy egy párként ez volt az első hivatalos kiruccanásuk. Már majdnem két hónapja jártak együtt. Az első felvillanyozó randevújuk után szinte minden szabadidejüket együtt töltötték, Jim nagy meglepetésére. A terve, mint tudjuk, az volt, hogy azért kezd el Sarah-val találkozni, hogy ily módon többet láthassa Jennifert. Ebben a tekintetben az eredmény totális kudarc volt. Az elmúlt hat-hét hétben mindössze egyszer látta régi szerelmét, akkor is csak rövid időre, egy italra, mielőtt Sarah-val moziba indultak. Igazság szerint egyszerűen nem volt elég ideje. A Casa D’Or projekt gőzerővel folyt, a marketinges fiúk már köröztek egy fényes sajtóközleményt, hogy felcsigázzák az érdeklődést és izgalmat, közben ő próbált beilleszkedni manhattani új életébe. Amellett kedvelte is Sarah-t. Könnyed kapcsolatot alakítottak ki, amely frissítően hatott, mivel hiányzott belőle minden komplikáció. Eljártak. Mulattak. Remek volt a szex. És Jim meglepődve konstatálta, hogy tényleg telefonál, amikor megígérte.

A lányra pillantott, és Sarah rákacsintott. Tetszett neki ez a nő. Nagyon.

– Krisztusom, itt laknak?

Lekanyarodtak a Montauk Highwayről – ez a meglehetősen fennhéjázó név valójában mindössze kétsávos utat jelölt, amely borgazdaságokon és dűnéken vágott át, és itt-ott egy nagy ház állt mellette – aztán egy jelöletlen aszfaltszakaszra futottak rá, amelyet helyenként a szél által odafújt fehér homokkupacok pettyeztek. De egyikük sem szentelt sok figyelmet az útnak.

Ha a házak Southamptonban és Water Millben nagyra nőtt nyaralóknak, idekint igazi palotáknak tűntek. Az építészet a koloniális stílusnak hízelgett, igen, de tagadhatatlan volt az itteni lakhelyek nagyszerűsége: hosszú kocsifelhajtók, a tájba épített kertek és tágas melléképületek, amelyek gyógyfürdőt, istállókat vagy a „játszószobát” rejtették a fedelük alatt.

– Ha arra gondolok, hogy én a francos Cambridge-ben szereztem diplomát, és egy fix lakbérű lakásban élek Brooklynban! Szerinted mivel keresik az ilyen emberek a kenyerüket? – kérdezte Sarah némi keserűséggel. – Ezek a házak minimum húszmillába kerülnek; még ha bankár vagy is, hogy kaparod össze erre a pénzt? Ráadásul mind második otthon – az év nagy részében ide se jönnek!

– A pénz pénzt fial – mondta Jim. – Nagypapa kezdeti olajmillióit papa tőzsdei milliárdokká változtatja, aztán te csak ülsz és vársz, hogy beérjen az internetes biznisz. Hacsak az egész nem más, mint papír – tette hozzá.

– Hacsak az egész nem más, mint papír – bólintott Sarah. – De ezt ne dobd be, amikor Connorral beszélsz, oké? Nem lett volna szabad elmondanom neked. Jennifer bizalmasan mesélte el.

– Ne aggódj, egyáltalán nem tervezem, hogy beszélgetni fogok Connorral, ha egy mód van rá, hogy elkerüljem.

– Jó ötlet.

Biztonsági őr állt a kocsifelhajtó végén egy írótáblával. Megadták a nevüket, és intettek nekik, hogy mehetnek. A felhajtó másik végén egy egyenruhás parkőr elvette Jim kulcsait: nem képzelhető el, hogy magad parkold le a saját Mercedesedet, még ha az a Hertztől jött is a hétvégére!

Jim felnézett a házra. Hatalmas kétemeletes épület volt magas ablakokkal, és lonc kúszott fel a hófehérre meszelt falakon.

– Biztos vagyok benne, hogy egészen kicsi a pénisze! – suttogta Sarah, és mindketten nevetésben törtek ki.

Egy inas kinyitotta az ajtót, és azonnal itallal kínálták őket, amely gyümölcspuncsnak tűnt.

A hall hatalmas volt, szép, modern műalkotások díszítették a terjedelmes fehér falakat. Jim körülnézett, próbálta kitalálni, melyik építész és belsőépítész dolgozhatott itt; a matt fehér tölgy, a réz és a tükrök tökéletesen ízléses összhangja egy különösen exkluzív cégre vallott, akikkel Jim már dolgozott.

– Erre, azt hiszem – mondta Sarah, és követte a nevetést, a hangok moraját és a poharak csengését.

Jim ivott egy kortyot a koktéljából. Ez az egész forgatókönyv élénken emlékeztette az első alkalomra, amikor Johnsonék ellátogattak a Casa D’Orba egy italra. Őt beleerőltették egy ingbe és apja egyik nyakkendőjébe, úgy baktatott anyja és apja mögött, dühösen és mogorván, bár titokban el volt ragadtatva a gazdagságtól és kivételezettségtől, amely körülvette. Kékvérűek, akik a Mayflowerig{15} tudják visszavezetni a származásukat, akik gazdagok olajban, részvényekben és kommunikációban, és akik kiöltöznek a vacsorához és egymásnak. Jim gyűlölt mindent, amit ez jelképezett, kapcsolatokat és sznobizmust, titokban azonban le volt nyűgözve.

Kiléptek a ház árnyékából a teraszra. Közvetlenül előttük egy végtelenített úszómedence csillogott, amely egy ügyes vizuális trükk segítségével mintha az óceánban végződött volna. Legalább két tucat ember állt kisebb csoportokban, csevegtek és ittak. Jim hozzá volt szokva, hogy ezekben a körökben mozog. Eszébe jutott a szilvesztereste, saját maga és Simon Desai meg a beszélgetés, amely idehozta, és tudta, hogy képes mindezzel lépést tartani. Ilyen helyzetben általában megkeresi azt a személyt, aki meghívta, megvárja, amíg összehozza néhány másik emberrel, aztán hagyja, hogy a vonzereje és a dumája megtegye a többit.

Szinte azonnal meglátta Jennifer arcát, és az asszony is látta őt. A tömeg mintha szétolvadt volna, ahogy Jennifer elindult feléjük.

– Sarah, Jim. – Lebegő kék ruhát viselt, amely majdnem földig ért, sötét haját feltűzte a feje tetejére. A főnözött hajak, a botox és a drága ruhák tengerében természetesebbnek és szebbnek tűnt, mint valaha. – Annyira örülök, hogy sikerült eljönnötök!

Összeölelkeztek Sarah-val.

– Jen, fantasztikus ez a hely! Én örökké itt szeretnék élni!

– Nem mondanád ezt, ha neked kellene vágnod a füvet! – mosolygott vissza Jennifer.

Jim is mosolygott, próbálta elképzelni a látványt, ahogy Jennifer Wyatt-Gilbert egy ódivatú rotációs fűnyírót tologat előre-hátra a zöld gyepen.

– És te min kuncogsz?

– Ó, egyszerűen boldog vagyok, hogy itt lehetek! – mondta Jim, és odahajolt egy rövid csókra. – Sarah-nak igaza van, ez a hely… hűha!

Feltolta a napszemüvegét, mintha ellenőrizné, hogy jól működik-e a szeme. A medence mögött finoman lejtő pázsit zöldellt, aztán egy alacsony, kusza bozótos következett, majd szikrázó fehér homok és azon túl a tenger.

– Remek parti! – sóhajtott fel Jim a kilátástól, és elfogadott egy pohár pezsgőt.

– Mindenkit meghívunk a nyár elején, hogy aztán eljöjjenek, és költsék a pénzüket a jótékonysági eseményeken, amelyeket a szezonban rendezünk – suttogta Jennifer pajkosan. – Gyertek, hadd mutassalak be benneteket néhány embernek. És ne higgyetek senkinek, aki azt mondja, hogy azelőtt vásárolt házat a Hamptonsban, mielőtt a környék divatos lett.

Jim jobban élvezte a partit, mint ahogy számított rá. Chesterekkel, Milliekkel és Jensenekkel ismerkedett meg; volt ott még egy vörös arcú nő is, akit Muffynak hívtak. Mind gazdag, önelégült és leereszkedő, ugyanakkor a fecsegésnek is mestere, úgyhogy Jim elengedhette magát, és beszívhatta az összes információt.

– Ingatlanban vagy érdekelt, Jim? – kérdezte egy Cooper nevű magas, vékony férfi. – Bölcs dolog ezekben a napokban és ebben a korban. Mi számít pillanatnyilag feljövőben lévő helynek?

– Jamaica – válaszolta Jim, aki kedvet kapott egy kis tréfára.

– A Karib-tenger?

– Nem, Jamaica, Queens. A kis terület közvetlenül az AirTrain{16} körül – tette hozzá, és nem vett tudomást Sarah pillantásáról. – Ha van egy kis spórolt pénzed, mindenre le kellene csapnod, amire csak rá tudod tenni a kezedet. Komoly, háború előtti ingatlanállomány, közel a repülőtérhez, és a hippik már kezdenek odaköltözni. És ahová a hippik mennek… Nézd meg Brooklynt. Már nem kapsz egy negyedik emeleti, lift nélküli lakást egy millánál kevesebbért Williamsburghben.

Cooper bölcsen bólogatott, és a beszélgetés átterelődött a városi autótartás emelkedő költségeire. Sarah nevetést váltott ki, amikor azt javasolta, hogy vegyenek közösen egy mini-teherautót, és majd felváltva menjenek vele a WholeFoodsba vásárolni. Amikor alkalom adódott, ő és Jim leléptek a társaságtól, és elsétáltak az úszómedence felé.

– Szerintem Cooper hétfőre már megbízza az ingatlanosát, hogy vegyen meg valami lepukkant házat Queensben – mondta Sarah, és beleült egy nagy, tojás alakú kanapéba. – De egyetlen hippit sem ismerek, aki a Sutphin Boulevardra készülne költözni.

– Kicsit ugrattam, de ha valaki hajlandó kockáztatni, ez nem rossz ötlet – feltéve, ha megengedheti magának, hogy várjon a felfutásra. Manhattan nem lesz nagyobb, és az emberek ki fognak költözni onnan, különösen a kisgyerekes családok.

Sarah előre-hátra lógázta a lábát.

– Na és te? – kérdezte. – Van valami terved, hogy kiköltözöl, és családot alapítasz?

Jim lecsapott rá a tekintetével. Lehet, hogy ez Melissának a bébikről és az esküvői harangokról szóló beszédének egy változata?

– Sarah, csak most költöztem a városba…

– De Jim – nézett rá a lány –, tudnom kell, hogy komolyan gondolkozol-e rólunk. – Arca kőkemény volt, de aztán csillogás jelent meg a szemében, és kitört belőle a Sid James-féle nevetés. – Nagy kujon vagy, de ne áltasd magadat azzal, hogy férjanyag volnál. Közeledik a negyedik x, talán itt az ideje, hogy vegyél egy Harleyt, nem?

– A harminckilenc szerinted nem túl korai egy kicsit az életközépi válsághoz?

– A főszerkesztőnk, Ryan… Egyik pénteken ebédidőben kiment, és egy cápát tetováltatott magára. Mindnyájan nevettünk, de csak a következő hétfőig, amikor nem jött be dolgozni. Egy hónappal később kaptunk egy képeslapot tőle, amelyben az állt, hogy a Kajmán-szigetekre költözött, és búvároktatóként dolgozik.

– Ez óriási!

– Igen, csakhogy Ryan a harminchatodik évét töltötte be, és volt egy felesége meg egy kétéves kislánya. Nem tudom, hogy ők is kaptak-e képeslapot.

Jim nevetett.

– Nem vagyok biztos benne, hogy a harminchat középkorúnak számít – jegyezte meg csípősen.

– Szaglásszunk egy kicsit körül ezen a helyen? – kérdezte Sarah, és felállt. – Azt hiszem, láttam Karlie Klosst{17} a büfénél. Egyébként is szeretnék egy képet készíteni a homár-thermidorról az Instagramra.

Miközben Sarah a cipőjét húzta, Jim érintést érzett a vállán. Megfordult, de túl gyorsan, és megcsúszott Sarah nedves lábnyomaiban. Egy hang szólalt meg, amelyet azonnal felismert, és egy kéz ragadta meg a könyökét, hogy egyensúlyba hozza.

– Nem szeretnénk, ha bárki megfulladna.

Jim zavartan fölegyenesedett, és kipréselt egy mosolyt.

– Köszönöm, Connor! – mondta. – Nem egészen így képzeltem a belépőmet.

Connor Gilbert nevetett. Hajába ősz csíkok vegyültek, homlokát mély ráncok barázdálták, de összetéveszthetetlen volt. Amíg a legtöbb kortársa kicsit kigömbölyödött a húszas évei óta, Connor ösztövér fizikuma még soványabb lett.

– Remekül nézel ki! – mondta Jim őszintén.

Kinyújtotta a kezét, de rögtön meg is bánta: Connor Gilbert azok közé az emberek közé tartozott, akik úgy érezték, üdvözlésképpen össze kell törniük a másik ujjperceit.

– Jóga és vitaminok – mondta Connor fölényesen. – Régen találkoztunk, Jimmy – tette hozzá kicsit túl hangosan. – Semmit sem változtál.

Jim nem tudta, hogy ezt bóknak szánta-e.

– Ő Sarah – kezdte, de hirtelen eszébe jutott, hogy már ismerik egymást.

– Ismerem a kis hölgyet – mondta Connor, és átnyúlt, hogy Sarah-t esetlenül megölelje.

Jim tudta, a lány nem repes az örömtől, hogy „kis hölgy” néven utalnak rá.

– Na és hogy mennek a dolgok? – kérdezte. – Gyönyörű a ház.

– Desainak dolgozol? Úgy hallom, a pénzügyi helyzete nem a régi.

Jim érezte, hogy kezd begurulni.

– Tényleg? Ne higgy el mindent, ami hallasz, Connor!

– És én azt hittem, rocksztár lesz belőled.

– Tizenéves fellángolás – válaszolta Jim, bár a zenei utalást Connorra hiába pazarolta.

– Megbocsátanál nekünk néhány percre? – fordult Connor Sarah-hoz, jelezve, hogy nem örül a társaságának.

Amikor a lány elment, mindketten hallgattak néhány másodpercig.

– Na és milyen érzés volt, Johnson? Minden kielégülést megkaptál tőle, amelyre számítottál?

– Nem tudom, miről beszélsz, Connor – mondta Jim, és nem vette le a szemét a másik férfiról.

– A Casa D’Or megvásárlásáról. A legnagyobb mesterhúzás a kisstílű pontszerzésben, amelyet életemben láttam.

– Nem! – mondta Jim határozottan. – Nem pontszerzés volt. Egy házat kerestünk Délen. Megnéztük a Casa D’Ort. Történetesen az a véleményem, hogy meg kellett menteni.

– Meg kellett menteni! – fortyant fel Connor. – Így próbálod igazolni magadat, amikor éjszaka nem tudsz aludni? Gyanús körülmények közt hagyod el Savannah-t. Visszajössz, és sót dörzsölsz a sebbe mindazok után, ami történt. Sylvia Wyatt abban a házban halt meg, Jim, és te képes vagy Jennifertől engedélyt kérni, hogy az élvezetek kastélyává alakíthasd át. Ha nem ez a legkibaszottabb és legkevésbé érzékeny ügy, amelyet az ingatlanüzletben valaha tapasztaltam, akkor nem tudom, mi az!

Jim dühöngött, hogy Connor ilyen erkölcsi magaslatról beszél. Biztos volt benne, hogy ezek a Connor-féle alakok nem lesznek ennyire gazdagok és sikeresek, ha nem hoznak néha kíméletlen döntéseket. Ám a szíve mélyén tudta, hogy a pasasnak van némi igaza.

– Tudom, hogy most itt vagy a városban, Johnson, és azt is tudom, hogy egyszer-kétszer még Jennel is találkoztál. – Connor letette a pezsgőspoharát az asztalra, és egyenesen Jim szemébe nézett. – De ha megemlíted azt a házat neki, ha megemlíted a család nevét egyetlen marketinganyagodban, ha közel viszed őt ahhoz a helyhez, ha bármi módon belevonod ebbe, minden, hatalmamban álló lépést meg fogok tenni, hogy megnehezítsem a dolgodat Savannah-ban. Érted?

– Fölösleges fenyegetőznöd, Connor! – mondta Jim fagyosan. – Mindig Jen érdekeit tartottam szem előtt.

– Tényleg? Neked aztán fogalmad sincs, hogy mik Jennifer érdekei! – válaszolta Connor hidegen. – Mindent megtettél, hogy szabotáld a kapcsolatunkat, hogy Jennifert a családja ellen uszítsd. És amikor szétesett a történtek után, te hol voltál, hogy fölszedd a cserepeket?

Elküldtek, gondolta Jim, és a keze ökölbe szorult.

Menj csak vissza Angliába, Jim! Ha igazán a barátom vagy, azt teszed, ami mindnyájunk számára a legjobb, és nem lépsz velem újra kapcsolatba!

Connor megrázta a fejét, és ellenségesen bámulta Jimet. Aztán undorral felhorkant, megfordult, és peckesen elindult a ház felé.

– A francba! – suttogta Jim az orra alatt.

Pontosan úgy érezte magát, mint annak idején, amikor az apjával próbált tengelyt akasztani: mintha átment volna rajta a gőzhenger.

Körülnézett, Sarah-t kereste, de a lány beszélgetésbe merült egy szupermodellel. Jim érezte, hogy nem örülne, ha megszakítaná, amikor talán éppen egy interjúra próbálja rávenni a nőt, vagy egy sztorit akar szerezni a Whizzfeed számára.

Fogta a pohár pezsgőt, amelyet Connor otthagyott, és ledöntötte az italt a torkán. Aztán megtörölte a száját a kézfejével, és elindult az úszómedencétől egy oldalkapun át, amely a tengerpartra vezetett. A vendégsereg zaját maga mögött hagyta.

A fény kihunyt az égen, és a láthatárt őszibarack-rózsaszín és ibolyalila csíkok szabdalták. Ahogy közeledett a vízhez, hallotta a parton megtörő hullámok hangját.

Kijózanító gondolat jutott hirtelen eszébe. Függetlenül attól, hogy mit érez Connor iránt – kezdettől fogva nem kedvelte –, ez a férfi tagadhatatlanul szereti Jennifert. És ezért most pusztán attól, hogy ott volt, úgy érezte magát, mint egy kakukk az idegen fészekben. Belerúgott egy kőbe, aztán lehajolt és felvette. Lapos és kerek volt, jó érzés volt a kezében tartani. Meglendítette a karját, és eldobta a kavicsot, közben megpörgette a mutatóujjával. Elégedetten figyelte, ahogy egyet, kettőt… négyet… nem, ötöt pattan a vízen, aztán egy csobbanással eltűnik.

– Megpróbáltál megtanítani erre, emlékszel? – szólalt meg egy hang a háta mögött. – Jim hátrafordult, és Jennifert látta, pohárral a kezében. – De soha nem tudtam rájönni a trükkre, igaz?

Jim egy lépést tett felé. A tenger dübörögve a partra rohant, és egy csomó kavicsot szívott a mélységeibe.

– Mit csinálsz itt kint? – kérdezte végül.

– Azért jöttem, hogy bevigyelek.

– Ne bolondozz, csak egy kis levegőre vágytam.

– Na és mennyire volt Connor goromba veled? – kérdezte Jennifer a szavakat keresve. – Jim a homlokát ráncolta. – Beszélgettetek. Hevesen…

– Csak csevegtünk – rántotta meg Jim a vállát.

– Connor is ezt mondta. – Kételkedve nézett Jimre. – Azért ennél jobban ismerem.

Jennifer finom vonású arca rámosolygott. Jimnek eszébe jutott az első alkalom, amikor kettesben voltak, a sötétben, a víz partján, az első éjszakán, amikor elment a Casa D’Orba. Elkápráztatta a lány. Csinos volt – sőt gyönyörű –, de a rövid idő alatt, amelyet azon a vacsorapartin eltöltött, rájött, hogy több különböző lény lakozik benne. Jennifer Wyatt egyszerre volt az elveszett lány, a gazdag lány, a fiús lány, a hattyú. Egész életében azt tette, amit mások mondtak neki, ugyanakkor csendes akaraterővel eltökélte, hogy a saját útját járja.

– Szerinte nem kellene a Casa D’Ort fejlesztenem – mondta Jim, mivel tudta, hogy Jennifer előtt nem rejtheti el a dolgokat. – Neked is ez a véleményed?

– Túl késő tiltakozni – mosolyodott el az asszony. – Kaptam egy e-mailt Mariontól. Azt mondja, már toborozzák a személyzetet, hogy hálaadáskor kezdhessetek.

– Soha nem akartam fájdalmat okozni neked, Jen!

– Tudom. Mindig is tudtam. Mindennek ellenére imádom a Casa D’Ort. Nem akarom, hogy mauzóleum legyen belőle, és biztos, hogy te újra életet lehelsz belé. Azt hiszem, megérdemli.

– Nos, sajnálom – válaszolta Jim.

– Én is sajnálom. Connor… ő most nehéz időszakon megy keresztül.

Jim tudta, hogy itt az alkalom a kérdés felvetésére.

– Munka?

Jennifer másfelé nézett.

– Semmi. Csak a legutolsó lakópark fejlesztése bonyolultabb, mint hitte.

Jim bólintott. Minden fejlesztési projektben nagy kockázat rejlik: az idő, amely alatt elkészül, és a kérdés, hogy meddig tudod finanszírozni. Az építkezések hajlamosak vég nélküli csavart labdákat dobni neked: az alapok korábbi bányaterületre épülnek, amelyről nem tudtál, a tetőterekbe védett élőlények költöznek, amelyeket nem tudsz kitenni. Ősrégi falazat, süppedés, termeszek – a változatok százai léteznek, amelyek hátráltathatják az építkezést. És akkor még nem is beszéltünk a tulajdon, a tervek jóváhagyása és a végtelen számú helyi tiltakozás jogi problémáiról, amelyek bármikor felbukkanhatnak. Minden azon múlik, milyen hamar tudsz teljesíteni. Minél tovább tart, annál többe kerül.

– Mennyire bonyolult?

Jennifer nem szólt.

– Jen, mondd el. Talán segíthetek.

– Na, Connor ennek aztán örülne! – mosolygott az asszony bánatosan. – Különben is, biztos vagyok benne, hogy megoldja.

Jim egy lépést tett felé.

– Jen, sok embert ismerek. Elirányíthatom valakihez, aki talán hajlandó szívességet tenni.

– Nem – mondta Jennifer, és a fejét rázta.

– Túl büszke vagy?

– Nem én. Connor.

– Egyébként is, én volnék az utolsó ember, akitől segítséget fogad el, nem igaz?

– Te mondtad, nem én – mosolygott az asszony.

Hosszan nézte Jimet, aztán megitta az itala maradékát.

– Gyere! – mondta. – Menjünk vissza.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha Sarah és én elindulunk – rázta Jim a fejét.

– Elindultok? Mindketten ittatok, és két óra az út vissza a városba. Itt maradtok éjszakára, ahogyan eredetileg is terveztük, és többet egy szót sem akarok hallani róla! Ha elmentek, még kínosabbá válnak a dolgok. Különben is, nem bonyolódom házasságszerzésbe, ha nem láthatom az eredményt.

Jim esetlenül vigyorgott.

– Hogy megy a dolog? – kérdezte Jennifer egy perc múlva.

A szavak elég merevre sikerültek, de Jim megpróbált nem túl nagy jelentőséget tulajdonítani nekik.

– Sarah-val? Helyes lány. Igazad volt.

– Csak helyes?

Jim nem tudta, hogy Jennifer ugratja-e. Nem mosolygott vissza.

– Szórakoztató – mondta végül.

Úgy döntött, ez tűnik a legjobb egyensúlynak: bókol, de nem köteleződik el. Egyébként teljesen őszintén mondta.

– Ó, igen?

– Egy úriember sohasem beszél – mondta, feltartva a kezét.

– Te viszont nem vagy szórakoztató! – vigyorgott lassan Jennifer, és a karját lóbálta az oldala mellett.

– Mondjunk csak annyit, hogy nem tudom eldönteni, a korkülönbség fiatalon tart, vagy azt az érzést kelti bennem, hogy nagyon öreg vagyok – mondta végül Jim, amikor sikerült elengednie magát. – Mondtam neki, hogy az első popesemény, amelyre valaha eljutottam, a Nelson Mandela tiszteletére adott koncert volt Wembley-ben. Mire azt mondta, hogy ő is ott volt, azzal a különbséggel, hogy ő in utero, az anyaméhben volt jelen.

Szeme sarkából látta, hogy Sarah feléjük sétál, hosszú lábak rájuk szabott sortban lépkednek a homokon keresztül. Bűntudatot érzett az iménti csipkelődés miatt, és visszafordult Jenniferhez.

– Tetszik nekem. Köszönöm! – mondta, amikor a barátnője közelebb ért. – Már elfelejtettem, milyen remek tud lenni New York. Úgyhogy jó valakivel együtt élvezni. És mindig tudtam, hogy neked mindenben kifogástalan az ízlésed.

– Nem is sejtettem, hová tűntetek – mondta Sarah, és a szeme Jim meg Jennifer között röpdösött. – Minden rendben?

– Csak Connor előadta Connort – mondta Jennifer.

Diplomatikusan hátralépett, hagyta, hogy Sarah közéjük álljon. A fiatalabb nő széles mosolya egy kicsit feszesebb volt a szokottnál. Ahogy elfoglalta a helyét, védekezőn összefonta karját a mellén.

– Éppen megakadályoztam, hogy Jim elmeneküljön, mert ti ketten itt maradtok ma éjszakára. A legjobb szobát kapjátok a házban, bár ha Connor még egyszer rosszul viselkedik, külön hálószobában fogunk aludni.

Sarah félelemmel teli tekintete magabiztosabb pillantássá szelídült, és Jim megfogta a kezét.

– Akkor gyertek! – hívta őket Jennifer. – Cooper beszélt nekem egy szenzációs új ingatlanlehetőségről, amelyre te uszítottad rá, és nem akarok kimaradni belőle!

Jim nevetett, és követte őt vissza a homokon át.

15. fejezet

Jim óvatosan fölemelte Sarah karját, kicsusszant az ágyból, lábujjhegyen végiglépkedett a padlón, és kiosont a fürdőszobába. Becsukta az ajtót, vizet engedett a tenyerébe, és megpaskolta vele az arcát. Megviseltnek látszott, arca sápadt volt.

Az est hátralévő része tulajdonképpen meglepően jó mulatságnak bizonyult. Cooper, amint elengedte magát, bebizonyította, hogy remek anekdotákat tud a celebekről, akik a belvárosban lévő japán vendéglőjébe járnak. Jimnek is nagy keletje volt mint táncpartnernek, amikor a negédes diszkó elkezdődött a teraszon – az egyik elkényeztetett feleség kijelentette: „Olyan, mintha Mr. Darcyval{18} táncolnék!” Néhány appletini{19} után egy jóképű angol is van olyan kapós, mint bárki más, de Jim így legalább egy kicsit lehiggadhatott. Még mindig dühöngött, amiért összetűztek Connorral az úszómedencénél. A nap józan fényénél és saját bűntudatát kivéve az egyenlegből tudta, Connor az elmúlt húsz évben égett a vágytól, hogy egymásnak ugorhassanak, és a Casa D’Or Omari-fejlesztését botként használta, hogy helybenhagyhassa őt. És jó okkal. Végül is, ami őt, Jimet illeti, megpróbálta a barátnőjét lecsapni a kezéről. Jim és Jennifer egymásba szerettek, de Connor ezt sohasem fogja így látni.

Jim nyújtózkodott, aztán kilépett a fürdőszobából, és visszatért a hálóba. Sarah odébb gurult, félálmában lerúgta a takarót, és most csábítón meztelenül feküdt. Jim szeretett volna visszabújni mellé, és fölkelteni, de tudta, hogy ez hová vezetne. Múlt éjjel elkerülte a szexet, vonakodását az elfogyasztott alkohol nagy mennyiségére fogta. Ma reggel nincs kifogás, de kínosan érezte volna magát, hogy ilyen intimitásra szánja magát Jennifer házában, még ha ők egy távoli szárnyban alszanak is.

Kilépett az erkélyre, hunyorgott a fényben. Nincs jobb orvosság a másnaposságra, mint a vakító napsütés. Szeme lassan hozzászokott a ragyogáshoz. Rákönyökölt a korlátra, gyönyörködött a látványban. A második emeletről nézve még lenyűgözőbb volt. Innen belátta a part egész vonalát, amely a homokban csipegető kis sirálycsoportot leszámítva elhagyatott volt. Aztán mozgást észlelt a vízen; akkor mégsem egészen elhagyatott a táj. Valaki egy szörfön tartott vissza a part felé.

Figyelte, ahogy az alak közeledik, a sziluettből először egy szörfruhás férfi, aztán egy felismerhető személy bontakozott ki. Connor volt, nem lehetett eltéveszteni az alakját.

Különben is, ki volna kint egy privát strandon reggel hatkor?

A legnagyobb csendben felnyalábolta a farmerját, és kivett egy pólót a táskájából. Felöltözött, és elindult a bejárat felé. Ami őt illeti, legszívesebben soha többé nem beszélt volna ezzel az alakkal, de tudta, hogy Jennifer kedvéért meg kell próbálnia békét kötni vele – és erre soha többé nem lesz jobb alkalom, mint most, amikor Connor egyedül van.

Mezítláb letapicskolt a lépcsőn. Néhány rossz kanyar, aztán kint volt a teraszon, és lesétált a deszkarámpán a partra. Connor éppen a szörfjét húzta ki a tengerből.

– Milyen volt? – kiáltott oda Jim.

Connor ránézett, aztán a ház felé pillantott. Látta, hogy nincs más választása, felelnie kell.

– A víz még meglehetősen hideg az évnek ebben a szakában. Egyébként oké. Nyugodt. – A szörfdeszkát az ösvény korlátjához támasztotta, és lehúzta a cipzárt a ruháján. – Mit keresel itt ilyen korán?

– Nem tudtam aludni. – Néhány pillanatig egyikük sem szólalt meg. – Nézd, szerettem volna visszatérni arra, amit tegnap este mondtam. Jenről és a Casa D’Orról.

– Persze. – Connor megvonta a vállát. – Tedd, amit tenned kell. Csak tudd, hogy Jennifer jó ember, soha nem akarna senkinek rossz érzést okozni, és az a szar ügy a házzal… kiborította, ennyi az egész. Felbolygatott dolgokat, amelyeket szeretne örökre elfelejteni. Mindnyájan szeretnénk.

– Megértem. És sajnálom.

Connor hosszan kifújta a levegőt, és Jimre pillantott.

– Nekem is elnézést kell kérnem. Nem kellett volna úgy begurulnom rád – mondta sajnálkozva. – Tudod, milyenek a partik. Stresszesek.

Jim meglepődött, hogy egyáltalán bocsánatkérést hall.

– Jen mondta, hogy a lakópark fejlesztése pillanatnyilag túl sok odafigyelést igényel.

– Tényleg? – kérdezte Connor helytelenítően.

– Mondhatom neked, tucatszor voltam ilyen helyzetben. Az ártéri japánkeserűfű majdnem térdre kényszerítette az egyik fejlesztésünket, amelyen dolgoztunk.

Connor egy pillanatig nézte, mintha felmérné a dolgokat.

– Csak likviditási probléma. Némi refinanszírozásra van szükségem. Rendben lesz.

– Igen?

Jim szeretett volna választ kikényszeríteni belőle. Tudta, hogy a Connorhoz hasonló férfiak előbb hajlandók bolondokházába vonulni, mint hogy elismerjék a kudarcukat vagy a gyengeségüket, de Connor sorsa hatással van Jennifer életére is. Eszébe jutott a saját tizenéves kora. Amikor elapadtak az apja könyve után járó jogdíjak, jöttek az ingatlanközvetítők, hogy felbecsüljék a házat, és őt kivették a magániskolából, hogy az utca végén levő állami iskolába járjon.

– Mire akarsz kilyukadni, Jim?

– Semmire. Csak arra gondoltam, nem tehetnék-e valamit, hogy segítsek.

Connor hangosan, szarkasztikusan felbődült.

– Hah! Fogadok, hogy élvezed ezt! Először megveszed a Casa D’Ort, és most felajánlod, hogy megnyitod az Omari kapcsolati könyvét.

– Egyetlen fejlesztőnek sem kívánnám, hogy készpénzproblémái legyenek – mondta Jim őszintén.

– Helyes.

– Mire van szükséged?

Haragos tekintet futott át Connor arcán. Jim érezte, hogy átlépte a határt. A nagy Connor Gilbert nem fog kalappal a kezében egy hotelalkalmazott elé járulni.

– Próbálkoznom kell még néhány tucat milliárdosnál Manhattanben a következő tizennyolc hónapban.

– Mennyit adtál el?

– Egy részét – mondta Connor óvatosan.

– De nem eleget – töltötte ki Jim a hiányzó részletet.

– Az eladások elérték a csúcsot. Vannak nagyobb, csillogóbb fejlesztések a városban. Azt hittem, Manhattanben van az egy főre jutó legtöbb milliárdos a világ összes városa közül. Úgy látszik, ez nem elég, hogy ennyi nagy értékű fejlesztést fenntartsanak.

– Tehetek bármit? Mondjuk, ha áthidaló finanszírozásra van szükséged…

– Mit művelsz, Johnson? A barátnőd piszkos munkáját végzed? Keresel valami csemegét az üzleti oldalakra a „futottak még” website számára, amelynek ő dolgozik?

– Hidd el, amikor azt mondom, hogy megteszek bármit, amit fel tudok ajánlani, pusztán egy régi barátnak szeretnék segíteni.

Connor tétovázott, aztán leült az ösvényre.

– A pénzügyes csapatom készpénzkrízisnek hívja, de gondolom, tudod, hogy ez mit jelent.

Jim bólintott, és leült mellé. Ez volt az udvarias módja annak, hogy közöljék, elfogyott a pénz, és a bankok nem hajlandók többet adni, vagy ami még rosszabb, behívják az adósságot. Számtalanszor látta rivális társaságoknál: egyszer egy egész üdülőfejlesztés hiúsult meg Dubajban, mert hirtelen, megmagyarázhatatlan okból, nem volt elég homok. Homok persze volt mindenhol, de nem a megfelelő fajta, nem az, amelyik a rugalmas aljzathoz szükséges keverékhez kell. Egyszerűen nem létezett ilyen az országban, amikor szükség lett volna rá, úgyhogy az építkezés leállt, ami dominóeffektussal járt. A befektetők milliókat vesztettek, ez pedig azt jelentette, hogy a projekt ott maradt ablaktalanul és üresen, és a sivatag lassan betemette.

– Mennyi van kész? – kérdezte Jim olyan tapintatosan, ahogyan csak tudta.

Connor kongó hangon fölnevetett.

– Ez a dolog iróniája. Hetvenöt százaléka kész. – Jimhez fordult, elgyötörtség látszott az arcán. – Őszinte leszek veled. Eljátszottuk a szerencsénket, mindenkinek azt mondtuk, hogy kézben tartjuk a dolgokat, holott nem tartottuk, túl sok fizetési határidőt mulasztottunk el, azt hiszem. Most, amikor azt mondom a bankoknak, hogy indulásra kész, nem hisznek nekünk, és igazából nem is hibáztatom őket. De, ember, látnod kellene! Amikor befejezzük, az egyik legszebb lakóhely lesz a városban!

– Mennyire van szükséged?

Connor megnevezett egy számot. Jim nem fehéredett el. Elég jól ismerte ezt a területet, már ki is számolta az összeget.

– Nem tudsz eladni valamit?

– Például a családi otthonunkat?

– Nem, nem ezt akartam javasolni.

– De igen! Láttad ezt a helyet, tudnod kell, mennyit ér.

– Biztosítana valamennyi készpénzt.

– Megölné Jennifert, ha eladnám.

– Gondolod, hogy Jent ennyire érdekli a pénz, amikor ilyen csapdahelyzet van?

– Ezt mondta neked? – csapott le rá Connor, és tüzes pillantást villantott felé. Aztán megenyhült a tekintete, és látszott, hogy őszintén el van keseredve. – A városi házunk egy családi tröszt tulajdona. Ettől a háztól pedig sose tudnék megválni. Jen imádja. Ez az egyetlen hely, ahol boldog. A víz mellett. Egyszerűen nem akarom, hogy meg kelljen élnie egy újabb családi otthon elvesztését, amelyet szeret.

– Tudom – mondta Jim csöndesen. Belátta, hogy ez egyszer ő és Connor tökéletesen egyetértenek.

– Mit gondolsz, mennyire érdekelné Simont a befektetés?

Connor arckifejezése sztoikus és büszke volt, de egyértelműen látszott rajta a kétségbeesés.

Jim nem szívesen mutatott volna rá, hogy éppen az előző este szólta le Simon Desait, amikor célzást tett a pénzügyi problémáira. De el tudta képzelni, milyen megpróbáltatás lehet Connor számára ez a beszélgetés. És ő igazat mondott, amikor kijelentette, hogy nem célja a pontszerzés.

– Nem tudom – mondta őszintén. – A múltban elkerülte az ultraluxus lakóparki befektetéseket New Yorkban. Szerinte telített a piac. De megkérdezhetem.

Nézte, ahogy Connor válla összeesik. Nem szerette ezt az embert, de lehetetlen volt nem együtt érezni azzal, amin keresztülmegy.

– Van két hotelem – szólalt meg Connor végül. – Más befektetések részei. Egyiket sem szeretném eladni, de ha nem szedem össze a tőkét, hogy megmentsem a lakópark-projektet, fennáll a veszély, hogy mindent elveszítek.

– Ezek hol vannak?

– Az egyik New Yorkban. A másik a brit Virgin-szigeteken. Érdekelne, hogy belepillants?

– A karibi üdülőről mesélj.

Connor felfújta az arcát.

– Barbuda szigetén van. Ismered?

Jim feladata volt, hogy ától cettig ismerje az iparágat, a legjobb üdülőparadicsomokat, a nyüzsgő, izgalmas helyeket. De oly sok ezer szálloda létezett a világon, hogy nehéz volt lépést tartani mindennel. A karibi térség pedig különösen bővelkedett olyan hotelekben, amelyeknek folyton változott a neve és a tulajdonosa.

– Red Reef Club, Vörös Korallzátony Klub a neve. Három éve vettem. Nem olyan deluxe, mint az Omari-üdülő-paradicsomok, de gyönyörű hely, privát strand, hidroplánnal tizenöt percre a turksi és caicosi{20} nemzetközi repülőterektől. Tudnátok valami érdekeset csinálni vele.

– Van eladási prospektusotok?

– Öt perccel ezelőtt még nem is volt eladó!

– Nos, küldj nekem valamit – mondta Jim, és húsz év óta először ő és Connor valami szolidaritásfélével néztek egymásra.

16. fejezet

– Tessék! Álljon meg itt!

Jim előrehajolt, és átadott egy húszdollárost a sofőr mögötti plexiüvegen. A taxi lefékezett egy idős házaspár mellett, akik a járda szélén álldogáltak. A szülei, döbbent rá Jim hirtelen.

Sóhajtott magában, amikor kiugrott a kocsiból. Úgy tervezte, hogy korán ér oda – Brynnek a pontosság volt az egyik mániája –, de úgy látszott, számítottak rá, hogy késni fog.

– Hé, szervusztok! – mondta, miközben becsukta a taxi ajtaját, és mindkettőjüket esetlenül megölelte. – Egy órát mondtam, ugye?

– Tudod, hogy apád szeret időben érkezni! – szólt rá Elizabeth élénken.

Világoskék ballonkabátot viselt, amelyet szorosan megkötött a derekán, és látszott, hogy igénybe vette a számos New York-i hajszárító szalon egyikének szolgálatait.

– Saul mindig ide hozott – mondta Bryn bosszús tekintettel, és a 21-es ajtaja felé bólintott. – Gondoltam, egyszer máshová is mehetnénk.

– Nem tudtam – mosolygott Jim udvariasan. – Egyébként azt hittem, hogy tetszeni fog. Ez intézményszámba megy New Yorkban.

Bekísérte őket, és közben arra gondolt, anyja vajon mit fog szólni az étterem bizarr berendezéséhez – repülőgép-és teherautó-modellek és más kétes holmik lógnak a tetőgerendákról –, de Elizabethnek nem volt alkalma megjegyzést tenni, mivel Gerry, a maître d’ odavitorlázott hozzájuk, és Brynt régi barátként üdvözölte.

– És ön bizonyára Mrs. Johnson, nagyon örülök!

– Ő a fiunk, James – mondta Elizabeth. – Most itt él.

– Igazán? Remélem, rendszeresen látni fogjuk!

Jim mosolygott, és lenyelte a megjegyzését, hogy az elmúlt két hónapban kétszer vacsorázott a 21-ben, de ez senkit nem izgatott fel különösebben.

Gerry odakísérte a csoportot egy hajlított bokszhoz. Jim és Bryn ültek a két szélén, Elizabeth középen.

– Hát, boldog születésnapot! – mosolygott Elizabeth.

– Csak vasárnap lesz.

– Tudom, de azért jöttünk, hogy megünnepeljünk.

– Igazán örülök, hogy átjöttetek! Kár, hogy nem maradhattok a nagy napig!

– Nincs szükséged rá, hogy a szüleid ott lábatlankodjanak a negyvenedik születésnapi partidon.

– Nem rendezek partit – nevetett Jim. – Nem, amikor novemberben meg kell nyitnom egy hotelt.

– Melissa partit szervezett volna neked – mondta Elizabeth, és felhúzta a szemöldökét.

– Nem hiszem, hogy egy negyvenedik születésnapot olyan nagyon meg kellene ünnepelni. Csak egy csöndes vacsora lesz. Talán moziba megyünk. Hátha adják még valahol a Keleti Nyugalom – Marigold Hotelt.

Anyja cinikusan mosolygott, és elkezdte mesélni, mi mindent csináltak, amióta megérkeztek New Yorkba az előző este: vacsora a barátokkal, aztán koktél a szállodában.

– Salman hozott be minket a repülőtérről – jegyezte meg Bryn csípősen.

Jim tudta, semmi értelme nem volna emlékeztetni rá, hogy ő felajánlotta, kimegy értük, de azt mondták, egyenesen vacsorázni mennek.

– Találkoztál már Saullal?

Saul Black, apja New York-i ügynöke már régen visszavonult. Bryn soha nem ismerte volna el, hogy neki köszönheti sorsa jobbra fordulását. Savannah-i tartózkodásuk eredménye Bryn legnagyobb sikere lett – a sok millió példányban kiadott regény, a College{21}, a Tó házban fogant, és részben ott is íródott.

– Csak huszonnégy órája vagyunk az országban – morgott Bryn, aki megint ingerlékeny hangulatban volt.

– El kell menned hozzá! – mondta Elizabeth halkan. – Boldog lesz, ha láthat. Emlékszel a szuperhős tollra, amelyet tőle kaptál, amikor egyszer Londonba jött?

– A tollnak nagyobb a hatalma, mint a kardnak. Azt hiszem, ezt mondta nekem, amikor megpróbáltam rásuhintani egy plasztik világító karddal.

Elizabeth a kis táskájában matatott, kihalászott egy noteszt, és elkezdett kimásolni valamit egy darab papírra.

– Nem fogom azt mondani neki, hogy benézel hozzá, ha nem így lesz, ha túl elfoglalt vagy. De jó volna, ha meg tudnád látogatni.

– Nem vagyok teljesen az íróasztalomhoz láncolva!

– Próbáld meg! – sürgette az anyja, amikor a pincér odajött, hogy fölvegye a rendelésüket. – Apádnak bejelentenivalója van – mondta aztán, szemmel láthatóan megelégelve a témát.

– Bejelentenivalója? – ismételte meg Bryn, és mérgesen nézett Elizabethre, de Jim észrevett egy kis mosolyt a homlokráncolás mögött. – Úgy csinálsz, mintha a trónról mondanék le, vagy ilyesmi! – morgott Bryn. – Csak valami ostobaság a kitüntetési listán.

– Nem ostobaság! – tiltakozott Elizabeth. – A fenébe is, éppen ideje, ha engem kérdezel!

Jim egyik szülőjéről a másikra nézett.

– Nos? – kérdezte.

– CBE, a Brit Birodalom Rendje lovagjává üt – mondta Bryn.

– Hát nem csodálatos? – trillázott sugárzón Elizabeth.

Jim nem tudta, látta-e már anyját ilyen szélesen mosolyogni.

– Ez fantasztikus, apa! – lelkesedett, és áthajolt, hogy megszorítsa Bryn kezét. – Komolyan, ezt nagyon megérdemelted! Büszke vagyok rád!

Bryn hosszan a szemébe nézett, aztán elfordította a tekintetét.

– Valójában egy nagy marhaság – mondta.

Jim látta, hogy az anyja tiltakozni akar, úgyhogy közbeszólt.

– Szóval a királyi palotába kell menned? Átadás lesz?

– Nem átadás, hanem beiktatás! – javította ki Elizabeth nyilvánvaló büszkeséggel. – Az egész nagyon formális. Küldtek egy listát az elfogadható öltözékről és egy útmutatót a nap etikettjéhez.

– Hűha! Mostantól része leszel a hatalomnak, papa?

– Visszautasítanám, ha azt hinném, hogy egyáltalán számít valamit – prüszkölt Bryn.

– Miért utasítanád vissza? – tiltakozott Elizabeth. – Te úttörő vagy, megváltoztattad az angol irodalom arculatát…

– Teljesen izgatott vagyok miattad! Ez briliáns! Rendezzünk egy partit! – ajánlotta Jim. – Valamikor vissza kell mennem Londonba. Kibérelhetjük a Wheeler’st vagy a Wiltonst.

Ez a kettő volt apja kedvenc étterme.

– Igazság szerint arra gondoltunk, hogy itt rendezünk partit.

– New Yorkban? – ráncolta a homlokát Jim.

Anyja előrehajolt, és mindkét kezét az asztalra tette.

– Apádnak nagyon izgalmas lehetősége adódott.

– Azt nem tudom, hogy izgalmas-e – zúgolódott Bryn. – De lehetőség, és mindig jó különböző dolgokat kipróbálni.

– Milyen lehetőség?

– Felajánlottak egy vendégprofesszori állást a Columbián. Csak egy szemeszterre, bár majd meglátjuk, hogy megy.

– Tanítás?

– Szívesebben gondolok rá úgy, hogy inspirálás. Tudod, Martin Amis{22} csinálta egy kis ideig a Manchesteri Egyetemen. A munka néha annyira magányos.

– Szóval átköltözünk – tette hozzá Elizabeth.

– Fantasztikus! – mondta Jim.

De nem volt egészen biztos benne, hogyan is érez valójában a dologgal kapcsolatban. Egy életen át Bryn Johnson árnyékában élt. Már nem is emlékezett, hogy amíg felnőtt, hányszor mutatták be így: „Jim, Bryn Johnson fia”. Mintha a saját jogán nem is létezne. Apja hírneve még akkor is megelőzte, amikor átnyergelt az üzleti szférára: úgy tűnt, hogy a bankárok és politikusok, akiket megismert, és akik mind szerették olvasottnak és irodalmi érdeklődésűnek feltüntetni magukat, egy kicsit komolyabban vették, amikor a vezetéknevét a nagy, díjnyertes íróhoz kötötték. De New Yorkban nem nyomasztotta ez a súly. Senki sem törődött azzal, honnan jöttél. Csak az számított, hová mész.

– Rajtad tarthatjuk a szemünket – tette hozzá Bryn.

– Rendben – mondta Jim, és nagyot kortyolt a gin-tonikjából.

– Tudod, hogy anyáddal egy ideig itt laktunk, mielőtt megszülettél?

– Tényleg? Nem tudtam.

– Igen, gondtalan idők voltak – merengett el Bryn, és mosoly lopakodott az arcára. – Csak néhány hétig tartott. Igazi beatnikekként éltünk, a Washington Square mellett laktunk egy lakásban, ahol csak hideg víz volt. Mindenki költő vagy művész volt, mindenki bongón játszott, minden lány bő, lógó ruhát viselt. Isteni volt!

– És kimentünk Sagaponackbe, a kiadó barátodnál laktunk – tette hozzá Elizabeth. – A világ legszebb helyén!

– Ez akkoriban volt, amikor még rendes emberek éltek a Hamptonsban… Hallom, hogy manapság csak bankárokat és üzletembereket találni ott. Mindent tisztességtelen úton szerzett pénzből vásárolnak a parasztok kizsákmányolásával!

– Na és kivel mész vacsorázni a születésnapodon? – kérdezte az anyja témát váltva.

– Csak néhány baráttal.

– Ez jó, örülök, hogy sikerült ismerősöket szerezned. Nem könnyű a te korodban.

Nem mondta barátságtalanul, Jimet mégis bosszantotta.

– Simon is ott lesz? – kérdezte Bryn, és megízlelte a bort, amelyet a sommelier hozott az asztalukhoz.

– Ne hülyéskedj, apa!

– Meghívhatod a beiktatási partimra. Vagy úgy döntöttünk, hogy ez egy másik hetvenéves születésnapi parti lesz?

– Mindkettő – mondta Elizabeth, és Jimhez fordult. – Apád kiadója biztosan hozzájárul, úgyhogy ha van valami ötleted, hogy hol tartsuk, ha tudsz valami szép helyet, akkor szólj.

– Ehhez nincs szükségünk Jim segítségére. Megtarthatjuk a klubban… Na, és hogy megy a munka? – kérdezte az apja.

– Jól. Sűrűn.

– Milyen gyakran vagy Savannah-ban?

– Kéthetenként egyszer.

– Még mindig a régi?

– Sokkal mozgalmasabb. Rengeteg elegáns üzlet nyílt a Broughton Streeten.

– És mi újság a Casa D’Orral?

– Kezd úgy kinézni, mint a régi önmaga. Nagyon lepusztult volt, amikor megvettük. A Tó házat is eladták. Mind a két Sittenfield meghalt. Most egy fiatal családé. Egyébként nálunk is parti lesz. Felavatási parti. Küldök majd meghívót Mr. és Mrs. Bryn Johnson CBE részére.

– Találkoztál vele? – kérdezte Bryn.

Anyja arckifejezése megfagyott. Jim figyelte, ahogy helytelenítő pillantást vet az apjára, és tudta, mire gondolnak mind a ketten. Az adott körülmények között úgy vélte, a legjobb, ha nemmel válaszol.

17. fejezet

Ahogy a felhőtlen égből köröztek lefelé, olyan volt, mintha egy gyerek lakatlan szigetet rajzolt volna. Pálmafák buja zöld csíkjai elefántcsontszínű partok gyűrűjében, amelyeket a tenger nyaldos. Minden klisének kezdődnie kell valahol, gondolta Jim, és fészkelődött az ülésében, hogy jobban kilásson a Gulfstream ablakán. Lehet, hogy a Turks-és Caicos-szigetek inspirálták a számtalan elképzelést a paradicsomról: végtelen fehér homok, kókuszfák, talán még egy Péntek nevű lány is.

Természetesen Jim ma csak útitárs volt. Simon elhatározta, hogy elrepül, és személyesen nézi meg a Red Reef-fejlesztést – innen a magánrepülőgép –, és Jim tényleg csak mint közvetítő, mint ügynök volt jelen, hogy olajozza a kerekeket Simon, a potenciális vevő és a Red Reef eladója, Connor Gilbert befektetési gépezete között. Lehet, hogy túlhangsúlyozta a Connor és közte meglévő „régi barátok” mozgatóerőt, de legyünk teljesen őszinték, ez mindkét fél számára kedvező lehet. Az üdülőparadicsom jól illik majd Simon portfóliójába, és egy gyors üzlet álomszerű megoldás volna Connor készpénzproblémáira. Ráadásul mindez azzal jár, hogy Jim kap két napot a napsütésben, ami soha nem terhes feladat.

– Red Reef – mondta Connor ügyvédje, Lance Freer. – Remekül is hangzik, nem?

– Mikor vették? – kérdezte Simon, közben kinézve a kabinablakon.

Mát több mint három órája a levegőben voltak, és végig kedélyes csevegést folytattak, de most Jim látta, hogy Simon szakmai síkra akarja terelni a beszélgetést.

– Három éve – válaszolta Connor mereven.

– Nemrégen – jegyezte meg Simon elgondolkodva, és közben továbbra is kibámult az ablakon.

– Elég régen ahhoz, hogy tudjam, milyen veszélyekkel jár a bővítés, főleg akkor, ha túl messzire merészkedem olyan szektorokban, amelyekben nincs sok tapasztalatom – tette hozzá Connor több szerénységgel, mint amennyit Jim valaha tapasztalt nála.

Simon bólintott, mintha ez elfogadható válasz volna.

Fényes, fekete autó várt rájuk a vámvizsgálat túloldalán, és vitte el őket rövid távon a mólóhoz, ahol egy karcsú motorcsónak ringatózott.

– Mindössze húsz perc – mondta Connor, és fölvezette a társaságot a pallón. – Ráadásul így a legjobb megközelíteni a Red Reefet: látni fogják, milyen elképesztően festői.

Jim megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor a csónak közelebb ért Barudához. A parttól némi távolságra a tenger smaragdzölden szikrázott, de ahogy közeledtek a szigethez, az élénk szín egyre halványabb lett, míg végül gintisztaságúvá vált, ami csak hangsúlyozta a homok rózsaszínnel árnyalt fehérségét. Connor nem túlzott nyaralóparadicsoma szépségét illetően, és Jim hálás volt ezért. Nagy kockázatot vállalt, amikor Simont idehívta anélkül, hogy előzőleg látta volna a helyet.

Egyenruhás pincér állt a hátsó fedélzeten koktélokkal a VIP-vendégek részére, és Jim összerezzent, amikor Connor egy hajtásra megitta a magáét, és egy újabbért intett.

– Mintha Rómában lennél, ugye? – vigyorgott.

Connor kész ideggóc volt, amióta a Teterboro repülőtéren találkoztak New Jersey-ben a rövid repülőútra, és pezsgővel próbálta nyugtatni magát a gépen. Jim nem volt pszichológus, de még ő is tudta, hogy rossz stratégia, ha az ember a kétségbeesését a potenciális vevő felé kommunikálja.

Amikor a csónak kikötött a famólónál, Connor felajánlotta a kezét Simonnak, hogy a stégre lépjen.

– Isten hozta a Red Reefben! – mondta, és karjával nagystílű mozdulatot tett a komplexum felé. – A legszebb luxus úti cél a Karib-tengeren!

Valójában nem volt szüksége a felsőfokra. Az üdülőparadicsom önmagáért beszélt. Csillogó lagúna köré épült, különálló villák sorából állt, mindegyik a tengerre nézett, és soknak saját strandja volt. A házak cukorkaszínre voltak festve, ami igazi hagyományos karibi hangulatot kölcsönzött a helynek. A kopott-elegáns külső szándékos, állapította meg Jim, ahogy a megtévesztő gonddal fényezett felületeket nézte.

– Azt hiszem, először elhelyezzük önöket a lakosztályaikban, aztán hívom Udót, az igazgatót, hogy vezesse körbe a társaságot.

Miközben Simonnal körbeutaztak egy golfautóban, Jim leltárt készített a fejében. Látta, hogy Simon ugyanazokat a részleteket figyeli meg: a gyógyfürdőt, az éttermet, a tengerparti bárt és a vízisportközpontot. A hotel finom részletei – az élénk színű, kézzel szőtt kreol ágyneműk, a külső zuhanyzók, a szigetről szóló könyvekkel teli faburkolatos könyvtár – mind nagy gonddal készültek, és olyan hatást keltettek, amely egyszerre volt elegáns, lezser és kényelmes. Az egyetlen probléma az volt, hogy mindez egyáltalán nem illett az Omari filozófiájába.

– Mit gondol? – kérdezte Jim, amikor Connor és az igazgató magukra hagyták őket.

– Jó helyen van, ennyit látok. De nem egy Omari. Túl rusztikus, túl egyszerű – visszhangozta Simon Jim saját aggodalmait. – Le kell bontanunk, és újra kell kezdenünk. Az adottságai jók, de nem a legjobbak, és az Omari kizárólag a legjobbat képviseli.

– Az Omari a legjobbat képviseli – ismételte meg Jim lassan. Simon a szemöldökét ráncolta. – Egy ideje már dédelgetek egy ötletet, de most, hogy idejöttünk, újra fölmerült bennem.

Simon érdeklődéssel hallgatta.

– Szerintem létre kellene hoznunk az Omari fiókvállalatát. Egy junior Omarit. Egy beetetőt a fő brandhez, amely a legjobbat és a legmagasabb árakat képviseli, amit a szállodaipar nyújtani tud.

– Folytassa!

Jim elképzeléseinek eljött az ideje.

– Ismeri az Omari-hotelek klienseit – vezérigazgatók, különösen magas jövedelműek –, de szerintem van a luxusutasoknak egy olyan rétege, amelyik nem akar semmi pazarlót. Jelenleg járok egy lánnyal. Huszonhét éves, és szereti a kellemes dolgokat az életben, de neki az számít, hogy érezhesse a homokot a lábujjai közt, és zöld gyümölcsturmixot ihasson. Mennyezeti ventilátort akar, nem légkondicionálást, friss, egyszerű ételt, nem bonyolult Michelin-csillagos kreációkat.

– Szóval az Y generációt célozzuk meg?

Jim régóta csodálója volt Chris Blackwell Island Outpost hotelláncának. Igen, luxusingatlanok, de van bennük egy adag bohém lezserség, amely tetszik a rocksztároknak és a szupermodelleknek, és el tudja képzelni, hogy az Omaricsoport elindít valami hasonlót.

– Azt hiszem, van számunkra lehetőség a piacon, hogy létrehozzunk egy fiatalosabb, alacsony finanszírozású, a természet luxusát felhasználó brandet, és a Red Reef tökéletes volna debütáló nyaralóparadicsomnak. Nagyon kevés munkát igényel, tisztán kozmetikai javítások szükségesek. Két hét múlva egyébként is bezár a hurrikánszezonra. Novemberben elindíthatjuk, fanfárokkal vezethetjük be az új brandet, miután ön megnyitotta a Casa D’Ort.

– Ambiciózus.

– Hiszen ismer engem!

Simon elgondolkodva dörzsölte az állát.

– Mit gondol az alacsony kihasználtságról?

– Nyilván van helye felfuttatásnak, de éppen ez az egyik ok, amiért a hotel érdekel.

– Na és mi a véleménye arról, hogy nincs nemzetközi repülőtér a szigeten?

– Az, hogy egy kicsit messzebb van a járt úttól, beleillik a brand hitvallásába.

– Az új brandünk! – mosolygott Simon, és büszkén nézett Jimre.

– Ha zöld utat kapok… Ha megbízik bennem.

– Amikor az italcégem elindít egy új terméket, természetesen megkóstolom. De nem én tervezem a dobozát, nem én keverem az ízét. Van egy csapatom, amely elvégzi ezt, és én megbízom benne. Ami a Red Reefet illeti, ha maga azt hiszi, hogy ez a megfelelő ingatlan egy új fiókbrand létrehozásához, akkor én támogatom, feltéve, ha a döntéseit a szakma és nem az érzelmei irányítják.

– Az érzelmeim?

– Connor gyerekkori barátja, Jim. Én is végzek kutatásokat. Tudom, hogy a New York-i vállalkozása bajban van. Azzal is tisztában vagyok, hogy ez lényegében kényszereladás.

– Húszéves koromban ismertem Connort, és nem nevezném a barátomnak – mondta Jim, de közben úgy érezte, mintha rajtakapták volna valamin. – De történetesen meg vagyok győződve arról, hogy a Red Reef hihetetlen lehetőséget képvisel a számunkra, hogy létrehozzunk valami újat, valami mást.

Simon bólintott, és Jim szinte tapintható megkönnyebbülést érzett.

– Azt akarom, hogy keményen tárgyaljon az ár kérdésében. Gilbert kétségbe van esve. Ebből előnyt kell kovácsolnunk!

Jim mosolygott, de nem túl meggyőzően. Simon az órájára pillantott, világossá téve, hogy a beszélgetésnek vége.

– Visszamegyek a szobámba. Megnézem az e-mailjeimet.

– Előfordul olyan, hogy leáll?

– Ne felejtse el a kalyibát Dzsaipurban, Jimmy! Nem úgy jutottam el onnan idáig, hogy hátradőltem, és a naplementében gyönyörködtem – mosolygott Simon.

Fölemelte a kezét, búcsút intett, és eltűnt a lakosztálya irányába.

Jim fogott egy sört, és lebandukolt a partra, élvezte a hideg ital keserű ízét a nyelvén. Soha nem volt oda a tengerparti nyaralásokért. Számára a tökéletes vakációt az jelentette, ha motorral végigszáguldott a tengerparton, vagy búvárkodott Thaiföld vagy Ausztrália meleg vizeiben. Nem szeretett napozóágyon heverészni és úgy tenni, mintha olvasna. De miközben a gondolatai afelé sodródtak, hogy nem kellene-e neki is az e-mailjeit ellenőrizni vagy néhány telefonhívást lebonyolítani, elismerte, hogy már el is felejtette, hogyan kell kikapcsolódni. A semmittevést elkönyvelte az önmagát túlkényeztető vagy a tiltott címszavak alá. Gyanította, a problémát csak súlyosbítja, hogy olyan emberekkel van körülvéve, akik pontosan úgy élnek, ahogy ő.

Próbált visszaemlékezni, hogy mikor volt utoljára búvárkodni, de a válasz pillanatnyilag nem jutott eszébe. Az idők folyamán a munka valahol elválaszthatatlanná vált attól, hogy meleg és napos helyen tartózkodik. Mostanában sehová sem ment anélkül, hogy ne egy fejlesztésre szánt területet látogatott volna meg, vagy ne egy környéket mért volna fel kereskedelmi lehetőségek szempontjából, vagy legalább ne ült volna a verandán a laptopjával.

Hunyorogva felnézett, és egy tizenéves, talán tizenkét-tizenhárom éves fiút látott.

– Kókuszt, főnök?

A mosolygó fiatal egyet már feltört, szalmaszál kandikált ki a lyukból.

Jim a söre felé intett.

– Van mit innom, kösz! – mondta.

– Nem, nem! – tiltakozott a srác. – Alkohol nem jó magának napon. Igazi frissítőre van szüksége. És kókusz csak két amerikai dollár.

Jimnek tetszett a fiú rámenőssége, és egy ötdollárost adott neki. Victornak hívták, és a parton dolgozott, amióta csak járni tudott: ékszert, napszemüveget, szőnyeget, mindent árult, amire rá tudta tenni a kezét.

– Gondolom, nem kell adót fizetned – mosolygott Jim.

– Ó, dehogynem! – mondta Victor. – Fizetek adót, mindenki fizet. Hacsak nem akarsz felébredni, hogy követ kötöttek a lábadra.

Jim visszament a tengerparti bárba, ahol Connor várt rá.

– Remélem, szereted a tengeri herkentyűket! Egy frutti di mare tálat rendeltem – mondta, és hátradőlt a fa kerti székében.

– Biztos vagy benne, hogy el akarod adni ezt a helyet? – kérdezte Jim. – Úgy értem… – Meglengette a poharát a levegőben. – Igazán különleges!

– Nincs más választásom – mondta Connor. – Vagy ez, vagy … Nos, igazából nincs is alternatíva.

– Jennifer tudja, hogy itt vagyunk? Azt mondtad, problémái voltak a Casa D’Orral kapcsolatban. Nem szeretnék több kellemetlenséget!

– Az más volt – mondta Connor, de nem nézett rá. – Hálás vagyok ezért – folytatta némi szünet után. – Tudod, nem szeretném, ha a cégemmel az történne, ami apámmal történt.

– Vele mi történt? – kérdezte Jim, és eszébe jutott, hogy Robert Gilbert volt a Dél nagyágyúja.

– Nem tartotta a szemét a labdán – rántotta meg Connor a vállát. – Tulajdonképpen soha nem tudott kilépni a nyolcvanas évekből, nem értette a globális gazdaságot, továbbra is a charlestoni klubokban és golfpályán akart üzletet csinálni. Túlságosan elkényelmesedett. Kezdte a kelleténél jobban élvezni az ehhez hasonló pillanatokat.

– Hát nem erről szól minden? – kérdezte Jim.

– Elvesztette a vállalkozását, a házasságát, amikor anyám elhatározta, hogy elválik tőle. Nem hiszem, hogy ez megérte a naponta elfogyasztott piña coladákat.

– Connor, néha emlékeztetned kell magadat, hogy milyen szerencsés vagy. Jó az egészséged, van egy ingatlanbirodalmad, gyönyörű feleséged…

Jim próbált nem elidőzni a mondat utolsó szavain.

– Egy feleség krónikus alkoholproblémával – mondta Connor csöndesen. – Talán legközelebb ezt is segíthetsz megoldani. Úgy látom, hallgat arra, amit te mondasz.

Az ismerős kihívás újra ott villogott a szemében.

– Alkoholprobléma?

Jim a homlokát ráncolta. Abból, amit látott, Jennifer élete most tökéletes volt. A hamptonsi palota, a New York-i városi ház, a társasági élet és a jótékonykodás. A Memorial Day-partin az emberek ódákat zengtek arról, hogy milyen csodálatos nő. A milliókról, amelyeket csendben összegyűjt – kisebb és kevésbé divatos ügyekért, mint, mondjuk, a balett vagy az opera, ismerte el Jim némi büszkeséggel. Természetesen ezek keserédes megfigyelések voltak. Jennifernek ebben a látszólag boldog létezésében neki nem volt helye. De végső soron az egyetlen dolog, ami érdekelte, ami valaha is érdekelte, az Jennifer biztonsága és boldogsága volt.

– Nem értem.

– Nem vetted észre, milyen mennyiségben fogyasztja a martinikat? – kérdezte Connor felhúzott szemöldökkel. – Bár ez csak a fele a dolognak. A csizmagyűjteményében eldugott vodkásüvegek az igazán aggasztók. Próbáltam orvosokat, agykurkászokat, még azt is fölvetettem, hogy elviszem az országból, talán valahová Európába.

– Gondolod, hogy ennyire súlyos a helyzet? – kérdezte Jim pánikban.

Connor szomorúan nevetett.

– Ő nem ezt mondaná. Ez gyakoribb jelenség, mint hinnéd, különösen a mi tökéletes világunkban. És természetesen Jennifer azért iszik, mert szeretne bizonyos dolgokat elfelejteni.

Jim hallgatott.

– Tudod, hogy soha nem született gyerekünk – folytatta Connor olyan halkan, hogy Jim alig hallotta. – Próbálkoztunk. Volt két vetélése és egy méhen kívüli terhessége, de baba nem.

– Sajnálom.

Jim arra gondolt, milyen barátságosan bánik régi barátnője az emberekkel. Csodálatos anya lett volna belőle.

– Jen majdnem belehalt abba a méhen kívüli terhességbe. Vért vesztett… rengeteg vért. Hosszú éjszaka volt, de túlélte, és másnap reggel annyit sírt, hogy azt hittem, soha nem fogja abbahagyni. A karjaimban tartottam, és azt mondogattam neki, hogy nem számít, ketten is elegen vagyunk. És ekkor mondta el, mennyire bűnösnek érzi magát.

– Bűnösnek?

– Elmondta, hogy volt egy abortusza huszonegy éves korában, és hogy a vetélések, a méhen kívüli terhesség a büntetés azért, amit tett.

Jimnek eltartott egy másodpercig, amíg ezt feldolgozta.

– Abortusza volt huszonegy éves korában? – kérdezte lassan.

Képtelen volt elrejteni a remegést a hangjában. Connor hátradőlt a székében, és ránézett.

– Ezt nekem is meg kellett fejtenem, Jim – mondta egyenletes hangon. – Képtelen voltam megérteni. Hiszen szerettem. Ő is szeretett engem. Akkor együtt éltünk New Yorkban. Miért veteti el a gyerekünket, amikor tudja, milyen komolyan gondolkodunk egymásról? Végül bevallotta. Azért tette, mert nem tudta, hogy az enyém-e a baba. Vagy a tiéd.

Lehúzta a maradék sörét, és az üveget a homokba lökte.

– Úgyhogy ha csodálkoztál, miért gyűlöltelek húsz éven át, hát ezért. Ha csodálkozol, hogy Jen miért iszik annyit, miért nem szeret gyakran találkozni veled… Így minden értelmet nyer, igaz? És miközben hálás vagyok, őszintén hálás, hogy mentőkötelet dobsz nekem a Red Reef megvásárlásával, segítesz a pénzügyeimet rendbe tenni… nos, azt hiszem, ez tényleg a legkevesebb, amivel tartozol nekem!

18. fejezet

1994

A Casa D’Ort mesebeli kastéllyá, egy Gatsby-álommá{23} varázsolták Jennifer huszonegyedik születésnapi partijára. Három nappal korábban négy asztalosból álló csapat érkezett, és Sylvia Wyatt szigorú utasításai szerint színpadot építettek a tó partján, ahol ma este Savannah legjobb dzsesszzenekara játszott lágy, érzelmes dalokból összeállított egyveleget. Négyszáz vendég kavargott a sok ezer égővel megvilágított kertekben: Jennifer szüleinek elegáns savannah-i köre és apja üzleti kapcsolatainak nagy része is jelen volt. „Mindenki üzletet akar majd kötni veled, csak hogy visszajöhessen a Casa D’Orba” – hallotta meg Jennifer anyja érvelését, amikor szülei a vendégek listáját állították össze.

A parti meghívottjai közt legalább ötven az ő barátja volt. Sokan még New Yorkból is leutaztak, bár Jennifer csalódottnak érezte magát, amiért az egyetemi társai közül csak kevesen jöttek el. Több mint harminc meghívót küldött el a számára legkedvesebb embereknek Wellesley-ből, de sorra érkeztek a lemondások, és többen még azt a fáradságot sem vették, hogy válaszoljanak. Majdnem úgy érezte, mintha az az utolsó három év az egyetemen nem is létezett volna, az emberek, akik akkor fontosak voltak számára, már el is felejtették.

Jennifer elfogadott egy pohár pezsgőt a pincértől, aztán végignézett a vendégseregen, hogy hová is meneküljön. Egész este elárasztották jókívánságokkal, és most szeretett volna nyugodtan eltölteni egy kis időt, de Jeanne közeledett felé mosolyogva.

– Micsoda elegáns parti! – vigyorgott a barátnője, és belekarolt Jenniferbe. – Úgy érzem magamat, mintha egy Hepburn-film felvételén lennék.

– Audrey vagy Katharine? – kérdezte Jennifer. Örült Jeanne megnyugtató jelenlétének.

– Én általában Katharine-féle lány vagyok, de a mai este olyan, mint a Sabrina{24}.

– Imádom azt a filmet! – lelkesedett Jennifer mosolyogva, ahogy visszagondolt a klasszikus Billy Wilder-mozira a két fiútestvérről, akik a sofőrjük gyönyörű lányának szerelméért vetélkednek.

– És hogy van a te kis szerelmi háromszöged? – kérdezte Jeanne, és gyengéden oldalba bökte barátnőjét a könyökével.

– Miféle szerelmi háromszög? – csodálkozott Jennifer, és próbált nem elpirulni.

– Ó, ne csináld már! – torkolta le Jeanne, kezét a levegőbe emelve. – Még nem is mesélted, történt-e valami közted és Jim Johnson közt múltkor este a tengerparton!

– Nem történt semmi!

– Egész nap holdkóros szemmel bámult, és én az ilyet általában leírom azzal, hogy nini, egy újabb Jennifer Wyatt-csodáló. De valld be, hogy ő neked is tetszik!

Jennifer elfordította a tekintetét, nem akart erről beszélni. Tíz nap telt el a Tybee-szigeti kirándulás óta, és azóta se nem találkozott, se nem beszélt Jimmel. Lelke egy része örült, hogy eltűnt a szeme elől, bár a gondolataiból nem tudta kiűzni.

Anyja más nő lett a beszélgetésük óta. Elvitte Jennifert ebédelni és teniszezni, és miközben előző nap vásároltak Savannah belvárosában, vett neki egy gyönyörű nyakláncot egy kolibrival, amelyet a legmelegebb ölelések között adott át.

Mindezek ellenére Jennifer az elmúlt másfél hetet szomorúan és üres lélekkel töltötte. Egyszerűen nem tudta elfogadni, hogy Jim már nincs a közelében. A fiú nem hívta fel, és nem is ugrott be hozzá, még akkor sem, amikor anyja elment a városba vagy a klubjába. Olyan volt, mintha nem is létezne, mintha Jennifer csak álmodta volna őt. Az egyetlen alkalommal, amikor látta, hogy a piros pick-up elhajt a Casa D’Or bejárata előtt, egy pillanatra megállt a szíve. A sofőr kiintegetett, de aztán Jennifer rájött, hogy Bryn Johnson az, nem a fia.

Miközben készült az aznap esti partira, azon kapta magát, hogy kibámul a hálószobája ablakán a Tó ház felé, és arra gondol, eljön-e Jim, hogy elbúcsúzzon.

Nem tudta eldönteni, Jim eltűnési mutatványának melyik része fáj a legjobban: hogy a köztük lévő vonzalom borzongatása a Casa D’Or előtt hazugság volt, jelentéktelen következménye az elfogyasztott ital mennyiségének, vagy az a tény, hogy Jim készül örökre eltűnni az életéből, és többé nem fogja látni. Érezte, hogy a gondolatra könny szökik a szemébe.

– Hé, mi a baj? – kérdezte Jeanne, amikor észrevette, hogy a barátnője elszomorodik.

– Semmi – mondta Jennifer gyorsan.

Jeanne állhatatosan nézte a szemüvege kerete fölött, és a tekintete azt sugallta, hogy a ’semmi’ választ nem fogadja el.

– Nézd, majdnem csókolóztunk. De azóta nem láttuk egymást, és Jim holnap hazamegy.

– Miért nem láttad?

– Nem keresett. De így a legjobb. Nekem itt van Connor. Jim visszamegy Londonba. Barátság volt, aztán bonyolulttá vált. Ennyi az egész.

– Semmi ennyi az egész nincs abban, ahogyan rád néz, Jen! Vagy ahogy te ragyogsz, amikor vele vagy!

– Az csak attól van, hogy lesültem – mondta Jennifer, mert nem akarta, hogy Jeanne meggyőzze.

– Itt van?

– Nincs. És ez azért sokat mond, nem gondolod?

– Hát itt vagy, drágám! – kiáltott fel David Wyatt, és megérintette a lánya vállát. – Savannah legjobb dzsesszbandáját fizettem meg, és a saját lányom még meg sem tisztelt azzal, hogy táncol velem!

– Boldogan! – mosolygott Jennifer, és hagyta, hogy az apja elragadja sifonruhája sárga felhőjében.

Kezét apja vállára tette, és engedte, hogy David pörgesse. Úgy érezte, vidám és biztonságban van.

– Jól érzed magadat?

– Csodás parti!

– Tudom, hogy nem igazán szeretsz a figyelem középpontjában lenni. Ha már kicsit soknak tartod, elmehetek, és elszívhatok egy szivart a füstjelző mellett. Így mindenkit hazakergethetünk.

– Úgy tűnik, hogy mama jól érzi magát – mosolygott Jennifer.

Átpillantott a táncparketten oda, ahol anyja beszélgetett, sőt, nevetett Bryn Johnsonnal. David halkan, összeesküvők módjára kuncogott, mintha azt jelezné, mindketten tudják, milyen nehéz Sylviával együtt élni.

A zenekar a The Shadow of Your Smile-t{25} kezdte játszani, és Jennifer vágyakozva hallgatta a szöveget.

– Nem hiszem el! – szólalt meg hirtelen az apja, és abbahagyta a táncot. – Eljött.

– Ki?

– A nagynénéd. Donna nénéd.

Jennifer megfordult, hogy kövesse apja pillantását. Szőke nő állt a házból a teraszra vezető franciaajtóban. Magasabb, mint Sylvia, de még karcsú, bár egy nyilvánvaló mellplasztika elnehezítette a felső testét. Haja nyersebb árnyalatú volt, mint anyja elegáns frizurája, de nem lehetett nem észrevenni, hogy a két nő rokon.

– Mama hívta meg? – kérdezte Jennifer meglepődve, és eltűnődött, vajon anyja hangulata tényleg ennyit javult volna.

– Nem, én! – mondta David olyan arckifejezéssel, amely azt mutatta, apja azon tépelődik, hogy ez tényleg olyan jó ötlet volt-e.

– És elmondtad a mamának…?

– Nem egészen – válaszolta az apja a szemöldökét ráncolva. – Nézd! Már egyetlen élő családtagom sincs. És anyádnak sincs, Donnát leszámítva. Arra gondoltam, fontos, hogy találkozzatok. Lehet, hogy anyádnak egyetlen porcikája sem kívánja, hogy lássa a testvérét, de Donna akkor is a családhoz tartozik, és most, hogy huszonegy éves lettél, neked kell ezekről a dolgokról döntened.

– Akkor mire várunk? – kérdezte Jennifer, és hálásan megszorította apja kezét.

Egyszerre volt izgatott és ideges attól, hogy a nagynénjével beszélhet. Donna arckifejezése örömbe és megkönnyebbülésbe olvadt, amikor meglátta őket. Két keze közé fogta Jennifer arcát, és sugárzott a boldogságtól.

– Nézzék csak! – szólalt meg csipetnyi szomorúsággal.

– Köszönöm, hogy eljöttél! – mondta David. – Veled van a férjed?

– Frank talán még mindig kint áll, és tátott szájjal bámulja a ház méretét – vigyorgott Donna.

Erős déli akcentussal beszélt.

– Nem tudtam, hogy férjnél vagy – jegyezte meg Jennifer.

– Sok mindent nem tudunk egymás életéről – mondta Donna sajnálkozva. – Azt hiszem, apád ezért hívott meg ma estére.

– Hol van anyád? – kérdezte David élénken.

Jennifer nem ismert nála kiegyensúlyozottabb és magabiztosabb embert, most mégis valami tétovaságot érzett a hangjában. Apja nem akart mást, mint áthidalni a felesége és a testvére közt tátongó szakadékot, de valamennyien tudták, kiszámíthatatlan, hogy Sylvia hogyan reagál a helyzetre.

Mindketten körülnéztek, de nem látták az asszonyt.

– Megyek, megkeresem – mondta David. – Jen, vezesd körbe Donnát!

– Hűha! – lelkesedett Donna. – Tudtam, hogy szép lesz, de ez a hely…

– Nem vettük – mondta Jennifer szerényen. – Évtizedek óta a családunké. A dédnagyapám vásárolta, és azóta mindenki más csak próbálta fenntartani.

– Egek, akkor a nyomás rajtad van, a következő generáción, hogy megőrizd!

Jennifer zavartan mosolygott. Még soha nem jutott eszébe, de talán volt valami anyagi kényszer anyja meggyőződésében, hogy Connor lesz a tökéletes férj a számára. Jennifer tudta, hogy apja küszködött a válság alatt. Nem tehetett úgy, mintha nem venné észre, hogy nem élnek olyan nagy lábon, mint korábban.

Öt-hat évvel azelőtt a Casa D’Orban még ötfős állandó személyzet szolgált. Marion szülei, Jeffrey és Dolores Wilson sofőrként, illetve szakácsnőként dolgozott; Marion volt a nem hivatalos sous chef{26} és házvezetőnő; és egy kertész meg egy birtokigazgató is szerepelt a fizetési listán. De amikor Wilsonék visszavonultak, nem vettek föl helyettük mást, és idővel a személyzet többi tagja is eltűnt. Ez az állapot éles ellentétben állt a Gilbert családéval, akiknek a várostól északra lévő, teljes létszámú személyzettel kiszolgált házuk mellett volt még egy Lyford Cay-i és a Côte d’Azur-i otthonuk is.

Jennifer nem akart ma este ezen rágódni, és karon fogta a nagynénjét, hogy körbevezesse.

Donna annyira meleg természetű volt, amennyire az anyja hideg lélek. Miközben a Casa D’Orban sétáltak, és történeteket cseréltek ki az életükről, Jennifer azon tűnődött, miért festették le Donnát mindig úgy, mint elrettentő példát a családban. Donna és Sylvia elhidegülésének okai máig ismeretlenek maradtak. Léteztek ivásról és szerencsejátékról szóló mendemondák, de miközben a nagynénje pensacolai étteremvezetői munkájáról és óceánjárókon tett világkörüli útjairól beszélgettek, Jennifer nem látott mást, mint egy hétköznapi hölgyet, akinek az egyetlen gyengesége – ahogy maga is bevallotta, amikor elmesélte Jennifernek, hogy az új férje, Frank, aki valahol a partiban cirkulált, igazság szerint a negyedik a sorban – a férfiak terén tanúsított rossz ízlése volt.

Jennifer felvitte Donnát az emeletre, hogy megmutassa a házból nyíló legszebb kilátást. Szülei lakosztályához tartozott a legnagyobb terasz, ahonnan az egész birtokot be lehetett látni, de mivel biztos volt benne, hogy anyját bosszantaná, ha bárki hívatlanul bemenne a szobájába, a ház számára kedvenc részébe, a legfelső emeletre kísérte Donnát.

– Ez nagyon fog tetszeni neked! – mosolygott, ahogy a tetőn lévő kupolához vezette a nagynénjét.

– Mi ez? – kérdezte Donna, mint egy vidám gyerek.

Jennifer kinyitott egy kis ajtót, és kiléptek a kerek szoba körül futó erkélyre.

– Ez az özvegy sétánya – mondta a lány, és beszívta a balzsamos éjszakai levegőt. – A tengerparton rengeteg házon van ilyen. Azt mondják, a ház úrnőié volt: kijöttek ide, itt várták a tengerész férjüket, hogy hazatérjen az óceánról.

– És gondolom, néhányuk sosem tért vissza.

– Igen, azt hiszem – mondta Jennifer a Tó ház felé pillantva. – Azt hiszem, ettől ez a ház legszomorúbb vagy legromantikusabb része.

Donna ráhajolt a korlátra, és vágyakozva nézett az apró lámpákkal teleszórt sötétségbe.

– Miért nem beszéltek egymással, te és az anyám? – kérdezte Jennifer csöndesen.

– Nem tudom. Én próbálkoztam – mondta Donna szomorú nevetéssel. – Charlestonba költözött, és eltűnt a radarról. Azt sem tudtuk, hol van. Karácsonykor szoktunk kapni egy lapot, mintha azt akarná mondani, hogy itt vagyok, megvagyok, de soha nem volt rajta telefonszám, hogy felhívhassuk, vagy cím, hogy kapcsolatba léphessünk vele.

– Ki az a mi? – kérdezte Jennifer meglepetten.

– A szüleink. A te nagymamád és nagypapád.

– De én azt hittem, hogy meghaltak, amikor a mama tizennyolc éves volt!

– Nem – rázta a fejét Donna. – Sokkal később történt. Sylvia akkor már hozzáment az apádhoz, de te még nem születtél meg.

– Mi történt? – kérdezte Jennifer, mert nem volt biztos benne, hogy jól követi-e az eseményeket. – Úgy tudtam, hogy autóbalesetben haltak meg.

– Autóbalesetben? – kérdezte Donna meglepetten. – Nem, hosszú ideig betegeskedtek. Koldusszegények voltunk, nem volt pénz orvosi számlákra, úgyhogy én ápoltam őket néhány évig. Azt hiszem, ezért haragudtam Sylviára olyan sokáig, hogy nem vállalt ebben részt. De addigra már új életet élt. Azt az életet, amelyre mindig is vágyott. Ha valami jellemző a testvéremre, az, hogy cseppet sem érzelgős, főleg, ha arról van szó, hogy megkapja, amit akar. Kérdezd csak meg Ethan Jamiesont!

– Ethan Jamiesont? – ismételte meg Jennifer. Ismerős volt a név. Biztos volt benne, hogy ez az a férfi, akinek a fényképét anyja megmutatta neki. Sylvia Wyatt elvesztett szerelme. – A hadifotós, akivel Charlestonban találkozott?

– Hadifotós? – lepődött meg Donna. – Nem, Ethan Sylvia gimnáziumi szerelme volt. Őrülten egymásba voltak esve, ami nem meglepő. A legszebb fickó volt, akit életemben láttam. De amikor Sylvia húszéves lett, Ethan már nem érdekelte. Gondolom, a fatelepi munkája sem volt ínyére. Elhagyta a várost, elhagyta Ethant, és egyikhez sem jött vissza soha többé.

Jennifer elhallgatott, letaglózták anyja hazugságai. Nem csak akkor este, amikor megmutatta Ethan fotóját; egész élete, ami keveset Jennifer tudott róla, meggyőzően előadott kitaláció volt.

– Vissza kell mennem a buliba, hogy megkeressem Franket, mielőtt valami komiszságot követ el – mondta Donna. – Csak szerettem volna egy jót beszélgetni veled. Remélem, ez sok alkalom közül az első!

– Le kellene mennem Pensacolába?

– Bizony! – vigyorodott el Donna. – Hófehér homokú strandjaink vannak, és Franknek van egy bárja. Mi készítjük a legistenibb margaritát! Van barátod?

Jennifer bólintott.

– Hozd el egy hétvégére! Nagyon jól fogjuk érezni magunkat!

Jennifer nem tudta Connort elképzelni egy pensacolai bárban, de mindenesetre igent mondott.

Donna szorosan megölelte az unokahúgát, és Jennifer egy pillanatra elveszett a szőke fürtök felhőjében.

– Annyira örülök, hogy eljöttem! – vallotta be Donna, ahogy elhúzódott. – Amikor meghívott a papád, nem akartam elfogadni ennyi idő után, de Frank azt mondja, soha nem késő azt mondani, hogy szeretlek.

Miközben Jennifer visszamászott a kis ajtón keresztül a házba, az volt az érzése, hogy a nagynénje téved.

19. fejezet

Jennifer, miután pár percet csevegett Donna férjével, Frankkel, elosont a ház oldala mellett a hátsó kert végébe, ahol gyérebb volt a vendégsereg.

Szeretett volna néhány perc nyugalmat. Természeténél fogva nem volt társaságkedvelő, ezért meglehetősen kimerítőnek érezte, hogy a figyelem középpontjában áll, hogy fecsegnie kell a szülei által meghívott több tucat családi baráttal. Azonkívül térre volt szüksége, hogy gondolkodhasson. Donna szavai megdöbbentették. Tudta, hogy anyja bonyolult nő, de azt képtelen volt felfogni, hogyan hozhatott össze ennyi hazugságot. Sylvia talán zavart érzett a háttere, a családja szegénysége miatt, de a története Ethan Jamiesonról – feltéve, hogy Donna igazat mondott – tökéletes kitaláció volt.

Már a kerti laknál járt, amely úgy festett a sötétben, mint egy gyönyörű, ódon madárkalitka. Megnyugtató volt itt kint. Az anyjáról szövött gondolatok kezdtek szétfoszlani, és a Tó ház ismét csúfondárosan nézett rá.

Oda kell menned, hogy elbúcsúzz, biztatta magát, és megitta a karcsú pohárban magával hozott pezsgőt.

Egy könnycsepp gördült le az arcán, amikor észrevette, hogy ég egy lámpa a házban. Elképzelte, ahogy Jim csomagol, közben hangosan szól a zene. Arra gondolt, vajon átnéz-e a fiú is a tavon, figyeli-e a parti fényeit, és vajon olyan szomorú és bánatos-e, mint ő. Kételkedett ebben.

Jim Johnsonnak vad és szenvedélyes volt a szíve – ez volt az egyik dolog, amelyet Jennifer a legjobban szeretett benne. Amikor érdekelte valami, akkor mélyen érdekelte, mindegy, hogy zenéről vagy egy véleményről volt szó, amelyért hajlandó volt kiállni. Nem az a fajta srác volt, akit a kényelmetlenség vagy a zavar megakadályoz abban, hogy megtegyen valamit, hacsak a zavar nem sajnálkozásból fakadt.

A hold csillogott a tavon, és Jennifer érezte, hogy megereszkedik a válla. Azért menekült el New Yorkból a nyár elején, hogy valami rendet teremtsen az életében, de most, két hónappal később, a dolgok még zavarosabbnak tűntek, mint valaha.

– Hé! – szólalt meg egy hang a háta mögött.

Dobogó szívvel, reménykedve megfordult. Csalódottan látta, hogy Connor az.

– Mit csinálsz itt kint? – nevetett kínosan.

– Téged kereslek – mondta Connor, és egy lépést tett felé a kerti lakban.

A távolság leszűkült köztük. Kábítóan forró éjszaka volt, és a levegőt mintha kiszívták volna az apró üvegpavilonból. Jennifer kellemetlenül érezte magát egy ilyen zárt, behatárolt helyen Connorral. Haját a füle mögé simította.

– Nagyszerű parti!

– Anyám nem ment volna bele semmi ennél egyszerűbbe – mosolygott a lány.

– Marion mondta, hogy a teraszt te magad díszítetted fel. Jól néz ki.

– Nem gondoltam, hogy férfiak észrevesznek ilyesmit! – ugratta Jennifer a fiút.

– Nos, én észrevettem, és büszke vagyok rád!

– Szerettem volna, ha fotogén lesz. Forgattam egy keveset a dokumentumfilm számára.

– Apropó, dokumentumfilm – szólalt meg Connor megfontoltan. – Híreim vannak.

Jennifer érezte, hogy máris javul a hangulata. Amikor utoljára New Yorkban járt, Connor mesélt neki a városban szerzett új barátairól és ismerőseiről. Egyikük montírozó, aki mindenféle izgalmas projekten dolgozik, és felajánlotta, hogy segít megvágni Jen dokumentumfilmjét. A lány többórányi felvételt készített, és boldog volt az interjúkkal, de Bryn Johnsonnak igaza volt, amikor azt mondta, hogy struktúra és vágás nélkül a szalagjai csupán összefüggéstelen önelemzések. Jennifer rettentő izgatott lett, amikor Connor megígérte, hogy megszervez a fickóval egy találkozót, és egész héten várt legalább egy névre vagy telefonszámra, ahol elérheti az illetőt.

– A barátod, a filmvágó. Beszéltél vele? – kérdezte lélegzet-visszafojtva.

Connor szünetet tartott.

– Nos, beszéltem egy baráttal. Egy másik baráttal.

– Ő is montírozó?

Jennifer tudatában volt, hogy ketyeg az óra. David Wyatt már célzásokat tett arra, hogy leállítja az apanázsát, és Jennifer azt tervezte, hogy három versenybe is benevezi a filmjét, amelyeknek vészesen közeledett a határideje.

– Még a durva vágást sem végeztem el, és ha a barátod nem tud segíteni, a legsürgősebben találnom kell valaki mást!

Connor még egy lépést tett előre.

– Nézd, Jen, nem akarlak befolyásolni, de fesztiválokra benevezni amatőr dolog. Amire igazán szükséged van, az egy állás az iparágban, és azt hiszem, szereztem is neked egyet.

Jennifer úgy vélte, Connornak nincs igaza, de érezte, hogy felszalad a szemöldöke a kíváncsiságtól.

– Találkoztál már David Clarke-kal. Az egyetemen, egyszer együtt néztük az evezést. A bátyjának, Richardnak produkciós cége van. Nagyon sikeres rövidfilmeket készít. Szóval megemlítettelek neki, és szeretne beszélni veled. Úgy gondolja, kinéz valami a számodra.

– Milyen filmekről van szó? – kérdezte Jennifer gyanakodva.

Tudomása szerint Connornak soha egyetlen barátja sem volt kreatív területeken, és most egyszerre mintha több is akadt volna.

– Filmekről – vonta meg Connor a vállát. – A vállalati szféra számára. Nemrégen egy nagyon érdekes anyagot készített az egyik nagy olajcégnek, digitális prezentációt az értékesítési prospektusukhoz.

– Ó! – nyögött fel Jennifer, és érezte, hogy lelohad a lelkesedése.

– Miért, mire számítottál? – ráncolta a homlokát a fiú. – Gyakornoki állásra Spielbergnél? Nézd, itt van a pénz, pontosan itt. – A nyomaték kedvéért a földre mutatott. – Céges videók. A nyomtatott világ halott – tíz éven belül, amikor ez az internetügy tényleg beindul, mindnyájan vizuálisan fogjuk fogyasztani az információt. Filmek, képek, hókuszpókusz.

Jennifer érezte, hogy kezd indulatos lenni.

– Connor, ez nem az a fajta filmkészítés, amelyet én elképzelek. Ha kapcsolatba tudnál lépni a vágó barátoddal, az csodálatos lenne! – mondta, de világosan látta, hogy Connor nem is figyel rá.

– Hogy őszinte legyek, Jen, amikor először említetted a dokumentumfilm ötletét, kicsit nevetségesnek tartottam – mondta lenézőn. – De aztán rájöttem, hogy igazából briliáns gondolat. Menj, és tanuld meg a mesterséget Richard Clarke-nál, aztán elindíthatjuk a saját cégünket. Videomarketing. Én házalhatok üzletért a bankoknál, te pedig végezheted a kreatív részét. Az ezredfordulóra miénk lehet a pénzügyi marketingszektor.

Jennifer elkezdte rázni a fejét. Lélegzete akadozott, úgy érezte, hogy csapdába esett a pavilon falai közt.

– Connor, egy szóra sem figyeltél, amit a nyáron mondtam?

– Elismerem. – Connor feltartotta az egyik kezét. – A show New Yorkban van. Természetesen. Minden New Yorkban van. Tudom, hogy gyűlölted Larrynél, de szerintem azt gyűlölted, hogy egy galériában kellett dolgoznod, és ez befolyásolta a véleményedet a városról. Ez más lesz! – mondta olyan megnyugtatón, hogy Jennifer majdnem elhitte.

– Talán máskor beszéljünk erről – mondta, Connorra sem nézve.

– Nem, szerintem most kell beszélnünk róla! – válaszolt a fiú nyugodt, acélos határozottsággal.

Elég közel állt, hogy megfogja Jennifer kezét. A melléhez szorította.

– Szeretlek – mondta. – Szeretlek, és azt akarom, hogy együtt legyünk New Yorkban. Veled akarok lenni. Azt akarom, hogy összetartozzunk!

Szokatlan tétovázás érződött a hangjában. Connor mindig maga volt a százszázalékos önbizalom, de most valahogy másnak tűnt, ami megijesztette Jennifert.

Elengedte a lány kezét, és benyúlt a zsebébe. Jennifer szíve hevesen vert, amikor előhúzott egy kis fekete bársonydobozt. Sejtette, hogy ez nem egyszerűen egy huszonegyedik születésnapra szánt ajándék.

– Tudom, hogy fiatal vagy – mondta Connor, és fölemelte a doboz fedelét. – Tudom, hogy egy ideális világban várhatnánk egy kicsit, de amikor tudod, akkor tudod, igaz? Nem számít, hogy huszonegy vagy negyvenegy éves vagy.

Jennifer egy szikrázó, kékkel és ezüsttel díszített ovális gyémántot pillantott meg a lágy holdfényben. Gyönyörű volt a kő, gyönyörű volt a gyűrű, mégis nehéznek érezte a szívét, amikor meglátta.

– Jennifer Wyatt, hozzám jössz feleségül? – tette fel a kérdést Connor, és egyre magabiztosabb mosolyra húzta az ajkát.

– Hűha! – szólalt meg végül Jennifer rekedt hangon.

– Én választottam, de kicserélhetjük, ha jobban szeretnél párna-vagy smaragdcsiszolást.

Jennifer élesen beszívta a levegőt, és erőt gyűjtött. Aztán rátette a kezét a bársonydobozra, és a tenyerével lecsukta a fedelét. Egy percig csak nézte Connort, remélte, hogy megérti az üzenetet, remélte, hogy semmit sem kell mondania, de a fiú arckifejezése megkeseredett, magyarázatot követelt.

– Nem tehetem, Connor!

– Miért? – kérdezte Connor hitetlenkedve.

Jennifer biztos volt benne, hogy semmi olyat nem tud mondani, ami nem okoz fájdalmat. Amellett még maga sem ismerte a választ.

– Egyszerűen nem állok készen erre.

Connor orrcimpája remegett, ahogy megköszörülte a torkát.

– Most csak arra kérlek, hogy gyere hozzám feleségül – válaszolta szemmel láthatóan feldúlva. – Még nem kell végigsétálnunk a templomhajón. A bátyám három évig járt jegyben Vanessával, mielőtt összeházasodtak.

– És három évre rá elváltak – jegyezte meg Jennifer cinikusan.

A csend mintha egy örökkévalóságig tartott volna.

– Szeretsz még? – kérdezte végül Connor.

Jennifer lehunyta a szemét. Erre a kérdésre nem volt egyszerű válasz. Talán tényleg szerette Connort. Régebben biztosan így volt. Számtalan alkalommal érzett meghitt boldogságot, amikor a fiú meglátogatta az egyetemen, és együtt nézték a focit vagy az evezést. Connor mögötte állt, átölelte a derekát, és ő tudta, hogy a többi lány azt gondolja: milyen szerencsés, hogy a jóképű Connor Gilberttel jár, hogy az ő egyetemi kardigánját hordja, hogy vele megy haza este. De már régen nem érzett így. Legalábbis ebben az évben biztosan nem, amikor a vizsgák és a tanulás a legtöbb hétvégén távol tartotta őket egymástól, és neki igazából nem is hiányzott Connor.

Nem először gondolt arra, hogy a kapcsolatukat a kényelmes földrajz és időzítés alakítja. Ugyanabba az iskolába jártak, ugyanahhoz a vitorlázó körhöz tartoztak, ugyanabban az államban végezték az egyetemet. De az, hogy Connor a Harvardon szerzett diplomát, ambiciózusabbá tette őt, és más irányba terelte az életét; gyorsabban mozgott, és messzebb jutott nála, és ő nem akarta követni ezen az utazáson.

– Connor, ez egyszerűen óriási meglepetés! – mondta, hogy valami magyarázatot adjon.

– Szeretsz? – ismételte meg a kérdést a fiú.

– Igen – suttogta Jennifer.

Ez látszott a legkönnyebb válasznak. Nem szívesen rendezett volna jelenetet a saját születésnapján, és tudatában volt, hogy vendégek szállingóznak a pavilon felé.

Connor hirtelen kevésbé reményvesztettnek tűnt.

– De legalább gondolkodsz rajta?

– Természetesen.

– Visszajössz a házhoz? – kérdezte élénkebben.

– Csak még néhány percig elidőzöm itt.

– Ne maradj túl sokáig!

Ajka határozott, szoros vonallá keskenyedett, miközben visszatette a gyűrűs dobozt a zsebébe, és egyetlen további szó nélkül visszasétált a Casa D’Orba.

20. fejezet

Jennifer figyelte, ahogy Connor alakja távolodik a ház fényessége felé, és nyomorultul érezte magát.

– A francba! – suttogta az orra alatt, de nem volt biztos benne, hogy ezt kire vagy mire érti.

Azt sem tudta, miért mondott nemet Connornak. Az biztos, hogy nem tartotta volna helyesnek, ha elfogadja a házassági ajánlatát. Jennifer sohasem volt az álmodozó, romantikus lánytípus, aki egész életében erről a pillanatról fantáziál. De amikor egy percre elgondolkodott, hogy miért utasította el Connort, tudta, hogy szívében szerelmet és reményt kellett volna éreznie, amikor kinyitotta a bársonydobozt, ehelyett rémület fogta el, és ezért pontosan a helyes döntést hozta.

Szentjánosbogarak táncoltak a sötétben, mint pici arany esőcseppek, miniatűr meteorok. Bármely éjszakán örömmel és csodálattal figyelte volna őket, de most vissza akart menni a házba.

A tömeg már kezdett ritkulni. Tíz óra, döbbent rá, amikor az órájára nézett. A legidősebb vendégek fognak legelőször szétszéledni; mások bébiszitterekről és korai kelésről motyognak valamit. Az ő vidám barátaira, mint Jeanne és Pete, talán számítani lehet, hogy hajlandók éjszakába nyúlóan bulizni, akárcsak azok, akik a városon kívülről jöttek, és bejelentkeztek egy közeli szállodába. De Sylvia már előzőleg közölte Jenniferrel, hogy reméli, a parti éjfélre véget ér, és a lány egy percig sem kételkedett, hogy anyja addigra ki is üríti a Casa D’Ort.

Hűvösebb szellő kezdte borzolni a fákat, és Jennifer elhatározta, hogy bemegy egy kardigánért.

Átfurakodott a vendégeken, és felsétált a lépcsőkön a teraszra. Nem figyelte, merre megy, amíg bele nem ütközött valakibe, aki határozott kézzel megállította.

– Jim! – kiáltott fel, és meglepetésében levegő után kapkodott. – Itt vagy!

– Meghívtál, nem?

Jennifer idegesen nevetett.

– Tudhattam volna, hogy divatosan el fogsz késni.

– Nem tudom, hogy ez divatos-e errefelé. Déli modor, meg minden – vigyorgott Jim.

– Igyál valamit. Igyál egy pezsgőt! – mondta a lány. Elvett egy poharat egy arra haladó pincértől, és mámorosan Jim kezébe nyomta.

– Boldog születésnapot! – mondta a fiú, és nem vette le a szemét Jenniferről.

– Nagy nap! Már hivatalosan is vásárolhatok alkoholt.

– Furcsa egy ország ez az Amerikai Egyesült Államok – rázta Jim a fejét, és mosolygott. – Tizenhat éves korodban vehetsz fegyvert, de várnod kell, amíg huszonegy éves leszel, hogy kapj egy sört.

– Megvannak a magunk különcségei – nevetett Jennifer még mindig elragadtatottan attól, hogy Jim ott van.

– Hoztam neked valamit – mondta a fiú, és átadott egy Barbie-papírba csomagolt kis ajándékot.

– Aranyos – köszönte meg Jennifer, és elvette tőle a csomagot.

– Reméltem, hogy az.

– Kinyithatom?

– Nem – válaszolta Jim nem nagy meggyőződéssel.

– De kinyitom! – mosolygott Jennifer csúfondáros tekintettel.

Kártya nem volt a csomag mellett, és amikor letépte a papírt, egy kazettát tartott a kezében.

– Válogatás?

Ez kérdés volt, hiszen nem tudhatta biztosan. A felirat nélküli kazettaváltozaton lehettek volna akár Savannah hangjai vagy egy hangsáv a dokumentumfilmjéhez.

– Jobban szeretem az angol szóhasználatot. Összeállítás. Azt hiszem, ez megadja a kellő súlyt, amelyet megérdemel.

Egy négyrét hajtogatott kis papír volt a szalag mellett. Jennifer kinyitotta, és felismerte Jim merész, nagy betűit.

– Huszonegy dal! – kiáltott fel.

Jim egy kicsit elpirult.

– Van néhány jó szám rajta – vonta meg a vállát. – Olyanok, amelyek szerintem tetszeni fognak. Dalok, amelyek boldoggá tesznek, dalok, amelyek elszomorítnak, dalok, amelyektől úgy érzed, hogy meg tudnád hódítani a világot.

– A zene képes erre – jegyezte meg Jennifer csöndesen.

– Látom, tanulsz!

Jennifer szeme lefelé siklott, hogy elolvassa a számok listáját, de Jim esetlenül megérintette a papírt.

– Ne most nézd meg! Amikor ingyen pezsgőt ihatunk!

Nem nézett a lány szemébe, és Jennifert hirtelen izgalom fogta el, egy megérzés, hogy a válogatás tartalmaz valamit, aminek jelentősége lehet. Gondolatokat, amelyeket Jim nem akar megosztani, most nem, főleg nem a nyilvánosság előtt. Az elképzelés olyan izgató volt, hogy Jennifer úgy érezte, lepkék repdesnek a gyomrában.

– Mikor indulsz? – kérdezte gyorsan.

– Holnap este. New Yorkba repülünk. Apámnak találkozója van az ügynökével. Holnapután indulunk haza.

– Talán csinálhatnánk valamit – ajánlotta Jennifer tétován.

– Hatkor megyünk ki a repülőtérre.

Jennifer nem tudta, hogy Jim visszautasítja, vagy finoman egy időpontot javasol. Megacélozta magát, és kinyitotta a száját.

– Mondanom kell valamit, aztán kérdeznem kell valamit.

Egy hang a fejében kiejtette a szavakat, amelyeket elsőként el akart mondani. Connor megkérte a kezemet, de én beléd vagyok szerelmes, Jim Johnson, és tudnom kell, hogy csak én érzek-e így.

Mély bariton szakította félbe a gondolatait.

– Itt a születésnapos lány! – mondta egy ismerős hang, és egy súlyos kéz nehezedett a vállára.

Megfordult, és Bryn Johnsont látta. Legmagasabb sarkú cipőjében majdnem olyan magas volt, mint ő, és csak centikre volt a férfi vörösbortól megfestett ajkától.

– Csodálatos parti, Jennifer! Éppen most ismertem meg egy szenátort. – Elvett egy szendvicset egy arra haladó tálcáról. – Hiányozni fogunk neked? – kérdezte tréfásan.

Jennifer érezte az alkoholt a leheletén, és azt kívánta, bárcsak elmenne.

– Szeretném Jim ajándékát elrakni valami biztos helyre – mondta, félbeszakítva Brynt. – Egy perc, és itt vagyok! – tette hozzá, és tekintetét Jim felé fordította.

Átfurakodott a tömegen, fel az előtér impozáns lépcsőjén, aztán visszanézett, próbálta elkapni Jim pillantását, szerette volna megnyugtatni, hogy azonnal visszajön. Helyette Connort látta, és bűntudat fogta el a válogatásszalaggal a kezében. Connor a szájával formált szavakat felé, és ő a tőle telhető legvidámabban rámosolygott, bólintott, jelezve, hogy egy perc múlva visszajön. Aztán az utolsó tíz lépcsőt futva tette meg, és eltűnt a szem elől.

Megnyugodott, amikor beért a hálószobájába, és becsukta az ajtót. Pár percre lerúgta a magas sarkú cipőjét, élvezte az érzést, hogy kiszabadította a lábát. Leült az ágya szélére, és ismét széthajtotta a kis papírt. Szeme végigfutott a listán, szíve titkos jelentést keresett a címekben.

Volt néhány szám, amelyeket felismert. Boldog dallamok, mint a The Magic Number De La Soultól, amelyet a teherautóban játszottak; aztán voltak érzelmesebb dalok. Szerencsére nem látott semmi szexuális utalást – semmi olyat, mint a Let’s Get It On vagy a Feel Like Makin’ Love –, vagy ettől inkább furcsa csalódást érzett?

Szeme a lap aljára vándorolt, és hirtelen megdermedt.

Óceánok – Jim Johnson.

Majdnem hangosan felnevetett, amikor rájött, hogy Jim írt neki egy dalt. Szíve vadul vert, ahogy visszaemlékezett arra az éjszakára a Bonaventura temetőnél.

Írnod kell majd nekem egy dalt.

Ha megérdemled!

Jim már akkor is flörtölt vele, de ő nem engedte meg magának, hogy higgyen benne. Most látta, mit tagadott meg magától egész nyáron. Nem töltötte az időt Jimmel a dokumentumfilmje kedvéért, és a dokumentumfilmet Jim kedvéért készítette. És igen, talált egy kreatív szenvedélyt, valamit, amit szeretett, amiről úgy gondolta, hogy egyszer szakmaként is tudná művelni, de Jim ott volt mellette, egyengette az útját, és inspirálta őt, és ettől volt az egész olyan különleges.

Mély, megnyugtató levegőt vett, és úgy döntött, hogy már egy percig sem nélkülözhetik odalent.

Volt egy kis magnó az íróasztalán, és belecsúsztatta a válogatást. Ujja megnyomta az előrepörgető gombot, és addig futtatta a szalagot, amíg elérte a keresett dalt. Az előző szám elúszott, és aztán jött Jim dala.

A szimpla gitárbevezetés után más hangszerek is beléptek. Egy zongora és egy lágy, borzongató hangszínű valami, amitől a karján égnek állt a szőr. Jennifer keveset tudott a zenéről, a zenegyártásról, de érezte az odaadást, amely a felvételt létrehozta.

Jim most énekelt, és Jennifer azonnal tudta, milyen jó. Hangja finom, de a mélysége és ereje megbabonázó volt. Úgy hallgatta minden szavát, mintha a fiú egy képet, egy történetet festett volna a saját szavaival.

Sosem tudtam, milyen nagy az óceán,

Szomorúvá tesz, olyan széles,

Mégsem tud visszatartani attól

Hogy rád gondoljak, te édes…

Érzések reszkettek Jennifer torkában, könnyek gyűltek a szemébe, amikor először életében azt érezte, hogy gyönyörű és szeretik. Bár gyakran kapott bókokat a szépsége miatt, sohasem látta igazán kívánatosnak magát. Connor mostanában ritkán tett megjegyzést a külsejére, anyja pedig általában csak kritizálta.

De most Jennifer nem tagadhatta, hogy Jim hozzá szólt a dalon keresztül. Lehunyta a szemét, beleveszett Jim szavainak melegébe, tudta, hogy csak egyet akar: vele lenni, érezni magán a karját, érezni ajkán az ajkát. Nem érdekelte, hogy Jim holnap elmegy, mert ha jóvá tudja tenni egy egész nyár hibáit – a tagadást, a félelmet és naivitást, mindazt, ami megakadályozta, hogy a vágyai szerint cselekedjen –, akkor talán megtalálják a módját, hogy együtt legyenek. Nem kell, hogy közéjük álljon egy óceán.

Minden szót, minden ütemet meg akart hallgatni, de érezte, hogy eleget hallott. Lenyomta a stop gombot, és megújult céltudatossággal állt fel.

Tudta, anyja meg fog őrülni, hogy a lánya viszonyt kezd a szomszéd fiúval, de már nem érdekelte. Sylvia hazudott neki, manipulálta őt, de többé nem hagyja magát visszatartani!

Ahogy haladt lefelé a hosszú, pompás lépcsőn, David Wyattet látta az alján, aki sugárzó arccal nézett rá. Kinyújtotta a kezét, tenyérrel felfelé, mintha azt akarná, hogy a lánya beletegye a sajátját. Jennifer rámosolygott imádott apjára, bár türelmetlen volt. Meg akarta találni Jimet, és a magasabb pontról, ahol a lépcsőn állt, végigpásztázta a tömeget, hogy felkutassa.

– Már mindenütt kerestünk! – mondta David, amikor Jennifer a lépcső aljára ért.

Eltelt még egy pillanat, mire észrevette, hogy több ember gyűlt össze a hallban, mint ahányan tíz perccel korábban ott voltak. Anyja, nagyon peckesen, Connor mellett állt, bizalmas beszélgetésbe merültek. Jennifer találkozott a pillantásukkal, és mindketten mosolyogtak, de a lánynak hirtelen baljós előérzete támadt, hogy valami történik, amiről ő még nem tud.

Hallotta, hogy a parti zaja elhalkul, amikor apja megkocogtatja a borospoharát egy kanállal.

– Néhány szót akartam szólni, hogy gyönyörű lányomnak a legboldogabb napokat kívánjam – kezdte. – De úgy tűnik, többet is ünnepelünk ma este, mint Jenny huszonegyedik születésnapját!

Connor felé intett, aki előrelépett, büszkén, diadalittasan, miközben a szavak Jennifer fejében pattogtak, és a szoba forogni kezdett.

– Kérlek, emeljétek poharatokat Jenniferre és barátjára, Connorra, akik most lettek jegyesek…

Az egész vendégsereg tapsban tört ki. Poharak csendültek, és Jennifer hallotta, hogy a távolban pezsgősdugók pukkannak. A hangok kakofóniája elhalkult, amikor a tekintete megakadt egy arcon a tömegben. Jim Johnson a szoba végében állt, egy fejjel magasodott mindenki fölé. Szemük találkozott, de Jim tekintete kifejezéstelen, megfejthetetlen maradt. Aztán megfordult, és eltűnt a bejárati ajtón keresztül, amely nyitva állt, mint egy sötétségbe vezető portál.

Jennifer tett egy lépést előre, de nagy sietségében Connor karjába zuhant. Ő elkapta, és nem engedte el. Volt idő, amikor a termete, az izomzata biztonságot, megnyugvást jelentett, de Jennifer most bűnnek érezte a szorítását.

– Jól vagy? – suttogta Connor a hajába.

Jennifer elhúzódott, hogy egyenesen ránézhessen. Arca olyan közel volt a fiúéhoz, hogy látta a pórusokat az orrán és saját tükörképét a szeme sötétjében.

– Nem mondtam igent! – mondta olyan halkan, hogy senki más nem hallotta.

– Erről majd később beszélünk – mondta Connor, még mindig a lány karját markolva.

Jennifer elfordította a szemét, és látta, hogy az anyja figyeli. Sylvia elégedett mosolya mintha gúnyt űzött volna belőle.

– Virágszálam, annyira boldog vagyok miattad! – mondta az apja, és elhúzta Connortól.

Jennifer próbált nagyon vidáman mosolyogni, de érezte, hogy könnyek csípik a szemét. Annyira szerette az apját, de lehetséges volna, hogy David ilyen kevéssé ismeri őt?

– Ki szólt neked? – kérdezte. Kétségbeesetten próbálta kibogozni az eseményeket.

– Connor már hetekkel ezelőtt engedélyt kért tőlem, de nem tudtam, mikor fog megtörténni a dolog. Aztán anyád szólt, hogy Connor néhány perce megkérte a kezedet a pavilonban, és te igent mondtál.

Jennifer beleharapott az ajkába, és feszesen bólintott.

– Bocsáss meg egy pillanatra! – mondta, és nem vett tudomást az emberekről, akik előreugrottak, hogy kifejezzék jókívánságaikat.

Nagyokat lélegzett az esti levegőből, amikor kilépett. Meleg éjszaka volt, és ahogy vette a levegőt, úgy érezte, mintha kiszívták volna belőle az oxigént. Szeme a ház előtti kerteket pásztázta. Az út szélén leszúrt lámpák éppen elég fényt adtak ahhoz, hogy meglásson valami mozgást, egy alakot, aki már majdnem a Casa D’Or fallal körülvett kertjének kapujánál járt.

Tudta, hogy Jim az, és futásnak eredt. Egyik cipősarka kifordult, botladozni kezdett, úgyhogy lerúgta a cipőjét, és átugrott a pázsitra, ahol gyorsabban tudott szaladni a puha füvön.

– Várj!

Jim megfordult, mindkét keze a zsebében.

Jennifer kicsit lihegett, amikor utolérte. Próbálta összeszedni magát, nem tudta, mit mondjon. Egy autó hajtott el mellettük, reflektorai szinte elvakították őket, aztán félreléptek az útból, az autó pedig eltűnt. Kocsik hosszú sora előtt álltak a parti vendégei számára fenntartott zsúfolt parkolóban. Az egyik autó Jim piros pick-upja volt. Jennifer tudta, hogy abban a másodpercben, amikor beszáll, beindítja a motort, és elhajt, biztosra veheti, hogy soha többé nem látja a fiút.

Lágy szellő borzolta a tölgyfákat, és a távolból hallotta, hogy a dzsesszzenekar egy hangulatához nem illő játékos dallamba kezd.

– Ne menj el! – szólalt meg végül.

– Eredetileg is csak be akartam nézni – intett Jim hüvelykujjával a ház irányába. – Tudod, hogy átadjam az ajándékodat.

– Nagyon tetszett – mondta Jennifer, és érezte, hogy egy magányos könnycsepp gördül le az arcán. – A dal, amelyet te írtál.

– Mondtad, hogy szeretnél egy dalt – bólintott mereven a fiú, és nem nézett Jenniferre.

– A szavak, a szöveg gyönyörű!

– Talán mégis rejtőzik bennem egy író – nevetett Jim szarkasztikusan. – Apám örülni fog.

– Jim, mondanom kell valamit…

– Apropó, gratulálok – szólalt meg Jim, megelőzve Jennifer szavait. – Igazán boldog vagyok miattad!

Most egyenesen a lányra nézett, rezzenéstelenül, és Jennifer egy másodpercig azon tűnődött, mi van, ha komolyan gondolja.

– Nem tudom, mi történt odabent. Veszekedtünk, Connor megkérte a kezemet… apám bejelentette…

– De igent mondtál? – Hangja a remény és a csalódás közt ingadozott.

– Nem. Nem igazán…

– Nem igazán? – kérdezte Jim kihívón.

– Azt mondtam, hogy meg kell gondolnom.

– Apád nem ezt a benyomást keltette.

– Anyám mondta neki, hogy igent mondtam. Hazudott! – Újabb könnyek csorogtak le az arcán.

– Miért?

– Nem tudom. Talán azt akarja, hogy hozzámenjek Connorhoz. Gazdag.

– És te mit akarsz, Jen?

Jim elfordította a fejét, Jennifer látta a profilját, a nyakát, a torkában fel-le mozgó ádámcsutkáját.

– Veled akarok lenni! – mondta csöndesen.

Jim szája megenyhült, és mosolyba kunkorodott. Szeme ragyogott. Előrelépett, és Jennifer visszafojtotta a lélegzetét, ahogy csökkent köztük a távolság. Lehunyta a szemét, boldogan, örömittasan, szédelegve. Csókjuk mindent beváltott, amiről álmodott.

– A francba, jönnek! – mondta Jim halk, torokhangú nevetéssel.

– Oda menjünk!

Jennifer megragadta a kezét, és az istállók felé húzta a fiút. Beszaladtak a hatalmas csűrbe. Jennifer a sötétben tapogatózott a villanykapcsoló után, de nem találta. Cserepek hiányoztak a tetőről, és az ezüst telihold fényes sugarai gyönyörű éjszakai megvilágítást kölcsönöztek a helynek.

– Szénapadlás – mosolygott Jim, és a falhoz szorította Jennifert. – Remélem, nem fog ránk ugrani egy vadállat.

– Reméled? – suttogta a lány, miközben Jim újra megcsókolta, most már szenvedélyesebben.

– Tudod, szerintem csapdába estünk itt bent – mondta Jim, amikor ajka egy pillanatra elhúzódott a Jenniferétől.

– Akkor kénytelenek leszünk… itt maradni… egy kicsit tovább – lihegte Jennifer a csókok közt.

Jim rögtön egyetértett vele, és kezdte a gyöngygombokat kioldani Jennifer ruháján. Odamentek egy bálához, a hatalmas szalmakockák tökéletes rögtönzött ágyul szolgáltak. Jim keze végigsiklott a lány derekának karcsú hajlatain, miközben Jennifer nyakát csókolta.

Jennifer lefeküdt a bálára, vágytól türelmetlenül és éhesen. A szalma szúrós volt, de a ruhája puha védőréteget jelentett. Lecsúsztatta a válláról, így olyan volt, mint egy vékony takaró, amelyre lefekhettek. Reszketett, ahogy Jim lecsapott rá, hogy megcsókolja a hasát, aztán felnyögött, amikor a fiú a mellére tapasztotta a kezét, kiügyeskedte a csipkés melltartóból, és a mellbimbóját csókolta, közben keze a combja közé csúszott, és simogatta.

Jennifer a tenyere segítségével lecsúsztatta a bugyiját, a vékony anyag legördült a combján. Jim megállt, hogy kicsatolja a nadrágját, és kigombolja az ingét, aztán ráfeküdt a lányra, és tovább csókolta, lassan, mélyen, kemény felsőteste Jenniferhez tapadt. A lány széttárta a lábát, és Jim beléhatolt. Jen átkarolta a combjával, és belemarkolt a hajába, ívbe hajlott a háta, ahogy az édes, éhes vágy egyre fokozódott, aztán jött a crescendo, amely fehéren izzó, mindent elsöprő gyönyörhullámba csapott át.

– Boldog születésnapot! – suttogta Jim, amikor kimerülten a szalmára omlottak.

És ahogy Jennifer felnézett a holdfényre, nem csak azt érezte, hogy egy évvel idősebb lett. Úgy érezte, újjászületett.

21. fejezet

A meztelen testét borzoló hűvös szellő felébresztette Jennifert. Szeme kipattant, és egy percig nem tudta, hol van. A következő másodpercben érezte, hogy valami irritálja a bőrét: szalma. Agya tompa volt – másnaposság –, és valaki feküdt mellette: Jim.

Jennifer a következő gondolatában konstatálta, hogy ez nem helyes. Félig meztelen volt, ruhája kigombolva, egyik melle kibuggyant a melltartója kosarából, bugyija nem volt rajta, szeretkezés közben eltűnt.

De amikor elfordította a fejét, és Jimre nézett, esztelen boldogság és vágy fogta el. Csodálatos, ami az elmúlt éjszaka történt, és még mindig nem hitte el, hogy a teste mindazt átélte, itt a szalmán. A szex szenvedélyes és mohó volt. Úgy emlékezett, hogy Jim addig csókolta, amíg ő elaludt, és az álla fájt a fiú erős borostájától.

Egy percig nézte. Még szendergett, és tökéletesen angyalinak tűnt – az a gyönyörű profil és azok a férfira pazarolt szempillák! Szerette volna újra megcsókolni, de a korai madarak távoli rikoltása valahol a tölgyfák közt figyelmeztette, hogy közeledik a hajnal, és nem volna jó, ha rajtakapnák őket. Így nem.

Rápillantott az órájára, és látta, hogy már majdnem hat óra. Próbált nem pánikba esni. Óvatosan felült, megigazította a melltartóját, és kezdte rendbe szedni a ruháját. Amikor készen volt, megbökte Jimet, hogy ébredjen föl a szendergésből. A fiú lassan mozdult.

– Hé – mondta aztán, megérintette Jennifer meztelen karját, és a bőrét simogatta az ujjbegyével.

– Mennünk kell, mielőtt kínossá válnak a dolgok – mondta a lány csöndes sürgetéssel.

– Azt hiszem, ezen a ponton már túl vagyunk, nem gondolod? – mosolygott Jim lustán, és mindkét kezét a feje mögé tette. – A partinak vége. Már úgyis hiányoltak, úgyhogy semmi sem sürget.

Lezsersége egyáltalán nem nyugtatta meg Jennifert.

– A szüleim meg fognak őrülni, és fogalmam sincs, hogy Connor mit gondol majd.

– Számít ez neked?

Jenniferen kezdett tejesen eluralkodni a pánik.

– Jim, aggódni fognak miattam!

A fiú felült a szalmán.

– Nem gondolod, hogy tudják? – kérdezte egyszerűen.

Jennifer mélyet lélegzett, és elismerte, hogy ebben van valami. Nem zavarták meg őket; amennyire tudta, nem küldtek embereket a keresésükre.

– Most mit fogunk csinálni? – kérdezte végül.

– Te mit akarsz csinálni? – tette fel a kérdést Jim, és nem vette le a lányról a szemét.

Jennifer tudta, hogy valójában mit kérdez tőle. Mit akar kezdeni az életével? Milyen irányban akar elindulni? Elfogadja a számára kijelölt életet, vagy valami izgalmas, meghatározatlan új utat választ?

A nyáron előadott minilázadásai – hogy otthagyta a galériát New Yorkban, hogy hazajött Savannah-ba, hogy dokumentumfilmet készített – hirtelen teljesen felületeseknek tűntek most, hogy Jim döntésre szólította fel.

– Pocsék volt az időzítésünk, nem igaz? – kérdezte.

– Nem valami jó. Rengeteg ilyen éjszakánk lehetett volna, mint a tegnapi, ha…

– Ha…

– Meg kellett volna hogy csókoljalak a temetőnél!

– Azzal voltál elfoglalva, hogy sorozatgyilkosnak hívj.

– Tucatnyi alkalom volt, amikor megcsókolhattalak volna. De nem tettem. Féltem, hogy visszautasítasz, úgyhogy meg sem próbáltam. Arra gondoltam, jobb a barátságod, mint a visszautasításod.

– Mégis ez volt életem legszebb nyara. Tegnap éjjel, amikor megcsókoltál, annyira boldog voltam! Ezt akartam, régóta erre vágytam. De minden olyan bonyolultnak tűnik. Úgy értem, elmész Savannah-ból. Ma este.

– Nem kell elmennem – mondta Jim csöndesen.

Jenniferben feltámadt a remény.

– Maradnál?

– Kicsavarhatnád a karomat – vigyorgott a fiú.

– Mit akarsz csinálni? Egy-két héttel elhalasztod a jegyedet? A hónap végére vissza kell menned az egyetemre.

– Nem feltétlenül – mondta most Jim komolyabban.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Azt mondom, hogy boldogok lehetünk, Jen. Te és én. Együtt.

– Ideális szó, igen.

Jim megrázta a fejét, és dühösnek tűnt.

– Olyan világot teremthetünk magunknak, amilyet akarunk, és olyan döntéseket hozhatunk, amelyek ezt lehetővé teszik.

– És amikor a vízumod lejár három hónap múlva, kirúgnak az országból, és ott állsz az egyetem nélkül és dühösen rám, amiért nem gondoltunk a gyakorlati problémákra…

– Minderre van megoldás – mondta Jim, de nem nézett rá.

Miről beszél? – tűnődött Jennifer magában. Érezte, hogy a fiú szavaiban rejlő valószínűségtől egy lepkeraj kel életre a gyomrában.

– Jim, nem hagyhatod ott az egyetemet. Ezt nem engedném meg neked!

– Akkor gyere velem Angliába! Szerezhetünk egy lakást Londonban. Én tanulhatok, te tanulhatsz, dolgozhatsz. Nem tudom. De azt tudom, hogy képtelen vagyok felszállni arra a gépre és itthagyni téged!

– Azt hiszem, akkor a legjobb, ha megyek, és beszélek Connorral – ugratta őt Jennifer, aki úgy érezte, hogy kiengedte a fékeket, és most szabadon száguldhat egy Jim Johnsonnal eltöltendő élet felé.

– Tudod, a Nemzeti Filmiskola, közvetlenül London mellett, csodálatos. Stúdióik vannak Sheppertonban és Pinewoodban. A Soho zsúfolásig van produkciós cégekkel és montírozó vállalatokkal…

– Igazi tehetséged van, tudod?

– Mihez?

– Hogy az életet úgy tüntesd fel, mint ami izgalmas, és tele van lehetőségekkel.

– Az emberek arról beszélnek, hogy csapdában érzik magukat, pedig általában magunknak készítjük a kalitkákat. Néha csak azt kell tudnod, mikor mondj nemet, és mikor igent.

– Igen – suttogta Jennifer, és Jim megcsókolta.

Aztán Jen megtalálta a bugyiját, felvette, miközben figyelte, ahogy Jim begombolja az ingét. Vidámnak és boldognak érezte magát. Hangokat hallott a mezőről, és tudta, hogy Marion, aki egy kis házban lakott az istállók mellett, hamarosan felkel, és neki gyorsan vissza kell mennie a házba.

Sietős terveket készítettek. Egy hang Jennifer agyában emlékeztette, hogy fél Savannah azt hiszi, feleségül megy Connor Gilberthez, de ahogy Jim programot állított össze a tennivalóikról, az egész olyan egyszerűnek tűnt, mint egy bevásárlólista kipipálása.

A maga részéről Jim közli a szüleivel, hogy nem megy vissza Londonba. Aznap este nem, még nem. Sittenfieldék barátai jönnek a Tó házba a hét végén, úgyhogy ott nem lehet tovább maradni. Amellett mindketten tudták, milyen nehéz volna ilyen közel lenni a Casa D’Orhoz. Úgy gondolták, jó ötlet volna néhány napra otthagyni Savannah-t, amíg eldöntik, mi legyen a következő lépés.

Jennifernek rögtön Donna nénje jutott az eszébe. Pensacola nincs messze Georgiától, és elképzelte, ahogy a naplementében sétálnak Jimmel a tengerparton, a floridai homokon.

– Akarod, hogy veled menjek? – kérdezte Jim, ahogy a csűr ajtajában toporogtak.

– Mintha ez megkönnyítené a dolgokat – mosolygott Jennifer bánatosan. – Megbirkózom vele! Nézz utána, meg tudod-e hosszabbítani a repülőjegyedet! Délután majd újra találkozunk.

Az ajtó nyikorogva becsukódott mögöttük. Jennifer összerezzent zavarában, amikor látta, hogy Jim pick-upja az egyik utolsó autó, amelyik ottmaradt a felhajtón. Nem csókolta meg búcsúzóul a fiút. Csak céltudatosan elindult a ház felé. Egyszer visszafordult, és látta, hogy Jim bent ül a teherautóban. Ahogy a motor életre bődült, a fiú rákacsintott.

22. fejezet

A házban csend és nyugalom honolt. Szürkéskék kora reggeli fény szűrődött át az ablakokon. Jennifer feje még mindig tompa volt, úgyhogy beosont a konyhába, hogy igyon egy pohár vizet. A csapból folyó víz csörgedezése megnyugtatóan hatott rá, akárcsak a torkán lecsurgó folyadék. Éhes is volt, odament hát a hűtőhöz, hogy megnézze, mit talál benne. Halk pukkanással nyílt ki, és a lámpa maradékok vad összevisszaságát világította meg: hideg sonkát és miniatűr gyümölcskosarakat.

– Ilyen hamar visszajöttél? – szólalt meg egy hang a háta mögött.

Jennifer levegő után kapott, és becsapta a hűtő ajtaját. Nem volt meglepve, hogy anyját látja a konyhaajtóban, neglizsében, a mellén összefont karral. A hideg fényben és smink nélkül Sylvia halálsápadtnak tűnt. Arca kifejezéstelen volt, ami csak fokozta megjelenése kísértetiességét.

Jennifer úgy markolta a pohár vizét, mint egy talizmánt. Egy másodpercig arra gondolt, bárcsak szaván fogta volna Jimet, hogy vele jöjjön, de tudta, hogy ezzel most egyedül kell szembenéznie.

– Éppen lefeküdni készültem – mondta, és egy kicsit kihúzta magát.

– Senkitől nem búcsúztál el a partin. Egyetlen embertől sem! – jegyezte meg az anyja hűvösen.

– Sajnálom…

– Sajnálom – utánozta az anyja. – Tudod, Connor milyen rettenetes zavarban volt?

– Később majd beszélek vele.

– Ha hajlandó szóba állni veled!

Jennifer összeszorította az ajkát, és nyugalmat erőltetett magára.

– Látnom kell. Fontos, hogy beszéljünk.

– Nem mondhatnám, hogy tetszik ez a hang, de gondolom, az adott körülmények közt talán megbocsát neked.

– Megbocsát nekem?

– Te és Jim Johnson! Egy utolsó kirúgás a hámból, mielőtt hazamegy. Hogy kiűzd magadból.

– Szerelmes vagyok Jimbe! – mondta Jennifer kihívóan.

Sylvia kegyetlenül fölnevetett.

– Nőj már fel! – sziszegte kíméletlenül. – Szexuális vágy gyötör. Ennyi az egész!

– Több ennél! – Jennifer próbálta megőrizni a nyugalmát. – Sokkal több. Jim nem megy vissza Angliába. Itt marad, és együtt leszünk.

– Te megőrültél!

– Életemben nem gondolkodtam világosabban! – közölte, és biztatta magát, hogy most nem szabad elgyengülnie, nem szabad visszafordulnia.

– Igazad van, legjobb lesz, ha lefekszel! Aludj egy keveset. Biztos vagyok benne, hogy szükséged van rá – mondta az anyja csípősen. – És amikor felébredsz, elmész, és megkeresed Connort – a vőlegényedet –, és mindent elkövetsz, hogy kibékülj vele!

– Te mondtad a papának, hogy elfogadtam Connor házassági ajánlatát, igaz?

Tesztelte az anyját, de Sylvia arca szinte rezzenéstelen maradt. Nem mutatott meglepetést Jennifer megjegyzésére, csupán kicsit megkeményedtek a vonásai.

– Kis lökésre volt szükséged. Ez minden.

– Ez az én életem! – Jennifer a mellét verte az öklével. – Nem pedig egy lépés a te társasági ambícióidról szóló sakkjátszmában!

– Nem az én hibám, hogy nem tudod, mit akarsz! Még akkor sem látod meg a jó lehetőségeket, amikor az arcodba kiáltanak. Ehelyett azzal a szomszéd fiúval kódorogsz, aki, higgy nekem, közel sem lesz már olyan figyelmes, miután végre sikerült ágyba vinnie téged!

– Ezt meg sem hallgatom!

– Nem, ne is hallgasd! – mondta az anyja, összeszedve magát. – Feküdj le! Világosabban látsz majd, miután aludtál egy keveset. Tudom, hogy helyes döntést fogsz hozni.

Ezzel megfordult, és visszasétált az emeletre.

Jennifer egy ideig még a konyhában maradt. Félig arra számított, hogy David lejön, és megteszi a maga megjegyzéseit a helyzettel kapcsolatban. De miközben ott ült, és a vizét itta, rájött, hogy az apja még nem ébredt fel. Örült ennek. Most nem akarta őt látni. Eszébe jutott David büszke, mosolygó arca, amikor bejelentette az eljegyzését, és hirtelen elszégyellte magát. Érzései Jim iránt éppoly hevesek voltak, mint az elmúlt éjszaka – a pokolba is, majdnem elpirult, amikor a borzongató, titkos helyekre gondolt, ahol Jim megcsókolta –, és mégis, lefeküdt egy férfival, miközben valaki mással volt kapcsolata, és ez elítélendő.

Felosont az ágyába, és megpróbált elaludni. Nem volt nehéz, mert nagyon elfáradt. Amikor felébredt, napfény ömlött be a redőny lécei közt, és hallotta a zajt, ahogy a rendezvényszervező csapat a színpadot szedi szét, és az előző este zűrzavarát takarítja el.

Az éjjeliszekrényen álló óra tizenegyet mutatott. Apja már dolgozik, és tudta, hogy anyja távol fogja tartani magát, legalábbis addig, amíg ő meg nem teszi, amit mondtak neki.

Kilendítette a lábát az ágyból, és az ablakhoz sétált. Sylvia és Marion négy férfit irányított, az oldalsó kerten át vitették el a színpad állványzatát. Jennifer egy percig figyelte őket az ablak szélétől, hogy ne vegyék észre, aztán elment zuhanyozni. Egy szalmaszál esett ki a hajából, és elmosolyodott, bár csak egy pillanatra. Aggodalom fogta el.

Ült az ágya szélén a köntösében, törülközővel dörzsölte nedves haját, aztán ledobta a törülközőt. Tudta, hogy tovább nem halogathatja a dolgot.

Felöltözött, és felvette a cipőjét – mindig gyűlölte a telefont, ezért minél hivatalosabbnak és felvértezettebbnek akarta érezni magát, amikor felhívja Connort –, aztán ránézett az éjjeliszekrényén baljósan gubbasztó készülékre. Dobogó szívvel fölemelte a kagylót.

Néhány csengetés után egy női hang felelt. Azonnal felismerte Carolyn Gilbert negédes hangját.

– Jennifer vagyok – mondta gyorsan, és a szíve most olyan vadul vert, hogy azt hitte, kiugrik a melléből. – Connor otthon van?

– Jennifer…

Ha azonnali fagyosságra számított, tévedett.

– Tegnap este nem volt alkalmam, hogy gratuláljak. Hogy érzed magadat?

– Hogy érzem magamat? – kérdezte a lány elhaló hangon.

– Az ételmérgezés! – mondta Carolyn meglepetten. – Tudod, mindig próbálom elkerülni a rákot, de azokban az ételszállítókban megbíztam. Igazság szerint én ajánlottam őket a mamádnak, de mostantól messze elkerülöm őket. Micsoda rettenetes, rettenetes időzítés! Mindenki gratulálni akart neked, da a mamád mondta, hogy a fürdőszobában vagy… Nagyon diszkrét volt, úgyhogy ne aggódj!

– Most már jól vagyok – mondta Jennifer, és elképzelte az anyját, ahogy próbálja eltüntetni a nyomait.

– Akkor jó, mert Connor papájával szeretnénk elvinni benneteket vacsorázni ma este. Hogy ezt megünnepeljük, ahogy illik!

– Connor ott van? – kérdezte Jennifer.

Szerette volna minél hamarabb befejezni ezt a beszélgetést. Már így is éppen elég rosszul érezte magát, nem akarta a bűnei lajstromát azzal tetézni, hogy hazudik Mrs. Gilbertnek.

– Elment futni. Nemsokára visszajön. Gyere át! Biztos rengeteg megbeszélnivalótok van. Sok mindent meg kell terveznetek. Én éppen indulni készülök, úgyhogy a ház csak a tiétek lesz.

– Kérem, szóljon neki, hogy átjövök – mondta, mivel tudta, hogy pontot kell tennie a dolog végére.

Connor szülei a város másik végén laktak, a Hilton Head Islandtől északra, hivatalosan a dél-karolinai határ túloldalán. Jennifer áthajtott a Savannah folyó hídján, de akadozott a forgalom, és több mint egy órába telt, mire elért Gilberték luxus családi otthonához, egy európai stílusú birtokhoz, amelyen némi franciakastély-beütés érződött, Carolyn Gilbert hivalkodó ízlésének megfelelően.

Jennifer ült a kocsiban a ház előtt. Tenyere izzadt, és tudta, hogy nem a déli nap forróságától.

Próbált azokra a dolgokra összpontosítani, amelyeket majd Jimmel csinál, amikor mindennek vége. Elképzelt egy autókirándulást Floridába. Cumberland Island gyönyörű lesz az évnek ebben a szakában, és Jim imádni fogja az Okefenokee mocsarak kísérteties vadságát, ahol kajakkal beevezhetnek a csatornákba, és aligátorokat, vadmadarakat figyelhetnek meg.

Azt is alig várta, hogy újra elutazhasson Londonba. Már kétszer járt ott: egyszer egy családi nyaraláson, amikor az anyja rettentő csalódott volt, mert nem mehetett be a Buckingham-palotába, és a másik alkalommal egy iskolai kiránduláson, amikor galériáktól történelmi látnivalókig hajtották őket – megnézték a Westminster-apátságot, a Szent Pál-katedrálist és a Trafalgar teret. A kirándulás minden másodpercét élvezte: a város királyi fenségét és különcségeit, a piros telefonfülkéket és a fekete taxikat, a régi pubokat, amelyek olyanok voltak, mintha fel akarnának dőlni, és a nagyszerű aranyozott áruházakat – a Fortnum & Masont, a Harrodst –, amelyektől úgy érezte magát, mint egy régence{27} korabeli szerelmes regény hősnője. De most másfajta ottlétre számított. Olyanra, ahol helyi lakosnak érezheti magát. Ahol elmehet tanulni vagy dolgozni, aztán hazamehet egy apartmanba – egy lakásba, ahogy Angliában szeretik nevezni –, ahol hideg, esős estéken odabújhat Jimhez. A gondolat olyan kellemes és csábító volt, hogy azt kívánta, bárcsak már ott lehetne.

Cipője csikorgott a kavicsos felhajtón, amikor kiszállt a kocsiból. Szoknyájába törölte nedves tenyerét, és felsétált a mészkő lépcsőkön a hatalmas bejárati ajtóhoz. A házvezetőnő azt mondta neki, hogy Connor a könyvtárban van, aztán csendben eltűnt.

Jennifer keresztülment a házon, óvatosan lépkedett, hogy a cipője ne üssön zajt a padlón. A könyvtár a távoli szárnyban volt. A Casa D’Orhoz hasonlóan, Gilberték nagystílű otthona egy folyó partján épült, és amikor kinyitotta az ajtót, víz csillogását látta a távolban. Nem égett lámpa, és a szobának hideg és borongós volt a hangulata. Éppen csak ki tudta venni Connor alakját, aki egy füles fotelban ült a kerttel szemben.

Nem jöttek a szájára szavak. Örült, hogy a fiú szólalt meg először.

– Meg vagyok lepve, hogy volt képed idejönni! – mondta, és az asztalra dobta a magazint, amelyet olvasott.

– Igazad van. Én azon vagyok meglepve, hogy egyáltalán látni akarsz.

– Nem akarlak látni! – mondta a fiú egyszerűen, és felállt. Jennifer nagyon elszégyellte magát az arckifejezésétől. – Legalább jó volt? Olyan jó, amilyennek elképzelted?

– Connor, kérlek…

– Azt várod, hogy ne legyek dühös? A barátnőm otthagyja a saját huszonegyedik születésnapját, a partit, amelyen az eljegyzésünket ünnepeltük volna, és eltűnik az éjszakában egy rocksztárral! – pattogott, és szavaiból sütött a megvetés.

– Ő a barátom. Csak egy percre hagytam ott a partit, hogy elbúcsúzzam tőle.

– És aztán basztál vele! – Connor ajka gúnyos mosolyra húzódott.

Jennifer nem akarta letagadni, ami történt, elege volt a hazudozásból.

– Nem akartam, hogy így történjen…

– Milyen kedves tőled! Szerencséd van, hogy az anyád olyan ügyesen fedezett, különben a parti összes résztvevője annak a kurvának látott volna, aki vagy!

– Ezt gondolod rólam? – kérdezte Jennifer, és egész testében reszketett.

– Tudod, az ok, amiért ennyire… ki vagyok borulva ettől – mondta Connor, óvatosan válogatva a szavait –, az, hogy még mindig szeretlek. Ostobaság, nem? Annak ellenére, ahogy bántál velem, a családod és én még mindig szeretünk, csak sajnos te nem tisztelsz engem, egy cseppet sem.

– De igenis tisztellek, Connor! Én csak… csak érzések alakultak ki bennem valaki más iránt.

Jennifer hallotta, hogy Connor mélyen beszívja a levegőt. Lehunyta a szemét. Rettentő dühösnek látszott.

– Mikor megy vissza Londonba?

– Hamarosan – mondta a lány csöndesen.

– Jó. – Connor kinyitotta a szemét, és Jenniferre függesztette.

– Vele megyek.

Connor szeme majd kiugrott meglepetésében.

– Micsoda?

– Filmiskolára jelentkezem. Londonban. Vele akarok lenni.

Connor a fejét rázta, mintha nem hinné el, amit hall.

– Várj! – kezdte. – Én kész vagyok megbocsátani neked, és te meg akarsz szökni vele Londonba.

– Sajnálom.

– Sajnálod? – ismételte meg Connor, és egy agresszív lépést tett előre. – Te ringyó! Te rohadt kibaszott kurva!

Keze ökölbe szorult. Fölemelte, és Jennifer azt hitte, hogy megüti, de egy rémisztő pillanat után a levegőbe csapott dühében.

– Takarodj! – bömbölte, miközben a lány pajzsként tartotta a táskáját maga előtt. – Nem hallottad? – Felkapta az újságot, és keresztülhajította a szobán. – Azt mondtam, takarodj!

Jennifer megfordult és elmenekült. Ahogy kilépett a nedves levegőre, tudatosult benne, hogy a döntése, hogy új irányba tereli az éltét, immár visszavonhatatlan. Nem maradt más hátra, mint hogy elmenjen Jimhez, és megmondja neki.

23. fejezet

2015

A szobában csak félig volt sötét. Jim minimalista sötétítői jól mutattak, és védték őt a kíváncsi szemek elől, de a New York-i lemenő nap ragyogása ellen szinte semmit sem értek. Egy pohár vizet vitt az ágy felé, közben átlépkedett a földön rózsabimbókként szétszórt, gombócba gyűrt papír zsebkendőkön.

– Tessék, orvosság a betegnek – mondta, és leült a matrac szélére.

Sarah nyilván már összeszedett valamit, mielőtt előző este átjött, de az éjszaka folyamán ebből gyorsan alapos megfázás lett; annyira, hogy nem ment be dolgozni, és még akkor is ágyban volt, amikor Jim hazajött az irodából.

Sarah nyögdécselt, megfordult, és beárnyékolta a szemét. Arca, akárcsak az orra, vörös volt, és a haja úgy állt, mint a szénakazal. Elvette a tablettát Jimtől, és kötelességtudón lenyelte.

– Köszönöm, bébi – károgta. – Sajnálom, hogy ennyi gondot okozok.

– Ne bolondozz, nem tehetsz róla, hogy beteg vagy!

Sarah fél szívvel kísérletet tett egy mosolyra, aztán visszarogyott a párnákra.

– De a te lakásodban vagyok beteg! Tönkreteszem a programodat.

– Tényleg azt terveztem, hogy később rendezek egy partit – mosolygott Jim –, de Hugh Hefner és Tommy Lee is felhívott, hogy megbetegedtek.

– El kell menned! – mondta a lány, és feltámasztotta magát egy párnával. – Úgy tűnik, Jennifert fel kell vidítani.

Jim bűntudatot érzett, hogy megosztotta vele Connor bizalmas információit. Természetesen nem mondott el mindent. Valójában a legfontosabb dolgokat nem mondta el: Jennifer terhességeit, az alkoholfüggőségét. Társaságban szívesen találkozott volna régi barátnőjével, de most furcsán érezte magát, hogy egyedül jelenjen meg mindazok után, amiket Connor elmesélt. Eredetileg azt ajánlotta, hogy négyesben menjenek el vacsorázni, de amikor Sarah vonakodott, a sok munkájára és arra hivatkozva, hogy a hamptonsi nyári társasági körről is írni akar, Jim tovább ütötte a vasat, mondván, hogy Jennifernek szüksége van egy „vidám estére”.

– Áttehetjük máskorra – mondta most, és átnyújtott egy újabb papír zsebkendőt.

– Connor a Per Sében foglalt helyet – rázta a fejét Sarah, és zajosan kifújta az orrát. – Rém nehéz ott asztalt szerezni. Rajta, menj el! Meséld el nekik azt a vicces történetet, hogy Celine Wood drogot adott neked. Különben is, van TiVo a hálószobádban, és szeretném megnézni a Dancing With the Starst{28}.

Jim nem látta Connort azóta, hogy három héttel korábban Barbudán találkoztak, bát telefonon beszéltek. A Red Reef eladása már folyamatban volt, és mindent az ügyvédek tartottak kézben. Simon elvitte Jimet vacsorázni, hogy gratuláljon neki az Omari új brandjének ötletéhez. Bizalmasan közölte vele, hogy forognak a kerekek, amelyek az egész hotelcsoport vezérigazgatójává nevezik ki, amikor a Casa D’Or elkészül, és Jim arra gondolt, volt valami karma abban, hogy Connort vagy pontosabban Jennifert kisegítette.

A Per Se csak egy hete nyílt meg. Amikor Jim megérkezett, több párral, amelyek azt a ballépést követték el, hogy egyszerűen megjelentek akkor este, és egy asztalt kértek, egy fagyos tekintetű platinaszőke közölte, hogy hat hónapra előre vesznek fel foglalásokat. Közben az ő asztaluk még nem készült el teljesen. Odament a bárhoz, és látta, hogy Jennifer ott ül egyedül, egyik fekete nadrágos lábát elegánsan átveti a másikon, bronzszínű papucscipő simul lebarnult lábára. Az egész kép olyan lezsernek tűnt: a ruha, a feltűzött haja, a csuklóján és a nyakán megvillanó arany, mintha mindent sietve dobált volna magára.

– Helló! – mosolygott Jim, és esetlen puszit nyomott az arcára. – Hol van Connor?

– Nem jön. – Jennifer feltartotta a telefonját, és bosszúsnak látszott. – Éppen most hívott. Befektetőkkel van, és bár a megbeszélés befejeződött, most el akarnak menni valahová.

Úgy mondta, mintha ezt nem hinné el, de Jim tudta, hogyan zajlanak ezek a dolgok. A tárgyalásokból vacsora és italok lesznek, aztán privát klubok, sőt szriptízbárok – macsó élvezetek az üzlet nevében –, és te általában hozzá vagy kötve ahhoz a személyhez, aki a pénztárca zsinórját tartja a kezében. E logika alapján arra gondolt, hogy Connornak talán a vele való találkozást kellett volna elsőrendűnek tekintenie, de azért, hogy itt maradt egyedül az istennőnek tetsző Jenniferrel, néma hálaimát mormolt a bankárokhoz, akik elvitték Connort egy görbe estére.

– Hol van Sarah? – kérdezte Jennifer. Betette a telefont a táskájába, és körbetekintett.

– Beteg. Nagyon megfázott – mondta Jim zavartan. – Azért nem mondtam le az estét korábban, mert azt hittük, jobban lesz, de amikor eljöttem, pontosan úgy festett, mint Rudolf, a vörös orrú rénszarvas.

– Remélem, hamar meggyógyul! – jegyezte meg Jennifer aggódva. – Nem kellene itt lenned!

– Igazság szerint elég eltökéltnek látszott, hogy ma este magányos tévénézést csap.

– Ilyen a te varázserőd! – csipkelődött az asszony.

– Úgyhogy csak mi vagyunk.

– Én, te és a karót nyelt személyzet.

– Észrevettem – mondta Jim, mivel a bár pincérei eltökélten keresztülnéztek rajta.

– Itt akarsz maradni? – suttogta Jennifer.

– Vagy egy tucat ember, akik teljesen odavannak az ilyen helyekért, lármázik az ajtónál, hogy bejuthasson.

– Akkor tegyük meg a magunkét a közösségért, és adjuk át nekik az asztalunkat – mosolygott az asszony.

Felhajtotta az italát, és felnyalábolta a táskáját. Amikor kimentek, Jim odalépett egy aggodalmas tekintetű férfihoz az átriumban.

– Mondja a Connor Gilbert nevet az asztalnál, és legyen kellemes estéje a barátnőjével! – mondta.

Kint az utcán Jennifer várt rá. Jim arra gondolt, talán túl hirtelen döntötték el, hogy távoznak. Lehet, hogy Jennifer csak haza szeretne menni.

– Mit szólnál, ha ennénk egy pizzát? – Nem ez volt a legjobb szövege.

– Pizzát?

– Tudod, nagy, kerek, paradicsom és sajt van a tetején. Londonban lapostányér, New Yorkban kávéasztal nagyságú.

– Rendben.

– Ez jó lesz? – kérdezte Jim, és egy tipikus, szeleteket áruló pizzériára mutatott.

Az emberek megbámulták őket, miközben sorban álltak a pultnál. Ha Jennifer észrevette is, úgy tett, mintha nem látná. Jim egy egész sajtos malomkereket rendelt, és átnyújtott húsz dollárt. Az utcán kinyitotta a dobozt, és odaadott egy szeletet Jennifernek, a mozzarella ragacsos szálai nyúltak, ahogy kivette a kerékből.

– Olyan vagy, mint Holly Golightly – vigyorgott, ahogy az Álom luxukivitelben jelenetére gondolt.

– Ő fánkot evett – csípett vissza Jennifer.

– A Moon River dallamára – mondta Jim, bele sem gondolva.

– Ez a mi dalunk?

– Lehet – válaszolta. Egy sajtszál égette a kézfejét. – A francba! – szitkozódott és lerázta.

– Jól vagy? – Jennifer kivett egy papír zsebkendőt a táskájából, és odaadta Jimnek. – Pizzaszelet. Nem könnyű az utcán enni. Inkább a Krispy Kreme mellett kellett volna döntenünk.

– Ezzel mit kezdjek? – nevetett Jim, és a barna dobozt egyensúlyozta a szabad kezében.

– Miért nem fejezzük be nálam? Itt vagyunk a sarkon túl. Még nem láttad a házunkat.

A Wyatt-Gilbert rezidencia egy belvárosi ház volt a Hatvanegyedik utcában. Fényes, fekete ajtó, boltíves ablakok sora és a szomszédban egy plasztikai sebész, legalábbis ez állt a diszkrét aranyszínű táblán, a falon. Az egész utca bűzlött a pénztől, akárcsak a drága gyertyák finom illata, amikor Jennifer beengedte Jimet a hallba.

Bozontos rézszínű kutya rohant oda hozzájuk. Jim nem rajongott a házi kedvencekért, de ez aranyos volt. Ráugrott, izgatottan a pizza szagától.

– Mars Szelet, maradj nyugton!

– Mars Szeletnek hívják a kutyátokat? – nevetett Jim.

– Hozok tányérokat – mondta Jennifer már a konyhából.

Jim végigpillantott a hosszú folyosón, gondolatban összehasonlította a saját lift nélküli egy hálószobás lakásával a Village-ben. Látómezejében megpillantott egy Picassót és egy liftajtót, mintha azt hangsúlyoznák, milyen messzire került az életük egymástól. Vagy talán csak arról volt szó, hogy megmaradt az a status quo, amely az első találkozásukkor fennállt.

Balra fordult, a hozzá legközelebb eső szobához, és belépett. Olyan tér, amelyet az ingatlanosok úgy hívnak: „meghitt”. Még több drága műalkotás és egy tálalón egy sor fénykép a boldog párról. Ízléses fekete-fehér válogatás az esküvőjükről, amelynek látványa annyira felzaklatta Jimet, hogy ellépett onnan.

Leült, és az ölében egyensúlyozta a pizzás dobozt, idegesen, nehogy paradicsomszósz kerüljön a halványzöld kanapéra. Jennifer bejött két tányérral, odament az italos szekrényhez, és kivett két poharat.

– Vörös vagy fehér? – kérdezte.

– Egyik sem – mondta Jim óvatosan. – Miattam ne nyiss ki egy üveget.

– Én is iszom – mondta az asszony.

– Kávé – javasolta Jim könnyedén. – Ha akarod, megyek és megcsinálom.

Jennifer visszatette a poharakat a szekrényre, és Jim megkönnyebbült, mintha elmúlt volna egy veszélyes pillanat.

Jennifer kiment kávét készíteni. Amikor visszajött, leült a Jimmel szemben álló székre, és csészéjére fonta az ujjait.

– Mióta laktok itt?

– Tíz éve.

– Igazi felnőtt ház – mosolygott Jim, és arra gondolt, hogy harmincéves korában egy garzonlakás büszke új tulajdonosa volt Kentish Townban. Ez jelentette az első fokot az otthonszerzés létráján. A londoni lakáspiac helyzete azóta hidegen hagyta. Öregebb lett, bölcsebb. A szakmai életében hozott áldozatokat, a pénzt és az előmenetelt hajszolta, nem a kreatív beteljesülést, amelyet, tudta, zenészként elért volna. Ennek ellenére sejtette, hogy, hacsak nem nyeri meg a lottófőnyereményt, a garzonlakásnál soha nem jut följebb az ingatlanlétrán.

– És most itt vagyunk, mindnyájan felnőttként – szólalt meg Jennifer, és megsimogatta Mars Szeletet. A kutya odajött, és letelepedett kettőjük közé.

– Úgy mondod, mintha megváltoztunk volna.

– Nem így van? – mosolygott az asszony, és felnézett.

– Én még mindig úgy érzem magamat, mint húszéves koromban. Bár amikor egy igazán rossz fotót látok magamról valamelyik magazinban, azt kérdem: hát ez meg ki a fene? Sarah azt mondta egyik nap, hogy ideje nyugdíjba küldenem a Converse All Stars cipőmet. Azt hittem, azért mondja, mert elnyűttem. Aztán eltűnődtem, hogy talán azért, mert egy kicsit szomorúnak látszom tőle.

– Te még hatvanéves korodban is vonzó férfi leszel, Jim Johnson. Látlak a lelki szememmel. Elegáns öltöny, gyönyörű nő a karodon, és cigaretta lóg a szádból.

– Úgy írsz le, mint egy öregedő dzsigolót. Nem ezt terveztem, amikor húszéves koromban interjút készítettél velem.

– Interjút?

– A dokumentumfilmed számára. Vagy elfelejtetted?

– A dokumentumfilm. – Jennifer összerezzent, és a kezét a feje mögé emelte. – Tényleg azt hittem, hogy én leszek az új Martin Scorsese.

– Hát ez impozáns lett volna. Egy savannah-i gengszterfilm. Mi történt vele? – kérdezte Jim komolyabban.

– Semmi – mondta Jennifer őszintén. A férfira nézett. – Karácsonykor már New Yorkban éltem. Nehéz dokumentumfilmet csinálni a szülővárosodban élő barátaidról úgy, hogy több száz mérföldre vagy tőlük.

– Soha nem jelentkeztél filmiskolába?

– Gondoltam rá – mosolygott szomorúan az asszony. – De a következő évi felvételiről lemaradtam, a rákövetkező évben pedig már férjnél voltam. Huszonhárom éves háziasszony. Én sem ezt képzeltem, amikor magammal készítettem interjút a dokumentumfilm számára. – Arcát pír öntötte el zavarában.

– Nagyon divatos manapság a házi istennő szerepe – próbálta Jim jobb kedvre deríteni. – Rengeteg nőt ismerek, akiknek fontos állásuk van Londonban. De itasd csak le őket, és elmondják, hogy egyetlen dolgot szeretnének: feladni a munkát, az edzőteremben tölteni a napot és iskolába vinni a gyereket.

– Tényleg eddig jutott a feminizmus?

– Csak azt akarom mondani, hogy semmi baj sincs azzal, ha valaki otthon akar maradni.

– Nos, én állandóan elfoglalt vagyok. Berendezem a loftlakást, eladom a loftlakást, megveszem ezt a helyet. Ha visszanézek, és azon tűnődöm, mire ment el az idő, azt hiszem, a legtöbbet az ABC Carpet and Home áruházban töltöttem. És a jótékonysági rendezvényekkel. Azok nagyon lefoglalnak. Tulajdonképpen szerettem volna kérdezni tőled valamit. Karácsonykor lesz egy esemény egy brooklyni állatmenhely javára. Díjak kellenének az aukcióra. Volna esély egy két éjszakás tartózkodásra valamelyik Omari-hotelban?

– Kaphatsz egy hetet bármelyik üdülőparadicsomunkban a világon, étel-italt is beleértve – ajánlotta Jim boldogan, hogy segíthet. – Megvan még? – kérdezte némi szünet után.

– Mi?

– A dokumentumfilm.

– Valahol – válaszolta Jennifer óvatosan.

– Menj, keresd meg! – bátorította Jim.

– Most?

– Szeretném látni azt a nagyszerű fickót, akire emlékszel.

Jennifer tétovázott egy pillanatig, aztán széles, meleg mosolyt küldött a férfi felé, és eltűnt odafönt.

Jim körülnézett, magába szívta a ház részleteit. Mindig az volt a véleménye, hogy semmi nem árulkodik valakiről úgy, mint a személyes tér, amelyben él. Nagyon gyakran tökéletes tükröt tart az embernek. Barátai lakására gondolt otthon, Londonban; a focihaverjaira a kis gyerekeikkel és a sorházaikkal, mindenütt játékok, gyengén menedzselt káosz és a kényelmes elhanyagoltság levegője. Vagy a saját lakása a svéd bútorokkal, szándékosan független, dizájntudatos tér egy ember számára.

Elvett egy könyvet a dohányzóasztalról – valami a párizsi lakásbelsőkről –, és kezdte átlapozni, miközben várta, hogy Jennifer visszatérjen, de ő nem bukkant fel.

– Hol van? – suttogta Mars Szeletnek, aki farkcsóválva felállt, és eltűnt a szobából.

Jim mosolygott magában, és fölkelt.

– Jen! – kiáltotta.

Látta, ahogy Mars Szelet farka eltűnik a lépcsőkön, és utánaindult.

– Jen?

– Itt vagyok bent! – jött egy tompa válasz.

Elhaladt a házaspár hálószobája előtt: hatalmas ágy, dagadó párnák. Szerencsére Jennifer nem ott volt.

– Legfelső emelet – kiáltotta az asszony.

Jim egy kisebb szobából hallotta a hangját, ahol éppen egy hosszú tároló szekrénysort nézett át.

– Itt van! – mondta szégyenlősen, és kihúzott egy nagy, fehér, Sony feliratú dobozt. Kiemelt belőle egy videokamerát, és kivett belőle egy szalagot.

– Nem tudom, készen állok-e erre – vágott Jim egy grimaszt. – Van videolejátszótok?

– Te viccelsz! Itt olyan high-tech minden, hogy számítógépes diplomára van szükség ahhoz, hogy a televíziót működtetni tudd.

– Nézhetjük a videokamerán – ajánlotta Jim.

Leültek az ágy végére, és Jennifer bekapcsolta a kamerát.

– Többórányi anyag van – nevetett.

– Akkor helyezzük magunkat kényelembe – tanácsolta Jim, miközben színes képek villantak fel a képernyőn. Azonnal felismerte a tengerparton töltött délutánt, a s’more-t, a tábortüzet és a lenyugvó napot. – A rohadt életbe, milyen vékony voltam!

– Mindnyájan azok voltunk. Nem kellett háromszor egy héten bicikliznem az edzőteremben, hogy így nézzek ki.

– A barátnőd a bizsupoharakkal. Kedveltem. Hogy is hívták?

– Jeanne – Jennifer vágyakozva mosolygott.

– Tartjátok a kapcsolatot?

– Elvesztettük egymást az évek során.

– Akkor lépjetek újra kapcsolatba! Manapság nincs kifogás, a közösségi média világában.

– Nem kereshetek meg valakit csak úgy, a derült égből!

– Engem is az interneten találtál meg.

– Az más. Az szakmai megkeresés volt.

Jim csalódást érzett, de nem akarta mutatni.

– Furcsa, úgy emlékszem arra a délutánra, mintha tegnap lett volna. Kicsit olyan, mint hogy emlékszem minden egyes dalszövegre minden egyes lemezről, amelyet a nyolcvanas években vásároltam, de ha megkérded, mit ebédeltem ma, nem tudom megmondani.

– Talán azért, mert minden olyan újnak, izgalmasnak és reményteljesnek tűnt, amikor fiatalok voltunk. Olyan, mintha jobb tintával nyomtatnánk ki az emlékeinket – mosolygott az asszony.

– Olyan kár, hogy soha nem kezdtél ezzel semmit, Jen! – szólalt meg Jim néhány perc után. – Tudod, még most sem késő.

– Ne butáskodj! Kit érdekelne egy háziasszony régi otthoni videója?

– Ez egy társadalmi gyorsfénykép az X generációról a kiábrándultságuk csúcsán – válaszolta Jim. Jennifer játékosan rácsapott a vállára. – Tudom, mit kellene csinálnod ezekkel a szalagokkal!

Az ötlet lassan érlelődött benne.

– Mit? – Jennifer aggodalmasan ráncolta a homlokát.

– Lépj újra kapcsolatba ezekkel az emberekkel, és készíts egy újabb interjút velük. Ez az anyag remek, de így az egész csak feltevés. Az emberek nem csak azt akarják hallani, hogy Johnny fiú asztronauta vagy tőzsdeügynök szeretne lenni. Látni akarják, hogy sikerült-e neki.

– Szép próbálkozás lenne, de nem hiszem, hogy manapság van még igény az efféle televízióra. Amikor az emberek saját Facebook-oldalán hegyekben áll a nosztalgia.

– A Facebook nem a nosztalgiáról szól – mondta Jim szomorúan. – Ott az emberek az életük legjobb egy százalékával dicsekednek. A te dokumentumfilmed reményeket, álmokat, csalódásokat villant fel. Rajta, Jen! Gondolkozz el rajta! Az összes srác ebben a filmben húsz-huszonegy éves volt, amikor a felvételt készítetted. Most újra meglátogatod őket huszonegy évvel később. És hé, nézd, még az apámmal is készíthetsz interjút! – kiáltott fel Jim, amikor Bryn Johnson megjelent a képen, nagyképűen, beszédesen, mintha a saját késő esti művészeti programját vezetné. Élvezte a pillanatát a kamera előtt. – Éppen most kapott vendégprofesszori állást a Columbián. Azt mondja, hogy a Washington Square-en akar lakást bérelni. Mondtam neki, hogy már nem olyan, mint a hatvanas években volt, de nem hallgat rám. Azt hiszi, hogy az egész még mindig csupa csíkos pulóver és „Tiltsátok be a bombát!”.

– Könnyű állandóan a múltban élni, nem gondolod? – jegyezte meg Jennifer, és kikapcsolta a videokamerát. – Jobb az akkori magadra emlékezni, amikor még minden csupa lehetőség volt, nem pedig csalódás. Amikor még nem tartoztunk felelősséggel. Az idő nagy festékpisztoly, kitörölheted az összes rossz részt.

– Gondolkozol néha rólunk? – kérdezte Jim, mert megérezte, hogy eljött az ő pillanata az emlékezésre. Egész este fel akarta tenni ezt a kérdést.

– Innom kell valamit – mondta Jennifer, és felállt. – Megyek, kinyitom azt az üveg bort.

Jim ránézett, és látta, hogy a kávé ellenére üveges és nem egészen fókuszált a szeme. Mennyi ideig lehetett a Per Sében, mielőtt ő megérkezett? – tűnődött, amikor eszébe jutott, mit mesélt Connor Barbudán.

– Néha. Mostanában sokat – szólalt meg aztán Jennifer csöndesen.

Reménykedve nézett Jimre, megerősítést keresett, hogy nem csak egyedül neki vannak ilyen gondolatai.

– Én is – bólintott Jim. – Arra gondolok, mi történt volna, ha engem választasz, és nem Connort. Mennyire másképpen alakult volna az életünk.

– Ez nem arról szólt, hogy az egyiket választom a másik helyett – rázta a fejét Jennifer.

– Pedig ezt tetted! – mondta Jim, és kétségbeesetten szerette volna, hogy Jennifer megértse. – Azt mondtad, menjek vissza Angliába. Azt mondtad, hogy ha számítasz nekem, akkor felszállok a gépre, és többé nem lépek kapcsolatba veled. És aztán New Yorkba költöztél Connorral.

– Gyászoltam – mondta az asszony. Nem nézett Jimre.

– Akkor nem, amikor azt a levelet írtad nekem.

Jennifer nem szólalt meg.

Az emlékek technicolorban jöttek vissza. Egyszer írt a lánynak, miután visszament Angliába, de ő nem válaszolt. Jim nem hibáztatta.

– Majdnem nem szálltam fel a gépre aznap. És visszanézve, nem kellett volna felszállnom. Küzdenem kellett volna érted. Ott kellett volna lennem melletted. Állandóan fölteszem magamnak a kérdést: mi lett volna, ha visszamegyek?

– Ugyanezt a döntést hoztam volna – mondta Jennifer színtelen hangon. – Hogy Connorral maradok, és New Yorkba költözöm. Tudtam, hogy anyám ezt akarta volna. Azt hiszem, ez volt a módja, hogy bocsánatot kérjek tőle.

– De hiszen halott volt!

– Így van. És ha nem tőlem függ, talán még ma is élne. Gyűlöltem magamat azért, ami azon az éjszakán történt – mondta csendesen. – És azt is tudtam, hogy ha része volnál az életemnek, ez állandóan arra emlékeztetne, hogy miért küzdöttem az anyámmal aznap reggel a lépcsőn, és akkor már nem csak magamat gyűlölném megszakítás nélkül, végül téged is meggyűlölnélek. És ezt nem akartam. – Nem nézett Jimre. – Az évek során megkötöttem a magam békéjét azzal, ami történt. Ami engem és téged illet, volt egy tökéletes nyarunk, egy tökéletes szerelmi kapcsolatunk, amely belefagyott az időbe. Mert ha nem mentél volna el Savannah-ból, ha együtt maradunk, úgy végeztük volna, mint azok a párok a Per Sében, akik az étlappal kapcsolatos gondolataikon kívül semmit sem tudnak mondani egymásnak. És így mi mindig hihetetlenek voltunk, és mindig azok is maradunk.

– Őszintén ezt gondolod? Tényleg ennyire cinikussá tett az élet? – kérdezte Jim szenvedélyesen. – Tökéletesek voltunk egymásnak!

– Én férjnél vagyok, Jim! – mondta Jennifer, és a hangja megkeményedett. – Connor szeret. Mindig annyira jó volt hozzám.

– Nekem soha nem volt alkalmam ezt bebizonyítani! – válaszolt Jim szenvedélyesen. Elhallgatott, aztán folytatta. – Tudok a terhességről – mondta ki végül. Gondolta, hogy talán soha többé nem lesz alkalma, hogy mindent elmondjon Jennifernek, amit akar, de képtelen volt elfelejteni, amit Connor elárult neki Barbudán. – Connor elmondta. Elmondta az abortuszt is.

– Ezt soha nem lett volna szabad megtennie! – mondta Jennifer kemény hangon, és egy könnycsepp gördült le az arcán.

Jim átnyúlt, hogy megérintse a kezét, de amikor az asszony elrántotta, olyan bánathullám öntötte el, hogy elakadt a lélegzete. Bánat azért, ami volt, amit elvesztettek, és ami soha nem fog megvalósulni.

– Jobb, ha most elmész – mondta Jennifer. – Hamarosan visszajön a férjem.

– Jen, kérlek! Húsz évig vártunk, hogy erről beszélhessünk.

– Menj el! – ismételte meg Jennifer, még acélosabb hangon.

Jim szomorúan bólintott a helyzet iróniájára, az önmagát ismétlő történelem fájdalmas realitására, és minden további szó nélkül elhagyta a házat.

24. fejezet

– Szóval gondolja, hogy meg tudja csinálni?

Jim ránézett Nina Scottra, New York egyik menő utazási publicistájára, aki az igazgatósági tanácsteremben ült, és a Casa D’Or novemberi megnyitójával kapcsolatos terveit vázolta.

– Az évezred legjobb megnyitóját tudom megszervezni, ha megígéri nekem, hogy idejében elkészülnek. Túl sokszor lejárattak a szállodások, akik nagy durranást akartak, aztán meg kellett elégedniük egy előzetes megnyitóval, mert az úszómedence még nem volt kicsempézve.

– Elkészül! – mondta Jim eltökélten. – Minden menetrend szerint megy. Magától csak azt kérem, hogy rengeteg csillogó celebről és többhektárnyi kiváló médiafelületről gondoskodjon. Ha megteszi, bármelyik Omari-hotelban névre szólóan az öné az elnöki lakosztály egy éjszakára.

– Nos, már tapogatóztam egy kicsit, és az emberek majd leharapják a kezemet, hogy kapjanak egy meghívót. Azt hittem, az lesz a kérdés, hogy ki hajlandó lemenni Savannah-ba, de szerintem inkább arról lesz szó, hogy hány ácsingózót kell kiábrándítanunk.

– Úgy tűnik, Simonnak igaza volt, hogy rengeteg embert meg lehet fogni a Scarlett O’Hara-nosztalgiával – jegyezte meg Jim, miközben a médiacsomagot lapozgatta.

– Ha már tüzes szépségekről van szó – tette hozzá Nina –, a Select Models egyik ügynöke felhívott tegnap. Úgy látszik, szagot kaptak a partiról, és Celine Wood, aki azt állította, hogy nagyon régi barátja magának, tudni szeretné, rajta lehet-e a vendéglistán. Azt mondta, fel fogja hívni.

– Tudta? – mosolygott Jim, a kávéját kortyolgatva.

– Régi barát, hm?

– Nem olyan értelemben.

– Csodálkoztam volna. Nem kétlem, hogy maga igen népszerű a hölgyek körében, de a múltkor azt olvastam a People magazinban, hogy Celine most Richie Hawkinsszal, a popsztárral kavar. Amennyiben nincs semmi érzelmi ellenvetése, rátehetem a pasast is a listára mint plusz egy főt.

– Mr. Johnson, a tízórás hívása vonalban van – dugta be az ajtón a fejét Jim első asszisztense.

– Egy perc múlva kapcsolja az irodámba – válaszolta Jim, és megitta a kávéját.

Befejezte a megbeszélését Ninával, és visszament az irodájába. Gyakran gondolt arra, hogy milyen lesz a főnöki lét, és azt képzelte, hogy hosszú ebédekből és kézrázós megállapodásokból álló könnyű élet vár rá. A valóságban néha úgy érezte magát, mint egy zsonglőr, aki az összes labdát a levegőben tartja, és egyik projekttől a másikig váltogatja a sávokat.

Nemcsak a Casa D’Or megnyitóját felügyelte, de az Omari-lánc többi részén is rajta tartotta a szemét, hogy az új kedvenc projektjét ne is említsük, amely nagy energiával már be is indult. A Red Reef üdülőparadicsom megvásárlását keresztülhajszolták, amivel megbeszélések tucatjai jártak, hogy létrehozzák az Omari új fiókbrandjét. A Santai nevet választották, egy távol-keleti szót, amely azt jelenti: „relaxáció”, de Jim remélte, hogy ez lesz az új lánc védjegye is. Még mindig töprengett azon az elképzelésen, hogy a vendégeknek megtiltják az elektronikus eszközök használatát a bejelentkezés pillanatától.

Leült az íróasztalához, és felvett egy fülhallgatót; a modern technológia legalább megkönnyíti a zsonglőrmutatványait, emlékeztette magát, miközben felkészült a Skype-hívásra.

– Gregor, hogy van? – kérdezte, amikor a vibráló kép megjelent a monitorján.

Gregor Bentley volt a Red Reef új vezérigazgatója, csak két héttel ezelőtt helyezték át az Omari phuketi szállodájából. Jim szemében ő volt a tökéletes munkaerő az új karibi Santai tulajdonhoz, mivel az életrajzában több év szolgálat szerepelt az egyik luxus kategóriájú barbadosi hotelban.

A Red Reef jelenleg zárva volt egyrészt a hurrikánszezon, másrészt a felújítás miatt, de Gregor és a csapata keményen dolgozott, hogy a hotel elkészüljön a decemberi előzetes megnyitóra, és Jimet kéthetente felhívták, hogy naprakészen informálják a fejleményekről.

Gregor nem válaszolt azonnal a könnyed üdvözlésre, és Jim rögtön érezte, hogy valami baj van.

– Mi történt? – kérdezte, miközben az asszisztense hozott neki még egy kávét.

– Probléma volt az elmúlt éjszaka – válaszolt Gregor, és barna arcán ráncok jelentek meg az aggodalomtól.

Jim agya száguldani kezdett, azon tűnődött, mi lehet a baj.

– Daniel Verrander kórházban van – folytatta a kollégája.

Daniel volt Gregor helyettese, aki szintén most kezdett a Red Reefnél.

Jim hitt a hotel új vezetésében. Gregor, mielőtt hivatalosan kinevezték a Red Reef menedzserévé, utalt arra, hogy a munka a karibi térségben bizonyos nehézségekkel jár, és ragaszkodott hozzá, hogy a saját csapatával dolgozhasson. Jim beleegyezett; elég rég volt ebben a szakmában, hogy tudja, egy korrupt vezetés el tudja tüntetni a profitot. Ez volt az egyik magyarázat, hogy a Red Reef miért nem volt addig virágzó üzlet.

– Kórházban? Miért? – kérdezte nyugtalanul.

– Megtámadták, amikor tegnap este elment a hotelból. Jól van. Jól lesz. Megrepedtek a bordái, eltört az egyik karja, tele van sebekkel.

– Tudjuk, ki tette? – kérdezte Jim növekvő pánikkal.

Egy erőszakos támadás a Red Reefnél nem jó hír, legkevésbé szegény Daniel Verrander számára. Maga elé képzelte a hotel második számú vezetőjét, egy izmos, tekintélyt parancsoló megjelenésű férfit. „Nem azért nő fel az ember Kingstonban, Jamaicában, hogy ne tudjon magára vigyázni”, mondta Daniel Jimnek, amikor legutóbb a Red Reefben járt. Legalább egy csapat támadó kellett ahhoz, hogy ilyen sérüléseket okozzanak, gondolta Jim együttérzéssel.

– Nem vagyunk biztosak benne, de van egy ötletünk – mondta Gregor óvatosan. Elhallgatott egy pillanatra, mielőtt folytatta. – Úgy látszik, a Red Reef hosszú ideje egy helyi bűnbanda zsebében van – magyarázta józanul.

– Védelmi pénz? – kérdezte Jim, és érezte, hogy a napsütés elszivárog a napjából.

– Azt hiszem, legalább egymillió dollárt vittek el a hotelból csupán az elmúlt évben.

– A francba! Nem csoda, hogy semmi pénzt nem termel.

– Daniel rajta volt. Volt már ilyen téren tapasztalata. Igazság szerint elkezdte kigyomlálni a személyzet tagjait, akikről feltételezte, hogy közük van a dologhoz.

– A személyzetnek köze volt hozzá? – döbbent meg Jim, és majdnem kiöntötte a kávéját.

– Nem közvetlenül, de úgy tűnik, néhány ember jelentette a hotel bevételeit a maffiafőnöknek, úgyhogy tudta, mennyit lehet kizsarolni. Daniel befejezte a műszakját tegnap este, és elindult a hotelból – folytatta Gregor. – Egy ponton, útban hazafelé megtámadta egy banda. Egy turista találta meg igencsak rossz állapotban. Repülővel vittük a kórházba Provóba tegnap este. Nem akartam kapcsolatba lépni önnel, amíg nem tudunk többet.

– De jól van? – kérdezte Jim, megerősítést várva.

– Nagyon megviselte a dolog, és szerintem ez volt a cél. Biztosan figyelmeztetésnek szánták.

Jim ivott egy korty kávét, hogy segítsen a gondolkodásban.

– Kikből áll ez a bűnbanda? Tudjuk?

– Egy Marshall Roberts nevű alak a feje. Csúnya ügy. Barbudán él.

– És senkinek nem volt vele még kapcsolata?

– Nem hiszem, hogy Danielnek alkalma lett volna rá. Nem.

– Bassza meg! – morogta Jim a bajsza alatt.

– Mit szeretne, Jim, mit csináljunk? Továbbra is fizessünk?

– Nem! – válaszolt Jim szenvedélyesen. – A hotel sohasem lesz igazán a miénk, ha nem szállunk szembe velük!

– És ezt ki fogja megtenni?

Jim érezte, hogy Gregort nagyon megrázta a dolog.

– Majd én! – mondta, bele sem gondolva.

– Ezek szerint átjön? – kérdezte Gregor, érezhető megkönnyebbüléssel.

– Igen – válaszolta Jim borúsan. – Bár először beszélnem kell valakivel. Ki kell derítenem, hogy ő mit tud.

– Kiről beszél? – kérdezte karibi kollégája.

– A férfiról, aki átvert minket ezzel a szaros vétellel! – dühöngött Jim, nem törődve azzal, hogy olyat mond, amit nem kellene. – Az emberről, aki eladta nekünk a Red Reefet. Connor Gilbertről.

Megfojtom, aztán beperelem – ebben a sorrendben, gondolta Jim, és még gyorsabban hajszolta a kocsit most, hogy elfordult a Montauk Highwaytől, és behajtott a magánutak labirintusába.

Nem emlékezett, mikor volt ilyen dühös utoljára. Dühös volt Connor Gilbertre – őrülten dühös –, de leginkább magára haragudott. Természetesen hallgatott Simon figyelmeztetéseire, hogy ne legyen szentimentális a Red Reef-féle üzlettel kapcsolatban, de nem igazán figyelt oda, és átnyomta a szerződést a megfelelő részletes átvilágítás nélkül. Igen, megvizsgálták a profit és veszteség szempontjait és a hotel potenciálját a térségben található többi szállodához viszonyítva, de ott, ahol számított volna, nem végezték el a feladatukat. Nem beszéltek elég helyi emberrel, nem hallgattak a figyelmezető csengőkre: a személyzet megjegyzéseire arról, hogy problémák vannak az ellátó láncokkal. Még a fiúra sem hallgatott a tengerparton, aki adókról fecsegett.

Jim nem emelkedett volna a cégben olyan magasra, ahol volt, ha nem keményfejű, de hagyta, hogy a Jennifer iránt táplált érzései és a vágya, hogy segítsen az asszonynak, elhomályosítsák az ítélőképességét. És most megfizeti az árát. A Red Reef soha nem lesz nyereséges, amíg egy bűnbanda karmaiban van. És ha a Red Reef megbukik, magával ránthatja az ő karrierkilátásait. Túl sokat dolgozott, túl sokat feláldozott – minden életet az irodán kívül, kapcsolatot, barátokat, hobbikat –, hogy most az egész csak úgy összeomoljon.

És bár világos volt, hogy hibáztatható ezért a zavaros helyzetért, nem tudott megszabadulni az érzéstől, hogy Connor Gilbert csúnyán átverte. Connor nem hülye. Nyilván tudta, mi folyik, miért veszteséges a hotel, és a pszichológiai könyvekben leírt legrégibb üzleti trükköt alkalmazta: úgy tett, mintha a Red Reef volna az egyetlen üzletrész, amelyet szeretne megtartani, amelytől kizárólag azért válik meg, mert nincs más választása.

Amint Gregor figyelmeztette, hogy mi folyik, végzett egy kis magánnyomozást, és kiderült, hogy a helyi „üzletember”, Marshall Roberts ellenőriz mindent Barbudán, és hatalmas védelmi pénzt követel, hogy bármit be-vagy kiengedjen a komplexumból. Még egy zacskó jégkocka sem kerülhet be a Red Reefbe anélkül, hogy ki ne köhögnék a pénzt.

Barbudát helyi önkormányzat irányította, de a polgármester egy ujját sem tudta vagy akarta mozdítani Roberts ellen, és a hatóság segítsége nélkül a helyzet nem fog megváltozni a Red Reef és a sziget maroknyi, hozzá hasonló üzleti vállalkozása számára, amíg Robertset nem takarítják el az útból.

Ahogy Jim végighajtott a tengerparti úton az autóban, amelyet azért bérelt, hogy eljusson Hamptonsba, leengedte a kocsi ablakát, hátha a meleg szellő kicsit megnyugtatja. Olyan hangulatban volt, hogy akár bűnt is hajlandó lett volna elkövetni – előre megfontolt szándékkal meggyilkolni Connor Gilbertet. Miután beszélt Gregor Bentley-vel, az egész délelőttöt azzal töltötte, hogy utolérje azt a szarházi Connort. Az asszisztense azt állította, hogy egész nap értekezleteken ül, de minden kérés, hogy hívja vissza Jimet, válasz nélkül maradt. Végül Jim felhívta Jennifert. Kínos társalgás volt – utoljára az asszony házában töltött estén beszélgettek –, de Jim udvarias maradt, a feszültség eltűnt közülük, és végül Jennifer megerősítette, hogy Connor kiment Hamptonsba, hogy egy potenciális ügyféllel találkozzon, és másnap jön vissza.

Jim igazából nem is tudta, miért döntött úgy, hogy elautózik oda, és Connor elé áll. Úgy gondolta, tennie kell valamit, hogy elkezdje felszámolni a bajt. Eszébe jutott valami, amit Connor az emlékezet napi hétvégén mondott – „néha szeretek egyszerűen ellógni, és kijövök ide szörfözni” –, és Jim most elképzelte a szörfdeszkája tetején a gondtalan vállalakozót, aki élvezi erkölcstelen üzlete gyümölcseit –, és szerette volna a tengerbe lökni.

Volt egy üzleti ebédje, amelyet nem tudott elhalasztani, aztán elment a bérelt autóért, úgyhogy késő délután lett, mire elérte a Beach Lane-t. A nap kezdett eltűnni az égboltról, de még meleget árasztott. Jimnek fogalma sem volt, hogy Connornak hol van találkozója az üzleti partnerrel, de úgy számított, hogy ha csak másnap szándékozik visszatérni a városba, az éjszakát a tengerparti házban fogja tölteni.

A ház frontján lévő hatalmas kapu előtt állt meg, és megnyomta a kaputelefon gombját. Válasz nem érkezett, de felismerte Connor Ferrariját a kocsifelhajtón. Újra megpróbálta Connor mobilját, de még mindig nem történt semmi.

Káromkodott az orra alatt, és keresett egy helyet, ahol leparkolhat. Kölcsönautójának nem volt meg a szükséges engedélye, hogy a part mellett megálljon, de úgy gondolta, kockázatot vállal a rendőrséggel. Nem azért vezetett idáig, hogy most visszaforduljon.

Egy homokdűne árnyékában állította le a kocsit, és ötven métert sétált a ház partra vezető bejáratáig. Lerúgta a cipőjét és a zokniját, és átlépkedett a forró homokon, szemét nem vette le a tengerről, egy szörföst keresett. De a vízen nem volt senki, csak két kamasz játszott a part közelében.

Megfordult, és a homok szélét szegélyező tengerparti házak büszke sorát nézte.

– A francba! – morogta, miközben a cölöpkerítés felé sétált, amely a Wyatt-Gilbert ház területét elválasztotta a parttól.

Még ebből a távolságból is látta, hogy nyitva vannak az üvegajtók, ami azt jelentette, hogy valaki van odabent. Ha Connor nem engedi be a bejárati ajtón, kénytelen lesz a B tervhez folyamodni.

Ahogy a ház felé lépkedett, eszébe jutott, hogy valószínűleg előbb tartóztatják le birtokháborításért, mint hogy megoldja a Red Reef-balhét. Lelke egy része azon vívódott, hogy mi volna, ha egyszerűen felhívná Simont, és bevallaná, hogy mi folyik. Simon a világ egyik leggazdagabb embere. A pénz hatalmat jelent, a hatalom befolyást; talán nyomást gyakorolhatna a polgármesterre, hogy vessen véget Marshall Roberts működésének. Egy ígéret, hogy nemzetközi repülőteret létesít Barbudán, biztosan megtenné a hatását.

De Jim a lelke mélyén tudta, hogy egyedül kell ezt a gubancot megoldania. Amellett ha Simon értesülne a helyzetről, ő valószínűleg kirúgásra és nem előléptetésre számíthatna, pedig elsősorban ez hozta eredetileg New Yorkba.

Kit akarsz becsapni? – kérdezte magától. Azért jött New Yorkba, hogy közelebb legyen Jenniferhez. Az egyetlen nőhöz, akit rendíthetetlenül szeretett húsz éven át.

Mégis, mit gondolt, mi fog történni, ha ideér? Hogy Jennifer újra őrülten beleszeret – bár kétségei voltak, hogy a lánynak eredetileg is őszinték lettek volna az érzései iránta –, hogy elválik Connortól, és az ő karjába veti magát? Nem. Jim már hat hónapja élt New Yorkban – és mutatta ez a nő a legcsekélyebb érdeklődést is iránta? Mutatta bármi jelét annak, hogy egy exszerető leveheti a lábáról? Nem, nem mutatta. Igazság szerint összehozta őt egy barátnőjével, és az egyetlen kettesben töltött estéjükről azokkal a szavakkal bocsátotta el, hogy „Hamarosan visszajön a férjem”.

Ideje, hogy felnőjek, gondolta Jim, és visszavette a cipőjét és a zokniját, nem akart úgy kinézni, mint egy szörfös, amikor Connorral találkozik.

Zene szűrődött ki a házból. Körülnézett, hogy nem figyelik-e, aztán közelebb ment, és megállt a hátsó kijáratnál – a fa gyalogjárdán, ahol Connor a szörfjét hagyta akkor reggel. Most teljesen zavartalanul belátta a területet az úszómedencétől a ház hátsó részéig. És ott, hátulról megvilágítva virított Connor teljes pompájában, köntösbe burkolózva, egyik kezében pohárral, és egy régi Dire Straits-dalra táncolt.

– Idióta! – morogta Jim, és elképzelte a döbbenet és pánik kifejezését Connor arcán, amikor bekopog az ablakon.

Éppen elérte a feljárót, amikor megdermedt. Jennifer sétált be a látóterébe, háttal az ablaknak. Elakadt a lélegzete: nem viselt mást, csak fekete fehérneműt, olyan bugyival, amely alig takarta el a fenekét. Connor háta mögé került, átfogta a karjával, megoldotta a köntösét, és lehúzta a válláról. Connor megfordult, vigyorgott, megcsókolta az asszony csupasz vállát, és ő hátralökte sötét haját.

Fájdalmas volt látni, de Jim nem tudta levenni róluk a szemét. Connor most kikapcsolta a nő melltartóját, és felemelte őt az asztalra. Az asszony hátrahanyatlott, lábát ösztönösen széttárta, és Connor közelebb lépett, majdnem eltűnt szem elől az asszony combja közt. Jim a feje búbját figyelte, ahogy lassú, rutinos ritmusban mozog. A zene minden más hangot elfojtott, de Jim elképzelte Jennifer gyönyörrel teli halk nyögéseit, amikor a férje belemártotta a nyelvét.

Elakadt a lélegzete most, hogy rájött, milyen rosszul ítélt meg mindent. Mindig vigaszt talált a gondolatban, hogy Jennifer valójában nem szereti Connort. A körülmények csináltak belőlük egy párt, akiket a bűntudat és a konvenció tart össze.

De most itt voltak, egy asztalon basztak, mint ifjú szeretők. Jim változtatott a helyzetén, nehogy meglássák, közben egy hang azt hajtogatta a fejében, hogy tűnjön el. Jennifer most elélvezett, háta ívbe feszült az asztalon, feje hátrahanyatlott a sürgető vágytól, haja vízesésként omlott alá. És ekkor Jim észrevett valamit, és egy betegítő, súlyos érzés áradt szét a gyomrában. Ahogy Connor elhúzódott, az asszony felült, aztán lecsúszott az asztalról, és megfordult, hogy kinézzen a partra, karja felfelé kígyózott, nyújtóztatta meztelen, közösüléstől érzéki testét. És Jim biztosan tudta, hogy a nő, akit figyel, nem Jennifer.

25. fejezet

Justin és Ashley összeházasodtak, és Jim is meghívást kapott, mint Sarah plusz egy fője. Maga a ceremónia háromkor volt a városházán, és a vendégeket a williamsburgi fogadásra ütött-kopott pick-upok flottája vitte, amelyek Jimet a régi savannah-i közlekedési eszközére emlékeztették. Egy szénabálán ült egy tucat gyönyörű, bohém külsejű vendéggel, és élvezte az arcára sütő napot, miközben áthajtottak a Brooklyn hídon. Feltette a napszemüvegét, úgy figyelte a menyasszonyt és a vőlegényt, akik egy szemközti bálán csókolóztak, és vigyorgott a látványtól, hogy milyen elragadóan boldognak tűnnek. Justin megnövesztette a szakállát az alkalomra, és a mellényben, tweednadrágban és csizmában egy amish krumplitermesztő farmerra emlékeztetett. Menyasszonya, aki maga volt a kedves egyszerűség hosszú, repdeső krémszínű ruhájában és virágkoszorúval a fején, nem tudta levenni a szemét újdonsült férjéről. Jim azon kapta magát, hogy reménykedik, talán ő is lehet még ilyen boldog egy nap.

– Hűha, ezt nézd meg! – lelkesedett Sarah, amikor megérkeztek a fogadás helyszínére.

Hatalmas padlástér volt, amely végignyúlt a raktárépület teljes hosszán. Mindenhol apró lámpák csillogtak, és a fehér vászonnal megterített hosszú asztalokon az évszak virágai és mécsesek álltak befőttesüvegekben, hogy lágy hangulatot varázsoljanak a kopár ipari környezetbe.

– Nem gondoltam, hogy egy hippiesküvő ilyen ízléses lehet – suttogta Jim, ahogy körbepillantott a hatalmas termen.

– Miért, mit vártál?

– Nem tudom, talán valami kevésbé konvencionálist. Több kézműves sört, kevesebb pezsgőt – mondta és hagyta, hogy egy pincér egy pohár jéghideg Moët pezsgőt nyújtson át neki.

– De pick-uppal jöttél!

– Gördeszkában reménykedtem!

– Nos, úgy látszik, a beszédeket mellőzik. Ez szokatlan. Ehelyett felkértek, hogy nézzünk meg egy fotómontázst a magasföldszinten.

– Egy fotómontázst?

– Szeretetük vizuális kifejezését egymás és mindenki iránt, akinek köze van a házasságkötésükhöz.

Mindketten kuncogtak, és megkeresték, hol fognak ülni. Jim egy négyszögletű, barna újrahasznosított papundeklin találta meg a nevét, amelyen még egy kérés is állt: „Az esküvőnkről készült képeket az #ashandjustietheknot címre küldjétek.” Kíváncsi volt, ki mellé fog kerülni a következő két órában, és rápillantott a szomszédos nevekre. Egyiket sem ismerte, és máris elgyötörtnek érezte magát a kilátástól, hogy vidámnak és társaságkedvelőnek kell mutatkoznia. Legalább az ital szabadon folyik, gondolta, és elvett egy újabb pohár pezsgőt.

Az történt, hogy Patrick és Bryony meg Alex és Joanna kerültek mellé. Mind Sarah korosztályához tartoztak. A beszélgetés a házak áráról és az iskolákról folyt, csak brooklyni változatban. Patrick és Bryony hosszan ecsetelték a saját esküvőjüket, amelyet három hét múlva tartanak egy csűrben New York állam felső végén. Bryony megadott Sarah-nak egy Pinterest-linket, amennyiben ötletei lennének a számukra.

Ahogy telt a nap, és a helyi élelmiszerekből készült főételt a tejmentes desszert váltotta fel, Jim arra gondolt, bárcsak máshol lehetne. Kellemes esküvő volt, és őszintén örült Ashley-nek és Justinnak, de az, hogy boldog – mondhatni, meghitt – párokkal volt körülvéve, egyfolytában Connor és Jennifer kapcsolatára emlékeztette. Három nap múlt el azóta, hogy Connort és az ismeretlen nőt in flagranti találta, és még mindig nem tudta eldönteni, mit kezdjen ezzel az információval. Az egyetlen dolog, amit teljes bizonyossággal tudott: Jennifer nem érdemli meg ezt a bánásmódot.

De mik a lehetőségek? Ha elmondja neki, hogy Connornak viszonya van, gyanúsan bosszúállónak tűnhet a múltkori őszinte beszélgetésük után. És képes volna Jennifer elviselni Connor és egy másik nő gondolatát? „Connor szeret engem. Connor vigyáz rám.” Ezekbe a gondolatokba úgy kapaszkodik, mint egy talizmánba. Nem jobb neki, ha nem tudja?

– Ez most egy trend vagy mi? – mosolygott Jim, és hátradőlt a székében.

Felszolgálták a kávét. Örült a koffeinnek, tudta, hogy szüksége van rá a kijózanodáshoz. Nem ebédelt, és a kesudió smoothie, amelyet Sarah készített aznap reggelire, nem sokat segített az alkohol felszívódásában.

– Hogy érted ezt? – kérdezte Bryony, a vőlegénye fülcimpáját babrálva.

– Hogy a húszas éveitekben megházasodtok.

– Ezt miért mondod? – kérdezte Bryony zavartan.

– Ti ketten, meg Ashley és Justin… Amikor én huszonhét éves voltam, még lányokat kergettem éjszakai bárokban.

– Azt hittem, hogy ezt egészen addig csináltad, amíg nem találkoztál velem! – nevetett Sarah, és rátette a karját Jim széke hátára.

Bryony kényszeredetten mosolygott, és megérintette Patrick kezét. Világosan látszott, hogy hálás, amiért sikerült az ilyen Jim Johnson-féléket elkerülnie.

– Gondolom, ti ketten nem vagytok házasok – jegyezte meg Alex, és félretolta az ebéd utáni mentolos csokoládéját.

Sarah a fejét rázta.

– Britek. Kulturális ügy. Csak szexelni imádunk, rengeteget, nem igaz, drágám?

– Elértem a negyvenes arany öregkort, és még soha nem szántam rá magamat – mondta ki hangosan Jim, amit mindenki gondolt, és komolyan feltartotta a kezét.

– Még soha nem voltál házas? – kérdezte Bryony őszinte érdeklődéssel. – Ez valami elvi dolog? – tette hozzá a pezsgőjét kortyolgatva.

– Hiszek a házasságban, ha az ember szeret valakit, ha teljes bizonyossággal tudja, hogy megtalálta a lelki társát. Csak azt nem tudom, hogy ezt teljes bizonyossággal kijelenthetjük-e a húszas éveinkben. Én legalábbis nem tudtam – tette hozzá sietve.

Gyötörte egy gondolat. Lelke mélyén tudta, hogy hazudik. Hazudik magának. Visszagondolt húszéves önmagára. Őrülten szerelmes Jennifer Wyattbe, és kész mindent megtenni érte. Savannah-ba költözni, hogy állandóan vele lehessen, meghívni őt Londonba, hogy a lány vele legyen. Feleségül venni. Családot alapítani.

– Talán túlságosan el voltál foglalva a szórakozással, hogy vonzónak tartsd az elköteleződés gondolatát – jegyezte meg Bryony csípősen, aki szemmel láthatóan személyes támadásnak vette Jim megjegyzéseit.

Jim részeg volt, és fütyült rájuk. A csoport a negyvenből minden egyes évet az orra alá dörgölt, és nem tetszett neki, hogy egy csapat huszonéves leckézteti.

– Azt hiszem, fontos, hogy az ember szórakozzon – mondta egy vállrándítással. – Higgyétek el egy öregembernek… Fontos, hogy hibákat kövessen el, rájöjjön, ki ő, mit szeretne, és igen, éljen ki minden jelentőséggel nem bíró szexet a szervezetéből. Mert akkor már nem jó ezt csinálni, amikor gyűrű van az ujján.

Most már mások is hallgatták a beszélgetésüket, de Jim teljesen belelendült a mondandójába.

– Múltkor rájöttem, hogy egy jó barátnőm férjének viszonya van – folytatta bőbeszédűen. – Fiatalon házasodtak össze. Szinte azonnal az egyetem után. Barátnőm közel jár a negyvenhez, és azt hiszi, boldog a házassága, tökéletes a férje, amikor a férj valójában a titkárnőjét dugja Hamptonsban. Kérdezd meg magadtól, Bryony, nem azért van ez, mert a srác nem csajozott eleget a húszas éveiben? Azt hiszi, hogy elmulasztott valamit?

Odanyúlt az italáért, hogy lezárja az eszmefuttatását, de elszámította a mozdulatot, és a pezsgőspohár felborult. Pezsgő csurgott az asztalt díszítő, aranyszínűre fújt ágak alatt.

Sarah felvette a poharat, és felállt.

– Mit szólnátok, ha feloszlatnánk a társaságot, és kimennénk? Csodás terasz van odakint, ahonnan látni egész Manhattan sziluettjét.

Kikísérte Jimet egy óriási, deszkával fedett részre, ahol az egész város látképe eléjük tárult az aranyló alkonyat háttere előtt.

– Átléptem a határt? – kérdezte Jim, amikor a friss levegő, mint egy pofon, kijózanította.

– Önelégültek és bosszantók voltak, de nem volt éppen helyénvaló azt javasolni, hogy ne házasodjanak meg az ő korukban – az én koromban – jegyezte meg Sarah csípősen. – Különös tekintettel arra, hogy az esküvőjükig már alig egy hónap van hátra.

– Szívességet teszek nekik. Élesítem az elméjüket – mondta Jim, és elvett egy újabb pezsgőt egy arra haladó pincértől.

Sarah azonnal kikapta a kezéből.

– Mi az ördög bújt beléd? – kérdezte a lány határozottan.

– Egy nehéz hét.

Jim napok óta alig találkozott vele. A Hamptons-téma azt jelentette, hogy Sarah sokszor volt távol a várostól, őt pedig a munkahelyi problémái – a Red Reef és néhány apróság a Casa D’Or projekttel kapcsolatban – lefoglalták az irodában.

– Szeretnél beszélni róla?

– Connor átbaszott – mondta, és a lányt nézte.

– Hogyan? – kérdezte Sarah lassan.

Jim a következő tíz percben elmondott neki mindent a Red Reefről és Marshall Roberts bűnös tevékenységéről.

– Feltételezem, hogy te semmit nem tudtál erről.

– Mégis, mit gondolsz?

– És mit fogsz kezdeni vele?

– Holnap elrepülök Barbudára, hogy tisztázzam a helyzetet.

– Hogyan?

– Találkozóm van Marshall Robertsszel, és megbeszéljük a dolgot – mondta. Nem akarta kifejteni, mit rejteget a tarsolyában.

– Jim, ez nevetséges! Végezheted úgy, hogy odadobnak a cápáknak!

– Mint a 007-est – mosolygott Jim borúsan.

– Te Jim Johnson vagy, nem a nyavalyás James Bond! Ez komoly! Legalább viszel néhány biztonsági embert magaddal? – Akcióba léptek az újságírói ösztönei.

– Ismersz karibi mesterlövészt? – mosolygott Jim zordan. – Nem jól kezelem a nuncsakut.{29}

Sarah a balkon korlátjára hajolt, és elnézett a város sziluettje felé.

– És a barátnőd, akinek a férje viszonyt folytat… Hármat találgathatok, ki az?

– Egyet találgathatsz – mondta Jim, és mellé lépett.

– Honnan tudod?

– Elmentem a tengerparti házukba, hogy felelősségre vonjam Connort. Láttam, hogy szexel egy másik nővel.

– A szemét!

– Vagy egy tucat ennél erősebb szó is eszembe jut róla… Elmondjam neki? – kérdezte egy perc után.

– Én tudni akarnám.

– Igazán? – kérdezte Jim.

Sarah nem válaszolt.

– Az igazság. Milyen nemes szó! – mondta Jim lassan. – Emlékszem, egyszer megkérdeztem apámat, hogy mit jelent, mire azt mondta: „Azt, ami helyes.” De helyes, ha megmondom Jennifernek, hogy Connor mit művel? Nem jobb igazság a számára, ha nem tudja?

– Megérdemli, hogy boldog legyen! – mondta Sarah határozottan.

– Nem tudom, engedi-e, hogy az legyen.

Néhány percig egyikük sem szólalt meg.

– Én tudom, hogyan lehet boldog. És azt is, hogyan lehetsz te is boldog.

Sarah hangja halk volt, a hangulat megváltozott közöttük, szomorúvá vált. Jim hirtelen megérezte, hogy valami véget ért, mint amikor a nyár utoljára suttog a szeptember esti levegőben.

– Ott voltál – mondta Sarah, és az esküvői fogadás felé intett. – Tényleg sok mindenkivel kell kavarnod, sok békát meg kell csókolnod, hibákat kell elkövetned, hagynod kell, hogy összetörjék a szívedet… De a különbséget is ismerned kell, hogy mi az, ha megállapodsz, vagy ha megelégszel valakivel.

Újabb pillanatnyi csend következett.

– Én és te, Jim… Tudod, hogy nem vagyok ostoba. Számomra világos, hogyan érzel Jennifer iránt. Kezdetben azt hittem, hogy meg tudlak nyerni magamnak, de már hét-nyolc hónapja tart a kapcsolatunk, és nem látom, hogy egy cseppet is kevésbé ragyogna a szemed, amikor valaki megemlíti a nevét.

– Ugyan, Sarah! Jennifer a barátom. Ennyi az egész. Az első szerelmem, ez igaz, úgyhogy mindig lesz köztünk valami kapcsolat, de az idők változnak, az emberek változnak.

– Tényleg?

– Igen! – mondta Jim szenvedélyesen.

– Nem hiszem, hogy ez ma már jó ötlet – mondta Sarah végül.

Hosszú szünet következett, mialatt Jim igyekezett felfogni a szavak értelmét.

– Mit akarsz ezzel mondani, Sarah?

– Amikor elmondtam a barátnőmnek, hogy egy negyvenévessel járok, figyelmeztetett, hogy kapok vele egy csomagot, de arra nem gondoltam, hogy ez egy egész hátizsák lesz, tele szerelemmel az iránt, aki elhagyta.

– Túlságosan érzelmes vagy! – mondta Jim, és igyekezett határozottnak tűnni. – Ittunk, egy esküvőn vagyunk. Most mindenki egy kicsit kevésnek érzi magát Justin és Ashley nagy szerelméhez képest. – Sarah-ra mosolygott, de ő nem mosolygott vissza. – Sarah, tudod, hogy csodálatosnak tartalak… – tette hozzá aztán lágyan.

– Tudom, csakhogy nem vagyok Jennifer Wyatt.

Jim már nem tagadhatta. Sarah sokkal többet érdemel, mint közhelyeket. Újabb fordulat következett a feszültségben, és lágy, lemondó szolidaritás ragyogott fel közöttük. Sarah Huxley tényleg csodálatos nő, gondolta Jim szomorúan.

– Mondd el neki, hogyan érzel! – javasolta a lány, és elnézett a Hudson felé.

– Férjnél van – emlékeztette Jim.

– Egy tökéletes fasznál, aki összevissza kefél a háta mögött. Nézd, Jim. Láttam, milyenek vagytok ti ketten együtt, és amikor veletek vagyok, úgy érzem magamat, mint egy pótalkatrész. Mit gondolsz, miért próbálom mindig elkerülni, hogy veled lássam? De nem azért fejezem be veled, hogy ne csinálj semmit ebben az ügyben! Így mindnyájan piszok boldogtalanul fogjuk végezni!

– Én nem tehetek semmit – mondta Jim. – Ez az ő ügye, neki kell megoldania.

– Vedd már elő a kibaszott töködet, Jim! El tudsz repülni holnap a Karib-tengerre, hogy egy gengszterrel tárgyalj, de nem tudod megmondani a nőnek, akit szeretsz, hogyan érzel iránta! Ismerem a történet hátterét. Tudom, miért választotta akkor Connort, és ha még mindig nem látja, ami kiszúrja a szemét, ha még mindig nemet mond, ha azzal a faszlóbáló Gordon Gekkóval{30} akar maradni, ám legyen! De legalább egyszer és mindenkorra tudni fogod. Ha elmondod neki, legalább képes leszel végre továbblépni.

Jim kábult hallgatásba süppedt.

– Menj, Jim! Menj, és tedd meg! – biztatta Sarah, és a hangja megkeményedett. – Beszéltem vele a pilatesedzésen, csütörtökön. Valami művészeti vacsorán lesz ma este a Metben.

Jim megfogta a kezét, megpördítette és átölelte. Ahogy Sarah felnézett rá, szeme csillogott a könnyektől.

– Ne kezdj el sajnálni! Amúgy is elegem van ebből, ha arra gondolok, hogy egy nagypapával járok. Na, nyomás, húzz el! Ha miattad lefolyik a szemfestékem, nem marad más választásom, mint rád uszítani Bryonyt!

26. fejezet

Kilépett az esküvőről az elhagyatott utcára. Amikor fölemelte a kezét, hogy leintsen egy taxit, megdördült az ég, szinte baljós előjelként, és kövér esőcseppek pettyezték a járdát. Mindkét karjával integetett, akár egy fuldokló, de egyik autó suhant el mellette a másik után.

Sarah szavai zsongtak a fejében. Megállapodni, nem megállapodni: Jennifer ezt tette Connorral. Ő gyáva volt akkor, magára hagyta Jennifert a bánatával és a Connorhoz fűződő, vigaszt nyújtó kapcsolatával. Ami Jennifert illeti, azt mondta, ugyanezt a döntést hozta volna, akkor is Connort választotta volna, ha Jim visszajön érte. De mi lett volna, ha Jennifer bátorságot merít belőle, ha sikerül őt rávennie, hogy nézzen szembe a félelmeivel és a démonaival? Ha sikerül őt rávennie, hogy a szerelmet válassza a halál helyett?

Végül megállt egy taxi. Beugrott, és a sofőrt New York híres múzeumához irányította. Ömlött az eső, amikor lefékeztek a széles márványlépcsők előtt. Jim fejére húzta a zakóját, hogy védje magát a zivatartól.

Biztonságiak álltak az ajtónál.

– A francba! – morogta, és azon gondolkodott, hogyan jut be.

Egy koktélruhás pár szaladt le a nedves lépcsőkön. A nő megcsúszott, és Jim elkapta a kezét.

– Köszönöm! – hunyorgott az asszony az esőn keresztül.

– Be kell jutnom ide! Meg kell mondanom valakinek, mennyire szeretem! Gondolom, nincs már önöknél a meghívójuk? – vigyorgott Jim. Haja ragasztóként tapadt a homlokára.

A nő kísérője benyúlt a szmokingja zsebébe, és kihúzott egy kemény, fehér kártyát.

– Sok szerencsét, haver! – nevetett, és elszaladtak, hogy taxit fogjanak.

Jim megdörzsölte a feje búbját, hogy megszabaduljon a fölösleges nedvességtől. Az emberek már távoztak, esernyők alá bújva, miközben felszaladt a lépcsőn, és a meghívóját lobogtatta két unott biztonsági őrnek.

Az emberáradattal szemben lökdösődve bejutott a magas márványterembe. Kérlek, Istenem, ne engedd, hogy már ne legyen itt! A tömeget pásztázta, Jennifert kereste, de csak rosszul öltözött, sötét ruhás nőket és férfiakat látott.

Aztán a szíve kihagyott egy ütemet, amikor megpillantotta őt a terem túlsó végén. Bronzszínű, csillogó ruhát viselt. Mosolygott, miközben egy szmokingos úr élénken beszélt hozzá, de a mosolya nem tűnt igazinak.

Ez nem Jennifer, állapította meg Jim, ő soha nem volt ilyen. Élénken emlékezett rá, ahogy mezítláb futott az öböl partján. Az elkenődött piszokra az arcán, a csalán és szeder karcolásaira a bokáján. Jim biztos volt benne, hogy ha nem hal meg az anyja, nem ilyen életet élt volna.

Olyan magas volt, mint sok férfi a teremben, és ahogy a tekintete elfordult az ismerősétől, Jim pillantásába kapcsolódott a ritkuló tömeg feje fölött. Jim idegesen lesimította nedves haját, és áttört a vendégeken keresztül, hogy odajusson hozzá.

– Jim! Mit keresel itt?

A férfi szíve hevesen vert, de tudta, hogy ezt most végig kell vinnie.

– Azért vagyok itt, hogy elmondjak neked valamit. Valamit, amit húsz évvel ezelőtt kellett volna elmondanom.

A melegség elhalványult Jennifer mosolyában.

– Mit?

– Szerelmes vagyok beléd, Jen! – mondta Jim egyszerűen.

Egy párbeszéd zajlott le újra meg újra a fejében a taxiban idefelé jövet, de most, hogy itt állt Jennifer előtt, olyan egyszerűnek tűnt a dolog, ezektől az első jégtörő szavaktól bátrabbnak és merészebbnek érezte magát, mint valaha.

– Húsz éve szeretlek, és azóta magányosan élek, mert soha senki nem érhet fel hozzád!

Jennifer arca összegyűrődött.

– De hiszen nem vagy egyedül, Jim! Mi van Sarah-val?

– Sarah tudja – rázta Jim a fejét. – Ő volt az, aki azt mondta, jöjjek el, és végre valljam be őszintén, hogyan érzek. – Jennifer szkeptikusan nézett rá. – Nézd, mi már nem vagyunk együtt – folytatta Jim. – Nem lehetünk. Csak azért kértelek, hogy hozz össze valakivel, mert kapcsolatban akartam maradni veled. És ez a probléma. Sarah nagyszerű lány, de nem te vagy!

Az asszony lehunyta a szemét, az orrán keresztül lélegzett.

– Jim, én férjnél vagyok. Hiszen tudod!

Jim tisztában volt vele, hogy a következő szavai kockázatot jelentenek.

– Nem érdemel meg téged, Jen…

– Ezt nem neked kell eldöntened! – tiltakozott Jennifer, erősen pislogva.

– Valóban?

– Valóban!

Miközben beszélt, szeme félelemmel telve oldalra rebbent, és Jimnek nem kellett megfordulnia, hogy tudja, Connor áll mögötte. Nézte, ahogy a másik férfi felfogja a jelenetet.

– Mi folyik itt? Jim, tudom, hogy akarsz velem beszélni a Red Reefről, de ez igazán nem az a hely és idő!

Jim érezte, hogy már nincs visszaút.

– Mondd el Jennifernek, hol voltál kedden, Connor!

Connor elfehéredett, szeme a feleségére villant.

– Egész nap értekezleteken ültem.

– A városon kívül?

– Igen, Southamptonban, ha tudni akarod! Az egyik kliensemnek van ott háza. – Megremegett a hangja az aggodalomtól. – Figyelj, mi folyik itt?

– Azt hittem, több vér van a pucádban! – nézett rá Jim megvetéssel.

Látta, hogy Connor kihúzza magát, de nem vett róla tudomást, és Jenniferhez fordult.

– Ha végül bevallja, hol volt, azt hiszem, meg fogod érteni, miről beszélek. Megérted, hogy miért érdemelsz jobbat nála.

Jennifer Connorra nézett.

– Miről beszél? Mondd el!

Connor előrelépett, és birtokló mozdulattal felesége vállára tette a kezét.

– Később majd beszélünk. Most azonban Jimmy távozni készül!

Jim szeme még egyszer Jennifer tekintetébe kapcsolódott.

– Távozni készülök, Jen?

Kinyújtotta a kezét az asszony felé. Ez volt a pillanat, amikor minden vagy megváltozik, vagy lezuhan, és darabokra törik. Mintha megállt volna az idő, Jennifer pillantása Jim ujjaira tapadt…

– Jennifer!

Connor hangja mély, tekintélyt parancsoló volt. Jim érezte, hogy ezt a hangot használja, amikor Jen nem azt teszi, amit a férje mond neki, amikor azzal fenyeget, hogy kilép a sorból.

– Jen?

Az asszony tekintete Jim szemébe villant, aztán lenézett a padlóra, és Jim tudta, hogy a tétovázásnak vége. Olyan biztos volt a dolgában, annyira meg volt győződve! De nem. Jennifer választott. És nem őt. Ismét.

– Rendben – mondta csöndesen, megfordult, és elindult az ajtó felé. – Megértettem az üzenetet.

Hallotta valahonnan a távolból, hogy a zenekar a Come Fly With Me instrumentális változatát játssza. Szétrántotta a felső gombját, meglazította a nyakkendőjét, és kilépett az éjszakába. Most érezte először az átázott zakóján áthatoló hideget. Nem számított, különben is esett még az eső. Hátrahajtotta a fejét, engedte arcára hullani a cseppeket.

Lassan lesétált a lépcsőkön, elindult egy új életbe, abba, amely Jennifer nélkül fog telni. Szinte úgy érezte, az egész világmindenség összefogott, hogy rajta gúnyolódjék. Látta, ahogy elhalad mellette egy busz, amely a legújabb gyerekfilmet hirdeti, figyelt egy párt, ahogy nevetve beszálltak egy taxiba. Tovább kell lépnie. Ezeket az egyszerű képeket is az élete részévé kell tennie. Nem Jenniferrel vagy Sarah-val, de talán van valahol valaki, aki egy nap boldoggá tudja tenni.

– Taxi, uram?

Jim körülnézett. Egyenruhás portás állt a járdaszegélynél egy esernyő alá bújva.

– Igen, miért is ne?

Az ember fütyült, és két sárga taxi vált ki a forgalomból.

Most bezzeg megállnak a taxik, gondolta Jim.

– Várj! – Jennifer hangját elfojtotta az eső sziszegése és a forgalom. – Jim, várj!

Jim megfordult, és meglátta őt, ruhája bronzszíne ragyogott a lépcső tetején.

Egy pillanatig mozdulatlanul álltak, aztán Jennifer tett egy bizonytalan lépést előre. Jim, vállát még mindig behúzva, elindult felé.

– Beszélnünk kell! – mondta az asszony.

– Éppen alkalmas rá az időjárás.

– Tudom, kivel volt Connor kedden. Legalábbis kitaláltam. Egy belsőépítésszel, aki a lakópark projektjén dolgozott. Szembesítettem vele Connort. Nem tagadta.

– Tudtad, hogy viszonya van?

Jennifer a fejét rázta.

– Találtam néhány SMS-t, e-maileket, de nem szóltam egy szót sem, hiszen én is rosszat követtem el.

– Te miért követtél el rosszat? – kérdezte Jim, és elállt a lélegzete.

– Miattad, Jim.

Jim úgy érezte, mindjárt megbolondul. Vajon Jennifer ezt komolyan gondolta?

– Te soha… – Elakadt a szava. – Nem mondtál semmit.

– Valahányszor együtt voltunk, abban reménykedtem, hogy a nap, az éjszaka másképpen végződik. Természetesen áltattam magamat – hiszen te még meg is kértél, hogy hozzalak össze valakivel –, de minden alkalommal, amikor találkoztunk vagy beszéltünk, vagy SMS-eztünk, azt reméltem, hogy adsz valami jelet, hogy visszamehetünk. Visszamehetünk oda, ahonnan elindultunk.

Jim el sem akarta hinni, amit az asszony mondott.

– Te akartad, hogy valami történjen?

– Többet akartam, mint hogy csak a barátod legyek. Mindig többet akartam. Amikor eljöttél a házba, amikor együtt néztük a szalagokat, és eszembe jutott, milyen boldogok voltunk, mondani akartam valamit, tenni akartam valamit, de…

– Lennél szíves elhallgatni és hagyni, hogy megcsókoljalak? – szakította félbe Jim.

Fölemelte a kezét, megérintette Jennifer arcát, kisimította vizes haját a homlokából, aztán odahajolt, és megcsókolta. Lágyan, érzékien, tökéletesen. Megfogta a kezét.

– Menjünk! – mondta, és lekísérte az asszonyt a vizes lépcsőkön.

Az esernyős portás figyelte őket. Mosolyogva belefújt a sípjába, és hívott nekik egy taxit.

27. fejezet

Jim fölébredt, és amikor a szeme kinyílt, tapasztalta, hogy jó érzés tölti el. Megfordult, és Jennifer sápadt és kissé szeplős hátát látta, és halkan, boldogan felhorkant, amikor megpróbált visszaemlékezni az elmúlt éjszaka részleteire.

– Fent vagy? – kérdezte csöndesen.

– Végre Jim Johnson ágyában vagyok! – mondta az asszony, és úgy fordult, hogy szemben legyen a férfival.

– Minden lány ezt mondja!

Jim az egyik könyökére támaszkodott, hogy Jenniferre nézhessen. Az ablakon beóvakodó nappali fény megvilágította az asszony arcát, és Jim látta a halvány vonalakat a szeme körül, és a szemöldöke közti két ráncot. Jennifer Wyatt már nem fiatal nő, egy kívülálló számára Sarah Huxley és csinos, rózsás arcú barátnői nyilván vonzóbbnak tűnnek – de amikor Jim megérintette az arcát, arra gondolt, hogy még sohasem látta ilyen szépnek.

– Micsoda éjszaka! – mondta Jennifer a hátára fordulva, és a mennyezetet bámulta. – De talán telefonálnom kellene Sarah-nak.

Jim a fejét rázta, nem akarta elrontani a pillanatot. Remélte, hogy Jennifer nem említi meg Connort. Nem említette meg.

– Nos, egész nap ágyban maradunk, hogy behozzuk az elvesztegetett időt, vagy az Omari-vezért hívja a kötelesség?

– Semmit sem szeretnék jobban, mint az előbbit – közölte Jim, aztán megtámasztotta magát egy párnával, és a búvárórájára pillantott –, de a repülőgépen kell lennem – a rohadt életbe, négy óra múlva!

– Rengeteg még az idő. Hová mész?

– Barbuda. Karib-tenger.

Ennél több részletet nem akart elárulni. Sarah valószínűleg megértette volna, milyen bonyodalmakba kell belemennie, hogy tisztázza a Red Reef helyzetét, de gyanította, hogy Jennifert totális pánik fogná el a gondolatra, hogy Marshall Robertsszel van találkozója.

– Nekem pedig meg kellene látogatnom Connort – mondta az asszony, és a hangja komolyabbá vált. – Ideje, hogy végre tisztázzuk a dolgokat.

Jim nem szólt semmit. Már eddig is eleget tett és mondott. Természetesen örült, hogy Jennifer ott volt az ágyában, de nem okozott számára jó érzést, hogy ő idézte elő az asszony házasságának végét, függetlenül attól, mennyire nem kedvelte Connort. Próbálta bizonygatni magának, hogy helyesen cselekedett, amikor végre a szívét követte, és megmondta Jennifernek, hogyan érez iránta. Próbált jobb hangulatba kerülni a gondolattól, hogy gyerekek nincsenek érintve az ügyben, hogy Sarah szakított vele, és hogy Connor egyébként is megcsalta Jennifert. Mégis, kihúzta a szőnyeget valaki más élete alól, és bármennyire megérdemelte is az illető, tudta, hogy pocsék dolog ilyet elkövetni.

– Tudod, Connorral már évekkel ezelőtt el kellett volna válnunk. Mindig azzal a gondolattal vigasztaltam magamat, hogy szeret. De hamarosan láttam, hogy én is csak egy vagyok a vagyontárgyai közül, mint egy hajó vagy egy repülőgép vagy egy különleges svájci óra, és a házasságunkat ki lehet pipálni, mint egy tételt élete eredményeinek listáján. Megfelelő lány voltam, aki beleillett az életébe. De ugyanúgy, mint a hajó, a repülőgép vagy az óra esetében, az ember megunja a csillogó dolgokat. Elvesztik a vonzerejüket, úgyhogy lecseréled őket; szerzel egy klasszabb, elegánsabb modellt. A házassággal azonban ezt nem lehet megtenni. Hacsak nem akarod elveszíteni az ötven százalékát mindannak, amiért dolgoztál. Úgyhogy csendben csinálod. Azért nem annyira csendben, hogy én ne jöjjek rá. Tudtam a fehérneműmodellről, a hosszú combú szőke ingatlanosról és a Bloomberg újságírójáról, és minden alkalommal vett nekem egy gyémántot, és fogadkozott, hogy többet nem fordul elő. És én minden alkalommal hittem neki, és amikor jött egy újabb viszony, a lelkem mélyén azt gondoltam, hogy megérdemeltem.

– Te semmi ilyet nem érdemeltél meg, Jen!

– Mikor jössz vissza a Karib-tengerről? – kérdezte az asszony, és megfogta Jim kezét.

– Csak egy gyors útról van szó. Holnap már itt is vagyok. És aztán következik a Johnson család nagy partija. Apám CBE ünneplése, az ő nem vagytok mindnyájan boldogok, hogy láthattok típusú bulija. Valami nagyképű magánklubban. Az egy iskolába jártunk, az együtt szavazunk változat – vigyorgott Jim. – El kell jönnöd! Legalább kapsz egy ingyen példányt az új könyvéből.

– Nem tudom – válaszolta Jennifer. – Szerintem adnunk kell magunknak egy lélegzetvételnyi időt, hogy tisztázzuk a dolgokat. Connor és köztem vége mindennek, délután bejelentkezem egy szállodába. De még mindig a férjem.

– Egy szállodába? Itt is maradhatsz.

– Lélegzetvételnyi idő. Csak egy kis ideig – mosolygott Jennifer.

– Oké. Tartsunk tisztes távolságot. Legalábbis egyelőre. – Jim odahajolt, hogy megcsókolja. – Bár nem tudom, mi számít manapság tisztesnek – mondta, és az ajkával lefelé haladt az asszony vállán. – Egy nap, egy hét…

Jennifer halkan, szexisen fölnevetett.

– Nem tudom, mennyi ideig tudok ellenállni neked – mondta, és karját Jim köré fonta.

Jim átgörgette, most a hasán feküdt. Gyöngéden elsöpörte a haját a nyakáról, megcsókolta a gerince tetejét, és lassan araszolt lefelé.

– Ezt nézd meg! – simogatta meg a sötét mélyedést, ahol Jennifer gerince eltűnt feneke ikerhalmai közt. – Van egy anyajegyed. Egy gyémánt alakú anyajegy.

Arra gondolt, vajon Connor észrevette-e az asszony testének titkos zugait.

– Tényleg? – mosolygott Jennifer, és átfordult.

Jim megcsókolta a hasát, a melleit, elidőzött az egyik mellbimbóján, aztán a másikon, szívta, kóstolgatta az asszony édes, finom ízét. Jennifer felnyögött, és széttárta a lábát, és újra szeretkeztek, lassabban, mint az előző éjszaka.

– Nem hiszem el, hogy ebben a ruhában kell végigmennem New York utcáin! – mosolygott Jennifer, miután lezuhanyoztak. – Még a kabátomat is a Metben hagytam.

– Végy kölcsön valamit tőlem – ajánlotta Jim.

– De hiszen te egy százkilencven centis pasas vagy!

– Nem sokkal magasabb nálad.

Jim odalépett a szekrényhez, és átnézte a ruháit. Hátrapillantott Jenniferre. Ő összefonta meztelen testén a karját, és játékosan mosolygott a férfira.

– Ez érdekes lesz! – nevetett.

Jim kivette kedvenc öltönyének fekete nadrágját, és átnyújtotta.

– Ez a legkarcsúbb szabás – mondta, és elővett egy övet és egy pólót. – Annyira, hogy nem is férek bele…

Figyelte, ahogy Jennifer felöltözik, és az övvel összefogja a nadrágot a derekán.

– Most inkább bolondnak, mint kurvának tűnök – mondta az asszony, miközben saját képét tanulmányozta a földig érő tükörben.

– Jaj, ezek Saint Laurent cuccok!

Amikor Jim is felöltözött, becsomagolt egy táskába, és fogta az útlevelét.

– Rendben. Mikor látlak újra? – kérdezte, és Jennifer tarkójára fonta a karját.

– Majd felhívlak – mondta az asszony, és Jim most hitt neki.

28. fejezet

Jim kinézett a taxi ablakán, és arra gondolt, bárcsak gyorsabban haladnának. Természetesen ez nem a kocsi hibája volt, csak a jó öreg manhattani dugót fogták ki az őrjítő megáll-elindul ritmusban.

Jennifernek igaza volt, rengeteg ideje maradt, hogy elérje a gépet, de még teljesítenie kellett egy megbízást, mielőtt elindul a repülőtérre: találkoznia kell Saul Blackkel, apja ügynökével.

– Nem tudna az Északi Negyvennyolcadikon menni, hogy eljussunk az Ötödikhez? – kérdezte előrehajolva. – Azt hiszem, arra kevésbé lesz csúcsforgalom a napnak ebben a szakában.

Hallgass rám, gondolta, amikor a sofőr megfordult. Már bennszülött New York-inak számítok!

Saul otthona az Upper East Side-on volt, és Jim arcáról eltűnt a mosoly, amikor rájött, hogy Jennifer háza közelében fognak elmenni – vagy inkább Connoré közelében, mert az övé lesz, miután Jennifer kiköltözik. Jim elképzelte, hogy otthon van, kávét iszik, fő a saját levében, gyűlöli őt, és szeretett volna minél gyorsabban kijutni ebből a városrészből.

Két héttel korábban kapta a felszólítást, hogy látogassa meg Sault. Anyja már hónapok óta gyötörte, hogy keresse fel Bryn ügynökét, de valahogy soha nem volt rá ideje. Végül maga Saul hívta fel egyik este, amikor sokáig dolgozott az irodában.

– Van nálam valami apád számára – közölte dörgő hangján. – Szeretném, ha a parti előtt odaadnád neki.

Amiatt, ami a Red Reef körül zajlott, Jimnek máig nem sikerült meglátogatnia Sault, de mivel apja partija holnap lesz, már nem maradt választása. Nem hitte, hogy Jennifer Wyattet egyszer az ágyában fogja hagyni! Volt némi irónia a helyzetben: látogatása Saulnál bezárja a kört. Végül is, ha apja ügynöke nem javasolja a Casa D’Ort írói menedéknek, Johnsonék sohasem találkoznak a Wyatt családdal, és Jim soha nem keresztezi Jennifer útját.

Mosolygott magában. Saul mindig nagyvilági fickó volt, izgalmas karakter; dörgő brooklyni akcentusa és elképesztő személyisége állandóan jelen volt Jim felnőtté válásának évei alatt. A vacsora gyakran félbeszakadt, amikor Brynnek fogadnia kellett egy New York-i hívást, amely szinte mindig kiabálással vagy nevetéssel, vagy mindkettővel ért véget, és valahányszor Saul Londonban volt, eljött vacsorára és hajnali órákig tartó szakmai eszmecserére a hampsteadi házba.

Végül megálltak egy Upper East Side-i ház előtt. Jim jól ismerte az utcát. Simonnak volt itt két épülettömbje a Desai lakásportfólióban, és egy időben el is játszottak a gondolattal, hogy az egyiket deluxe hotellá alakítják a Markhoz és a Carlyle-hoz hasonlóan, de aztán elárasztotta őket a környező gazdag lakók tiltakozása. Talán Saulé is köztük volt.

Jim bejelentkezett a portásnál, aki eligazította egy lifthez. Aranyozott kalitka volt, belül egy pici plüssbársony üléssel, és azt az érzést keltette Jimben, mintha visszaröpült volna az időben az ötvenes évekbe. Felment a nyolcadik emeletre, és megnyomta a csengőt. Egy sötétkék tunikába és nadrágba öltözött távol-keleti hölgy üdvözölte az ajtónál, és bekísérte. Jim a ruhájáról ítélve rájött, hogy beteggondozó.

Először a zajt hallotta – mély, hosszú zúgást –, aztán megjelent Saul a sarkon egy kerekesszékben. Jim megdöbbent, amikor megpillantotta. Öreg volt, sovány és annyira törékeny, hogy szinte belesüllyedt a székbe. De ezt leszámítva ugyanannak a jó öreg Saulnak látszott. Haja már megőszült, de pontosan olyan vadul meredezett, mint egy rajzfilmbeli professzoré, és ugyanaz a pajkos szempár ragyogott a vastag, a hetvenes évek stílusát idéző szemüvegen keresztül.

Azt, ami valaha egy csillogó fogadószoba, Bryn és az ügynöke közt lefolytatott számtalan részeg vita helyszíne volt, most lecsupaszították, és szemmel láthatón lakószobává rendezték át, egy íróasztallal, egy keskeny ággyal és egy nagy tévékészülékkel a sarokban.

– Van… van stílusa – nyögte ki Jim.

Saul elég hangosan nevetett, hogy az ablakok beleremegjenek.

– Behozattam ide az ágyat. Olyan sok időt töltök benne, hogy arra gondoltam, jó, ha ott a nagy ablak, a fény – mondta, és közelebb gurította Jimhez a kerekesszéket. – Nézzék csak! – Mosolyogva tanulmányozta Jimet. – Teljesen felnőtt! Jó téged látni, kölyök!

– Téged is csodálatos látni, Saul!

– Meg vagyok lepve, hogy emlékszel rám! – vigyorgott az öreg, és megigazította a szemüvegét.

– Legalább évente kétszer eljöttél hozzánk, majdnem huszonegy éves koromig. Hogy a francba ne emlékeznék rád?

Saul nevetett.

– Hé, Lucille, hozzon nekünk két pohár italt, legyen szíves!

Jim megdöbbent.

– Saul, még ebédidő sincs…

– Van egy üveg ötvenéves skót whiskym a bárszekrényben. Inkább igyuk meg, akárhány óra van, mint hogy elkobozzák!

– Elkobozzák?

– Beköltözöm egy otthonba. Én bizony!

Egy karosszék felé intett, amikor Lucille behozott két whiskyt.

– Lucille nagymama lett, igaz, Lou? – mondta Saul. – Úgyhogy elhagy engem, mert a saját családját fogja segíteni. Nem érzek elég erőt magamban, hogy új emberrel kezdjek, és szembe kell néznem azzal, hogy egy nyolcadik emeleti lakás nem a legjobb hely a világon valakinek, aki egy ilyenben él. – Megveregette kezével a kerekesszék oldalát.

– Biztos vagyok benne, hogy jó társaság lesz ott. Rengeteg hölgy, akiket kergetni lehet – mosolygott Jim.

– Ezt majd meglátjuk – horkantott Saul. – Nem tudok óránként két kilométernél többet megtenni ebben, úgyhogy reménykedjünk, lesz köztük néhány, akinek rossz a csípője. Nos… – Jim felé emelte a poharát. – Jó egészséget, huh?

Jim belekortyolt a whiskybe, és vágott egy grimaszt.

– Nagyon erős – nevetett Saul, amikor meglátta az arckifejezését. – Azt hittem, már hozzászoktál a jó dolgokhoz, amióta megkaptad azt az elegáns állást Simon Desainál. És megmondhatod a főnöködnek, hogy ha valaha el akarná adni az emlékiratait, tudok öt kiadót, amelyek megvennék.

Csettintett az ujjaival, lassú, eltúlzott mozdulattal. Jim próbálta nem észrevenni, mennyire remeg a keze.

– Aki egyszer ügynök, mindig ügynök marad, igaz, Saul?

– Tudod, két évvel ezelőtt még az ügynökség ügyvezető igazgatója voltam. Akkor kezdődtek a problémák, amikor alig tudtam bemenni a tanácsterembe, hogy az ülések levezetéséről már ne is beszéljek. Hogy van apád?

– Jól. Hallottál a CBE-jéről?

– Ki ne hallott volna?

– Soha nem rejti véka alá a sikereit, az én apám. Várod a partit?

– Nem megyek el – válaszolta Saul, és elfordította a tekintetét.

– Nem jössz el?

Jim nem akarta elhinni. Nehéz volt elképzelni, hogy Saul ne akarjon ott lenni egy irodalmi estély sűrűjében.

– Elfoglalt vagyok.

– Saul, ugyan már! Onnan, ahol ülök, nem úgy tűnik, hogy a bulizás tölti ki az életedet!

– Ez Lucille kimenő napja.

– Akkor gyere velem! Eljövök érted, elviszlek a helyszínre… Mindenkit ismerni fogsz.

– Pontosan – mondta Saul csöndesen.

Újra belekortyolt a whiskyjébe.

– Tudod, Jim, egyszer valaki voltam. Valaki, aki karriereket egyengetett, akire hallgattak az emberek. És igazság szerint minél öregebb vagy, annál több embernek kellene hallgatnia rád. De ez nem így működik. Ugyan hallgatnak rád, de nem érdekli őket, amit mondani akarsz.

– Saul, ne bolondozz!

– Apád partiján ott lesz a beau monde{31} fele, és nem akarom, hogy így lássanak. Azt szeretném, ha arra emlékeznének, aki voltam. Ahogy száguldok Elaine-hez vagy Michaelhez a város legizgalmasabb kéziratával az aktatáskámban és a város legcsinosabb lányával a karomon. Nem valami öreg fickóra egy kerekesszékben, akivel kénytelenek öt percig udvariasan csevegni.

– Saul, mindenki odalesz, hogy láthat téged!

– A bölcs ember tudja, mikor kell visszavonulni – mondta csöndesen.

Jim szerette volna elmesélni neki, hogy két nappal ezelőttig ugyanezt mondta volna, de most már hiszi, hogy addig kell küzdeni, ameddig csak lehet, Saul azonban már odagurította székét a könyvszekrényhez.

– Van itt valami neki – mondta élénkebben.

– Apámnak?

– Megkértem Lucille-t, hogy szerezzen meg egy ajándékot. Jobb az ilyesmiben, mint én. Azt hiszem, valami díszes doboz bort vett. De aztán ezt is megtaláltam – mondta, és küszködött, hogy egy súlyos tárgyat leemeljen a polcról.

– Hadd segítsek! – mondta Jim, és odalépett.

– Amikor ötven év után kiköltözöl valahonnan, pokoli sok holmit kell felszámolnod. – Saul átadott neki egy vastag fehér borítékot. – Ezt találtuk.

– Mi ez? – kérdezte Jim, érezve a súlyt a kezében.

Saul szeme felcsillant.

– A College első kéziratváltozata.

– Megtartottad?

– Apád meglátogatott New Yorkban 1994 karácsonyán. Mindig én voltam az első ember, aki látta a munkáját, és apádnál sohasem tudtam, mit várhatok. Attól a találkozótól különösen ideges voltam – rázta erőtlen fejét. – Tudtam, hogy vele ez az utolsó dobásom. Ha Savannah nem segített neki, hogy megtalálja az írói varázserejét, akkor nem tudok mit tenni. De… – Elhallgatott, a messzeségbe nézett, elveszett a gondolataiban. – De nem volt miért aggódnom. Miután elment, rögtön elolvastam a kéziratot, és nem tudtam letenni, amíg be nem fejeztem. Tudtam, hogy fontos irodalmi művet tartok a kezemben.

– És ez az – bólintott Jim a boríték felé.

– Azt hiszem, csak ez az egyetlen eredeti változat létezik. Eladhattam volna, vehettem volna rajta egy olyan lépcsőliftet, de hát bassza meg!

– Ugye, tudod, hogy ez megváltoztatta az életünket?

– Örülök! – mondta Saul, és bölcsen bólogatott. – Add neki oda a partin, jó?

– Biztos vagy benne, hogy nem tudlak elcsábítani? Nagyon sokat jelentene, ha ott lennél!

– Majd találkozom vele, egy más alkalommal – válaszolta Saul olyan hangon, amely arról árulkodott, hogy ez nem fog megtörténni.

– Mennem kell – mondta Jim. – Két óra múlva indul a gépem.

– Mondd meg apádnak, hogy szeretem!

– Kezdesz érzelgős lenni.

– Komolyan gondolom.

Jim bólintott, és elhagyta a lakást. Örült, hogy időt szakított a látogatásra.

29. fejezet

Jim csak egy pillanatig tétovázott, amikor Gregor Bentley leparkolt egy nagy fehér villa előtt Barbuda legnagyobb városa, St. Sebastian peremén.

– Helyes, bemegyek! – mondta több önbizalommal, mint amennyit érzett.

Gregort nézte, kicsatolta a biztonsági övét, tudta, hogy mindegy, most megy, vagy máskor, ezt el kell intéznie.

– Biztosan nem akarja, hogy önnel menjünk? – kérdezte Gregor, és a két megtermett fickóhoz fordult, akik hátul ültek.

Jimet még nem mutatták be nekik. Gregor biztonságiakként írta le őket. Egy szót sem szóltak a Marshall Roberts házához vezető úton, és Jimnek semmi kétsége sem volt, hogy mindkettőjüknél fegyver van a zoknijukba vagy az alsónadrágjukba rejtve.

Azon tűnődött, vajon ifjabb önmagának jelentett volna-e ez a helyzet valami kihívást, elképzelte, hogy az Ocean’s Eleven – Tripla vagy semmi{32} tagja. De az volt az igazság, hogy félt. Tessék, itt van, mindjárt indul, hogy egy ismert maffiózóval tárgyaljon, egy veszélyes és kíméletlen fickóval, akinek a zsarolás és az erőszak mit sem számít, ha a céljai eléréséről van szó. Egy órával azelőtt még nyugodt volt, csupán egy problémának tekintette ezt az egészet, amelyet hatékonyan el kell takarítania az útból. Talán a Jenniferrel töltött éjszaka felbátorította, adott rá némi vértezetet. De ahogy ott állt a forró karibi napon, rájött, mekkora őrültséget készül elkövetni. Bemegy Marshall Roberts házába, és fennáll a lehetőség, hogy soha többé nem jön ki onnan.

Kezd az élet érdekessé válni, tűnődött borúsan, és Jenniferre gondolt az ágyában, képek montázsa villant fel hirtelen a fejében, a felfedezés, hogy boldog és elégedett, és béke lakik a lelkében.

Becsapta a kocsi ajtaját, hallotta, hogy csikorog a kavics a felhajtón a lába alatt. Mély levegőt vett, és megnyomta a kaputelefon gombját. A kapu egy másodperc múlva kinyílt, egy zárt láncú televízió kamerája megfordult és ráfókuszált, és mint egy szúrós szem követte, ahogy végigsétált az ösvényen a ház felé. Marshall Roberts háza nem volt olyan nagystílű, mint amilyennek elképzelte. Nagy volt, de rossz állapotban, a sok millió, amelyet a bűnöző kizsarolt a Red Reefhez hasonló vállalkozásoktól, nyilván egy svájci bankszámlára ment, nem a házára.

Jimet egy szobalány fogadta, és a verandára kísérte, ahonnan mind a várost, mind a tengert látni lehetett. Barbuda teljesen lapos volt, eltérően a hegyes-völgyes és buja szigetektől, mint amilyen például Saint Lucia, de Roberts háza nyilván a legmagasabb pontján épült. Jim ott állt, egyik kezét a korláton nyugtatva, tudatosan nem fordított hátat a háznak, de igyekezett egy kis erőt adó napfényt kapni az arcára. Egy perc múlva közeledő lépéseket hallott.

Tekintélyt parancsoló férfit képzelt el, talán egy aranyfoggal vagy a szesztilalom idéjében divatos puhakalappal, hátborzongató kinézetű fogdmegekkel a két oldalán. De Marshall Roberts egyedül jött. Jelentéktelen külsejű férfi volt, karcsú, átlagos magasságú, egy öltönynadrágjában és halványkék, rövid ujjú ingben. Fekete haja rövidre volt vágva, és drótszerű ezüstszálak csíkozták. Nagy arany pecsétgyűrűt viselt az ujján és szandált a lábán, a sötét bőr repedezett és hámlott a lábujjai körül.

– Üljön le, Mr. Johnson – mondta mély hangon, amelyben több erő érződött, mint a megjelenésében. – Meg akart beszélni velem valamit. – Jim bólintott, és leült egy fonott kanapé szélére. – Értékelem, hogy volt mersze idejönni és személyesen velem megbeszélni a dolgokat. Sokaknak nincs.

– Volt már dolgom olyan emberekkel, mint maga – mondta Jim.

Igazság szerint soha nem állt a hoteligazgatás csúcsán. Egyetlenegyszer tárgyalt gengszterekkel, amikor egy pubban zenélt Manchesterben, és néhány semmirekellő védelmi pénzt akart kicsikarni tőle. Végül vett nekik egy korsó sört, és az este végére jó barátságba keveredtek. Azt azonban nem hitte, hogy Marshall Robertsszel is ilyen könnyen megy majd a dolog.

– Általában úgy alakul, hogy sikerül egy mindkettőnk számára előnyös pozíciót elérnünk.

– Azt hiszem, én megkapom, amit maguktól és az elődeiktől akarok – nevetett Roberts mély hangon. – Bár amióta a Red Reef új tulajdonosa a világ egyik leggazdagabb embere, talán ideje volna újratárgyalni a helyzetet. A szolgálatainkért kapott anyagi kompenzáció kismértékű megemelése csupán aprópénz Mr. Desai számára.

– Az olyan emberek, mint Simon Desai, nem jutottak volna oda, ahol vannak, ha nem néznének meg minden fillért, Mr. Marshall. És ha nem volnának kíméletlenek. Rendkívül kíméletlenek mindenkivel, aki megpróbálja kihasználni őket. – Jim igyekezett kellő fenyegetést vinni a hangjába. Tenyere izzadt, és a szíve a normálisnál kétszer gyorsabban vert, de ráparancsolt magára, hogy maradjon nyugodt és a helyzet ura. – Ettől a pillanattól kezdve a Red Reef részéről leáll minden hozzájárulás a maga üzletéhez. Új vezetés, új politika! Úgy gondoltam, leszek olyan udvarias, hogy ezt személyesen közlöm.

– Kár – mondta Roberts, és rágyújtott egy cigarettára. – Úgy hallottam, arra készülnek, hogy a Red Reef lesz az új hotelláncuk zászlóshajója. Azt hittem, szeretnék, ha működne. Óriási lehetőség rejlik benne, megfelelő körülmények közt.

– Simon Desai nem Connor Gilbert, Mr. Roberts. Ahogy mondja, ez a hotel fontos neki. Basszon ki vele, és ez lesz a legrosszabb üzlet, amelyet valaha kötött.

Jim határozottan felállt.

– Magának nyilván fogalma sincs, hogyan működnek errefelé a dolgok, Mr. Johnson.

– Szerintem van – mondta Jim, és elindult az ajtó felé.

– Én irányítom az embereket, akik ezt a szigetet irányítják. És ez hatalmat ad nekem. Több hatalmat, mint amennyi a főnökének, Mr. Desainak van, a milliárdjai ellenére.

– Meglátjuk – zárta le a beszélgetést Jim olyan hidegen, ahogy csak tudta, aztán szinte futva távozott a házból, ki Gregor kocsijához.

Félig-meddig arra számított, hogy lövések fogják követni, de biztonságban visszaért az autóhoz.

– Hogy ment? – kérdezte Gregor, és már indította is a motort.

– Röviden, kedvesen. Legalább ép bőrrel megúsztam – válaszolta Jim, és egyenesen kibámult a szélvédőn. – A francba, nem hiszem el, hogy megfenyegettem egy gengsztert! – tette hozzá, és amikor lenézett, látta, hogy reszket a keze.

– Na és mit mondott neki?

– Egyszerűen azt, hogy többé nem fizetünk. Többször megemlítettem Simon Desai nevét. Emlékeztettem, mekkora hatalma van.

– Csak nem errefelé – jegyezte meg Gregor, és eltűzött a háztól. – Ez a sziget Robertsé. Nem szó szerint, de a rendőrség és a helyi tanács a zsebében van.

– És mit gondol, mi változtathatja meg a véleményüket? – kérdezte Jim, és reménytelenül tehetetlennek érezte magát.

– Talán itt az idő, hogy elmenjen, és megkérdezze tőlük.

– Hogyan? Most?

– Az alternatíva, hogy felhívja Simont – válaszolta Gregor.

– Nem akarom őt bevonni ebbe! – mondta Jim eltökélten.

– Akkor az üzlet megy tovább. Fizetünk.

– Nem létezik, hogy egyedül mi vagyunk ebben a helyzetben! – próbált Jim gondolkodni. – Talán ha mind összefogunk, és nyomást gyakorolunk a rendőrségre, rávehetjük őket, hogy lépjenek fel Roberts ellen.

– Biztos vagyok benne, hogy ezt már megpróbálták.

– Honnan lehetne ezt megtudni?

– Beszélt már Connor Gilberttel?

– Nem – mondta Jim, és még csak gondolni sem akart a férfira. Ha Connor eddig elkerülte, most biztosan igényt tart majd egy baráti csevejre. – Azt akarom, hogy hívja fel Dean Daviest. Ő volt a vezérigazgató, mielőtt megvettük a hotelt. Tudja meg, mit tettek Marshall Roberts ellen, ha egyáltalán tettek valamit. És aztán szervezzen meg nekem egy találkozót a polgármesterrel.

– Üdv a szigeten! – mondta Leonard Martin, és Jim poharához koccintotta a magáét.

St. Sebastian polgármestere és a sziget de facto ura azonnal fogadta Jim hívását, sőt vacsorát javasolt a kedvenc kikötőbeli vendéglőjében, hogy megfelelően bemutatkozhasson. Jim hétköznapi dolgokról fecsegett vele pezsgő és osztriga mellett, de most meg akarta tudni, hogy tényleg átverték-e a Red Reef-üzlettel.

– Jó itt lenni – mondta, és elővette elbűvölő modorát. – Az Omari-csoport örül, hogy Barbudán fektethetett be. Simon Desai személyesen kért meg, hogy lépjek kapcsolatba önnel, és bizonyosodjam meg arról, támogatják-e a törekvésünket, hogy a Red Reef legyen a legizgalmasabb új hotel a Virgin-szigeteken.

– Tényleg? – kérdezte az idősebb férfi, akinek ez szemmel láthatóan hízelgett. – Nos, megmondhatja neki, el vagyunk ragadtatva attól, hogy itt vannak. Igazán gyönyörű az a tengerpartszakasz. Tudta, hogy van ott egy hajóroncs nem messze a Catseye Pointtól? Nem tudom, búvárkodik-e, de mindenképpen menjen le oda legközelebb, amikor itt tartózkodik. Talán Mr. Desaijal. Én is szívesen önökkel tartok – ajánlotta.

Jim a borát kortyolgatta, és zavart arckifejezést öltött.

– Van egy dolog – mondta, és stratégiai szünetet tartott. – Valami aggaszt bennünket, és ez Marshall Roberts befolyása a környéken. Úgy látszik, ő az egyetlen ellátó az étel-és italláncban, és szerintünk ez nem versenyképes módja az üzletnek, hogy őszinték legyünk.

– Ahogy látja, kis sziget vagyunk – kezdte Martin, de látszott, hogy kényelmetlenebbül érzi magát. – Tényleg vannak emberek, akiknek monopóliumuk van bizonyos szolgáltatásokra, de ettől a minőség még nem szenved csorbát.

– New Yorkban Marshall Roberts bűnözőnek minősülne, Mr. Martin.

– Ezt azért nem mondanám – dadogta a polgármester.

– Roberts gengszter és zsaroló. Nem szívesen hozom ezt fel egy szívélyes vacsora mellett, Leonard, de ha nem állítják le a tevékenységét, Simon Desai befektetése Barbudán nagyon rövid életű lesz.

Martin lenézett a kardhalára, és kezdte lassan és módszeresen apró darabokra vágni.

– Ez a sziget már nagyon régóta így működik – szólalt meg végül.

– És ön nem szándékozik semmit sem tenni ez ellen – jelentette ki Jim kertelés nélkül.

Martin arca megfejthetetlen maradt. Jim úgy döntött, azzal tud a legjobban hatni rá, ha hízeleg neki, ha elhiteti vele, hogy képes megváltoztatni a dolgokat.

– Roberts pénzt zsarol ki minden egyes üzleti vállalkozásból ezen a szigeten, Leonard. Az üzletek nem virágoznak, ha bűnözők szorongatják őket. És ha az üzlet nem virágzik, Barbuda sem fog prosperálni.

– Azt hiszem, eddig jól működtünk – válaszolta Martin. – Ahhoz képest, hogy egy pici sziget vagyunk, repülőtér nélkül.

– De sokkal több lehetne, mint egy isten háta mögötti karibi sziget! Barbuda lehetne az új Turks, az új Kajmán-szigetek…

Jim tétovázott. Nem akart túl provokatív lenni, de Leonard Martin nem volt könnyű eset. Mint minden politikus, úgy jutott el odáig, ahol volt, hogy azokhoz az emberekhez dörgölődzött, akik a legtöbbet tették érte.

– Végeztem egy kis kutatást Barbudáról, Leonard. Tudom, hogy a rendőrfőnök a maga sógora…

– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte Martin a homlokát ráncolva.

– Hogy a családjának hatalma, befolyása van. Ha úgy dönt, hogy megfelelő módon használja.

Jim már nem akart megállni.

– Hogyan működik, Leonard? Maga szemet huny Marshall üzelmei fölött, és ezért kenőpénzt kap? – Nem hallgatott el, hogy a polgármester válaszolhasson. – Tudja, nem hibáztatom magát. Így működnek itt a dolgok, nem igaz? Így működnek a dolgok az egész világon. – Hangja visszafogott és egyenletes maradt. – De gondolja, hogy ez jól végződhet a maga számára, Leonard? Mi történik, ha valami olyat tesz, ami nem tetszik Marshall Robertsnek? Ha felbosszantja? Ugyanaz történik magával, mint Daniel Verranderrel, személyzetünk egyik tagjával, akit Marshall emberei kórházba juttattak.

– Túl sok Miami Vice-epizódot néz, Mr. Johnson! – mondta Leonard elgyötörten, és letette a kését és a villáját.

– Én tudok egy jobb módszert arra, hogyan tárgyaljunk a Marshall Robertshez hasonló alakokkal. És ez jobb magának, jobb a sógorának, jobb a sziget lakóinak.

– A rendszer működik.

– Talán magának és Marshallnak.

Martin előrehajolt a székében. Keze ökölbe szorult, arcán aggodalmas kifejezés ült.

– Nem tudok mit tenni! – mondta kétségbeesetten.

Jim megérezte a gyenge pontot.

– Miért nem? Maga a legnagyobb hatalmú ember a szigeten, és nem Marshall Roberts! Az történik, amit maga mond. Marshall csak egy ember és egy csapat verőlegény. Ez nem ellenfél a maga rendőrségének, az uralkodó tanácsának, a sziget lakóinak, akik torkig vannak azzal, hogy félelemben élnek!

Leonard arca megkeményedett.

– És ki pótolja a veszteségeinket?

– A veszteségeiket?

– Mit gondol, Mr. Johnson, mennyit keres egy köztisztviselő errefelé? – Jim vállat vont. – Családom van, amelynek szükségletei vannak – mondta Martin, mintha ez tökéletesen észszerű magyarázat volna arra, hogy egy bűnöző megvesztegeti. – A feleségem Mercedest akar, a fiam motorcsónakot. A lányom, a kicsi lányom… Ő azt akarja, hogy Richie Hawkins lépjen fel a tizenhatodik szülinapi partiján, bár be kell majd érnie egy dzsippel. Ezek mind pénzbe kerülnek, és Marshall hozzájárulása nélkül ki fog fizetni értük? Maga?

Jim megpróbált gyors fejszámolást végezni, de aztán támadt egy ötlete.

– A lánya szereti Richie Hawkinst?

– Ő a legnagyobb rajongója! – mondta Martin, és úgy forgatta a szemét, mint bármelyik elgyötört szülő, akinek tizenéves lánya van.

– És mit szólna, ha elintézném, hogy játsszon a lánya tizenhatodik születésnapi partiján? Ez lenne a megvalósult álom a lánya számára, ugye?

– Hozza el Richie Hawkinst Barbudára, és örökre az adósa leszek! – nevetett a polgármester, a pezsgőjét szopogatva.

– Abban az esetben elintézem Hawkins részvételét, ha maga visszaszorítja Marshall Robertset!

30. fejezet

Jim hátradőlt az ülésében, és elfogadott egy pohár bort a stewardesstől. Máskor észrevette volna, mennyire vonzó nő, meglátta volna csípője vonalát a sötét ceruzaszoknya alatt vagy ragyogó mosolyát, de most túlságosan el volt foglalva a telefonjával. Talált egy rövid üzenetet Jennifertől, amelyben az asszony biztonságos hazatérést kívánt neki, mire elmosolyodott. Számtalanszor ugratta a titkárnőit, akik megszállottan várták szerelmeseik vagy udvarlóik telefonhívását és üzenetét, és most ő is ugyanazt csinálta.

Simon magángépének luxusa nélkül Miamin keresztül kellett visszautaznia New Yorkba. A rövid várakozási idő alatt felhívta a Select Models ügynökséget, és sikerült Celine Wooddal beszélnie.

– Szégyellje magát, egyszer sem hívott fel! – nevetett Celine.

Aztán közölte Jimmel, hogy elmulasztotta a lehetőségét. Ő elnézést kért, majd megkérdezte, el tudná-e intézni, hogy új szerelme, Richie Hawkins eljöjjön Barbudára fellépni. Egy rövid akusztikus összeállítás elég volna. Ellenszolgáltatásként lakhatnának az új Santai üdülőparadicsomban, a Red Reefben, amikor csak óhajtják, és Celine kapná az egyik legszebb lakosztályt a Casa D’Or nyitópartiján. Celine azt válaszolta, hogy Richie bármit megtesz, amit ő kér tőle, és egy romantikus karibi nyaralás talán siettetheti a lánykérést. Jim úgy érezte, hogy ez nyerő pozíció mindkét fél számára.

A repülőút Miamiból valamivel több mint két óráig tartott. Amikor visszatette a telefonját a feje fölötti csomagtartóban lévő táskájába, észrevette a kéziratot, amelyet Saul adott át neki az előző nap. Arra gondolt, talán itt a tökéletes alkalom, hogy elolvassa.

Mindig elkerülte apja nevezetes regényét. Eszébe jutott, hogy a tízes és húszas éveiben lelkes olvasó volt, és visszagondolt arra a kissé önhitt ifjúra, aki a művészfilmekért és a Milan Kundera-regényekért rajongott. De Bryn Johnson College-ától távol tartotta magát, bár az a bestseller lista élére került.

Tudta, hogy nem lenne okos dolog elolvasnia. Nem igazán szerette volna, ha emlékeztetik rá, hol született a College: Savannah-ban, a csónakházban, szemben a Casa D’Orral.

De volt más oka is. Akkoriban, amikor a könyv először megjelent, Jimnek saját ambíciója volt: ő akarta megírni a nagy angol regényt. Bár Savannah után hagyta, hogy rocksztár álmai hamvukba hulljanak, az írásról úgy vélekedett, hogy az beilleszthető a vállalati, pénzcsináló karrierjébe. Ám nehéz volt egy irodalmi híresség árnyékában élni, és a kritikák, a díjak és díszdoktori címek, amelyek a College nyomában jártak, csak fokozták Jim félelmét, hogy ha elolvassa apja agyondicsért és nyilván briliáns regényét, és összehasonlítja a saját firkálmányaival, soha nem ír le több szót.

Mostanában sokkal banálisabb okai is voltak annak, hogy miért nem nyitotta ki soha a könyvet. Arra is alig volt ideje, hogy a Financial Timest elolvassa, nemhogy belemerüljön egy négyszáz oldalas regénybe. De most, ahogy nyugtalanul kinézett az ablakon, tudta, hogy kifogyott a kifogásokból.

Hátradőlt, és egy párnát tett a feje mögé. A kéziratot nem volt könnyű olvasni. Hosszú könyv volt, és a lapok halmaza legalább öt centi vastag volt. Nem volt ajánlás, sem köszönetnyilvánítások. A gépelés elhalványult, és ahol apja hibákat követett el, fehér javítófesték-csíkok tarkították. Nagyon idegennek érezte, és furcsa volt arra gondolnia, hogy alig húsz évvel azelőtt az emberek még így dolgoztak – az a kor nem is tűnt olyan távolinak, ha azt vette figyelembe, hogy azok voltak az egyetemi évei, egy olyan időszak, amely nosztalgikus élességgel élt az emlékeiben.

Nagy vonalakban már ismerte a történetet. Cambridgeben játszódik, a professzori kinevezésről éppen most lecsúszott ötvenvalahány éves egyetemi tanár, Peter Colt és egy gyönyörű fiatal diáklány, Cecile elítélendő kapcsolatát követi. Már az első oldalaktól világos, hogy tökéletesen megkomponált jellemrajz tanúi lehetünk. Jimet azonnal magával ragadta. A könyv az egóról, a férfiasságról, a rossz választásokról szól. Colt nem különösebben rokonszenves jellem; féltékeny a barátaira, akik sikeres karriert futottak be a Cityben, bosszúálló az egyetemi kollégáival, akik szerinte érdemtelenül jutottak előléptetéshez. Ennek ellenére Bryn könnyen érthetővé tette, miből fakad a karakter haragja és csalódottsága. A férfiak által egy bizonyos életkorban megtapasztalt érzések felnagyított és világosan kifejtett formában jelennek meg a könyvben.

Könnyű volt átfutni az oldalakon. A mű az irodalmi regény legmagasabb szintjét képviselte – nem húzta le szószátyárság, sem számos önhitt eszmefuttatás, ugyanakkor elegáns és éleslátó megfigyeléseket tett az egyetemi életről.

Elterjedt az irodalmi legenda, hogy Bryn Johnson kevesebb, mint három hónap alatt írta meg a könyvet, ami még vonzóbbá tette, és Jim vonakodva elismerte, hogy Savannah és a Casa D’Or inspiráló környezete nyilván segített ebben.

Apja különleges tehetsége az alakok megformálásában rejlett. Az emberek szinte lekívánkoztak az oldalakról – akiknek a varázsával azonosulni tudtál, akiknek a hibái arra késztettek, hogy a saját jellemed sötét részeibe is bepillants. A könyv középpontjában a megszállottság áll. Colt ingatag érzéseit átviszi a gyönyörű Cecile-re, aki Colt egyik érdemtelen előléptetést kapott kollégájának a lánya. Eleinte csak el akarja kápráztatni a fiatal nőt, egy elismert és intelligens ösztöndíjast, pontokat szerezni és kérkedni akar, de a kapcsolatukba egy idő után a szex is beleszól.

Bár Jim fáradt volt, és jólesett volna neki egy kis szundikálás a Barbudán lezajlott dráma után, de még egy fejezetet elolvasott.

Peter és Cecile az első éjszakájukat töltik együtt. Már csókolóztak, és Colt kivitte a lányt egy villába a városon kívül, látszólag, hogy Molière-ről beszélgessenek, valójában azért, hogy beteljesítse a kapcsolatukat.

Jim zavart érzett, amikor az apja szavaival leírt, átütő erejű szexuális jelenetet olvasta, és körbepillantott a repülőgép kabinjában, hogy megbizonyosodjon, nem figyelik-e. A jelenet igencsak szemléletes volt egy fővonalbeli regényhez képest, ahogy az irodalmi pár a csókolózástól eljut a soixante-neuf-ig{33} a padlón. Most közösülés után a kandalló tüze előtt hevernek.

Peter megcsókolta a vállát, észrevette a vörös foltot, ahol a fogai megsértették, lefelé haladt a lány hátán, és csak akkor állt meg, amikor elérte a gyémánt alakú anyajegyet a gerince tövén.

– Ez az enyém! – mormolta, és ajkát a halvány bőrhöz nyomta. – Ez az ékszer az enyém!

Jim megpróbált nyelni, de képtelen volt rá. Pislogott, újra végigolvasta a sorokat, szíve zuhanásba kezdett, mint egy leszakadt lift. Egy gyémánt alakú anyajegy a gerince tövén. Ez nem lehet igaz, vagy mégis? Biztosan véletlen. Biztosan!

Felszólítás érkezett az utasoknak a hangosbeszélőn, hogy kapcsolják be a biztonsági öveket, mert leszállnak. Jim visszatette a kéziratot a csomagjába, és leült. Alig várta, hogy New Yorkba érjenek.

Amint a biztonsági öv jele kialudt, máris talpon volt, és indult. Végigfutott az átjárón, majd egyenesen át az útlevél-ellenőrzésen. Megállt az első könyvesboltnál az érkezési csarnokban, és megkereste a „J” betűt a regények állványán. Ott volt: Bryn Johnson College-a, rajta az ajánlás: „A késő huszadik század szexualitásának klasszikusa, kötelező olvasmány minden nőnek, aki meg akarja érteni a férfiakat, és minden férfinak, aki meg akarja érteni önmagát.” Vörösfekete borítója friss érzetet sugallt, feltehetően azzal a céllal, hogy új közönséget vonzzon.

Jim odalapozott az érdeklődésére számot tartó fejezethez, tágra nyílt szemmel pásztázta a szöveget. Peter és Cecile kimennek a villába, Peter bedobja vonzerejét, elcsábítja a fiatal lányt. Nincs említés a gyémánt alakú anyajegyről. Jim emlékeztette magát, hogy a kézirat, amelyet a gépen olvasott, az első változat volt. Ő soha nem írta meg egy regény első változatát, ilyen messzire sohasem jutott, de arra emlékezett, milyen érzés írni. Hirtelen eszébe jutott az első barátnője, Samantha Archer, és a szakítás, amely sokkal jobban megviselte, mint kellett volna – igazság szerint kis híján nem tette le miatta az angolérettségit –, amikor a lány rámérte a végzetes csapást, hogy Jim egyik legkedvesebb iskolatársával, Peter Jacksonnal akar járni.

Laza természete ellenére Jim ugyanolyan sebezhető volt, mint bárki más, és egész nyáron Smiths-dalokat hallgatott, és verseket meg leveleket írt Samanthának, amelyeket sohasem küldött el. Az elvesztegetett önelemzés nyara volt ez, de egy dologra emlékezett a leírt szavakból: az őszinteségükre. Gondolatokat és érzéseket rótt egyenesen a papírra, szűretlenül és nyersen.

De a College első változata és a késztermék között a gyémánt alakú anyajegy valahol eltűnt.

Ha benne maradt volna a megjelent könyvben, Jim talán képes meggyőzni magát, hogy merő fantázia vagy vágyálmok beteljesítése az egész, de most? A szándékos eltávolítás felért egy vallomással. Egy vallomással arról, hogy mit tett az apja Jenniferrel.

31. fejezet

Szülei egy barna téglás házban béreltek lakást az Upper West Side-on. Bryn minden fantáziálásánál, hogy a hatvanas évek beatkorszakának központjában lehessen, erősebbnek bizonyult a vágya, hogy a Columbia Egyetem közelében lakjon. Jim eddig csak néhányszor járt itt. Bryn és Elizabeth felvették a manhattani szokást, hogy nem otthon éltek társasági életet, bár a ház olyan volt, amilyet egy az ötvenes években felnőtt ember elvár New Yorktól: elegancia, pocsék légkondicionálás és az az érzés, hogy Dorothy Parker{34} bármelyik pillanatban bekukkanthat.

Megállt egy pillanatra, mielőtt becsöngetett, hirtelen elfelejtett minden szót, amelyet olyan gondosan megfogalmazott útközben idefelé.

Bryn nyitott ajtót, és Jim ellenállt a kísértésnek, hogy rávesse magát. Nyugalom, mondogatta, amikor meglepettnek tűnő apja invitálta, hogy jöjjön be.

– Nem gondoltam, hogy valaki még beugrik – mondta, miközben Jim követte a konyhába.

– Hol van anya? – kérdezte Jim. Nem akart semmi összetűzést Elizabeth előtt.

– Lement a fogadás helyszínére. Azt hiszem, a csokoládétrüffelek nem érkeztek meg. Fogalmam sincs, minek kellenek ilyen édességek egy partin az én koromban. A vendégek fele biztosan cukorbeteg.

Bryn kivett két poharat a konyhaszekrényből, és letette egy üveg bor mellé a pultra.

– Kinyitottam egy finom claret-t{35}, hogy hangulatba lendüljek. Segítesz megszabadulni tőle, mielőtt anyád hazajön?

– Rendben – mondta Jim, és feltartotta az egyik kezét.

Bryn kitöltött két pohárral, és az egyiket odatolta Jimnek.

– Úgy látszik, vagy kétszázan jönnek el ma este, ami szerintem igazán szép teljesítmény, tekintve, hogy két perce vagyunk a városban. Néhány embert meghívtam a tanszékről. Salman is ott lesz, azt hiszem.

– Tegnap meglátogattam Sault – szólalt meg Jim végül.

– Hogy van? Tudod, hogy nem jön el ma este? – tette hozzá Bryn némi bosszúsággal a hangjában.

– Egy otthonba készül beköltözni. Megkért, hogy ezt adjam át neked.

Jim belenyúlt a táskájába, és a pultra tette a borítékot. Apja gyanakodva nézte.

– Mi ez?

– A College első változata.

Mosoly jelent meg Bryn arcán.

– Még megvolt neki? Szentimentális balfasz! – Odanyúlt, és egy ujjal megérintette a borítékot, mintha attól félne, hogy szétesik. – Miért adta vissza? Hogy kiállítsuk a partin?

– Kérdeznem kell valamit – mondta Jim.

Nem akarta megkérdezni. Nem akart közelebb jutni az igazsághoz.

– Ki inspirálta Cecile-t?

Bryn rántott egyet a vállán, és beleivott a borába.

– Mit akarsz ezzel? Úgy beszélsz, mint a TLS{36} egyik kritikusa.

– És ha az volnék, mit mondanál?

Bryn teletöltötte a poharát.

– Ugyanazt, amit a TLS egyik szerzőjének mondtam. Hogy Cecile a bourbonáztatta képzeletem csodálatos szüleménye.

– Gyémánt alakú anyajegy van a gerince tövén.

– Anyajegy? Kinek? – Bryn a homlokát ráncolta.

– Cecile-nek. Az első változatban van egy anyajegy a gerince tövén. A kiadott változatban nincs.

– Anyajegy? Miféle anyajegy? Nem emlékezhetem arra, amit az első változatban írtam húsz évvel ezelőtt!

– Jennifer Wyatt volt Cecile ihletője, igaz?

– Ki az a Jennifer Wyatt? – kérdezte Bryn, és újból ivott a borából.

– Ne mondd nekem azt, hogy nem emlékszel! – Jim hangja keményen szólt.

– A lány Savannah-ból? – kérdezte végül Bryn.

– Persze hogy emlékszel! Jennifer Wyattnek van egy anyajegye a gerince tövén – mondta Jim növekvő izgalommal.

– Nos, jó Jennifer Wyattnek. Gondolom, kapcsolatban voltatok, amikor Hamptonsban voltál. Úgy tűnik, szoros kapcsolatban.

– Jennifer volt Cecile ihletője, igaz? Először nem vettem észre, de amikor megvan a kirakós egyik része, az összehasonlítás nyilvánvalóvá válik!

– Miféle kirakós? – kérdezte Bryn bosszúsan.

– Ismerd el!

Apja arca kezdett kivörösödni. Jim nem tudta, hogy a claret-től, a szégyentől vagy a dühtől.

– Nem emlékezhetem, ki inspirált minden egyes figurát minden egyes történetben, amelyet leírtam! Lehet, hogy még lakozik benned egy író, fiam! Úgy tűnik, a képzeleted túlpörgött!

– Lószart! – csattant fel Jim. – Egy gyönyörű, fiatal lányról írsz, akinek pontosan olyan anyajegye van, mint a szomszédban lakó lánynak – higgyem azt, hogy ez véletlen egybeesés? Mondd meg, apa! – csikorgatta a fogát. – Tudnom kell!

– Mit? – bömbölte Bryn, fia ellen fordítva szokásos agresszióját.

– Jennifer volt számodra Cecile ihletője! És tudtad, hogy van egy anyajegye egy intim helyen. Valld be, honnan tudtad!

– Mit akarsz mondani, James? Azt akarod tudni, hogy megdugtam-e?

– Csak ismerd el! – dörögte Jim.

Mindketten elhallgattak egy pillanatra. A feszültség a szobában kipukkadt, mint egy luftballon, amelyet túlfújtak.

– Persze hogy megdugtam! – mondta Bryn. Nekidőlt a pult tetejének, és összefonta a karját maga előtt. – Ezt akartad tudni?

Jim pislogott, érezte, hogy minden düh elszivárog belőle. Percekkel azelőtt még szerette volna megütni az apját, de most úgy érezte, mintha őt vágták volna gyomorszájon. Felült egy bárszékre, keze élettelenül az ölébe hullott.

– Jim… – szólalt meg Bryn. – Úristen, fiam! Nem tudtam, milyen érzésekkel viseltetsz a lány iránt. Azt hittem, csak barátok vagytok, ezt mondtad nekem és az anyádnak vagy egy tucatszor.

Jim ránézett.

– És ettől rendben volt? Ettől úgy érezted, hogy tisztességes a játék?

Lehunyta a szemét, forgott vele a világ. Amikor újra kinyitotta, apja bűnbánónak tűnt.

– Nézd, nem vagyok büszke magamra, de elérhetővé tette magát, és én éltem az alkalommal.

– Szóval az egész Jennifer…

– Átjött a Tó házba, téged keresett, ha jól emlékszem. Én a csónakházban voltam, ő bejött, erről-arról beszélgettünk. Nem valami dokumentumfilmet készített? Na, és egyik dolog vezetett a másikhoz.

Jim dühösen rázta a fejét.

– Nem hiszem el! – sziszegte a foga közt.

– Mit nem hiszel el, Jim? Hogy egy huszonvalahány éves nő vonzónak talált?

Ezt Jim természetesen elhitte. Anyjának állandóan enyhén aggodalmas arckifejezése annak volt tulajdonítható, hogy ötven évig egy olyan férfival élt, akihez minden nő vonzódott. És Jim nem tagadhatta, hogy féltékeny volt, amikor látta, hogyan néz Jennifer az apjára. Hogyan csügg minden szaván. Könnyű volt Bryn Johnson csábításának engedni. Nagyon könnyű!

– Nem vagyok különösebben büszke arra, hogy megcsaltam a feleségemet, az anyádat, de a lány hízelgett nekem.

– Ezt meg szereted, igaz?

– Mit gondolsz, hogy éreztem magamat azon a nyáron, Jim? Egyik pillanatban én vagyok az élet császára, a másik pillanatban én vagyok az az ember, aki voltam. Szerettem azt gondolni, hogy dicsőséges száműzetésben élek Savannah-ban, de nem voltam hülye. Láttam a pánikot, a sajnálatot Saul szemében, amikor a Tó házba küldött.

Mély lélegzetet vett, ránc jelent meg a szemöldöke közt.

– Miért te? – kérdezte Jim. A kérdés újra meg újra ott visszhangzott a fejében.

Bryn szégyellte magát.

– Mert én egy kicsit idősebb, bölcsebb és híresebb voltam, mint a szomszéd fiú.

– Szerelmes voltam belé.

– Ezt nem tudtam. Ezt el kell hinned! Középkorú férfi voltam, akinek tetszett a figyelem, és aki fényezni akarta az egóját. Ne tégy úgy, mintha veled nem fordult volna elő: egy fiatal és gyönyörű nő tálcán kínálja magát, és te elveszed.

Természetesen Jimmel is előfordult. A bombázó junior PR-tisztviselők, a belsőépítész asszisztensek. A pokolba is, eszébe jutott az első alkalom, amikor lefeküdt Melissával; annak a cégnek az ügyvédje volt, amellyel együtt dolgozott.

– Jennifer Wyatt gyönyörű nő – folytatta Bryn –, de egy bizonyos módon nevelték… úgy nevelték, hogy a szépségét és báját férfiak manipulálására használja, hogy megkapjon tőlük mindent, pénzt, pozíciót, élvezetet.

– Ő nem ilyen! – tiltakozott Jim.

– Nem ilyen? Akkor miért választotta Connort helyetted? Miért fekszik le veled, a sikeres, dinamikus éneddel, amikor, feltételezem, férjnél van? Az a lány bajt jelent, Jim! – mondta Bryn szenvedélyesen. – Mindig is azt jelentett. Egy faszcukkoló. Gondolj csak arra, hogyan vezetett az orrodnál fogva hetekig! Gondolj arra, mit csinált velem – ez nem csak az én kapcsolataimról, a státusomról szólt, ez egy baszd meg volt az anyjának.

– Ezt hogy érted?

Úgy látszott, Brynnek melege van, és nem érzi jól magát. Megtörölte a száját, és leroskadt egy konyhaszékre. Jim látta, hogy izzadság gyöngyözik a halántékán.

– Jól vagy?

– Jól. Talán egy kicsit sokat ittam – mondta, és könyökét a trédére támasztotta. – Ebédnél kezdtem…

– Kérsz egy pohár vizet?

– Nem.

– Biztosan jól vagy? – kérdezte Jim, amikor apja megingott.

– Igazság szerint kicsit furcsán érzem magamat.

– Hívjak orvost?

– Nem, jól vagyok. – Bryn felnézett, arcából minden szín kiszaladt.

– Apa, nem vagy jól!

– Rosszul érzem magamat.

– Hívom a mentőt.

Ahogy Jim elővette a mobilját, Bryn előredőlt, és nagy zajjal a padlóra esett. A szék rajta landolt.

Jim letérdelt, és gyöngéden megfordította. Apja arca hamuszürke volt, ajka felszakadt, vér folyt az állán. Kerámiapadlón nem lehet puhán földet érni.

Jim megragadta a telefonját, és gombokat kezdett nyomogatni.

– Mama, Jim vagyok. Gyere haza most rögtön!

– Már úton vagyok. Egy taxiban.

– Apáról van szó – mondta Jim, a szavába vágva. – Összeesett. Azt hiszem, szívroham. Hívok egy mentőt!

Letette, és azonnal tárcsázta a 911-et.

Bryn légzése olyan gyönge volt, hogy alig lehetett észlelni. Jim nem ismerte a városnak ezt a részét. Fogalma sem volt, honnan jön a legközelebbi mentő. Egy sziréna sivított valahol a távolban. Jennifer, a Casa D’Or villant az agyába, de aztán el is tűnt, figyelmét az apja kötötte le. Imádkozott, hogy életben maradjon.

32. fejezet

Az orvosok komolyak, az ápolónők együtt érzők és szakszerűek voltak. Nem lehetett hibáztatni őket, mindenki mindent jól csinált. A mentő perceken belül megérkezett, és az összes közlekedési szabályt megszegte, hogy Brynt minél előbb a sürgősségi osztályra juttassa. Jim hátul ült, fogta apja kezét, figyelte szürke arcát az oxigénmaszk mögött, és biztatta, hogy maradjon életben.

Brynt egyenesen a kezelőbe gurították, a kerekes hordágy beleütközött a dupla ajtókba. Elizabeth fél órával később érkezett meg, falfehéren, maszatos arccal. Jim nem emlékezett, látta-e valaha sírni. Három órával később a doktor informálta őket, hogy a stabilizálás sikerrel járt, aztán kifejtette, hogy a „siker” nem jelent mást, mint hogy Bryn túlélte a beavatkozásokat. De a túlélése a továbbiakban sem garantált. „Figyelnünk és imádkoznunk kell” – mondta.

– Menj haza! – biztatta most Elizabeth a fiát, és a vállára tette a kezét. – Aludj néhány órát.

– Szundítottam egy kicsit – válaszolta Jim, és próbálta nyitva tartani a szemét.

Nem hagyta el a Lennox Hill kórházat attól a pillanattól fogva, amikor megérkezett a mentővel az előző nap. Most kinézett az ablakon, és látta, hogy virrad. Egy egész éjszaka elmúlt, és ő még mindig a kicsi, steril kórházi szobában ült, bár anyja hazament éjfél körül, amikor megmondták neki, hogy a férje állapota stabil.

– Menj, Jim! Később visszajöhetsz. Válthatjuk egymást. Ha akarod, vidd el a ház kulcsait. Közelebb van.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Jim, és arra gondolt, mennyivel jobban érezné magát, ha akár csak két órát alhatna és lezuhanyozhatna.

– Menj csak! – suttogta Elizabeth.

Mindketten a kórházi ágyon fekvő Bryn felé néztek. Bőre kísértetiesen sápadt volt, karjából egy cső vezetett egy állványra akasztott infúziós tasakhoz. A lélegeztetőgép lassú, egyenletes hangon szuszogott. Mindezek ellenére Bryn békésnek tűnt.

Jim taxival ment a belvárosból a lakásáig. Sötét, nedves reggel volt, New York utcáit ingázók és esernyők tengere borította, színes kirakós az esős utcákon.

Az elmúlt húsz óra eseményei érthetetlennek tűntek. Apja mindig tele volt élettel. Abban az évben lett hetvenéves, de egy húsz évvel fiatalabb ember energiája és egészsége szorult bele.

Az első szakorvos, akivel Jim találkozott, miután megérkezett a Lennox Hillbe, azt mondta neki, hogy az apja szíve, bár rövid időre, de teljesen leállt, ami korlátozta az agy oxigénellátását. Tudta, hogy az orvos azt a hírt próbálja közölni vele, hogy apjánál agykárosodás léphetett fel, bár még túl korai volna megállapítani, hogy valóban ez a helyzet. Bryn Johnsont lehetetlen volt elképzelni az esze nélkül, a képességei teljes skálája nélkül. Az intellektusára és szellemességére volt a legbüszkébb, ez határozta meg a lényét. Jim tudta, hogy ha apja választhatna, inkább nem ébredne föl.

Vibrált a telefonja. Fölvette anélkül, hogy megnézte volna, ki hívja. Azonnal felismerte Jennifer hangját.

– Helló! – mondta, és érezte, hogy feszült.

– Gondoltam, felhívlak. Feltételezem, már visszajöttél a Karib-tengerről.

– Igen, visszajöttem – hangzott a kurta válasz.

– Jól vagy?

Jennifer túl jól ismerte, és ő túl fáradt volt ahhoz, hogy eljátssza a kedves partnert.

– Valami történt.

– Mi történt? – kérdezte az asszony aggodalommal.

– Apámnak szívrohama volt.

– Ó, Jim! Rettenetesen sajnálom! Mennyire van rossz állapotban?

– A Lennox Hillben van. Stabilizálták. Egyelőre ez minden, amit tudunk. – Jim érezte, mennyire pattogó a hangja.

– Hol vagy?

– Egy taxiban.

– Hová mész?

– Haza.

– Átjövök – mondta Jennifer sürgetőn.

– Jennifer, kérlek! Minden rendben. Csak alvásra van szükségem, aztán megyek vissza a kórházba.

– Jim…

– Holnap majd beszélünk – zárta le Jim a beszélgetést, és mielőtt észrevette volna, kinyomta a telefont.

Lakását még soha nem érezte ilyen kicsinek, a nappali négy fala mintegy cellaként vette körül a helyiséget. Lerúgta a cipőjét, és megtette a rövid utat a hálószobáig, behúzta a sötétítőket, és fejét a kezébe temetve leült az ágy szélére. Bűntudat, megbánás szorította össze a torkát. Teste alvásért kiáltott, de még az ágyra lefeküdni is képtelen volt.

A fejében újra meg újra végigpörgette az apjával folytatott vitát.

Ha nem megy el Saul lakására, ha nem kapja meg a kéziratot, és nem olvassa el, vagy ha nem látja meg Jennifer anyajegyét, nem jön rá, hogy mennyi kettő meg kettő.

Válla meggörnyedt a reménytelenségtől. Már azt sem tudta, mi fáj a legjobban. A tény, hogy Jennifer lefeküdt az apjával, elvesztette a jelentőségét. Most csak egy karcolásnak tűnt, nem annak a végzetes sebnek, mint az előző nap.

Túl nyugtalan volt, hogy elaludjon. Felállt, és kiment kávét készíteni. Úgy érezte, hogy minden másodperc a végtelenségig nyúlik, de furcsa megnyugvást talált az egyszerű tevékenységekben, hogy megőröli a kávészemeket, megtölti a gépet vízzel, és hallgatja a kávéfőző szortyogását.

Éppen a fekete folyadékot töltötte egy csészébe, amikor megszólalt a lakás kaputelefonja. Összerezzent, aztán pánikba esett, hevesen verni kezdett a szíve. Letette a kancsót, és megnyomta a kaputelefon gombját.

Jennifer hangja némi megkönnyebbülést hozott, bár ő volt a legutolsó ember, akit látni kívánt.

– A francba! – suttogta alig hallhatóan, és beengedte az asszonyt.

A két nappal korábban együtt töltött éjszaka mintha ezer évvel ezelőtt történt volna.

– Sajnálom, hogy átjöttem. Egyszerűen muszáj volt!

Jennifer hangjában ideges kedvesség érződött. Mintha szeretné megölelni Jimet, de valami visszatartaná.

– Jól vagyok – mondta Jim gyorsan. – Csak aludnom kell.

Jennifer tett egy lépést előre, de Jim érezte, hogy ösztönösen elhúzódik tőle. Mindketten hallgattak néhány pillanatig.

– Tehetek valamit? Mit szólnál néhány brownie-hoz a kávé mellé? Leszaladhatok a Dean és DeLucához…

– Nem, őszintén nem kell semmi.

Újabb hosszú csend. Jim szinte megsajnálta az asszonyt, de aztán a College 37. fejezetére gondolt.

– Mi történt?

Jim megrántotta a vállát.

– Volt tavaly egy szívrohama, mégis iszik, dohányzik… A legyőzhetetlen Bryn Johnson, legalábbis ő így gondolta.

– A partin történt?

– Nem. Néhány órával azelőtt, hogy elkezdődött, bár azt hiszem, kifejezetten élvezte volna a drámát, ha New York színe-java előtt esik össze.

Könnyedén horkantott, aztán megrázta a fejét a fekete humortól.

– Nála voltunk – folytatta Jim csöndesen.

– Micsoda? És csak úgy megszédült?

Jim lehunyta a szemét, tudta, hogy el kell mondania.

– Nézeteltérésünk volt.

A szavak ott voltak a nyelve hegyén, de nem akartak kijönni.

– Miről?

– Nem érdekes.

– Remélem, nem magadat hibáztatod! – Jennifer megpróbálta elkapni Jim tekintetét, de ő nem hagyta, hogy a szemébe nézzen. – Nem a te hibád, Jim!

– Figyelj, Jen, nem akarok udvariatlan lenni, de muszáj aludnom valamennyit. Tizennyolc órát voltam a kórházban egyhuzamban, és tizenegyre vissza kell mennem, hogy leváltsam anyámat.

Jennifer feszesen bólintott, aztán ellágyult az arca, kinyújtotta a kezét, megérintette Jim vállát, és megsimította az inge anyagát.

– Itt vagyok, ha szükséged van rám.

– Köszönöm – válaszolta Jim élesen.

Az asszony elindult az ajtó felé, aztán visszafordult.

– Nem számít, főleg most, de tudnod kell, hogy elhagytam Connort.

Szünetet tartott, mintha válaszra várna, aztán kinyitotta az ajtót.

– A vita miattad volt – szólalt meg most Jim.

Jennifer lassan becsukta az ajtót. Jim azonnal megbánta, hogy bármit is mondott. De megtörtént, és ki kellett mondania. Jennifer arca olyan volt, mint a kő, aztán remegni kezdett az ajka. Jim most kifejezetten fájdalmat akart neki okozni. Olyan fájdalmat, amilyet ő érzett, amilyet az apja érzett.

– Miattam? – kérdezte Jennifer végül.

Jim élesen beszívta a levegőt, és megtörölte száraz ajkát a tenyerével.

– Elolvastam a könyvet. A College-t. Az első változatot. Azt, amelyiket Savannah-ban kezdett írni. És a főszereplőnek, a gyönyörű barna hajú lánynak volt egy anyajegye. Egy gyémántalakú anyajegye, pont, mint a tiéd.

Nézte Jennifert, de ő nyugodt maradt. Egy pici háromszögletű könnycsepp csillogott a szeme sarkában.

– Apám elmondta, mi történt. Tudom, hogy nem jelentett semmit, és belátom, hogy ő egy ellenállhatatlan férfi – mondta Jim némi szarkazmussal. – De meg kell értened, mennyire fáj ez nekem, és nem tudom, milyen könnyen tudok majd túljutni rajta. Most nem.

Jennifer szorosan összeszorította reszkető ajkát.

– Nem hagyhatjuk, hogy a húsz évvel ezelőtt történtek megint tönkretegyék a kapcsolatot köztünk!

– Hogyne tennék tönkre? – kérdezte Jim, és érezte, hogy Jennifer kimondatlan beismerésére ismét feltolulnak benne az érzelmek. – Hogy tudtad ezt megtenni velem? Szerelmes voltam beléd!

A könnycsepp kiszabadult, és végigcsurgott Jennifer arcán. Jim megrázta a fejét.

– Miért kell, hogy minden olyan nehéz legyen köztünk?

– Nem kell – mondta az asszony, és hangos levegőt vett. – Kérlek, Jim! Beszéljünk róla!

– Menj el! – mondta Jim csöndesen. – Ha egyáltalán számítanak neked az érzéseim, akkor most elmész.

Jennifer bólintott, és emelt fővel, vissza sem nézve, kisétált a lakásból. Jim, miközben a lépcsőházban halkuló lépteit hallgatta, egy másik zajra is figyelmes lett – mobilja állhatatosan csörgött.

Felkapta. Először nem hallott semmit, csak süket csendet, aztán anyja halk és erőtlen hangja két szót mondott.

– Apád halott.

33. fejezet

A Casa D’Or elkészült. A festés ragyogott, a márvány csillogott, és az ágynemű a hatalmas ágyakon szó szerint ropogott, amikor ráfeküdtek. Az öreg házra szinte rá sem lehetett ismerni, annyira más lett, mint a düledező rom, amelyet Jim aznap látott, amikor végigzötyögött a kocsifelhajtón. Természetesen az összes kátyút betömték, az utat szegélyező fákat szakszerűen megnyírták, és a kicsinosított és beültetett kert olyan volt, hogy az ember azt hihette, egy egész kertészhadsereg gondozta a húszas évek óta. Nem mintha Jim bármit is látott volna ebből. Kevesebb mint tizenkét óra volt hátra az üdülőparadicsom nagy csinnadrattával beharangozott megnyitójáig, és még ezer dolognak kellett utána néznie: a bornak, az ételnek, a sanzonénekesnek, aki szerenáddal üdvözli majd a VIP-vendégeket, amikor megérkeznek, és aki most éppen Reykjakvíkban ragadt.

Az apja halála óta eltelt hat hét alatt Jim életmentője a munka volt.

Visszament Londonba apja temetésére, és egy hét vigasztaló szabadságot töltött az anyjával. Simon Desai hihetetlenül megértőnek mutatkozott, azt mondta Jimnek, hogy addig marad, ameddig akar. De Elizabeth nővére és a sógora beköltöztek a hampsteadi házba, hogy az anyjával legyenek, és amikor Elizabeth szorgalmazta, hogy térjen vissza Amerikába, Jim úgy döntött, hogy így lesz a legjobb.

– Menj csak, fejezd be azt az ingatlant! – mondta az anyja, amikor búcsút intett a repülőtéren.

Jim pontosan értette, mit akart mondani. Mindent el akart felejteni, és olyan hévvel vetette bele magát a Casa D’Or megnyitásának végső előkészületeibe, hogy még a legmegszállottabb munkamániás is fárasztónak tartotta volna.

– Bocsásson meg, Mr. Johnson, látogatója van.

Jim egy utolsó szemlét tartotta a wellnessrészlegben, amelyet egy csónakház stílusában építettek meg a birtok távolabbi végében. Azon tűnődött, ne próbáljon-e ki maga is egy masszázst – mostanában a háta sajgott –, amikor Liane, az egyik recepciós megkereste.

– Ki az? – ráncolta a homlokát, és a telefonjára pillantott, ahol az összes aznapi megbeszélés és hívás fel volt tüntetve. Erre az időpontra semmit sem jegyeztek elő.

– Azt mondja, Marion Wyatt a neve.

– Ó! – mondta Jim vidámabban. – Övé volt ez a hely. Kísérje a teraszra, és küldjön oda két pohár édes teát.

Befejezte a beszélgetést a wellness menedzserével, és mire visszaért a házba, Marion már várta az egyik fehér kovácsoltvas asztalnál egy vászon napernyő árnyékában.

– Helló, Marion! – üdvözölte Jim, és két oldalról arcon csókolta.

– Hogy van, Jim? – kérdezte az asszony, és megszorította a kezét. – Sajnálattal értesültem Brynről.

Jim leült és bólintott, ahogy apja halálára emlékeztették. Keményen próbálta kizárni a gondolataiból, de valahányszor valaki megemlítette, vagy valahányszor abbahagyta a munkát és lélegzethez jutott, leterítette a bánat és üresség hulláma.

– Köszönöm. Gondolom, tudja, milyen érzés – mondta csöndesen, és David Wyatt halálára gondolt.

– Azt hiszem, soha nem múlik el – bólintott Marion. – Bármelyik nap bármelyik órájában előfordul, hogy megállok, és nem találom a helyemet, és a másodperc törtrészéig azt sem tudom, mitől van rossz érzésem. Aztán rájövök, hogy David soha nem jön vissza.

Körülnézett, és szomorúan mosolygott.

– Imádták volna, amit ezzel a hellyel csinált. Mindketten.

– Apám szeretett itt lenni – mondta Jim őszintén. – Ezért élvezte a munkát a csónakházban. A Casa D’Or látványa nagyon inspiráló volt számára, és azt hiszem, igazán csak a víz túloldaláról látszik, hogy milyen csodálatos ez a ház. Mint amikor Queensből nézzük Manhattan sziluettjét.

– Talán Sittenfieldék házát kellett volna megvennie – mosolygott Marion.

– Talán – mondta Jim, és azon gondolkodott, vajon így egyszerűbb lett volna-e az élete.

Ha a Tó házat veszi meg a Casa D’Or helyett, talán soha nem találkozik újra Jenniferrel, és az apja talán még mindig él… de most nem akarta ezzel gyötörni magát.

– Hogy van az édesanyja?

– Olyan jól, ahogyan most lehet. Itt lesz a megnyitón. Nemsokára megyek, hogy elhozzam a repülőtérről. Azt hiszem, jót fog tenni neki, hogy kiszabadul Londonból.

– Nos, csak szerettem volna eljönni, hogy megnézzem, mire jutott a házzal. Rengeteg szóbeszédet hallottam arról, milyen mesés, és az emberek nem túloztak.

– Nem jön el a megnyitópartira holnap? – kérdezte Jim csalódottan.

– Meglátom – mondta Marion olyan hangon, amely elárulta, hogy nem készül eljönni.

Jim nem akarta erőltetni. Ugyanez a dilemmája volt az anyjával. Tudta, hogy egy hét napsütés jót fog tenni neki, de annyi emlék fűződött a csodás öreg házhoz, hogy még mindig aggódott, hogyan reagál Elizabeth.

– Legalább hadd vezessem körbe! – ajánlotta.

Marion nem válaszolt.

– Megváltoztatta a nevet – szólalt meg aztán.

– Igen. Plantation House, Ültetvényes Ház lett a neve – mondta Jim zavartan. – A Casa D’Or a maguk elnevezése volt, a családi ház neve. Örülök, hogy hitt abban, hogy méltón megőrzöm a helyet.

Marion ismét elhallgatott, és amikor Jim ránézett, lehajtott fejjel a poharát bámulta.

– Jól van? – kérdezte Jim egy perc múlva.

Érezte a délutáni nap forróságát, és arra gondolt, Marion talán enyhe napszúrást kapott.

– Azt hiszem, nem voltam teljesen őszinte magával – szólalt meg Marion végül.

Jim összeszorította a száját. Volt egy olyan érzése, hogy nem fog tetszeni neki, amit hall.

Marion elfordította a tekintetét, mintha megbánta volna, hogy belefogott a mondandójába.

– Volt egy ok, amiért eladtam a házat magának.

Jim a homlokát ráncolta.

– Viszonyom volt David Wyatt-tel, még mielőtt Sylvia meghalt.

– Mennyi ideig?

– Nem sokáig.

– Sylvia tudta?

– Nem.

Jim biztatón bólintott, hogy folytassa.

– Sylviánál depressziót állapítottak meg. Kétszer túladagolta magát Jennifer utolsó egyetemi éve alatt.

– Jen tudta?

– Nem, előtte titokban akarták tartani. Nem voltak valódi öngyilkossági kísérletek. De mégis.

Ivott egy kortyot a jeges teából, a keze reszketett.

– Ezért bújt el David Sylvia halála után.

– Bűntudat? – kérdezte Jim halkan.

– Mindig gyötörte magát, eleget tett-e azért, hogy segítsen a feleségén. Sylvia büszke nő volt. Gyűlölt orvosságot szedni, és nem volt hajlandó terápiára járni. Állapotát a szőnyeg alá söpörték. Könnyebb volt azt hinni, hogy csak egy kicsit nehéz a természete. David talán ezért tartotta meg a házat: hogy emlékeztesse, jobb emberré kell válnia. Nekem azonban mindig azt juttatta az eszembe, hogy elárultuk Sylviát.

Valahol a távolban a zenekar hangpróbát tartott.

– Talán mennem kellene – hadarta Marion gyorsan. – Biztosan rengeteg a dolga. Visszajöhetek majd máskor.

Jim szíve szerint megpróbálta volna marasztalni, de tudta, hogy most el kell engednie.

– Örülök, hogy minden jól sikerült magának. Őszintén! – mondta az asszony, és gyengéden megérintette Jim arcát.

Jim egy pillanatra rátette tenyerét a kezére, egybe fonta őket a múlt szomorúsága.

Jim, miután visszakísérte Mariont a házba, és elbúcsúzott tőle a bejárati ajtónál, bement a könyvtárba, amely egykor David Wyatt dolgozószobája volt. Kerekes kocsin italok álltak, a kristályüvegekben álló finom brandy és whisky, kísértést jelentett. Munka közben sohasem ivott, de most kitöltött magának egy adag bourbont, és az egészet ledöntötte a torkán. Aztán leült az egyik nagy krémszínű kanapéra, és kizárta agyából a háttérzajt.

Richard Steel, a Plantation House igazgatója kopogott az ajtón, és lépett be bizonytalanul a szobába, egy cipősdobozzal a kezében.

– Van egy perce?

– Természetesen, jöjjön be! – Jim felállt, azt remélve, hogy a férfi nem érzi meg az alkoholt a leheletén.

– Lian mondta, hogy itt volt a ház előző tulajdonosa.

– Éppen most ment el – pillantott ki Jim az ablakon, de Marion kocsija már eltűnt.

– Ezt már régebben oda akartam adni önnek. Valamelyik lakberendező találta néhány héttel ezelőtt az egyik parkolóra néző szobában, a ház tetőterében.

Jim bólintott. Furcsa volt hallani, hogy az öreg ház zegzugaira ilyen szakszerű és steril szavakkal utalnak. Jennifer régi szobája volt, most a Magnólia lakosztály. Felújították és átalakították, néhai lakója minden nyomát eltüntették. A rózsaszín festést De Gournay tapétával fedték el, és a szobában egy baldachinos ágy állt, meg egy polc tele művészien megalkotott könyvekkel, amelyeket nézni lehetett, de olvasni nem. Ezt az átalakítást másolták mindenhol. A Casa D’Or eltűnt.

– Hadd lássam! – mondta Jim kíváncsian. – Hol volt? Azt hittem, Wyatték minden holmiját kipakolták, és raktárba tették, amikor az adásvétel lebonyolódott.

– Így is volt. Ezt egy szellőzőnyílás mögött találták. Csak akkor fedeztük fel, amikor kipróbáltuk a fűtőrendszert.

Richard elhagyta a szobát, és becsukta az ajtót, Jim pedig fogta a dobozt, és visszaült a kanapéra. Ölébe tette, és levette a fedelét, a rárakódott por bepiszkította az ujjait.

Egy szellőzőnyílás, gondolta kínzó bűntudattal. Világos volt, hogy bármi van a dobozban, valakinek nagyon fontos volt, valami személyes dolog, amelyet titokban akart tartani.

Letette a doboz tetejét a padlóra, vigyázott, hogy ne kerüljön por a világos bútorokra, bár a nadrágját most hosszú porcsíkok tarkították. A dobozban egy halom papír és boríték volt. Kézbe vette az egyik krémszínű borítékot, amelyet egyszerűen „B”-nek címeztek. Két összeillő papírlap volt benne.

Ha már nyaraltál valaha a Casa D’Orban, soha nem fogod elfelejteni. Kristálytisztán emlékszel rá, még a szemedet sem kell lehunynod, hogy felidézd a súlyos meleg szellőt, az azáleák illatát és a napcsókolta bőrödhöz tapadó levegőt.

Jim először nem tudta, mit tart a kezében. Egy verset talán vagy valami írást. De ahogy tovább olvasott, világossá vált, hogy ez egy szerelmes levél. Nagy szenvedéllyel írták, és azon a túlfűtött nyelven, amely furcsán hangzik, ha a szavakat megpróbáljuk hangosan kimondani, de amely papíron olyan romantikus és lírai, mint egy szonett.

Érzem a vihart a levegőben, és fekete felhők gyülekeznek a tó fölött. Ég a lámpa a szobádban – látom, ahogy hunyorog a vízen át, és ha összehúzom a szememet, ki tudom venni a körvonaladat. Kísért a tiltott ígéreteddel. Látni akarlak, mielőtt elered az eső!

A levél hirtelen ért véget, mintha nem fejezték volna be. Nem volt aláírva, még rendesen megcímezve sem. De amikor Jim rámeredt arra a „B”-re a borítékon, szomorú beletörődést érzett, hiszen abszolút biztonsággal tudta, hogy ez a levél az apjának szól. Ami pedig a szerzőjét illeti… emlékezett, hogy Jennifer egyszer említette, mennyire tetszik neki a gondolat, hogy szerelmes leveleket írjon.

Nagyot nyelt bánatában. Bryn és Jennifer vallomásától, hogy intim kapcsolatban voltak, teljesen összeomlott, de némi vigaszt merített a gondolatból, hogy egyszeri esetről volt szó. Itt azonban legalább egy tucat levelet talált a dobozban. Mennyi ideig tartott a kapcsolatuk? – tűnődött, és érezte, hogy reszket a szégyentől. Mekkora bolond volt! Az a rengeteg idő, amelyet Jenniferrel töltött, miközben próbálta összeszedni a bátorságát, hogy tegyen valamit, hogy mondjon valamit!

Olyan világos volt fejében a Tybee-szigeten töltött este emléke, mint a nap. Akkor majdnem megcsókolta a lányt, de megzavarta őket a szándékukat helytelenítő Sylvia Wyatt a ház lépcsőjén. Hazavezetett, és egész éjjel fennmaradt, hogy írjon Jennifernek egy dalt, egy dalt, amely semmi kétséget sem hagy afelől, hogyan érez iránta. Aztán minden fillérét arra költötte, hogy béreljen egy négysávos Tascam Portastudio felvevőt, és elkészítse a hangfelvételt. És igen, az éjszaka, amikor odaadta a szalagot az összeállítással, olyan éjszaka volt, amelyet soha nem felejtett el, és soha nem is fog elfelejteni.

De Jennifert egész idő alatt az apja érdekelte!

Felvett egy újabb levelet mazochista kíváncsisággal.

Ez nem volt borítékban. Négyrét hajtott egyszerű papírlap volt, és géppel írták, nem kézzel, ami azonnal összefogottabb hatást sugallt, mint az a mély érzésekkel teli levél, amelyet egy perccel azelőtt olvasott.

Elmúlik egy vibráló nyár. Olyan, amelyre mindig emlékezni fogok. Csupán a gondolattól, hogy ott vagy a tó túloldalán, virágoztak a szavaim, és mosolygott a szívem. Az érintésed, a titkos ízed olyan szenvedélyt izzított fel bennem a szerelem és az élet iránt, amelyről azt hittem, hogy már régen kihunyt, és amelyért örökké hálás leszek.

Ám a repülőgépem holnap indul haza, és kérlek, fogadd el, hogy el kell válnunk. Terved a közös jövőről merész, féktelen, hízelgő, de ahogy a partin mondtam, az én életem Londonban, a tiéd itt van. Ne tegyük tönkre, ami most édes véget ér, és ne romboljuk le a szép emlékeket arról, ami a miénk volt. Őrizzük meg ezt a nyarat, a titkunkat, borostyánkőben.

A tiéd,

Bryn

Jim szíve vadul vert, amikor szeme a lap tetejére tévedt.

A levél a Savannah-ban töltött nyarának utolsó napján kelt. És Sylviának volt címezve.

34. fejezet

A parti zsúfolásig megtelt csodás és kiváló emberekkel. Mindenki ott volt, New York-iak, hollywoodi sztárok és Georgia leggazdagabb és legünnepeltebb nagyságai. Egy walkie-talkie Jim zsebében folyamatosan tájékoztatta őt a problémákról – szerencsére addig kevés nyugtalanító dologgal kellett foglalkoznia. Az amerikai Vogue küldött egy fotóst, aki szerint a hotel volt a leggyönyörűbb hely, amelyet valaha látott, és javasolni fogja a magazinnak, hogy legközelebb ez legyen a fényképezések helyszíne. Richard Steele pedig az előzetes foglalások ötszáz százalékos emelkedését jelentette.

Jim a szobák közt cikázott, ügyelt rá, hogy mindenki jól érezze magát. Celine Wood is ott volt, és azzal ugratta Jimet, hogy talán megkéri, szervezze ő az esküvőjét Richie Hawkinsszal. Barbudai nyaralásuk mesésen jól sikerült. Egyrészt barátja megkérte a kezét a polgármester lánya születésnapi partijára adott egyórás akusztikus koncert alatt, amelyet a Red Reef úszómedencéje mellett rendeztek. Másrészt Celine megállapodott Gregor Bentley-vel, hogy a fürdőruha-és szárongmodelleket, amelyeket tavaly álmodott meg, a hotel egyik butikjában fogják árusítani.

– A franc essen bele, negyvenéves vagyok! – mondta Jimnek egy pohár pezsgő mellett a teraszon. – Már nem akarok modellként dolgozni. Az új Diane von Fürstenberg{37} szeretnék lenni.

Jim kitűnő ötletnek találta, és beírtak egy találkozót a naptárukba, hogy megbeszéljék, Celine minden Omari-ingatlanban kivesz egy kis egységet, hogy fölépítse a birodalmát. Ez mindkét fél számára előnyös üzletnek tűnt.

Elizabeth Johnson és a nővére a tó mellett ültek egy asztalnál egy drága üveg bor mellett. Jim tudta, hogy anyja nincs bulizós hangulatban, de jó volt látni elegánsan felöltözve: új ruhában, arcán egy kevés sminkkel és lágyabb, boldogabb kifejezéssel, mint amilyen a Bryn halála óta eltelt hetek alatt látszott rajta.

Jim egy meggondolatlan pillanatban Sarah Huxley-t is meghívta.

– Hogy vagy, Johnson? – jött felé Sarah vigyorogva egy üveg Kruggal.

– Ezt mind meg fogod inni, vagy tartsam csak divatos kiegészítőnek?

– Egy kortyot? – ajánlotta a lány.

Jim a fejét rázta.

– Köszönöm, hogy meghívtál – mondta Sarah némi hallgatás után. – Egy estényi minőségi pletyka talán kárpótol azért, hogy összetörted a szívemet. Celine Wood említette, hogy elindít egy divatcéget az új évben, és egy remek üzletláncot tervez. Azt mondja, akár a New York Timesnak is eladhatom a sztorit.

Játékosan ránevetett Jimre, akit enyhe szomorúság fogott el. Sarah remekül fest ma este, gondolta a vágyakozás elillanó pillanatában. Hosszú vörös hajával és smaragdzöld ruhájában olyan volt, mint egy szexis kobold. Jim egy percig sem kételkedett, hogy még egy üveg Kruggal és néhány jól megválasztott szóval újra megnyerhetné, de ez senkivel szemben nem lett volna tisztességes. Nem, ő a munkájával lépett házasságra. Így volt ez az elmúlt húsz évben, és máig remekül működik.

Úgy tervezte, hogy az új évben elutazik egy hét szabadságra Patagóniába – gyalogtúrázni, sétálni, hegyet mászni –, erre vágyik már évek óta. Aztán ott van a Santai birodalom, amelyet el kell indítania, és az Omari-csoport, amelyet tovább kell fejlesztenie, és talán néhány hónap múlva, amikor begyógyultak a sebei, képes lesz újra randevúzni. Valamelyik focis haverja talán ismer egy helyes nőt. Igazság szerint az apja temetése utáni napokban ketten is elvitték egy italra Highgate-ben, és az egyikük megemlítette, hogy a feleségének van egy barátnője, egy egyedülálló anya, minden szempontból bomba nő, szerintük Jim jól kijönne vele. „Tudod, amikor készen állsz.”

Tizenkét hónappal ezelőtt Jim udvariasan mosolygott volna a javaslaton, rémülten a gondolattól, hogy rövid úton házasságra akarják rávenni. De most egy stabil kapcsolat egy fiatal és gyönyörű nővel, egy manhattani románc túlzásai vagy az életed szerelmével folytatott viszony bonyodalmai nélkül, vonzónak tűnt. Jim megnyugvást érzett egy hétköznapi kapcsolat lehetőségétől.

– És mi lesz a következő lépés? Most, hogy ez a hely elkészült? – kérdezte Sarah, és letette az üveget. – New Yorkban maradsz?

– Nem, holnap visszamegyek Londonba. Hivatalosan én vagyok az Omari-csoport új vezérigazgatója.

– Ez csodálatos! – lelkesedett Sarah, és megölelte.

– Mindig ezt akartam – mondta Jim, de nem volt meggyőződve a száját elhagyó szavak igazságáról. – Egyébként sem mulaszthatok el egy ilyen alkalmat!

– Jennifer mit gondol róla? – kérdezte Sarah óvatosan.

Jim élesen beszívta a levegőt, hogy összeszedje magát. Apja halála után fogadalmat tett, hogy Jennifer Wyattet végleg maga mögött hagyja, ami nem volt könnyű, főleg így, hogy az asszony régi otthonát újította fel. Különösen nehéznek érezte tegnap, amikor megtalálta Bryn és Sylvia szerelmes leveleit. A felfedezés vegyes érzelmek árját indította el.

Eszébe jutott valami, amit az apja mondott – vagy akart mondani – közvetlenül a szívrohama előtt. Gondolj arra, mit csinált velem… ez egy baszd meg volt az anyjának…

Akkor Jim nem is sejtette, ez mit jelent, de most, hogy tudomást szerzett Bryn és Sylvia viszonyáról, jobban megértette, mi történt azon a nyáron. Talán azt erősítette meg, hogy Jenniferben nem voltak valódi érzések Bryn iránt, hogy tényleg csupán egy egyszeri kalandról volt szó. A lány viszonya az anyjával mindig bonyolultnak tűnt, ezért a szex Sylvia szeretőjével akár egy perverz kiáltás is lehetett az anyja figyelméért, amely aztán mindnyájuknak sérelmet okozott.

De ez most kevés vigaszt nyújtott Jimnek, mivel mind Jeniferre, mind az apjára, két emberre, akiket imádott, rossz fényt vetett. Különösen az apjával kapcsolatos érzelmek voltak bonyolultak. Bryn mindig egyszerre volt a kínzója és a hőse, de a halála óta Jim képtelen volt rossz érzéssel gondolni rá, bár tudta, hűtlen volt az anyjához. A halál felmentette minden tette alól. Legjobb lesz mindent elfelejteni arról a nyárról!

– Nem működött köztünk a dolog – szólalt meg végül.

– Sajnálom, hogy ezt hallom – válaszolta Sarah, és megérintette Jim vállát.

Simon megjelenése elvonta a figyelmüket.

– Az új vezérigazgatóm! – lépett oda, és Jim hátára csapott. – Milyen elképesztő parti! Egy percig sem kételkedtem benne, hogy ezt mind meg tudod csinálni!

– Köszönöm – mondta Jim hálásan a támogató szavakért.

– Egy pillanatra azt hittem, hogy Connor Gilbertet látom – kukkantott Simon hátra, a tömeg felé. – Nem lepne meg, ha annyira arcátlan volna, hogy felbukkan itt.

Jim idegesen mosolygott ellenfele említésére.

– Hallottam Marshall Robertsről – szólalt meg Simon, és a szemüvege fölött Jimre nézett.

Jim Sarah-ra pillantott, azt remélte, a lány megérti a célzást, és egyedül hagyja őket, de ő ottmaradt földbe gyökerezett lábbal.

– Elintéződött – mondta Jim diplomatikusan.

– Hallom – kuncogott Simon. – Úgy gondoltam, ez jól mutatja azt a fajta önállóságot, amelyet a vezérigazgatómtól elvárok!

Jim érezte, hogy a válla megroggyan a megkönnyebbüléstől. Világosan látszott, hogy bármit tudott is Simon a Red Reefről, már nem számít. Fogalma sem volt arról, hogy a főnöke honnan értesült a hotelban folyó zsarolásról, de a tény, hogy ő ezt megoldotta, egyértelműen piros pontokat szerzett neki.

– Ami Connort illeti, mondjunk csak annyit, hogy elintéztem – közölte Simon, és közelebb hajolt. – Semmi komoly, csak éppen egy kis nyomás, hogy megizzadjon a lakópark fejlesztésével.

– Bármit tett is, hogy elbánjon azzal az undorító alakkal, nem elég! – szólt bele Sarah a beszélgetésbe, csöppet sem szégyellve, hogy figyelt.

Simon dőlt a nevetéstől.

– Ezek szerint ismeri Connor Gilbertet?

– Sajnos! – horkant fel Sarah.

– Simon, ő Sarah Huxley – mutatta be Jim őket egymásnak.

– Én tudom, ki ön! – nyújtotta ki a lány lelkesen a kezét. – Éppen mondani szerettem volna, mennyire tetszett az önről szóló címlapcikk a Forbesban. Nem tudtam, hogy Dzsaipurból származik. Az egyetemi disszertációmat II. Man Singhről{38}, az állam utolsó maharadzsájáról írtam!

Simon szeme felcsillant, és a pár élénk beszélgetésbe merült. Jim hirtelen fájdalmasan egyedül érezte magát.

Kilépett hátra a pázsitra, és lesétált a tó partjára, a helyreállított pavilonhoz. Visszanézett a házra, amely pazar látványt nyújtott az ablakaiban izzó aranyfénnyel. Megpróbálta emlékezetébe zárni: a Casa D’Or teljes pompájában. Tudta, hogy valószínűleg soha többé nem jön ide vissza.

Megfordult, újra a tavat nézte, figyelte, ahogy holdfény borzolódik tintafekete felszínén. Hangot hallott a háta mögött, és megpördült.

– Jim.

Először nehéz volt bármit is látnia a ház ragyogó háttere előtt. Aztán szeme megszokta a fényt, és rájött, hogy Jennifer áll előtte.

35. fejezet

– Jen! – kiáltott fel Jim teljes döbbenettel.

– Hívatlanul betolakodtam – válaszolt Jennifer olyan halkan, hogy alig lehetett hallani.

Bocsánatkérő volt a mosolya. Jim szégyent érzett. Ez az ő háza, az ő múltja, és még csak meg sem hívták. Jim azt is elismerte, hogy kellett hozzá bátorság, hogy idejöjjön. Hallgatása az elmúlt néhány hét alatt nyilván eljuttatta Jenniferhez azt az üzenetet, hogy nem akarja többé látni, nem akar többé beszélni vele.

– Ne aggódj, Marion odaadta a jegyét, ha tudni szeretnéd, hogyan sikerült a biztonságiak mellett bejutnom.

Jim szíve hevesen vert. Úgy érezte, hogy rajtakapták valamin, és ez váratlanul érte.

– Hogy vagy, Jennifer? – kérdezte egy perc múlva.

– Haladok – mondta az asszony lassan. – Folyik a válóper. Connor nem próbálja megakadályozni. Ő is azt szeretné, ha gyorsan véget érne. És új lakásom van. Az East Village-ben, ha hiszed, ha nem. Még mindig nem tudom, hogy nem túl fiatalos és mozgalmas-e nekem ott. Mi az a kifejezés, amelyet tőled hallottam egyszer? Úgy érzem magamat, mint egy báránynak öltözött birka. De remek! Lehet kutyákat tartani, úgyhogy Mars Szelet velem van. És közvetlenül a Prune mellett lakom. Ők csinálják a legjobb vasárnapi villásreggeliket.

– Voltam ott. És nekik van a legjobb Bloody Mary-választékuk a városban.

– Egy időben túl sokat ittam. Már nem – mondta Jennifer csöndesen. – Bár lehet, hogy egy pohár pezsgő megkísért ma este – tette hozzá, mintha próbálna nem túl józan képet mutatni.

– Ajánlhatom az alkoholmentes koktélokat. Kitűnő a szűz mojito – mondta Jim nagy igyekezettel.

Egy pillanatig nézte, kíváncsian és idegesen vizsgálta Jennifert, és a szíve ellágyult.

– Nem hiszem el, hogy idejöttél ma este! – mondta, de képtelen volt a kérdés élességét eltüntetni a hangjából.

Tudta, hogy a szíve talán mindig kihagy egy ütemet, ha meglátja őt, de lehetetlen volt elfelejteni azt a napot, amikor utoljára beszéltek. A napot, amikor Jennifer beismerte, hogy szexuális kapcsolata volt az apjával.

– Nem akartam fizetni azért, hogy megnézhessem a házat – mosolygott az asszony, és egy holdsugár végtelenül lágy, végtelenül gyönyörű megvilágítást adott az arcának. – Így körbeszimatolhatok anélkül, hogy ki kellene vennem egy szobát.

Jim megrántotta a vállát, de nem tudta lerázni a kellemetlen érzést.

– Szervezhettem volna neked egy látogatást – mondta, és mély lélegzetet vett. Remélte, hogy az enyhén sós levegő elveszi hirtelen támadt vágyát, hogy igyon valamit.

– Nehéz volt ma visszajönnöm – ismerte el az asszony.

– Készültem, hogy kapcsolatba lépek veled – mondta Jim, magát is meglepve. – Valamit el kell mondanom neked.

– Nekem kell először elmondanom neked valamit – szakította félbe Jennifer, és lehunyta a szemét, mintha szeretné megacélozni magát.

Jim hallotta, hogy az asszony mély levegőt vesz, aztán kinyitotta a szemét, és egyenesen a férfira nézett.

– Ne szólj semmit, különben nem tudom végigmondani! – kérte. – Ezt már régen el kellett volna mondanom neked.

Jim tétovázott.

– Folytasd.

Jennifer megrázta a fejét, aztán felnézett az égre.

– Aznap – mondta, és a hangja elcsuklott –, aznap, amikor elmentél Savannah-ból, megerőszakoltak.

Jim úgy érezte, mintha csapdába zuhanna, mintha egy rettenetes kirakósjáték darabjai a helyükre kerülnének.

– Megerőszakoltak? – kérdezte, és még attól is kínosan érzete magát, hogy kimondta a szót.

Jennifer mereven bámulta a földet. Eltelt néhány pillanat, mire újra felnézett.

– Emlékszel a huszonegyedik születésnapi partim utáni napra – mondta halkan. – Otthagytam a csűrt, otthagytalak téged, és elmentem Connorhoz, hogy elmondjam, vége. Nem volt boldog, igazság szerint majdnem megütött. De megtettem. Megtettem, mert veled akartam lenni!

– A leveled… Azt írtad, hogy szereted Connort…

Jennifer mély lélegzetet vett aztán folytatta.

– Végeztem Connorral, aztán eljöttem a Tó házhoz, hogy megkeresselek. Eljöttem, hogy megmondjam, együtt lehetünk. De te nem voltál ott.

Jim alig láthatóan megrázta a fejét, úgy zúdultak rá annak a napnak az emlékei, mint egy vízesés.

– Senki nem volt otthon. Láttam, hogy Bryn a csónakházban van. Azt mondta, bementél a városba, és behívott, hogy ott várjak rád. Adott nekem egy italt, egy gint, és beszélgettünk…

Jim lehunyta a szemét. Beteg volt a gondolattól, hogy mit fog hallani.

– A dokumentumfilmemről kérdezett – folytatta Jennifer. – Azt mondta, nagyon tehetséges vagyok. Azt hiszem, ez hízelgett nekem. A nap besütött az ablakon, és boldog voltam. Emlékeztem, hogyan éreztem magamat a karodban az előző éjszaka, és miközben hallgattam apádat, a nagynevű írót, ahogy hízeleg nekem… mintha egy film szereplője lettem volna, és mintha saját magam egy szebb és okosabb változatát láttam volna. Megkért, hogy vessek egy pillantást a kéziratára, és azt hiszem, semmire sem gondoltam, amikor bezárta maga mögött a kabin ajtaját.

Jim kábultnak érezte magát, mintha forogna vele az egész világ.

– Hagyd abba, kérlek! – könyörgött, és alig tudott kipréselni hangot a torkából.

– A papírjai az íróasztalán hevertek, és elkezdtem olvasni – folytatta az asszony. – Háttal voltam neki, és aztán éreztem, hogy mögöttem áll, a nyakamat csókolgatja, itt. – Megérintett egy kis foltot a bőrén a füle mögött. – Zavarban voltam, és kértem, hogy hagyja abba. Azt mondta: „Miért elégednél meg a fiúval, amikor megkaphatod a férfit?”

Jim úgy látta, hogy könny csillant a szeme sarkában, de lehet, hogy csak a holdfény volt.

– Azt mondtam, nem akarom, de ő nem hallgatott rám. – Jennifer lehajtotta a fejét. – Aztán már nem mondtam, hogy nem, mert tudtam, hogy mindenképpen megtörténik. – Egy pillanatra elhallgatott, mintha már nem maradtak volna kimondható szavak. – Elmentem és elbújtam – folytatta még mindig leszegett fejjel. – El akartam rejtőzni, amíg el nem döntöm, mit tehetnék. De semmit sem éreztem helyesnek. Hogyan mondhatnám el neked? Hogyan ne mondhatnám el neked?

Jim egy ideig nem szólalt meg. Hűvös szellő zizegett mögöttük a sás közt.

– Miért csak most meséled ezt el? – kérdezte Jim érzések kavalkádjában.

– Szerettelek, Jim. Úgyhogy arra gondoltam… arra gondoltam, jobb, ha csendben maradok. Jobb, ha írok egy levelet, azt mondom, vége, és ne találkozzunk többé. Ha látlak, ha bevallom, mit tett az apád, arra kényszerítelek, hogy állást foglalj. Mi értelme lett volna? Ki hitt volna nekem, ha följelentem? Talán elképzelhető, hogy a fiatal, befolyásolható lány tényleg nemet mond a jóképű, sikeres írónak? És ha ragaszkodtam volna a följelentéshez, hogyan végződött volna? Tönkretette volna a családodat. Pénzre volt szükséged, apára volt szükséged, nem egy emberre, akit egy börtöncellába zártak külföldön.

– Nem hiszem el, hogy erre volt képes! – mondta Jim, és szinte szédült a zavarától. – Azt mondtad… azt mondtad, hogy szexeltetek. Miért mondasz most egy másik történetet?

– Mert az apád kórházban van.

– És most halott! – bömbölte Jim.

Megpördült, és a tó feketeségére tapasztotta a tekintetét. A távolban látta a csónakház körvonalát, és szorosan lezárta a szemét.

– Apám halott – ismételte meg nyugodtabban. Szembefordult Jenniferrel, hangja reszketett az érzelmektől. – Ezt ne csináld! Ne gyere ide, hogy ezt elmondd! Ezt nem teheted! – Elszorult torkából nehezen préselte ki a levegőt.

Jennifer nem vette le róla a szemét.

– Nem csak anyám halála tartott távol a Casa D’Ortól, tartott távol tőled. Hanem Bryn is. És tudtam, hogy ha nem mondok semmit, ha nem adok magunknak egy utolsó esélyt, hogy együtt legyünk, akkor ő győz. Akkor ők győznek.

– Senki nem győzött! – mondta Jim olyan csendesen, hogy ő maga is alig hallotta.

Egy pillanatig álltak ott, egymásra meredve. Aztán Jim érezte, hogy elönti a harag, amely majdnem ledöntötte a lábáról, olyan meglepő volt. Nem akart Jennifernek hinni, nem engedhette, hogy higgyen neki. Ennyivel tartozott az apjának, az apja emlékének.

Ellépett az asszonytól, és ő bólintott, mintha értené az üzenetet.

– Arra gondoltam, hogy tudnod kell – mondta, és megtört a hangja.

Megfordult, és eltűnt a sötétségben a kísérteties arcként izzó, nagy fehér ház irányába. A Plantation House irányába. Mert a Casa D’Or már nem létezett, ahogyan ő sem.

36. fejezet

1994

Elmúlt két óra, mire Jennifer elérte a Casa D’Ort. A kocsifelhajtón állította le az autóját, és amikor becsapta maga mögött az ajtót, izzadt kezét beletörölte a szoknyájába, hogy erőt gyűjtsön. Felpillantott a nagy házra, és azon gondolkodott, bemenjen-e. Útban hazafelé Gilbertéktől, felkészült egy újabb összecsapásra az anyjával. Szakítása Connorral nem volt könnyű, de elég önbizalmat adott ahhoz, hogy most már pontot tegyen a dolog végére. Ám ahogy ott állt a Casa D’Or árnyékában, egészen kicsinek és jóval kevésbé bátornak érezte magát.

Zajt hallott a háta mögött, és nyugtalanul megfordult. Felsóhajtott a megkönnyebbüléstől, amikor látta, hogy csak Marion jön a fallal körülvett kert irányából néhány szerszámmal.

– Hé! – mosolygott, szemét árnyékolva a naptól.

– Megmetszettem néhány rózsát – mosolygott vissza Marion. – Nagyon meleg van a virágoknak.

Jennifer fölnézett az égre, és megvonta a vállát.

– Nem hiszem, hogy esőt kapunk ma délután.

– A hírek szerint vihar lesz – mondta Marion, és köténye óriási zsebébe tette az ültetőkanalat. – A mamád elment hazulról – tette hozzá egy perc múlva.

– Jó – válaszolta Jennifer gondolkodás nélkül.

Marion finoman elmosolyodott, ami azt sugallta, hogy egyetért ezzel.

– Jól érezted magadat a partin tegnap este? – kérdezte.

– Hihetetlen volt! – Jennifer nem tudta elrejteni kis, szédült nevetését.

– Jó érzés, ugye?

– Mi?

– Szerelmesnek lenni.

Jennifer érezte, hogy arcát elönti a pír, de képtelen volt visszatartani a mosolygást.

– Ezt miért mondod?

– Láttalak tegnap este Jim Johnsonnal. Őrülök, hogy végül tisztáztátok a dolgot a sok tehetetlenkedés után.

– Tehetetlenkedés? Így nevezed?

– A legelső este, amikor megláttátok egymást, tudtam, hogy mi fog történni. Bár nem hittem, hogy ilyen sokáig tart majd.

– Tudtad, hogy tetszem neki? – vigyorgott Jennifer még szélesebben.

– És ő neked. Nyilvánvaló volt.

Jennifer a tó felé pillantott, amely odalátszott a kert egy kis tisztásán keresztül.

– Nem mondhatnám, hogy már mindent tisztáztam – mondta hálásan, hogy megoszthatja a gondolatait.

Nem állt túl közel Marionhoz. Bár egész életében ismerte, a köztük lévő tizenöt év korkülönbség mindig túl nagynak tűnt, hogy barátok lehessenek. De Jennifer hirtelen erőt merített a házvezetőnő jelenlétéből, és azt kívánta, bárcsak már korábban is őszinték lehettek volna egymáshoz.

– Légy bátor, és sikerül! – biztatta Marion bölcs tekintéllyel.

Jennifer megkerülte a tavat, hogy eljusson Sittenfieldsék házához. A hőség még mindig letaglózó volt, a víz csillogott. Már kezdtek árulkodó narancsszínű foltok megjelenni a növényeken, de egyébként semmi nem utalt arra, hogy a nyár a vége felé jár, és már majdnem beköszöntött az ősz.

Figyelte, ahogy egy sárjáró libuc kukacokat keres a part menti iszapban, és azon tűnődött, jön-e még valaha ezen az úton. Igazából nem volt rá oka, hacsak nem Sittenfieldsék házához megy, és bár most sürgősen el akarta mondani Jimnek, hogy véget vetett a Connorhoz fűződő kapcsolatának, minden lépést szeretett volna kiélvezni, hogy még egy kicsit tovább nyújtsa a nyarat.

Idegesség fogta el, ahogy a Tó házhoz közeledett. Marionnak igaza volt, amikor azt mondta, jó érzés szerelmesnek lenni. Jennifer olyan izgalmat érzett, hogy legszívesebben a háztetőről kürtölte volna szét a boldogságát, és az a megnyugtató érzés töltötte el, hogy a dolgok a helyükre kerültek. Azonban mást is érzett. Félelmet. Nyugtalanságot. Nem készítettek tervet Jimmel aznap reggel. Mindketten túlságosan szédültek voltak, hogy bármilyen stratégiára gondoljanak azon túl, hogy a fiúnak át kell tennie a repülőjegyét egy későbbi dátumra. Jennifer most szinte tapintani tudta a bizonytalanságot, de amikor emlékeztette magát, mennyire megbízik Jimben, elhessegette az érzést.

Már a csónakháznál járt, és látta, hogy egy árnyék mozog odabent. Elmosolyodott a gondolatra, hogy Bryn Johnson még mindig dolgozik, bár lassan indulnia kell a repülőtérre, és megértette, hogy az utolsó percig magába akarja szívni a csodálatos kilátást.

Meggyorsította a lépteit, és majdnem átesett egy kenun, amelyet gondatlanul ott hagytak a vízhez vezető füves meredélyen. Remélte, hogy Jim nem néz ki az ablakon abban a kényes pillanatban, és futva tette meg a hátralévő utat a hátsó ajtóig. Vadul kopogott, várta, hogy valaki kinyissa, de nem jött válasz.

– Bementek a városba – kiáltott egy ismerős bariton a háta mögül.

Megpördült, és látta, hogy Bryn Johnson figyeli a csónakház erkélyéről.

Bryn hangja elég erős volt, hogy átszelje Sittenfieldsék hátsó kertjét, de Jennifer nem akart udvariatlan lenni, hogy csak úgy visszakiált. Nyári ruhája zsebébe dugta a kezét, és elindult a férfi felé.

– Tudja, hogy Jim mikor jön haza? – kérdezte, amikor közelebb ért.

Egy percig nézte Brynt. Mezítláb volt, fehér ing hullott lazán bézs nadrágja derekára. A meleg savannah-i nyár barnasága kiemelte szeme kékjét, és Jennifer arra gondolt, vajon ilyen lesz-e Jim harminc év múlva.

– Már egy ideje elment Elizabeth-tel – vonta meg a vállát Bryn. – Bármelyik pillanatban hazajöhetnek. Jó volna, ha jönnének. Hatkor el kell indulnunk a repülőtérre.

Jennifert aggodalom töltötte el. Nyilvánvaló volt, hogy Jim apja azt hiszi, fia velük repül New Yorkba aznap este, mielőtt továbbutaznak Londonba. De egy hang a fejében azt tanácsolta, bízzon Jimben, és ne vegyen tudomást Bryn megjegyzéséről.

Visszanézett a tavon keresztül a Casa D’Or felé, azt fontolgatva, várjon-e.

– Jöjjön be, és igyon valamit, amíg vár – hívta Bryn, mintha olvasna a gondolataiban. – Elmondhatja, mi a véleménye az opusomról.

– Nem hiszem, hogy az én véleményemre kíváncsi – nevetett a lány.

– Egy művészeti diplomáséra a Wellesley-ből? Szerintem felkészültebb, mint bárki más, hogy visszajelzést adjon. Persze, ha nem túl kritikus! – nevetett a férfi.

Jennifer mindig tartott egy kicsit Bryn Johnsontól. Félelmetes figurának érezte, amit most még az is súlyosbított, hogy a barátja apja, és szeretett volna jó benyomást tenni rá. De úgy tűnt, Bryn barátságos hangulatban van, amikor bekísérte a kabinba.

– Ivott már valaha gin-tonikot? – kérdezte, amikor Jennifer körülnézett.

Még sohasem járt a csónakházban. Kicsi volt, és alig volt benne bútor, nagy üvegablakok néztek a vízre, bár a sötétítők be voltak húzva, hogy hűvösen tartsák a nap forróságában. Egy íróasztal állt a falnak tolva a kreatív káosz összes jelével – szétszórt papírokkal, kávéscsészékkel és egy magányos írógéppel. Bőr karosszék gubbasztott egy sarokban egy halom dülöngélő könyv és egy italoskocsi mellett. Az egész jelenet éles ellentétben állt a Casa D’Or gondos tökéletességével.

Bryn fölvett egy majdnem üres üveget, és megvizsgálta.

– Két adagot még kipréselhetünk belőle – mormolta.

Mindkettőjüknek kitöltött egy pohárral, és az egyiket odaadta Jennifernek, aki megszaglászta az ismeretlen italt.

– Azt hiszem, már elég idős, hogy igyon – biztatta Bryn az asztalnak támaszkodva, és a lányt nézte.

– Attól, hogy huszonegy éves vagyok? – mosolygott Jennifer, és oldalra hajtotta a fejét.

A férfi bólintott, és ledöntötte az italát.

– Hogy áll a dokumentumfilm? Jim mesélt róla. Mondta, hogy maga elfogadta néhány javaslatomat.

– Fantasztikus volt az ötlete, hogy a szülőket is interjúvoljuk meg. Ez új dimenziót adott a narratívának.

– Csak néhány gondolatot vázoltam. A maga tehetsége teszi majd igazán jóvá. Ne felejtsen el kapcsolatba lépni velem, amikor elkészült, hogy megmutassam a filmet néhány ismerősömnek New Yorkban.

Jennifer a gint szopogatta, és az íróasztal felé intett.

– És hogy halad a könyve? Befejezte?

– Még nem – horkant fel Bryn. – Nagy gondot fektettem rá, hogy tökéletes legyen. A siker átka – mondta bánatosan.

– Biztos vagyok benne, hogy briliáns mű – mosolygott Jennifer. Érezte, hogy melege van a mennyezeti ablakon át besütő lusta napsugártól. – Miről szól?

– A vágyról – mondta a férfi egyszerűen.

– Bárcsak én is össze tudnám így foglalni a dokumentumfilmet egy szóval.

– Össze tudja. Remény.

Letette az italát az asztalra, és megfordult, hogy fölvegye a papírjait.

– Tessék! – mormolta. – Szeretnék objektív véleményt erről a jelenetről.

Jennifer elindult az íróasztal felé, karja súrolta a férfi inge ujját, amikor megállt mellette. Újra érezte a gin erős borókaillatát, aztán rájött, hogy Bryn leheletéből árad. Amikor megérintette az ujjával a papírt, nyári ruhája egyik pántja lehullott a válláról.

Gyorsan megigazította, és elkezdett olvasni. Nem vette észre, hogy Bryn bezárta a csónakház ajtaját a hátuk mögött.

37. fejezet

A Casa d’Or birtok erdeje nagyrészt érintetlen maradt az ültetvényes idők óta. Nem volt különösebben sűrű – a fenyő-és nyárfák meg a legyezőpálma keveréke csíkokban átengedte a napfényt az ágak és levelek baldachinján keresztül –, de Jennifer mindig kísérteties helynek érezte. Valaha rabszolgakunyhók álltak a tisztásokon, és bár nagyapja már évtizedekkel korábban lebontatta őket, ő még mindig rémesen érezte magát a gondolattól, mi is volt itt. Biztos volt benne, hogy apja csak azért tartotta meg az erdőt, hogy a birtok területe lenyűgözőbb hatást keltsen. Általában kerülte, hogy idejöjjön, de aznap délután, a csónakház után, elsőként ez a hely jutott eszébe. Talált egy fát, hozzásimult a törzse durva kérgéhez, szoknyáját szorosan a térdére húzta, karjával átfogta a térdét, és ott ült egy, talán két óra hosszat. Könnyek gördültek le az arcán, aztán megszáradtak a bőrén.

Végül nem maradt több könnye. Sem érzelme. Kongón üresnek érezte magát – mint egy robotpilótával működő burok. Bár teljesen zsibbadt volt a sokktól, tudta, hogy itt nem maradhat örökre. Lassan talpra állt, és lesöpörte a földet és a leveleket a ruhájáról. Órája elárulta, hogy kevéssel öt után jár, de sötét volt a feje fölött, a kék ég rosszindulatú ólomszürkévé vált. Marion mondta, hogy vihar közeleg, és igaza volt, gondolta Jennifer, amikor egy esőcsepp a fejére hullott, és a szellő megerősödött a környező fák lombja közt.

Futni kezdett, edzőcipője alatt ropogott az ágak és levelek szőnyege. Lehűlt a levegő, volt valami megnyugtató abban, ahogy a szél az arcát csapkodta. Most már erősen, hidegen és nedvesen fújt a szél, mégsem volt elég hatalmas ahhoz, hogy kitörölje az elmúlt néhány óra emlékét. Jennifer egyre gyorsabban szaladt, de Bryn Johnson képe, mint egy rémálom, végig ott kísértett a fejében.

A fák ritkulni kezdtek, feje fölött villámok cikáztak, a mennydörgés mély morgása kísérte őket. Tudta, hogy gyorsan menedéket kell találnia. Látta, hogy Marion háza ott áll néhány száz méterre. A Casa D’Or gondozott kertjein kívül épült, a régi füstölőház mögött, a birtok legnagyobb tölgyfáinak árnyékában.

Amint kiért az erdőből az eső bőrig áztatta. Erősen lihegve felrohant a kis ház verandájára, és belerogyott egy kerti fa székbe az ablak alatt, éppen, amikor egy újabb ezüstvillám ragyogott fel az égen.

Kinyílt a ház ajtaja, és Marion állt ott, egy pulóvert húzva át a fején.

– Gyere be! – parancsolta az idősebb nő. – Pocsék idő van itt kint. Megfulladsz a viharban, mielőtt eléred a nagy házat.

Jennifer felállt, és követte a házvezetőnőt.

Az épület földszintes volt, az ajtó egyenesen a nappaliba nyílt, amelyben egy kanapé, egy ebédlőasztal és egy tálaló állt. Jennifer ritkán jött ide, de észrevette, hogy nagyobb lett a televízió, és több lett a bekeretezett fénykép a könyvespolcon, amióta utoljára itt járt.

Marion néhány percre eltűnt, és egy törülközővel tért vissza.

– Szárítsd meg magadat! – szólt az utasítása.

Jennifer megdörzsölte a haját, aztán a törülközőbe temette az arcát, hogy összeszedje magát.

– Hol voltál? – kérdezte Marion kedvesen.

– Csak sétáltam – válaszolta a lány. Karját vakarta, a szükségesnél erősebben nyomta a körmét a bőrébe.

– Tudtam, hogy vihar közeleg – jegyezte meg Marion, és az égre pillantott. – Kávé?

Jennifer megrázta a fejét, és az idősebb nő kedves arcát nézte. Azon gondolkodott, elmondja-e neki, mi történt, és mély lélegzetet vett, hogy megacélozza magát. Szemébe könnyek gyűltek, de amikor kinyitotta a száját, még ahhoz sem találta a szavakat, hogy egyáltalán belefogjon a történtek leírásába.

Elsodorta a szégyen hulláma. Piszkosnak, ostobának, rémültnek érezte magát. Szörnyű volt végiggondolnia, milyen következményekkel járna, ha akár csak célozna arra, ami a csónakházban történt. Senki nem hinne neki, de még ha hinnének is, nem valószínű, hogy bármilyen hepiend kisülhetne belőle. Hogyan lehetne ezt bármivel jobbá tenni? Ami történt, megtörtént.

Könnycsepp gördült le az arcán, a következőt kipislogta.

– Jól vagy? – kérdezte Marion.

Közelebb lépett, és átölelte Jennifert. Egy másodperc törtrészéig Jennifer összerezzent egy másik ember érintésétől, de ahogy átadta magát az ölelésnek, világosabban látta, mit kell tennie. El kell felejtenie!

– Jól leszek – motyogta a házvezetőnő vállába.

– Írhatsz neki – mondta Marion lágyan. – Az, hogy hazamegy, még nem jelenti, hogy többé nem láthatjátok egymást. Azt mondják, London gyönyörű ősszel – kuncogott.

– Nem fogok Londonba menni! – bökte ki Jennifer csöndesen.

– Ó! – jött Marion zavarba.

Jennifer elhúzódott, és önuralma utolsó morzsáját is összeszedte, hogy erős maradjon.

– Van papírod és tollad? – kérdezte.

Marion bólintott, és elment, hogy odahozza őket. Letette a szoba sarkában álló kis étkezőasztalra, aztán diszkréten egyedül hagyta Jennifert, hogy megírja a levelét.

Az erdőben Jennifer annyira össze volt zavarodva, hogy nem tudta, mit tegyen, mi legyen a következő lépése. De most már világosabban látott. Csupán egyetlen kiút van ebből a szörnyűségből, és bármennyire összetöri is a szívét, tudta, hogy nem tehet mást.

Egyszerűen fogalmazott.

Jim,

csodálatos volt ez a nyár, de el kell érned a gépet New Yorkba. Ma este. Szeretem Connort. Eljegyeztük egymást, és a tegnap éjszakának nem lett volna szabad megtörténnie. Menj vissza Angliába, Jim! Ha igazán a barátom vagy, azt teszed, ami mindnyájunknak jó, és nem keresed többé a kapcsolatot velem.

Jennifer

Félbehajtotta a papírt, szégyellte magát a hazugságai miatt, beteg volt a gondolattól, mennyire kétségbeesik majd Jim, ha elolvassa.

– Marion. Megtennél nekem egy szívességet? – kérdezte egyszerűen.

– Természetesen.

Jennifer átadta neki a levelet.

– Elvinnéd ezt a Tó házba? Jimnek szól.

Marion a papírt nézte.

– Hozok egy borítékot, és elmegyek, amint az eső eláll – bólintott.

Viharok gyorsan jöttek és mentek a világnak ebben a sarkában. Jennifer visszaadta Marionnak a törülközőt, és elbúcsúzott tőle. Wyatték házvezetőnője nem erősködött, nem kérdezte, mi Jennifer melankolikus hangulatának az oka, és ha észrevette is, hogy a fiatalabb nő egyszer sem nézett a szemébe, nem szólt róla. Jennifer hálás volt, hogy nem akar kíváncsiskodni.

Becsukta maga mögött Marion ajtaját, és elindult vissza a Casa D’Orba a házhoz vezető kavicsos felhajtón és pázsiton át. A felhők kezdek felszakadozni, és az eső finom szitálássá csendesült. Hirtelen virágok illatát érezte a szellőben, mintha az egész világot tavaszi frissességgel árasztották volna el, ami éles ellentétben állt a saját kétségbeesésével.

Egyetlen dologra vágyott: hogy lemoshassa magáról a nap szennyét. Reszketett, és gyengének érezte magát. Korgott a gyomra, ugyanakkor hányinger fogta el, mintha a torka mélyéről feltörni készülne az epe.

Wyatték ritkán zárták be a Casa D’Or ajtaját – erre nem volt szükség az Isle of Hope-on –, és Jennifer belökte az ajtót. A ház csendes volt, a parti minden nyoma eltűnt, kivéve egy aranyluftballon egy darabkáját az előtér egyik sarkában. Elindult felfelé az impozáns lépcsőn, a tölgyfa korlátba kapaszkodva, hogy megtartsa magát. Minden lépés erőfeszítésnek tűnt. Kimerültség kerítette hatalmába, bár az agya gondolatok őrült kavalkádjában táncolt. Elképzelte, hogy Marion most éppen a Tó ház felé sétál, cipője cuppog a nedves fűben, és arra gondolt, vajon útközben látni fogja-e őt – a szörnyeteget a csónakházbeli rejtekhelyén.

– Hol voltál?

Azonnal felismerte anyja hangját. A délies hanghordozás, amely olyan sziruposnak tűnt a város legtöbb emberénél, Sylvia beszédében pattogón és nyersen hatott.

Jennifer néhány lépésre volt a lépcső tetejétől. Anyja az előtérre néző félemeleten állt, olyan erővel szorította a korlátot, hogy ujjai elfehéredtek.

– Csak kint – válaszolta Jennifer, és nem nézett rá.

– Hol? – erőltette az anyja.

– Mit számít? – kérdezte a lány, és erősebben markolta a korlátot.

– Mit csináltál a Tó háznál? – kérdezte az anyja egy pillanat múlva.

Jennifer szíve most hevesen vert. Torka összeszorult, tenyere izzadni kezdett. Tudta, itt az alkalom, hogy mondjon valamit, hogy világgá kürtölje az igazságot. Sylvia Wyatt az anyja. Az ő oldalán áll.

Valóban ott áll?

Kétkedő hang visszhangzott a fejében.

– Elmentem, hogy Jimmel találkozzam – mondta végül, és a szíve úgy vert, hogy majd kiugrott a mellkasából.

– Jim idetelefonált – vonta felelősségre az anyja. – Nem találkozott veled.

Jennifer gondolkodott egy pillanatig, de semmi elfogadható kifogás nem jutott az eszébe.

– Sétáltam – mondta végül, hangja reszketett a visszafojtott érzelmektől. Ez nem volt merő hazugság.

– Mégis, mit csináltál a Tó háznál?

Anyja hangja furcsán csengett. Jennifer ismerte a jeleket. Tudta, mi következik. Rögtön kitör a vulkán.

– Bryn Johnsonnal voltál, igaz? – Ez vád volt, nem kérdés.

Jennifer megfordult, és elindult lefelé a lépcsőn, a lépéseit számolta, miközben próbálta a légzését kontrollálni. Tudta, hogy ki kell innen kerülnie, és el kell futnia. Csak fogalma sem volt, hová.

– Igaz? – visította az anyja a félemeletről.

– Mennem kell – mondta Jennifer, és meggyorsította a lépteit. Nem mert visszanézni.

– Hová mész? Azonnal gyere vissza, és mondd el, hol voltál! – kiabált Sylvia. Hangja visszhangzott a tágas átriumban.

Jennifer most a lépcső alján járt, tekintetét a bejárati ajtóra függesztette. Hirtelen puffanást hallott a háta mögött, aztán egy másikat, feldőlő dominók zajláncolatát, amely megállította. Még idejében megfordult, hogy lássa, amint anyja legurul az utolsó lépcsőkön, és hátborzongató reccsenéssel földet ér a kemény diófa padlón.

Jennifer felsikított, és rohanni kezdett felé. Anyja térdéhez vetette magát, megérintette hideg arcát, és rémülten visszahúzódott, amikor rájött, hogy Sylvia nem mozdul.

– Mama! – kiabálta, és magánkívül körülnézett. Meglátott egy papucsot a lépcsőn, aztán a barna padlóra szivárgó vért.

Remegett a keze. A telefonhoz rohant, amely az előtérben állt a szekrényen, és a 911-et tárcsázta. Sikítva kiáltozott, hogy azonnal jöjjenek a Casa D’Orba. Még mindig reszketve, megpróbálta elérni az apját, de a titkárnő azt mondta, hogy ma már nem jön vissza.

Könnyek csorogtak az arcán, amikor újra letérdelt, és kétségbeesetten törte a fejét, hogy mit tehetne. Csupán néhány pillanattal azelőtt gondolta, hogy az élete már nem lehet rosszabb, hogy már nem süllyedhet a boldogtalanság újabb mélységeibe, de amikor megérintette az anyja nyakát, megtapintotta egyre gyöngülő pulzusát, úgy érezte, hogy az ő élete szivárog el a testéből.

Sylvia arca kísértetiesen fehér volt, és gyönyörű, mint a hold.

– Mama, kérlek! Maradj velem! Szeretlek! – suttogta Jennifer.

Annyira világos és határozott volt a gondolat, hogy azon csodálkozott, miért nem mondta ezt az anyjának az élete minden napján.

Autógumik hangját hallotta a kavicson, de nem tudott megmozdulni. Megfogta anyja kezét, és csak akkor engedte el, amikor lépések kopogtak a háta mögött.

– Ó, istenem! – kiáltotta az apja, miközben átszaladt az előtéren.

– Már úton vannak a mentők – mondta Jennifer, és felállt, hogy fogadja az apját.

– Mi történt?

– Nem tudom. Lefelé jöttem a lépcsőn. Mama mögöttem volt, odafent állt. – A félemeletre mutatott. – Fel volt dúlva.

David Wyatt élesen beszívta a levegőt, aztán leguggolt, hogy megsimogassa felesége homlokát.

Jennifer úgy érezte, mintha megállt volna a világ, mintha a világűrben lenne felfüggesztve. Lehunyta a szemét, azt kívánta, bárcsak szuperhatalma volna, hogy visszafelé forgathatná a földet a tengelyén, és visszapörgethetné az időt. Amikor újra felpillantott, apja az anyja teste fölé görnyedt, és ez volt a legszomorúbb látvány, amely életében a szeme elé tárult.

Valahol a távolban szirénák sivítottak.

Jennifer odament az ajtóhoz, ott várt rájuk, mintha attól, hogy mereven nézi a tölgyfákkal szegélyezett kocsifelhajtót, a mentőautó gyorsabban jönne. Végül meglátta a közeledő villogó vörös fényt. Talán még nincs túl késő, gondolta, és a szívverése felgyorsult.

– Siessenek! Siessenek! – suttogta, és lehunyta a szemét.

Alig vette észre, hogy Marion is megérkezett a házhoz, aztán emberek és zaj vették körül. Hordágyat toltak az előtérbe, és bár a sziréna sivítása elhallgatott, a mentőautó vörös fénye tüzes izzásba burkolta a házat. Jennifer úgy érezte, mintha a pokolban lenne.

Marion biztató keze megérintette a vállát. Amikor megfordult, észrevette, hogy a házvezetőnő szeme üveges a könnyektől.

– Mi történik? – suttogta.

– Még túl korai megmondani – válaszolt Marion józanul.

Jennifer lassan, mintegy kábulatban, a bejárathoz sétált, kezét a párkányon nyugtatta, lenézett fűvel borított edzőcipőjére.

– Jen.

Egy hang zavarta meg. Felpillantott, és egy alakot látott a ház előtt. Eltartott egy pillanatig, mire fátyolos tekintetén át felismerte Jim Johnsont.

– Mi történt? Mondd meg! – könyörgött a fiú, és elindult fölfelé a lépcsőn.

– Anyám. Baleset érte.

– Ó, istenem! – sóhajtott Jim, és a ház belseje felé pillantott, aztán odament, és átkarolta Jennifert.

A lány lerázta magáról.

– Ne! – tiltakozott, és hátralépett.

Úgy nézett Jimre, mint egy régi bőrre, amelyet éppen most vedlett le. Nem volt értelme a gyásznak, függetlenül attól, milyen gyönyörű volt valamikor, ami most elmúlt.

– Új jegyem van – mondta Jim, és megpróbálta megragadni Jennifer tekintetét.

– Nem kaptad meg a levelemet? – kérdezte a lány, és hangja alig volt több krákogásnál.

A mentősök kigurították a hordágyat a bejárat elé. Ott feküdt az anyja, csövekhez és drótokhoz kötözve, apja mellette ment, keze a feleségéét szorította, miközben a két férfi leemelte a hordágyat a lépcsőn.

– Bemegyek a kórházba – mondta David, és Jimre pillantott.

– Én is jövök – válaszolt Jennifer gyorsan.

– Elviszlek benneteket – mondta Jim kétségbeesett reszketéssel a hangjában.

A lány sóhajtott, a levegő megremegett a torkában.

– Érd el a gépedet! Menj vissza Angliába! – suttogta.

Jim odament hozzá, megragadta a kezét, könnyek öntötték el a szemét.

– Itt vagyok neked, Jen. Csak mondd meg, mit akarsz, mit tegyek!

Jennifer összeszedte minden bátorságát, és egyenesen ránézett.

– Olvastad a levelemet. Menj haza, Jim! – mondta, és beszállt a mentőautóba az apja után.

38. fejezet

Napjainkban

Jim rettenetesen érezte magát. Csak állt ott egy pillanatig, fülelt a szellő susogására. Mindennek, amit Jennifer mondott, értelme volt, azonban ennél kegyetlenebb és gonoszabb történetet még életében nem hallott.

Élénken emlékezett, hol volt a Jennifer huszonegyedik születésnapi partiját követő délutánon: Savannah-ban, megpróbálta átcserélni a repülőjegyét. Anyja is vele tartott a belvárosba, hogy még az utolsó pillanatban ajándékot vegyen minden londoni barátnak, és valami apróságot keressen Saul Blacknek, akivel másnap volt találkozójuk New Yorkban. Jim bevitte őt a teherautóval, és út közben bevallotta Elizabeth-nek, hogy egy kicsit tovább akar maradni Georgiában.

– Szerelmes vagy belé – ugratta az anyja.

– Azt hiszem, igen – mosolygott Jim, és szeretett volna minél hamarabb visszaérni az Isle of Hope-ra.

Minden egy örökkévalóságig tartott. A vezetés a városba, a sor az utazási irodában, ahol végül megerősítették Jim gyanúját, hogy új jegyet kell vásárolnia, ha el akarja halasztani az útját. Anyja nem ért oda a találkozójukra, amikorra ígérte, és aztán útban hazafelé meg akart állni a pékségnél az Abercorn Streeten, hogy utoljára vegyen egy szeletet a kedvenc zöldcitromos pitéjéből.

Jim négy óra körül ért vissza a Tó házhoz. Csomagjuk már készen állt, és apja fönt volt az emeleten, nyilván a jegyzeteit szedte össze, hogy megmutassa az ügynökének New Yorkban. A nap lusta szakasza volt ez, amikor Jim rendszerint kint ült a stégen egy könyvvel vagy a gitárjával, de anyja most megkérte, hogy segítsen még utoljára rendbe tenni a házat. Hálás volt a lehetőségért, hogy elfoglalhatja magát. Várta, hogy meghalljon egy kopogtatást az ajtón vagy egy telefoncsengést a szobájában. Várta, hogy Jennifer újra kapcsolatba lépjen vele, és nem akarta elhinni, hogy egy hangot sem hall.

Egészen világosan emlékezett, hogy felhívta a Casa D’Ort, de Sylvia éles hangon közölte, hogy a lánya nincs otthon. Nyugtalannak, sőt bosszúsnak tűnt, és akkor Jim úgy gondolta, hogy ez azért van, mert kifejezetten gyűlöli őt. De most, Sylvia és Bryn viszonyának ismeretében, más okokat gyanított.

Elképzelte, ahogy apja gépeli a szakító levelét Sylviának. Elképzelte, hogy egy kő alatt vagy a pavilonban hagyja, mint egy hidegháborús titkosszolgálati üzenetet, vagy talán szégyentelenül bedobja egyenesen a Casa D’Or postaládájába. Elképzelte, hogy Sylvia a Tó házat figyeli a Casa D’Or egyik ablakából. Elképzelte, hogy látja, amint Jennifer eltűnik a csónakházban, és nem jön ki harminc percig vagy még tovább, és Sylvia azon rágja magát, hogy mi történt. Jim nem tudta, mennyi ideig tartott Bryn és Sylvia viszonya, de a megtalált levelek dátuma alapján úgy gondolta, legalább egy hónapig, és abból ítélve, hogy ő milyen erős érzelmekkel viseltetett Jennifer iránt mindössze néhány rövid hét után, el tudta képzelni, Sylvia mennyire szenvedett.

Jim mindent könnyen el tudott képzelni, kivéve azt, hogy mi történt a csónakházban. Nem volt hajlandó elfogadni az események Jennifer által előadott változatát, bár a hang a fejében azt mondta, hogy minden igaz.

Szorosan összezárta a szemét, hogy tisztábban tudjon gondolkodni, és amikor kinyitotta, valakinek az árnyékát látta a pavilon ajtajánál.

– Mama! – mondta egy pillanat múlva.

– Mindig ez volt a legnyugodtabb és legkellemesebb hely itt kint – szólalt meg Elizabeth.

Jim halkan felnyögött, megrémítette a gondolat, hogy anyja talán végighallgatta a beszélgetését Jenniferrel.

– Sajnálom. Nem vettem észre, hogy ti ketten itt vagytok lent – tette hozzá Elizabeth szinte bocsánatkérőn.

Jim nem válaszolt, és úgy tűnt, a csend örökké fog tartani.

– Szóval ez történt. Azon a napon a csónakházban – szólalt meg végül Elizabeth beletörődéssel.

Jim rápillantott, nézte az arckifejezését. Kemény, sztoikus – a katonatiszt lánya, akivé nevelték.

– Jennifert túlságosan elragadták az érzelmek – motyogta Jim, és másfelé nézett.

– Szóval nem hiszel neki?

– Már nem tudom, mit higgyek.

Újabb csend következett, és az éjszakai levegő vibrált köztük.

– Én hiszek – mondta végül Elizabeth, és kilépett a holdfényre. – Én hiszek neki.

– Micsoda? – suttogta Jim elképedten.

Anyja arca elsápadt, kísértetiesnek tűnt.

– Emlékszem arra a napra – mondta, és elindult a fia felé. – Forró, fülledt volt a levegő. Hazajöttünk Savannah-ból, és apád a zuhany alatt állt. Délután négykor.

Jim nem emlékezett erre a részletre.

– Te magad mondtad. Forróság volt…

– Apád a szokások rabja volt – válaszolt Elizabeth a fejét rázva. – Egy pohár claret, egy fürdő, egy szivar a köntösében… Nem egy zuhanyozás délután. – Elhallgatott, és elnézett a tintaszínű tó felé. – Hetek óta gyanítottam, hogy van valakije. Más volt, elégedett önmagával. Tudtam, hogy nem a munkája, a könyve teszi. Láttam jegyzeteket, és hidd el, nem sok nézett ki belőlük. Gondoltam, talán Sylvia Wyatt az, de tudtam, Sylvia mennyire nem kedvel bennünket. Vagy talán a házvezetőnő, Marion. Ő tényleg vonzó nő volt. Úgyhogy lementem a csónakházba. Nem tudom, mit kerestem – egy jelet, egy illatot, egy nyomot, valamit… és aztán megláttam.

– Mit?

– Egy nyakláncot. Egy vékony aranyláncot egy kolibrival itt – megérintette a torkát. – Emlékeztem, hogy Jennifer Wyatt viselt olyan láncot egy partin. Próbáltam bizonygatni magamnak, hogy talán te és ő bolondoztatok ott bent, de a lelkem mélyén tudtam, hogy más történt.

– Ez nem jelenti… ez nem jelenti azt, hogy megerőszakolta! – Jim küszködött, hogy kimondja a szót.

– Nem, nem jelenti – mondta Elizabeth szomorúan. – De én hallottam az előbb Jennifert, és nem hazudott. Amellett apádnak már előzőleg is…

– Előzőleg?

Eltelt egy perc, mire Elizabeth megszólalt.

– Saulnak volt egy asszisztense. Julia. Gyönyörű lány. Külsőre és viselkedésre nagyon hasonlított Jenniferre. Utalásokat tett…

– Miféle utalásokat?

– Hogy apád zaklatta. Szexuálisan.

– Remélem, az emberek nem hittek neki! – Elizabeth hallgatott. – Mondj valamit! – sürgette Jim. – Megpróbálta megzsarolni az apámat? Gondolom, ez a College sikere után történt…

– Saul eltemette a vádakat – mondta Elizabeth, és zavartan egyik lábáról a másikra állt. – Bryn volt az ügynökség legfontosabb ügyfele. A College a tizenkettedik kiadásnál tartott. Ez volt az évtized egyik legszenzációsabb sikere. Senki nem akarta, hogy megálljon a szekér, és amellett nem volt konkrét bizonyíték. Nem mintha valaha volna…

– Nem hiszem el! – suttogta Jim.

– Nos, soha nem fogjuk megtudni az igazságot. Saul asszisztenséről, Jenniferről. De az igaz, hogy apádnak megvoltak a maga démonjai, ez az egész túlzott önbizalom, ugyanakkor sohasem hitte el, hogy elég jó.

Elizabeth hallgatott egy pillanatig, mintha a gondolatait szedné össze.

– Soha nem voltunk együtt igazán boldogok – szólalt meg végül. – Az biztos, hogy Saul asszisztensének ügye után nem tudtam úgy aludni mellette, hogy ne gondoljak arra, igazak voltak-e a vádak. De vele maradtam. A könnyebb utat választottam, még ha ez azt jelentette is, hogy tisztességtelen vagyok: tisztességtelen magammal, tisztességtelen a világgal, mert elhallgattam, amit Bryn Johnsonról tudtam.

– Az igazság fáj – válaszolt Jim csendesen.

– Igen, fáj: de legalább az igazság. A hazugság végül mindenkit utolér. – Előrelépett, és megfogta a fia kezét. – Menj, keresd meg Jennifert! Bízz benne! Bízz abban, amit egymás iránt éreztek!

– Nem mehetek! Azok után, amit tettem, azok után, amit mondtam!

Jim nyomorultul érezte magát. Soha nem akart mást, mint Jenniferrel lenni. Védelmezni őt. A Red Reefet is azért vetette meg, hogy neki segítsen, mégis, amikor tényleg fontos lett volna, hátat fordított neki.

– Jennifernek igaza volt. Ha most nem mész utána, apád győzött.

Jim megszorította anyja kezét, aztán átölelte. Ölelése még soha nem volt ennyire szeretettel és támogatással teli.

– Menj! – suttogta Elizabeth. Jim elengedte, és felszaladt a pázsiton a ház felé.

Ahogy áttörte magát a tömegen, homályosan érzékelte a környezetét. Az egyik sarokban Simon Desait látta, aki még mindig mélyen elmerült a Sarah-val folytatott beszélgetésben; egy másikban Celine Woods ült a vőlegénye ölében. Egy pár csókolózott a medencénél, egy pincér a pezsgőszökőkutat töltötte fel nagy üdvrivalgások közepette, egy hetvenvalahány éves társasági hölgy Nina Scott-tal, az utazási PR-ossal nevetgélt. Legalább egy éjszakára mindenhol boldogság lakozott, kivéve az ő szívében.

Átrohant a házon a Casa D’Or bejárata felé. Fekete luxusautók sora várakozott már a felhajtón, hogy a legkorábban távozó vendégeket elvigye. Végigszaladt a sor mellett, minden ablakon bedörömbölt, Jennifer nevét kiáltozta. Végül egy autó elindult, és akkor meglátta az asszonyt. Hátulról a ruháját, az esti fuvallatban lebegő sötét haját. Egy fehér savannah-i taxit akart leinteni.

– Állj meg! Ne menj el! – kiabálta Jim. Érezte, hogy a szíve hevesen ver.

A taxi sofőrje feltartotta a kezét, de Jennifer megrázta a fejét. A sofőr bosszús arckifejezéssel elindult, hogy leparkoljon, és egy másik utast kerítsen.

Egy pillanatig csak álltak ott, nézték egymást.

– Nem volt igazam – szólalt meg Jim végül. – Nem akartam hinni neked. Nem engedtem meg magamnak, hogy higgyek neked.

– Nem számít – mondta Jennifer egészen halkan.

– De igen! – tiltakozott Jim szenvedélyesen.

Még egy bizonytalan lépést tett az asszony felé.

– Sajnálom! Annyira sajnálom!

Szégyellte volna, ha megpróbálja megmagyarázni a tetteit, de azt akarta, hogy Jennifer tudja, mennyire bánja.

– Bryn az apám volt, a hősöm – mondta lehajtott fejjel. – És már eltávozott. Részben magamat hibáztatom a halála miatt, és ez az oka, hogy így viselkedtem. De azt hiszem, nem az az ember volt, akinek hinni szerettem volna.

– Szerintem el kell fogadnunk, hogy az embereknek vannak hibáik. Mindnyájunknak, a magunk módján.

– Megbocsátasz nekem? – kérdezte Jim.

Jennifer egy pillanatig nem szólt semmit. Az idő mintha a végtelenségig nyúlt volna, és Jimet az a vad és rémisztő érzés kerítette hatalmába, hogy mindent elveszített.

– Kérlek! – suttogta.

– Csak ha nincs több titok! – válaszolta az asszony, és Jim válla megroggyant a megkönnyebbüléstől.

– Nincs több titok! – értett egyet.

Kinyújtotta a kezét, és amikor Jennifer megfogta, magához húzta az asszonyt. Mélyen beszívta a haja friss illatát, és már soha többé nem akarta elengedni. Jennifer a vállára hajtotta a fejét, és mindazok ellenére, ami történt, őt is ugyanúgy elöntötte a szerelem.

– Tudod, hogy nem lenne szabad magadat hibáztatnod az apád miatt – mondta. – Ennek nem lehet jó vége, én tudom.

Jim elhúzódott és ránézett.

– Arról…

Látta, hogy aggodalom suhan át Jennifer arcán, és Sylvia levelesdobozára gondolt, amely egy fiókban hevert a házban. Fél éjszaka forgolódott, azon tűnődött, mit kezdjen vele, és azzal ébredt, hogy semmi értelme nem volna, ha beszámolna Jennifernek az anyja és Bryn viszonyáról. Ott állt a lobogó tűz előtt, amelyet a személyzet gyújtott, és kivette a leveleket a dobozból, elképzelte, hogy hamuvá porladnak, és magukkal viszik annak a nyárnak az emlékét.

De valami megállította.

Nincs több titok, ismételte most meg egy hang a fejében.

– Neked sem volna szabad magadat hibáztatnod az anyád haláláért – kezdte.

– Tudom – értett egyet Jennifer csöndesen. – De ezt nem könnyű megtenni. Szóváltás volt köztünk. Elindultam lefelé a lépcsőn. Ő nyilván követett, és elbotlott… Ha nem vitatkoztunk volna…

– Nem hiszem, hogy így történt – mondta Jim meggyőződéssel.

Elfordította a fejét, és megtörölte a száját. Tudta, hogy helyesen cselekszik.

– Sylviának és Brynnek viszonya volt – ejtette ki a szavakat lassan.

– Micsoda? – kérdezte Jennifer hitetlenkedve.

– Szerelmes leveleket találtam, amelyeket egymásnak írtak. Odafent vannak.

– Viszonyuk? – ismételte meg az asszony, és az arca ráncokba szalad. – Mennyi ideig?

– A levelekből ítélve úgy egy hónapig. Anyád levelei ékesszólók, szenvedélyesek. Azt hiszem, heves érzelmeket táplált Bryn iránt, vagy talán csak hevesnek tűntek akkor – folytatta Jim óvatosan. – De nem vagyok egészen biztos abban, hogy ezek viszonzásra is találtak.

Jennifer a cipőjét nézte.

– Bryn a parti estéjén vetett véget a dolognak. Azt hiszem, anyád zavarodott volt.

Jennifer lassan bólintott.

– Ez megmagyarázza a viselkedését – suttogta, mintha elveszett volna a múltban. – Sikítozott velem aznap: „Hol voltál? Mit csináltál a Tó házban?” Azt hittem, hogy Connor miatt, a kapcsolatunk miatt, a jó hírem miatt…

– Láttad, amikor elcsúszott? – kérdezte Jim, és próbálta elkapni az asszony tekintetét.

– Nem.

– Depresszióval diagnosztizálták.

– Depresszióval? – bámult rá Jennifer.

– El akarták titkolni előled. De oka volt annak, hogy anyád miért viselkedett olyan hidegen, és miért volt olyan nehéz természete. Beteg volt. Súlyos beteg. Az utolsó egyetemi éved alatt túladagolta magát. Igazság szerint kétszer is.

Jennifer szeme tágra nyílt a rémülettől.

– Öngyilkosságot próbált elkövetni?

Jim a fejét rázta.

– Nem akarta megölni magát – emlékezett vissza arra, amit Marion mondott. – Kiáltás volt, hogy figyeljenek rá.

Újabb csend következett. Jennifer lesújtottnak látszott. Jim odalépett hozzá a sötétben, hogy megnyugtassa. Tudta, milyen rosszul érzi magát az anyja halála miatt. Tudta, mert ő ugyanazt érezte az apjával kapcsolatban. De most meg akarta győzni, hogy nem az ő hibája volt.

– Talán leesett akkor este, Jen. Talán boldogtalan volt, talán ezt egy újabb segélykiáltásnak szánta. De baleset volt, baleset, amely bármikor megtörténhetett volna, mert a betegségét nem kezelték megfelelően – mondta, és megsimogatta Jennifer arcát.

– Nem számít, hogyan történt, Jim. A tény az, hogy meghalt.

– De neked nem kell bűntudatot érezned az életed hátralévő részében!

– Ahogyan neked sem – suttogta Jennifer.

Megfogta Jim kezét, és most úgy szorította, mintha soha nem akarná elengedni.

Epilógus

– A legszebb menyasszony, akit valaha láttam! – vigyorgott Jeanne, és szorosan magához ölelte Jennifert.

– Egyeseknek talán az a véleményük, hogy elfogult vagy – kuncogott Jennifer, és lesimította a krémszínű csipkét a fürtjein.

Rájött, hogy közhelyes lett, de nem tudta abbahagyni a mosolygást, valahányszor megpillantotta magát a gyönyörű hosszú ruhában, amelyet régi barátnője készített neki a nagy napra. Eredetileg azért lépett Jeanne-nel kapcsolatba, hogy befejezze a dokumentumfilmjét, amelynek most ideiglenesen a Huszon–Egy címet adták, és nem volt igazán meglepve, amikor kiderült, hogy Jeanne már nem a Seven Elevennél dolgozik, hanem Savannah legünnepeltebb retró ruhaüzletének a tulajdonosa. Amikor meghívta Jeanne-t az esküvőjére, barátnője ragaszkodott hozzá, hogy ő kereshesse meg számára a tökéletes esküvői ruhát, és három hónappal később elrepült Londonba a legkülönlegesebb öltözékkel, amelyet Jennifer életében látott. Halvány selyemből és csipkéből készült finom darab volt, és Jennifer attól a másodperctől, hogy fölvette, istennőnek érezte magát.

Jeanne megfogta Jennifer kezét, és a táncparkettre vezette a barátnőjét.

– Bugizunk egyet? – kérdezte, miközben Jennifer nagynénje, Donna a szoba túlsó végéből integetett nekik.

Jennifer válása zökkenőmentesen és gyorsan lezajlott. Nem sokkal később Jim elvitte őt Salcombe-ba, Devonba, jó ételekkel és vitorlázással töltött hétvégével kecsegtette, és amikor a földnyelven sétáltak, megkérte a kezét.

Jennifer beleszeretett az angol tengerparti városba, annyira megtetszett neki az ottani életritmus és a tengeren csillámló ezüst fény, hogy úgy gondolta, ez a tökéletes hely arra, hogy megesküdjenek. Jim ingatlankapcsolatain keresztül találtak egy elegánsan megkopott hotelt a város szélén. A folyótorkolatra és a kikötőben bukdácsoló hajókra nézett, hatalmas angol kertekkel és egy bálteremmel büszkélkedett, amelybe száz vendég befért, és amely egy dicsőséges múltról – az art deco korabeli táncmulatságokról és csitri lányokról suttogott, és Jennifer ezt mámorítónak találta. Savannah mindig az otthona marad, de a múltat képviseli, nem a jövőt, és Jennifer tudta, hogy ebben a kis devoni városban megtalálta azt a helyet, ahol tervezhet, álmodhat, vitorlázhat, és boldog lehet.

Pörgött a táncparketten, szédültnek és mámorosnak érezte magát, amikor elhalkult a dal.

– A következő dal az én gyönyörű feleségemnek szól – mondta egy hang a színpadon.

Jim és Jennifer szeme találkozott a tömegen keresztül, tekintetük úgy kapcsolódott össze, mintha rajtuk kívül nem létezne senki a világon. Az asszony úgy érezte, hogy szíve felrepül, mint egy luftballon, tele szerelemmel, vággyal, örömmel. A legszebb férfi a teremben – a világon – fent állt a színpadon, és neki énekelt egy dalt.

– Szeretlek! – mondta a mikrofonba, és Donna a mellére szorította a kezét, és drámai sóhajt hallatott.

– Négy férj, de egyik sem nézett rám soha úgy, ahogy a te szexis embered most rád nézett! – nevetett az unokahúgára.

Frank játékosan megragadta, és azt mondta neki, később a hálószobában majd rendbe hozza a dolgokat.

Miközben Jennifer ringatózott a zenére – egy Mamas & Papas-dal feldolgozott változatára –, csodálta férjét a színpadon. Jim most az Omari Resorts feje volt, de amióta Jennifer Londonba költözött, már nem töltött annyi időt az irodában, amennyit egy vezérigazgató szokott.

Életük kényelmes és elégedett ritmusban zajlott. Napközben Jim az Omari londoni irodájában dolgozott, Jennifer pedig az induló filmes cégét egyengette, és a Nemzeti Filmiskola kurzusaira járt Beaconsfieldbe. Jim észak-londoni lakásában laktak, és esténként legtöbbször eljártak szórakozni – dzsesszklubokba és késő esti múzeumi megnyitókra, éttermekbe és vacsorákra Jim régi barátaival. De emellett a férfi arra is szakított időt, hogy újra zenéljen, és újra azzá a férfivá váljék, akit Jennifer sok-sok éven át szeretett, azzá a Jimmé, akiről azt hitte az asszony, amikor New Yorkban találkoztak, hogy talán már nem is létezik.

A dal elhalkult, és Jim leugrott a színpadról. Odament Jenniferhez, és átkarolta a derekát.

– Milyen volt a rocksztárérzés? – nevetett az asszony.

– Negyvenegy éves vagyok, és szerintem még van bennem tűz – vigyorgott Jim.

Jennifer elmosolyodott, amikor az egyik nászajándékára gondolt, amelyet a férjének szánt. Egy eredeti Les Paul gitár volt, egy árverésen találta, és tudta, hogy Jim imádni fogja.

– Gyere, menjünk! – mondta Jim, és megfogta a kezét.

– Hová?

– A szobánkba – suttogta férje a fülébe.

Jennifer meglepődött, amikor Jim kivezette a kertbe. Hűvösség költözött az angol nyáresti levegőbe. Jim levette a zakóját, és az asszony vállára terítette.

– Jim, a lakosztályunk odafent van – ráncolta a homlokát Jennifer, ahogy visszanézett a hotelra.

– Máshová megyünk! – közölte Jim titokzatosan, és hívta, hogy kövesse őt a partra vezető ösvényen.

Jennifer már korábban fölfedezte ezt a csapást. A domboldalon kanyargott le a kikötőbe, és a rendezvényszervezők egy ponton lampionokkal díszítették fel, amelyek aranyfényt vetítettek az útra.

Jennifer úgy gondolta, hogy Szent Iván éjszakáján összeházasodni önmagában éppen elég romantikus, de ahogy sétáltak a holdfényben, hallgatták a hullámok zaját, ahogy a hanga csiklandozta a karját, valami egészen mágikus vonzást érzett a levegőben. De talán csak a gondolat tette, hogy most már Mrs. Jim Johnson.

– Itt vagyunk – mondta Jim, amikor elérték a kikötőt.

Jennifer hangosan felnevetett, amikor meglátta a dokkhoz kötött halászhajót. Bádogdobozok lógtak a tatjáról, és egy bizonytalan kézzel festett táblán ez állt: Friss házasok.

– Hová megyünk? – vigyorgott Jennifer, amikor valaki kiintegetett a kabinból.

– Mássz föl a fedélzetre. Elmegyünk egy kis kirándulásra.

– Jim, az esküvőnk…

– Visszajövünk. Rajta! Csak mutatni szeretnék valamit.

Jennifer levette a cipőjét, felkapta a szoknyáját, és csinálta, amit mondtak neki.

Párnákat tettek az ülésre a hajó tatján. A naplemente alkonnyá halványult, és a torkolat fölött lebegő ég sáfránnyal csíkozott lilává sötétedett.

A hajót kezelő halászok eloldották a köteleket, és a bárka életre köhögte magát, a tathoz ütődő bádogdobozok nagy zaja mellett.

Átvágtak a vízen. Jennifer begömbölyödött Jim karja és melle közé, és elöntötte a hazatérés meleg és békés érzése. Nem áltatta magát, tudta, hogy már nem fiatal. Nemsokára negyvenhárom éves lesz. Szinte biztos, hogy bent jár élete második felében, amit az arcán látszó vonalak és a tapasztalat sebei bizonyítanak. És mégis, miközben haladtak lefelé a torkolaton, és figyelték, ahogy a falu fények sorává töpörödik, eltöltötte őt a lehetőség, az izgalom és az új kezdet érzése. Egy évvel ezelőtt ez még elképzelhetetlen volt, amikor Connorral élt nagystílű városi házukban az Upper East Side-on, és úgy érezte, mintha csak taposná a vizet, és egyre lejjebb süllyedne.

– Mire gondolsz?

– Arra, hogy hová megyünk. Izgalmas – mondta gyengéden, és Jim megszorította a vállát.

Jennifer hallotta, hogy lassít a hajó motorja.

Látta, hogy éppen a Salcombe-bal szemben lévő oldalon horgonyoztak le. Közel volt a part, és egy kis csónakban leereszkedtek a nagyobb hajóról, hogy kivigyék őket a szárazföldre.

Jennifer vigyázott, nehogy a sós víz összefröcskölje a ruhája szegélyét.

Mezítláb követte a férjét a homokon keresztül. Jim megfogta a kezét, és kagylókkal és tengeri növényekkel borított sziklák mellett vezette el a parttól egy fák sűrűjében álló kis ház felé.

– Különleges mikroklímája van ennek a helynek, úgyhogy egzotikus növények is megélnek itt – mondta, és rámutatott egy illatos mirtuszra, egy magnóliabokorra és egy banánfára.

– Magnólia! – sóhajtott Jennifer, ahogy sorra ismerte fel a szubtrópusi virágokat Savannah-ból.

– Tudom, hogy arról volt szó, megvárjuk az esküvőt, mielőtt új házat veszünk, de ezt megláttam, és arra gondoltam, hogy tökéletes lenne a hétvégékre.

– Az is! – mondta Jennifer. Nem kellett bemennie a házba, hogy lássa, milyen remek. – Ez álmaim háza! A piros ajtó és a magnóliabokor. Honnan tudtad?

– Mindig ismertelek! – mondta Jim, és hangjából sütött a szerelem.

Kézen fogta Jennifert, és bevezette a házba.

TASMINA PERRY a Sunday Times legjobb tíz bestseller szerzőinek egyike. Jogi karriert hagyott el azért, hogy belépjen a női magazinok kiadói világába. Díjnyertes író és olyan lapok munkatársa lett, mint az Elle, a Glamour és a Marie Claire. 2004-ben elindította saját utazási és divatmagazinját Jaunt címen, és az In Style lapot szerkesztette, amikor elhagyta ezt az iparágat, hogy minden idejét a könyvírásnak szentelje. Regényei tizenhét országban jelentek meg. Tasmina férjével és fiával Londonban él, ahol a következő regényén dolgozik.

A szerzőtől előkészületben:

The Proposal

The Pool House

The Last Kiss Goodbye

{1} Nagy zenei fesztivál, két évvel a legendás woodstocki előtt. (A szerk.)

{2} trop belle francia: túl szép

{3} UCL: University College London, híres egyetem.

{4} Az Ivy League (Borostyán Liga) azt a nyolc egyetemet jelenti, amely magas színvonaláról híres: Észak-Amerika elit felsőfokú iskolái, köztük a Columbia, a Harvard és a Yale. (A szerk.)

{5} A twinkie egy népszerű süteményféle. (A szerk.)

{6} John Berendt 1994-ben megjelent krimije, amelyből Clint Eastwood rendezett filmet 1997-ben. (A szerk.)

{7} A filmet 1961-ben mutatták be Blake Edwards rendezésében. A film zenéje a legjobb eredeti filmzenének járó Oscar-díjat kapta, és szövegkönyve Truman Capote 1958-ban megjelent kisregényéből készült. (A szerk.)

{8} A jambalaya a rizses húshoz hasonló étel. (A szerk.)

{9} Az USA-ban a munka napja szeptember 1-jére esik. (A szerk.)

{10} Grunge: könnyűzenei stílus; eredeti jelentése: piszok, mocsok. (A szerk.)

{11} maître d’ (francia): főpincér, itt: pincérnő

{12} sous chef (francia): séf-helyettes

{13} Sid James (1913-1976) komikus színész, leghíresebb szerepeit a Folytassa… sorozatban játszotta. (A szerk.)

{14} Emlékezet napja.

{15} Mayflower: a hajó, amelyik az angol puritánok első csoportját vitte az amerikai Plymouth városába. (A szerk.)

{16} Jamaica városnegyed New Yorkban. Az AirTrain személyszállító vasút, amely a J. F. Kennedy repülőtér termináljai között közlekedik, de kapcsolódik New York metróhálózatához is. (A szerk.)

{17} Karlie Kloss híres amerikai divatmodell. (A szerk.)

{18} Mr. Darcy, Jane Austen Büszkeség és balítélet c. regényének szereplője. (A szerk.)

{19} Vodkából és almaléből készült koktél. (A szerk.)

{20} A Turks-és Caicos-szigetek Kuba mellett találhatók, és Nagy-Britanniához tartoznak. (A szerk.)

{21} College: egyetem, főiskola. (A szerk.)

{22} Martin Amis (1949-) brit regényíró. (A szerk.)

{23} Utalás F. Scott Fitzgerald 1925-ben megjelent regényére, A nagy Gatsbyre. (A szerk.)

{24} A Sabrina című filmben (1954) Audrey Hepburn játszotta a főszerepet. 1995-ben elkészült az új változat azonos címmel, Sydney Pollack rendezésében. (A szerk.)

{25} A mosolyod árnyéka. A dalt több magyar énekes is előadta magyar szöveggel. (A szerk.)

{26} sous chef (francia): helyettes konyhafőnök (A szerk.)

{27} A régence-stílus francia művészeti stílus, a 18. században, Orléans-i Fülöp régens uralma idején terjedt el. (A szerk.)

{28} A Szombat esti lázhoz hasonló táncos amerikai tévéshow. (A szerk.)

{29} A nuncsaku az okinavaiak (Okinava ma Japánhoz tartozó szigetcsoport) és a kínaiak sajátos fegyvere, amely leginkább egy cséphadaróhoz hasonlít. Védekező és támadó fegyver, két húsz-harminc cm hosszú keményfából készül, amelynek egyik végénél lánccal vannak összeerősítve. Filmjeiben Bruce Lee is előszeretettel használta. (A szerk.)

{30} Gordon Gekko a Tőzsdecápák c. film sikeres, de gátlástalan üzletembere, akit Michael Douglas alakít. (A szerk.)

{31} beau monde (francia): előkelő társaság (A szerk.)

{32} 2001-es amerikai-ausztrál akcióvígjáték. (A szerk.)

{33} soixante-neuf (francia): 69: szexuális póz (A szerk.)

{34} Dorothy Parker (1893-1967) amerikai költőnő, író, kritikus, forgatókönyvíró. (A szerk.)

{35} claret: vörösbor (A szerk.)

{36} TLS: Times Literary Supplement: irodalmi folyóirat (A szerk.)

{37} Diane von Fürstenberg (1946-) belga származású amerikai divattervező. (A szerk.)

{38} II. Man Singh (1912-1970) Dzsaipur utolsó maharadzsája 1922 és 1949 között volt hivatalában. Később India nagykövete lett Spanyolországban. (A szerk.)

Tartalom

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

Epilógus

A szerzőről

Előkészületben

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

Epilógus

A szerzőről

Előkészületben