Tasmina Perry

A lánykérés

Budapest, 2017

Fordította

SIMONYI ÁGNES

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Tasmina Perry: The Proposal

Copyright © Tasmina Perry, 2013

Hungarian translation © Simonyi Ágnes, 2017

© XXI. Század Kiadó, 2017

Borítófotó © Scope Beauty – ACP Magazines Ltd.

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Gimes Katalin

Előkészítés Lukács Judit

Korrektúra Helfrich Judit

Elektronikus változat

Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5638-99-2

Prológus

Habozott, mielőtt nekikezdett az írásnak, sápadt keze remegve tétovázott a nyomtatvány fölött.

Kétségkívül ódivatú módja ez a dolgok elintézésének – manapság még a vele egykorúak is értenek annyira az internethez, hogy online adjanak fel egy apróhirdetést. Ő hirtelen ötlettől vezérelve inkább beugrott a magazin irodájába, miután együtt ebédelt néhány barátnőjével a Covent Gardenben. Ismerős emberek, ismerős terep, London hagyományos könyvkiadói központja. Régi munkahelye csak egy kőhajításnyira van innen, és a környék éttermei – a Rules, a Christopher’s, a Joe Allen – csupa olyan hely, ahol rengeteg boldog órát töltött, miközben szerződéseket kötött, vagy megivott valamit a barátaival. Ez volt az élete. És jó élet volt.

Szóval eszénél van, hogy ezt csinálja? Nem annak volna most itt az ideje, hogy elengedje a múltat, ahelyett, hogy meggondolatlanul belerohan egy fantázia szülte életbe, amelyet még csak nem is élt?

Felnézett, és vetett egy futó pillantást a pult mögött ülő nőre, remélve egy bátorító gesztust vagy valami más jelet, hogy helyesen cselekszik. A hölgy azonban éppen telefonált, így csak egyetlen dolog sarkallta arra, hogy folytassa: egy zsémbes hang a fejében. A hang, amely hetek óta emlékeztette, hogy ha meg akarja tenni, ha valóban el akar menni oda, akkor most kell, amíg még képes rá.

Ma teljes súlyával ránehezedett mind a hetvenkét éve. Nemrég fedezte fel, hogy a társadalom a hozzá hasonló emberek millióit azzal akarja becsapni, hogy van az öregedésben valami jó, valami örömteli. London-szerte látta a magazinok hirdetéseit. Gyönyörű csontszerkezettel bíró, mosolygó, fehér hajú nő hirdet olcsóbb autós biztosítást a hetvenen felülieknek. Népszerű ingatlanügynökség prospektusa gyanúsan jó áron kínál luxuslakásokat nyugdíjasoknak, de csak ötvenöt éven felülieknek. A gyerekeik felnevelésén már túljutott idősek által elkölthető pénz nyilván hatékony gazdasági hajtóerő, míg az „ezüstös hajú szörfölők” kifejezés a nemzedéke internethasználatban jártasabb tagjainak olyan sportosságára utal, amelyet ő a nyolcvanas évek óta nem érzett magában.

Pillanatnyilag azonban semmi jót nem talált az öregségben. A barátnői sorra meghalnak. Egyelőre még nem sokan, de azért előfordul, és valahányszor újabb szomorú hírt hall, az a saját halandóságára emlékezteti.

Az utóbbi időben nagyon sokat gondolt erre. Őrá gondolt. Nem tudta biztosan, hogyan lehetnek emlékei valakinek olyan dolgokról, amelyek meg sem történtek. Csak ábrándjai voltak arról az életről, amelyben együtt lehetett volna részük, ha nincs az az éjszaka, amely teljesen megváltoztatta az életét. Mostanában azonban emésztette a gondolat, hogy muszáj elmennie New Yorkba – az egyetlen nagyobb nyugati városba, ahol sosem járt. Az egyetlen olyan városba, amely egy meg nem élt életet jelképez.

Megacélozta magát, és írni kezdett. Ez most nem a megbánásokra és kételyekre alkalmas idő. Az időskor arra való, hogy végrehajtsuk azokat a dolgokat, amelyeket mindig is meg akartunk tenni, hogy összekössük az elvarratlan szálakat, mielőtt kifutnánk az időből.

Nem, teljes mértékben helyes, hogy itt van. Teljes mértékben helyes, hogy megteszi ezt. Átadta a nyomtatványát az apróhirdetéseket felvevő nőnek, kifizette az árát, és miután megbeszélték, mikor jelenjen meg a hirdetés, felvette a táskáját, és kiment az irodából. Az órájára pillantott. Még fél öt sincs. Meg kell terveznie a dolgokat, el kell intéznie néhány telefont, és minderre már csak néhány órája maradt a napból.

1. fejezet

2012

– Ma este megkéri a kezed, érzem.

Amy Carrell a konyha másik végében álló barátjára, Nathan Jonesra nézett.

– Aztán mitől vagy ebben annyira biztos? – kérdezte, miközben felvett három tányért, és ügyesen egyensúlyozta őket a karján. – Ha elröpítene Párizsba, akkor talán gyanakodnék. De egy irodai partira megyünk – még csak nem is az ő irodájáéra –, ami nem igazán nevezhető romantikusnak.

Nathan az égre emelte a szemét.

– Viccelsz? Karácsony van, drágám, és a parti a Towerben lesz. Éjszaka! Ezt én tömény romantikának nevezném.

– Nathan, szerintem a Towerben régebben embereket fejeztek le…

– Pontosan. Például Boleyn Annát. Tudtommal csak sokadik kísérletre sikerült, mert nagyon vékony volt a nyaka.

– Na látod. Nem kifejezetten romantikus – vigyorgott Amy. Átnyomakodott a konyha dupla ajtaján, ki az észak-londoni islingtonbeli Upper Street egyik legdivatosabb étkezdéje, a Kovácsműhely Grillbár lármás éttermébe. Egy balerina kecsességével siklott az asztalok között, és fürgén letette a tányérokat a vendégek elé. Ma este nem kellett megjegyeznie, ki kért sütőtökös rizottót és ki borjúszűzérmét – mindenki pulykát evett. Ez volt a hatodik karácsonyi parti az utóbbi héten, amelyen felszolgált, és egyik sem volt jobb az előzőnél.

– Hé, aranyom!

Amy nagyot ugrott, amikor valaki a fenekére csapott.

– Hozzál már nekünk még egy üveg pezsgőt, jó? – ordította egy vörös képű férfi, és kéjsóváran bámult rá. – És mellé tehetnéd a telefonszámodat is!

– Ideküldöm önhöz az italost, uram – felelte Amy, mosolyt erőltetve az arcára.

– Ó, egy szexi amerikai – vigyorgott kajánul a férfi, pontosan azonosítva Amy akcentusát. – Miért nem csatlakozol hozzánk egy pohár pezsgőre? Mondjuk, munka után, hé? – tette hozzá, miközben Amy visszamenekült a konyhába.

– Tapizós a kettes asztalnál – mondta Nathannek. A barátja csak bólintott, és kikukucskált a konyhaajtó kis ablakán.

– Rózsaszín orca, fehér ing?

– Ő az. Gusztustalan fráter.

– Ne aggódj, gyanítom, hogy amikor elmegy innen, az inge élénkpiros lesz. Az az érzésem, hogy borhoz kapcsolódó baleset van kilátásban.

– Vöröslencsefasírtok! – rikoltotta egy hang. Megfordultak, és egy zilált nőt láttak berontani az ajtón. Cherylnek, a Kovácsműhely tulajdonosának a szíve aranyból volt, de úgy káromkodott, akár egy kocsis, és nem az a fajta asszony volt, akivel az ember ellenkezik, amikor összevonja a szemöldökét, mint most is.

– Három seggfej szarozik velem a hatos asztalnál; azt mondják, ha nem kapják meg rögvest a vöröslencsefasírtjukat, elmennek.

– Elnézést, már viszem is – indult Amy a konyha felé, de Nathan jelentőségteljesen megkocogtatta az óráját.

– Majd én elintézem a vegákat, jobb lesz, ha te elhúzod a csíkot.

– Hová mész? – érdeklődött Cheryl rosszalló arckifejezéssel.

– Tudod, ma van Daniel partija.

– Jesszus, Amy, hiszen még csak most jöttél meg!

Egy erősen elhúzódó próbatáncolásnak köszönhetően Amy harmincperces késéssel érkezett meg a műszakjába, és ezt Cheryl egész nap az orra alá dörgölte.

– Majd holnap korábban jövök be.

– Az nem elég. Kell nekem valaki, aki holnap dupla műszakot dolgozik. Gondolj a borravalókra, és mondd, hogy vállalod!

– Vállalom – felelte Amy, tudva, hogy szüksége van a pénzre.

– Akkor nyomás! Menj, menj! – mondta Cheryl, két kézzel hessegetve el Amyt. – Szeretnél a lakásban átöltözni?

Amy hálásan mosolygott, amikor a főnöke benyúlt a farmerja zsebébe, előhúzott egy zörgő kulcscsomót, és odadobta neki.

– Kurvára ajánlom neki, hogy ezek után megkérje a kezed! – kiabálta utána Cheryl, amikor Amy felkapta a táskáját, és eltűnt a lépcsőn.

A vendéglő fölötti, emeleti lakásában Amy megnézte magát a tükörben, és felsóhajtott. Világosszőke haja szanaszét állt, az arca vöröslött a konyhai hőségtől, és – úristen!, szaglászta meg a blúzát – libazsírban sült krumplitól bűzlött. Vágyódva pillantott a kis zuhanyzófülkére, de arra most nem volt idő. Tulajdonképpen semmire sem volt idő.

Kicipzárazta a táskáját, és a tartalmát az ágyra ürítette. Két gyűrött ruha hullott ki belőle, összegabalyodva a magas sarkú cipőjével, egy hajkefével és a sminkkészletével. Az első, térdig érő, laza, fekete ingruhára egy adományboltban bukkant, a második, flitterekkel borított rozsdaszínűt pedig a nyári vásárban vette épp egy ilyen alkalomra. Ez nem volt különösebben gondos munka – jó néhány flitter máris apró, elkallódott pennyk módjára lapult a táskája alján –, de kétségkívül ütős, szemet vonzó darabnak bizonyult. Amy a lehetőségeit mérlegelve azon tűnődött, milyen benyomást is akar tenni ma este. Legyen szexi és ellenállhatatlan? Vagy kifinomult, nagyvilági nőnek, jó feleséganyagnak akar mutatkozni?

Odalent a konyhában csúfolódott Nathan felvetésén, és két nappal ezelőtt még szilárdan hitte, hogy Daniel Lyons, valamivel több mint egy éve a barátja, előbb repülne a Holdra, mint hogy térdre ereszkedjen előtte. De ez még az előtt volt, hogy feltúrta a férfi zoknisfiókját, és meglátott a takarosan sorakozó zoknigombócok közé dugva egy kacsatojáskék díszdobozt – egy Tiffany ajándékdobozt. Túl csábítóan feküdt ott, hogy ne vegyen róla tudomást, de mielőtt alkalma nyílt volna arra, hogy megvizsgálja a tartalma méretét és alakját, Dan visszajött a hálószobába, és Amynek gyorsan be kellett csapnia a fiókot.

Azóta egyszer sem maradt egyedül Daniel hálószobájában, de szédült a lelet okozta izgalomtól, és attól kezdve a férfi minden megjegyzéséből és gyengéd gesztusából rejtett értelmet próbált kiolvasni.

„Csípd ki magad!” mondta, amikor a partiról beszélt. És Amy biztos volt benne, hogy egy kicsit nyugtalan valami miatt, ami egy olyan higgadt és magabiztos egyén esetében, mint Daniel, valóban szerfölött szokatlan.

Már csak húsz perce maradt, hogy odaérjen a Towerhez, így gyorsan maga elé tartotta előbb az egyik ruhát, majd a másikat. Mit visel az ember egy olyan estén, amely alighanem örökre megváltoztatja az életét? – gondolta a tükörképét bámulva. A másodperc törtrészéig megengedte magának, hogy elképzelje, amint Daniel egy szikrázó egygyémántos eljegyzési gyűrűt csúsztat a gyűrűsujjára a tejszínszerű holdfényben. Lefényképezik majd magukat Amy telefonjával, ő pedig felteszi a képet a Facebookra, hogy az összes barátnője láthassa. Valamivel később, még nem tudni, mikor, megmutatják a gyerekeiknek, és öregkorukban szomorkás sóvárgással fogják nézegetni. Egy életre szóló fotó lesz – egy kép, amelyre emlékeznek, és amelyről beszélgetnek az elkövetkező években. Olyan, amin az ember a lehető legjobban akar kinézni.

– A francba! – suttogta. Gyorsan felhúzta a flitteres ruhát, és a tükörhöz hajolt, hogy feltűzze a haját. A ruha nagyon rövid és szűk volt, és Amy azon tűnődött, vajon éjfélre marad-e rajta egyáltalán flitter. De jobb a szexi külső, mintha úgy néznék ki, mint valakinek a mamája, gondolta, és visszadobta az ingruhát az ágyra.

Belebújt a magas sarkújába, és kirohant a vendéglőből. Hallotta Nathan elismerő füttyentését, mielőtt kilépett az utcára, ahol szinte azonnal sikerült fognia egy fekete taxit.

– A Towerhez kérem – lehelte a sofőrnek az ajtó becsapása közben. – És ne a City Roadon menjen, az ilyenkor mindig kész diliház.

Amynek valójában fogalma sem volt arról, hogy a City Roadon tényleg dúl-e az őrület, mint ahogy arról sem, hogy a taxisofőr egyáltalán arra akart-e menni, de mindig igyekezett olyasmit mondani, amivel burkoltan jelezte, hogy úgy ismeri Londont, mint a tenyerét, nehogy a sofőr, meghallván az amerikai akcentusát, megörüljön: „Turista!”, és hozzácsapjon egy nullát a viteldíjhoz – erre a nullára neki nem futja. Hátradőlt az ülésen, nézte a taxiórán pörgő kis, piros számokat, és legyűrte a késztetést, hogy a táskája bélésében elbitangolt húszpennysek után kutasson – elvégre erre a taxizásra nemigen telt neki.

Egy röpke pillanatra átadta magát a töprengésnek, hogy vajon mit jelenthet Nathan előérzete. Hogyan változtatja meg örökre az életét, ha Mrs. Amy Lyons lesz, mert a valóság az, hogy ez mindent meg fog változtatni. Nem lesz több dupla műszak a Kovácsműhelyben, hogy összekaparja aprócska Finsbury Park-beli stúdiólakása bérét; nem lesz több próbatáncolás, könyörgés, hogy valaki adjon végre neki munkát egy tánckarban; nem lesz több botorkálás randiról randira, azt remélve közben, hogy nem csinál magából komplett hülyét; nem lesz több turkálás zoknisfiókokban, megerősítés után kutatva, hogy valaki valóban szereti.

– A mindenit, a Tower úgy ki van világítva, mint egy karácsonyfa! – jegyezte meg a taxisofőr, és felhúzta az ablakát, amikor rákanyarodtak a Lower Thames Streetre. Az előttük hosszú sorban veszteglő csillogó autókból szmokingot és fekete nyakkendőt viselő emberek özönlöttek ki az utcára.

– Különleges este ez a mai, igaz, drága?

– Remélem. – Amy szélesen mosolyogva előrehajolt, és odaadta neki a táskájában talált egyetlen húszfontost.

Kiszállt a taxiból, és végigment a macskaköves úton az őrbódéhoz. Hűha, gondolta, amikor megállt, és megnézte a művészi fényárba vont ódon épületet, amelynek hátteréül a koromfekete égbolt szolgált. Amy családja és a barátai meglepődtek, amikor bejelentette, hogy otthagyja New Yorkot, és Londonba megy, hogy állást vállaljon a Blink nevű mozgásszínházi előadóművész-csoportnál, amely két évvel azelőtt áthelyezte az előadásait a Broadwayról a West Endre.

Otthon a hozzá közel állók közül soha senki nem hagyta el az Egyesült Államokat – még egy nyaralás erejéig sem. Úgy vélték, minek elmenni, hogy megnézzék az Alpokat, amikor nekik is vannak saját csodálatos havas hegycsúcsaik. Minek a Loire völgyével vacakolni, amikor egy belföldi repülőjegy áráért ellátogathatnak a Napa-völgybe? Az édesapja kifejezetten azt a nézetet vallotta, hogy ami nem történt meg az öt nagy New York-i kerületben, az meg sem történt. Amyt azonban mindig is elbűvölte Anglia és London – a történelme, a kultúrája, a fenséges volta, az, hogy egykor királyok és királynők, tábornokok és terebélyes szoknyás hölgyek járkáltak ugyanitt –, így, noha izgult, amikor hátrahagyta New York-i életét, most már nem tudta biztosan, hogy haza akar-e menni valaha.

Átnyújtotta a meghívóját, és sietve bement. Hiába volt rajta kabát, a szél keresztülfújt a vékony ruhán, és ő nem akarta, hogy további flittereket sodorjon le róla.

– A KM-vacsorára, kisasszony? – kérdezte egy sötét egyenruhás öregúr.

– Tessék?

– A KM-re, a külügyminisztériumi vacsorára jött?

– Á, igen, igen, arra – dadogta Amy, és hirtelen feszengeni kezdett. Nem úgy nézek ki, mint aki a külügyminisztérium partijára lehet hivatalos? – gondolta, és igyekezett a ruhája szegélyét kicsit jobban ráhúzni a combjára. Újból a férfira pillantott, és látta, hogy csak segíteni akart, meggyőződni róla, hogy nem téveszti el az irányt. Az őr intett, hogy jobbra menjen.

A partit a Pavilionban, a várárok területén épült rendezvényteremben tartották. A mögötte magasodó szürkésfehér erődítményfalakat megvilágító lila neonfények imponáló hellyé varázsolták a területet. Már százával nyüzsögtek ott az emberek, és ahogy Amy körülpillantott, sebezhetőnek és elveszettnek érezte magát. Írt egy üzenetet Danielnek, és elolvasta az előtte lévő nagy táblára kihelyezett ültetési rendet.

– Nézzenek oda! – mondta egy hang, és Amy érezte, hogy egy kéz siklik a derekára.

Megfordulva látta, hogy Daniel áll ott – egysoros szmokingjában olyan jóképű volt, hogy kirítt az átlagosabb kinézetű tömegből, akár egy filmsztár.

– Tetszik? – kérdezte Amy, és hirtelen elöntötte a boldogság és a partihangulat. Kamaszkorában Amy sosem volt különösebben elégedett a külsejével. A haja hajlamos volt begöndörödni, kiváltképp a párás New York-i nyarakon, és kissé előreálló metszőfogai Liv Tylerhez tették hasonlóvá, legtöbbször azonban paranoiásan azt képzelte, hogy egy picit bambának látszik.

De Daniel Lyons mellett állva képtelenség volt nem úgy érezni, hogy ő is a gyönyörűséges tömeg része.

Daniel a füléhez hajolt.

– Legszívesebben a vállamra dobnálak, és hazavinnélek az ágyba, de a szüleim nem lennének túlzottan elragadtatva, ha bevetés közben eltűnnék.

– A szüleid? – dadogta Amy egy kicsit ellépve tőle.

Daniel rávetette ragyogó kék tekintetét.

– Egészen máig én sem tudtam, hogy jönnek. És nyilván a mi asztalunknál ülnek, de ne aggódj, ha időben odaérünk, végre tudok hajtani egy kis csereberét az ültetőkártyákkal.

– Esetleg megpróbálhatnál átrakni bennünket a Pavilion túlsó végébe.

Daniel enyhén összeráncolta a szemöldökét.

– Ugyan már, annyira azért nem rémesek!

Most Amyn volt a sértődés sora, mert eszébe jutott egy rendkívül kínos délután nyár közepén a lovaspólón, amikor megismerkedett Vivienne és Stephen Lyonsszal. Amy még most sem tudta biztosan, mi dúlta fel jobban: az, hogy Daniel csak a „barátjaként” mutatta be nekik, vagy az, hogy Mr. és Mrs. Lyons olyan érdektelennek találták, hogy a nap hátralévő részében alig szóltak hozzá egy-két szónál többet.

– Milyen volt a napod?

– Jó. Voltam egy próbatáncoláson.

– Édesem, el is felejtettem. Hogy ment?

– Jól, azt hiszem. Eduardo Drummond készíti majd a koreográfiáját, aki most az új nagyágyú a modern tánc terén, és azt hiszem, nagy sikere lesz… Úgy érzem, hogy nagyon tetszettem nekik…

– Nos, akkor már biztos, hogy ez az ünneplés estéje, igaz? – Daniel mosolyogva átintegetett a helyiség túlsó végébe egy barátjának, aki megragadta a figyelmét.

Amy szíve kihagyott egy ütemet.

– Ünneplés? Még nem kaptam meg a munkát…

Egy csapat harminc-egynéhány éves férfi szakította őket félbe, akiket a hátba veregetések számából ítélve Daniel láthatóan jól ismert. Ez sűrűn előfordult, amikor Amy elment vele valahová. A férfi szemlátomást mindenkit ismert. Voltak barátai az iskolájából, Cambridge-ből, a munkahelyéről, a futballozásból, és voltak barátnők – Amy ez utóbbiakat szívelte a legkevésbé… Daniel bemutatta neki őket, de ők zavartalanul fecsegtek tovább a közös ismerőseikről, az üzleti ügyeikről és a szabadságuk idejére szőtt terveikről, amelyek úgyszólván mindig tartalmaztak vadászatot, síelést és partikra járást. Ő és Daniel, noha két nagyon különböző világból érkeztek, amikor kettesben voltak, sosem fogytak ki a mondanivalóból. Az ehhez hasonló társasági szituációkban azonban Amy meglehetősen feszengett – úgy érezte, nem elég jópofa és nem elég okos ahhoz, hogy megszólaljon. Elvégre még mindig jobb hallgatni, mint valami butaságot mondani.

Elfogadott egy pohár pezsgőt egy arra járó pincértől, és hálásan azt szopogatta, amíg végül beterelték őket a vacsora helyszínéül szolgáló bálterembe.

Kanyarogtak a kör alakú asztalok között; mind ropogósra keményített abrosszal és kifényesített ezüst evőeszközzel volt megterítve, a közepüket hatalmas virágkompozíciók díszítették – és a tizenötös asztalnál már ott álltak a székük mellett Daniel szülei.

– Daniel, Amy. – Feszülten mosolyogtak közeledő fiukra. Miközben Vivienne Lyons adott Amynek egy gyors levegőpuszit, a lány belélegezte az idősebb nő drága pomádéját és parfümjét, és remélte, hogy elfedik az ő sültkrumpliszagát.

– Hogy vagytok? Amy, te Stephen és Nigel Carpenter között ülsz.

Amy másodpercek leforgása alatt Daniel édesapja és egy teljes katonai díszbe öltözött, óriás termetű férfi közé beékelve találta magát. Ahogy leült, a ruhája szegélye annyira felcsúszott, hogy a combja tetejét is alig takarta. Nigel Carpenter, „a család régi barátja” lepillantott, és Amy gyorsan egy szalvétát dobott az ölébe, nehogy a férfi meglássa a bugyiját.

– Jó estét, Amy – üdvözölte Stephen formálisan, és megérintette a vállát. – Remélem, jól vagy.

– Remekül, köszönöm – felelte Amy, és azt kívánta, bár még mindig a Kovácsműhelyben volna.

Az asztalnál a többiek – három hatvan körüli pár és Nigel felesége, Daphne – szemlátomást ismerték egymást.

– No és mivel foglalkozik, Amy? – tudakolta Daphne. A sima, ősz bubifrizurát viselő, markáns arcú hölgy feleakkora volt, mint a férje.

– Táncosnő vagyok – válaszolta Amy gyorsan.

– Láthattam valamiben? – kérdezte asztalszomszédja érdeklődve.

– Attól függ, hová jár színházba – felelte Amy könnyedén.

– Mi a Királyi Operaház mecénásai vagyunk. Onnan ismerjük Vivienne-t. – Elmosolyodott.

– Én inkább modernebb táncokkal lépek fel. Kisebb színházakban.

– A Rambert tagja?

– Nem – mosolygott Amy. Csaknem biztos volt benne, hogy a nő még egyik szereplését sem látta. A legfontosabb fellépését, a harlemi rapper, K Double Swagg MTV-s videoklipjét végképp nem.

– Akkor milyen produkciókban lépett fel mostanában?

– Amy az év legnagyobb részében sérült volt – magyarázta Daniel, láthatóan igencsak feszengve. A barátainak, a húszas-harmincas éveikben járó mulatozóknak, akikkel az előcsarnokban találkoztak, általában büszkélkedett azzal, hogy Amy táncosnő. Amy nem volt naiv – tudta, hogy Daniel barátai ilyenkor azért mosolyognak, és azért imponál nekik, mert a „táncosnő” szó annak a kódja, hogy jó az ágyban, és bár ez meglehetősen bosszantó volt, legalább Daniel mindig támogatta az ambícióit.

– Jaj, istenem!

– De épp ma volt egy próbatáncoláson, ami jól sikerült, igaz, Amy? – fecsegett Daniel egyre idegesebben.

– Milyen darabra? – kérdezte Vivienne Lyons.

Az egyik lámpa fénye Amy feje búbját sütötte, és hirtelen nagyon melege lett.

– Ez egy új műsor – magyarázta, és ivott egy korty vizet. – Eredeti zenével és tánccal. A tangó születéséről szól.

– Tangó? – szólt közbe Stephen Lyons vidor félmosollyal. – Az meglehetősen sikamlós, nem?

Amy látta, hogy Daniel anyja figyelmeztető pillantást lövell a férje felé.

Összeszedte minden akaraterejét, hogy megőrizze a higgadtságát, és ne hátráljon meg. Jó benyomást kell keltenie – hiszen ezek az emberek potenciálisan a családtagjai –, ráadásul a tangó volt az egyik kedvenc tánca, és becsületbeli kötelességének tartotta, hogy védelmébe vegye.

– Ha megfelelően táncolják, a tangó elegáns, gyönyörű és szenvedélyes tánc – magyarázta.

– A tangó a szexről szól – szögezte le Vivienne Lyons tárgyilagosan. – Argentína és Uruguay nyomornegyedeiből származik. A bordélyházak zenéje volt. Minden pillanatának a szexualitás, az erotika az alapja. Vezetés, követés. – Elhallgatott és elmosolyodott, bár a mosoly nem ért el a szeméig. – Mindenesetre legalább már javulóban vagy, ha próbatáncokra jársz.

Amy ezúttal a pezsgőért nyúlt – teljesen elszállt a jókedve. Vivienne Lyons akkora sznob! Kísértést érzett, hogy elmondja, hogyan is tört el a lábujja, ami kis híján véget vetett a pályafutásának, arról nem is szólva, hogy az utóbbi hat hónapban tétlenségre volt ítélve. Ha valami a szexről szólt, az a minivakáció volt, amelyre Daniellel ment még júniusban. Mindössze egy alkalommal szálltak ki a baldachinos ágyukból, amikor lebicikliztek a folyóhoz. Amy útközben leesett a bicikliről, és a kerék összezúzta a lábfejét. De kételkedett benne, hogy a barátja önként elmesélné ezeket a részleteket a vacsoraasztalnál.

A lábujja már a gondolattól lüktetni kezdett Topshop cipője börtönében, de aztán elterelte a figyelmét a megérkező előétel, amely úgy nézett ki, mint egy csontporcelán tányéron csücsülő kaktusz.

Amy felvette a kését és a villáját, figyelve, hogy a sorba rakott evőeszközök közül a szélső kisebbet válassza – ezt Daniel már a második randevújukon megmutatta neki. „Ha nem vagy biztos a dolgodban, mindig kívülről haladj befelé” – magyarázta.

Ez rendben is volt, de Amynek fogalma sem volt, hogyan kezdjen hozzá. Ugyanakkor azonban tudta, hogy Vivienne árgus szemmel figyeli, és mivel nem akart tapasztalatlannak látszani, az articsókát a kése és a villája közé szorítva próbálta lemetélni az egyik tapadós levelét. A gömb alakú zöldség azonnal megugrott, és a tányérnak nekicsattanva feldöntötte a kis tálat, amelynek sajtos mártogatósnak látszó tartalma kidőlt az abroszra.

– Rosseb! – horkant fel Amy, igyekezve becserkészni a zöldséget.

– Tessék? – hüledezett Vivienne elkerekedett szemmel.

– Rossz szög – helyesbített Amy gyorsan –, azt mondtam, rossz szögben fogtam.

Daniel előrehajolt a saját articsókájához, nyugodt mozdulatokkal lehámozta az egyik külső levelét, belemártotta a szószba, majd a fogai közé véve kiszopogatta belőle a rostot. A francba, gondolta Amy, szóval így kell.

Szemét a tányérra szegezte, felpillantani sem mert, és azt kívánta, bár nyelné el a föld. Fülig vörösen utánozni kezdte Danielt. A vacsora hátralévő részében szótlanul ült, hallgatta Lyonsék unalmas fecsegését, bólintott, ahol kellett, és jól megfigyelte, melyik evőeszközt használják a többiek, mielőtt a következő fogáshoz nyúlt volna. Mire a desszertestányérokat is leszedték, meglehetősen spicces lett a sok pezsgőtől, amit megivott, hogy elfoglalja magát, és csak azt várta, hogy hazamehessen – még úgy is, ha valakinek hordágyon kell kivinnie.

– Azt hiszem, elérkezett a tószt ideje – szólalt meg Stephen Lyons. Torkát köszörülve teljes figyelmét Danielre fordította. – Rendkívüli örömmel és büszkeséggel adom hírül, hogy fiunknak sikerült egy módfelett kívánatos kinevezést kapnia Washingtonba.

Elismerő mormogás hullámzott körbe az asztalon, miközben Daniel tiltakozva felemelte a kezét.

– Apa, kérlek! Hivatalosan még nem jelentették be.

– Lárifári! Ma reggel felhívott egy kormánytag haverom, hogy gratuláljon. Danielre! – mondta az apja, és felemelte a pezsgőspoharát.

Amy gyors pillantást vetett a barátjára. Tudta, hogy már hónapok óta számítani lehetett az előléptetésére. Osztozott Daniel izgalmában, hangot adott a támogatásának, és bátorította, noha időnként nehéz szívvel tette. Mindig is tisztában volt vele, hogy külügyminisztériumi alkalmazottként a szerelme diplomáciai karrierjéhez egy külföldi kiküldetés nem csupán valószínű, hanem egyszerűen elkerülhetetlen. Valójában, mielőtt megismerkedtek, Daniel épp egy rövid brüsszeli tartózkodásból tért vissza, bár gyakran mondogatta, hogy ha újból visszaküldenék oda, az olyan volna, mintha Liverpoolból ingázna Londonba.

– Washington – nevetgélt Amy idegesen. Úgy döntött, ez talán még egy európai kiküldetésnél is kívánatosabb. A kávéjáért nyúlt, de ahogy kinyújtotta a kezét, az ujjai beleütköztek egy borospohárba, amely felborult, és a tartalma az abroszon végigfolyva Amy ölébe ömlött.

Egy pillanatig teljes káosz uralkodott: Vivienne pincérért kiáltozott, Daniel felugrott, és elkapta a poharat, Stephen pedig előrehajolt, és a saját szalvétájával törölgetni kezdte Amyről a bort.

– Kedvesem, hadd segítsek! – mondta. – Bizonyára átázott a ruhája.

– Nem, nem, minden rendben… – felelte Amy, aztán ráeszmélt, hogy az idős férfi keze elidőzik rajta. Amikor megérezte, hogy ujjai a meztelen lábát súrolják, döbbenten pillantott fel. A másodperc törtrészére találkozott a tekintetük.

– Elnézést, talán… inkább kimegyek a mosdóba – motyogta a lány.

– Szerintem még csak most kezdtek hozzá a beszédekhez – mondta Nigel, és a kezét Amy térdén nyugtatva próbálta maradásra bírni.

Amy rábólintott, és mozdulatlanul ült, mialatt egy középkorú férfi a pódiumra lépve több mint húsz percig zengte a dicshimnuszokat a nagyszerű évről és a 2012-es londoni olimpia varázsáról. Eközben Amy izgett-mozgott a székén, a bor befolyt a combja alá, és a bugyija felé kezdett csörgedezni.

Amint a szónok befejezte a beszédet, és elhalt a taps, felállt, és kimenekült.

Hevesen dobogott a szíve. Daniel apja valóban a combját simogatta, vagy ő teljesen félreértette a helyzetet? Nem tudta eldönteni, mivel erősen be volt csípve, és friss levegőre volt szüksége.

– Amy, mi a gond?

A lány megkönnyebbülten látta meg a nagyteremből kijövő Danielt.

– Jól vagy?

Amy feszülten bólintott, és lepillantott a ruhájára. Istennek legyen hála a flitterekért, amelyek a folt legnagyobb részét eltakarják.

– Ejha, Washington! – nyögte ki végül.

– Tudom – felelte Daniel. Igyekezett nem mosolyogni, de az arcára volt írva a boldogsága. – Négyszemközt akartam elmondani neked, de ma délután történetesen beszéltem apával… és különben sem akartam elrontani a karácsonyt.

– Semmi baj. Nagyszerű hír.

– Meg kellene ünnepelnünk.

– Csak ne ott bent. Ne annál az asztalnál – mondta Amy halkan.

– Fütyülnöd kellene rájuk.

– Utálnak.

– Nem utálnak, csak egy kicsit régimódiak.

– Régimódiak? Daniel, egyszerűen udvariatlanul viselkedtek velem. Udvariatlanul reagáltak a foglalkozásomra, az ambícióimra…

– Nem tudtam, hogy tangóról van szó.

– Csak azt ne mondd, hogy neked is bajod van vele!

– Anyám rosszul fogott hozzá…

– De te egyetértesz vele – vágta rá Amy, próbálva olvasni a sorok között.

– Ugyan már, hagyd a csudába, lazíts!

– Még hogy lazítsak! A karrieremről van szó, Daniel! Talán most az egyszer megkísérelhetnéd komolyan venni!

– Komolyan is veszem. Nagyon komolyan. Ami azt illeti, később megmutathatod nekem a mozdulataidat – húzódott mosolyra a férfi szája.

– Tehát valóban egyetértesz anyáddal – hőkölt hátra a lány. – Szerinted is kurvás.

– Amy, ne már…

– Ismerd be! – követelte Amy, és érezte, hogy remeg a keze.

– Nem, szerintem egy tangóról szóló műsor nem kurvás – felelte Daniel lassan. – De azt el kell ismerned, hogy meglehetősen sikamlós, és talán…

– Talán mi?

Daniel tétovázott.

– Talán el kellene gondolkodnod, akarod-e, hogy ilyesmiben lássanak táncolni.

Amy hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Daniel, ez egy jó műsor. Tudod jól, milyen hosszú ideig voltam munkaképtelen. Ez most óriási lehetőség számomra.

– Óriási lehetőség az embereknek, hogy bizonyos módon nézzenek rád – felelte Daniel már élesebben. Megdörzsölte a halántékát, mintha fájna a feje. – Nézd, amióta együtt vagyunk, és mindenkinek elmondom, mi a foglalkozásod, vannak barátaim, családtagjaim, akik meg akarnak nézni egy-egy produkcióban. De abban nem vagyok biztos, hogy szívesen vennék, ha halhálóba és valami fenékig felhasított, közönséges balett-trikóba öltözve látnának, én bármennyire szívesen nézlek is négyszemközt egy ilyen kosztümben.

– Közönséges? – kérdezett vissza Amy hitetlenkedve, és hirtelen elképzelte magát fekete nadrágban és rengeteg vörös rúzzsal. Jó, hogy Daniel sosem látta a K Double Swagg-videóban.

– Tudod, hogy értem.

Daniel békítőleg meg akarta fogni a kezét, de Amy úgy érezte, a szívébe mart.

– Nos, ez esetben jó, hogy akkor Washingtonban leszel, ahol nem kell engem közönségesnek látnod.

– Erre vonatkozóan…

Amy hallott valamit a hangjában. Bocsánatkérést, feszengést, és valami, amit a férfi néhány pillanattal ezelőtt mondott, most kezdett visszhangot verni.

– Nem akartad elrontani a karácsonyt – mondta halkan, visszaemlékezve, hogy Daniel ezzel az indokkal nem akart mesélni neki az előléptetéséről. – Mennyi időre szól a kiküldetés, Daniel?

– Tizennyolc hónapra.

Ez rövidebb volt, mint gondolta – sok diplomata megbízása két, három vagy még több évre szokott szólni.

– Nos, az nem olyan vészes – próbálta nyugtatgatni magát. – Tulajdonképpen még jó is lehet: visszaköltözhetek New Yorkba, szerezhetek valami munkát a Broadwayn, és repülővel egykettőre ott teremhetek Washingtonban. Nagyon aggódtam, hogy valami olyan helyre küldenek, mint Afrika vagy Délkelet-Ázsia, de legalább megvan a megfelelő útlevelem, igaz?

Halványan elmosolyodott, várta, hogy Daniel megszólaljon, kétségbeesetten szerette volna hallani, ahogy erősködik, hogy talán nem is kell olyan sokáig távol lennie tőle, hogy kivehetnének együtt egy kis lakást a Capitol Hillen, csak ők ketten, hogy fontolóra sem veszi ezt az ostoba állást, ha ő nem mehet vele. Hiszen Washingtonban is vannak táncos társulatok, hát nem? A férfi azonban egyiket sem mondta. Csak szemlátomást feszengve arrébb lépett.

– Figyelj, nem akarom, hogy miattam kiszakadj a környezetedből. Főleg most, amikor adódott itt neked ez a ragyogó lehetőség.

Amy ránézett, tekintete találkozott Daniel átható kék pillantásával.

– Szóval most már ragyogó lehetőség…

– Sosem vezettelek félre, sosem ígértem semmit – mondta Daniel halkan. – Tudod, hogy ez a munkám, hogy mindig is kilátásban volt nekem egy külföldi kiküldetés.

– De nem muszáj azonmód leírni a kapcsolatunkat, amint a bejövő irataid tálcájára megérkezik egy repülőjegy.

Amy ismét várta, hogy mondjon valamit.

– Ugyan már, csak nem akarjuk, hogy így végződjön! – szólalt meg végül Daniel.

– A vége… – suttogta Amy, ráébredve, hogy mi bontakozik ki a szeme előtt. A férfi fiókjában talált Tiffany ajándékdobozra gondolt, eszébe jutott, milyen reménykedve jött ide, azt hivén, hogy talán megkéri a kezét. Hangosan kinevette tulajdon ostobaságát.

– Mennem kell – mondta annyi méltósággal, amennyit csak össze tudott kaparni.

– Amy, várj! Beszéljük meg…

– Hagyj békén! – ordított rá Amy, és vadul eltaszította.

Futásnak eredt, cipője magas sarka megbillent a puha szőnyegen.

Kint az utcán beszívta a hideg éjszakai levegőt, lehunyta a szemét, örült, hogy kijutott, és most az egyszer hálás volt, hogy egyedül van.

Forró könnyek szúrták a szemét, de minden erejét összeszedve ádázul elpislogta őket.

Borzongva döbbent rá, hogy a kabátja még a ruhatárban van.

Megfordult, visszament a Pavilionba, de megtorpant, amikor meglátott egy ismerős alakot a kijáratnál állni. Beletelt egy pillanatba, amíg rájött, hogy az illető nem Daniel, hanem Stephen Lyons.

– Búcsú nélkül akart elmenni? – kérdezte a férfi. Meggyújtott egy cigarettát, és a dobozt visszasüllyesztette a szmokingja zsebébe.

Öntelt szemétláda, gondolta Amy. Stephen Lyons az ötvenes évei vége felé járt, de szemlátomást azt hitte magáról, hogy a Reklámőrültek című televíziós sorozat egyik figurája. Amy kelletlenül ismerte be magának, hogy ez nem is áll túl messze az igazságtól. A szmokingja divatos volt, hideg, kemény pillantású szeme ugyanolyan jeges kék, mint a fiáé, arroganciáját az olyan milliomos magabiztosságával viselte, akinek már nem kell bizonyítania, hogy kicsoda.

Amy hallotta a háta mögül a partiról kiszűrődő hangokat és a nevetést. Most már egy együttes zenélt, és Amy maga elé képzelte a fanyar idős párokat, amint udvariasan felállnak táncolni, kinyújtott karral, hogy ne kelljen túl sokat egymáshoz érniük.

– Viszontlátásra, Mr. Lyons – mondta Amy, kerülve a férfi tekintetét.

– Stephen – javította ki az lezseren, miközben kifújt egy füstcsíkot az orrlyukain át.

– Viszontlátásra, Stephen – mondta Amy, és érezte, hogy libabőrös lesz a karja.

– Szüksége van kocsira? Vagy pénzre, hogy foghasson egy taxit?

– Nem kell a pénze – jelentette ki Amy. – Soha nem is kellett – tette hozzá halkabban, mert a férfi közelebb lépett hozzá.

– Tudom, hogy ez most nehéz lehet magának – folytatta Stephen Lyons, és az arckifejezése az álságos aggódóból gyakorlatiasabbra váltott. – De realistának kell lennie. Ez nem a maguk kapcsolatáról, hanem Daniel karrierjéről szól.

– És teljesen érthető módon a kettő összefügg – állapította meg Amy. Utálta a hangjában megbúvó keserűséget – de minek titkolni? Mind a ketten tudták, hogy épp az imént tették őt lapátra egy állás kedvéért.

Stephen félrehajtotta a fejét – az együttérzőnek látszó gesztusba leereszkedés vegyült.

– Biztosra veszem, hogy fontos Danielnek – mondta. – De meg kell értenie, hogy mindenképpen ki akarja bontakoztatni a lehetőségeit. Kisfiú kora óta mindig ilyen volt. Mindig beletesz egy kis pluszt, hogy a többiek elébe kerüljön.

– És én megakadályoztam ebben?

Stephen vágott egy grimaszt.

– Amy, Daniel washingtoni kinevezése csak a kezdet. Entre nous,{1} azt beszélik, hogy három-négy éven belül kinéz neki egy nagyköveti poszt. Tudja, mennyire szokatlan, hogy valaki harmincöt éves kora előtt magasabb rangú diplomáciai kinevezéshez jusson?

Eltaposta cipőjével a csikket, és így folytatta:

– Daniel végig akarja járni az utat. Mi tudjuk, hogy képes is rá. Őfelsége franciaországi nagykövete, a fenébe is, akár amerikai nagykövet is lehet belőle! És hogy ez bekövetkezhessen, hogy a lehetőségei szerint a legjobban végezze a munkáját, az kell, hogy a megfelelő társ álljon az oldalán.

– És arra céloz, hogy én nem támogatnám?

– Nem arról van szó, hogy nem támogatná – jelentette ki Stephen. – Hanem arról, hogy nem tudná. Egy nagykövet feleségének lenni igencsak sajátságos szerep. Ismernie kell az etikettet, az eljárási rendet, tudnia kell könnyedén társalogni és kényes helyzeteket kezelni. Ez nem mindenkinek való feladat. És nem is mindenki képes megoldani.

– Az articsóka miatt, igaz?

Stephen felnevetett, a tekintete a kelleténél egy árnyalatnyival hosszabban időzött Amy testén.

– Nem, nem az articsóka miatt.

Benyúlt a zsebébe, és előhúzott egy névjegyet.

– Vissza kell mennem – mondta végül. – De esetleg találkozhatnánk újra, kellemesebb körülmények között. A magam idejében én is kedveltem a táncosnőket. A régi szokások nehezen kopnak ki, ahogy mondani szokás. – Úgy ejtette ki a „táncosnők” szót, mintha a foglalkozást csak egy lépés választaná el a prostituáltakétól.

– Menjen a francba! – horkant fel Amy, és félő volt, hogy a megaláztatástól sírva fakad.

– Azt hiszem, a fiam könnyen megúszta – állapította meg a férfi. – Nehezen tudom elképzelni ezt a stílust a nagykövetségen – tette hozzá, és eltűnt a Pavilionban.

2. fejezet

Amy a Leicester Square-nél szállt le a metróról, és gyalog indult tovább. Mellette London utcáinak fényei tűzijátékként villantak fel az éjszakai égboltra, autók dudáltak, amikor átiramodott köztük a Shaftesbury Avenue-n a Soho gyomrába, szinte fel sem fogva, milyen közel jár ahhoz, hogy elüssék. A könnyeit visszapislogva emlékeztette magát, hogy kemény lány – Nem azért nőttél fel New York munkásnegyedében, hogy hagyd, hogy a férfiak szenvedést okozzanak neked! –, de mire megérkezett a Berwick Színházba, a szeme már vöröslött a sírástól.

A műsor már rég véget ért, és csak kevesen ácsorogtak a járdán, néhány részeg és pár színházlátogató csellengett a művészbejárónál, remélve, hogy megpillantja egyik-másik sztárt. Amy csatlakozott hozzájuk, a falhoz támaszkodva levette a cipőjét, és megmasszírozta a lábujjait. A cipőt, amelyet azért választott, hogy megmutassa Danielnek, mennyire szexi és kifinomult. Leánykérős cipő, gúnyolódott vele az elméje, amelyet soha nem akart volna kidobni, mert különleges jelentéssel kellett volna bírnia az elkövetkező esztendőkben. Nos, amint hazaér – legyen az bármikor –, kapásból kidobja a szemétbe. Ronda és beszennyeződött, és különben is, rohadtul szűk.

– Te jó isten, nő, úgy festesz, mint akire rászakadt az ég!

Amy megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor meglátta a művészbejárón kisiető barátnőjét, Annie Chapmant.

– Olyasmi – felelte Amy, és ismét könnybe lábadt a szeme.

Amikor Annie észrevette könnyáztatta arcát, magához vonta.

– Aranyom, mi a baj? Amikor azt írtad az SMS-edben, hogy sürgős, aggódni kezdtem, és erre tessék… Te jó ég, azt hiszem, az lesz a legjobb, ha eljössz velem a Madárfészekbe, nem?

Amy elfojtott egy nevetést, mert tudta, hogy a barátnője azonnal felmérte a helyzetet, és átvette az irányítást. Különféle műsorok parókamestereként Annie Chapman olyan hivatásra lelt, amely egyaránt illett harsány személyiségéhez és veleszületett képességéhez, hogy mindenki gyakorlatias lelki tanácsadója legyen. A parókamester széke ugyanúgy működött, mint egy fodrászé vagy egy agykurkászé: a színészek érezték, hogy Annie-nek bármit elmondhatnak, ő pedig, amikor csak tudta, boldogan osztogatta házilagos bölcsességeit.

– Annie, szakított velem – suttogta Amy, még ahhoz is túl dühösen, túl döbbenten, túl mindenhogyan, hogy Daniel nevét egyáltalán kiejtse.

– Azt látom, édesem – felelte Annie. Levette leopárdbőr bundáját, és Amy vállára terítette.

– Ne, meg fogsz fagyni – tiltakozott Amy, Annie ötvenes évekbeli klasszikus ruhadarabja felé biccentve.

– Azt hiszem, ezzel meg tudok birkózni, drágám – rajtam sokkal több a párna, mint a te csontos kis seggeden. Gyere, menjünk! És szerintem útközben meg kellene állnunk valami kínai kaját venni.

– Őszintén szólva, nem hiszem, hogy bármit is le tudnék nyelni – mondta Amy boldogtalanul.

– Nem is neked lesz, hanem nekem – mosolygott Annie. Átkarolta Amy derekát, és a kínai negyed egyik kis vendéglőjéhez kormányozta, amelynek a bejáratánál szójamázas csirkék lógtak füzérben, és ahol Annie egy nagy halom ételt rendelt. – És ne felejtsen el beletenni néhány szerencsesütit, Phil! – mondta a pult mögött álló, töpörödött öregembernek. – Azt hiszem, ma este bele kell kukkantanunk kicsit a jövőbe.

Innen csak ötpercnyi sétára volt Annie Covent Gardenben lévő lakása, amelyet a benne uralkodó művészi rendetlenség miatt Madárfészeknek becéztek. A nagymamája hagyta Annie-re, aki az 1940-es években táncosnő volt, és egy gazdag arisztokrata szeretője. Odabent még mindig látszottak a nyomai, hogy milyen volt, amikor a szeretőjét fogadta ott – a gondosan megmunkált rücskös tapéta, a fekete csipkebojtokkal szegélyezett lámpaernyők –, bár az idők során Annie nagyformátumú személyisége is rányomta bélyegét. Az ajtónál egy francia szobalányruhába öltöztetett, életnagyságú próbababa állt („Ettől úgy érzem, mintha volna cselédségem” – magyarázta Annie, amikor Amy először járt nála), volt benne egy festőállvány, rajta egy félig kész olajfestmény, egy aktkép, csicsás szövetminták, többhalomnyi könyv, arról nem is szólva, hogy úgyszólván minden szabad falfelületet a nagyobb show-k plakátjai és fényképei borítottak. Már attól, hogy belépett a Madárfészekbe, Amy előadóművésznek érezte magát, ami az egyik oka volt annak, hogy annyira szeretett idejönni.

– Ülj csak le oda! – kormányozta Annie egy plüss karosszékhez, amelyből a varrásoknál kitüremkedett a bélés. – Rakd ki az ételt, én pedig elkészítem neked a szabadalmaztatás alatt álló szíverősítőmet.

– Ne, Annie, nem akarok…

A barátnője azonban az ujja feltartásával és egy ajakbiggyesztéssel elhallgattatta.

– Annie jobban tudja – jelentette ki. Átment az aprócska konyhába, és beletúrt az amerikai típusú hűtőbe. – Nekem különben is mindig jólesik egy löket habos daiquiri egy nehéz este után a sminkszobában – tette hozzá –, úgyhogy ne legyél önző.

Amy beterítette a dohányzóasztalt a kis ételesdobozokkal, Annie pedig a kezébe nyomott egy jókora poharat – a felerészben koktél, felerészben gyümölccsel megszórt fagylaltkehely tetejét papíresernyő díszítette.

– Ukrán brandyvel van megbolondítva. Hamarosan már semmi sem fog fájni – magyarázta Annie, miközben Amy szófogadóan kortyolgatta az elegyet, és meglepve tapasztalta, hogy kifejezetten finom. – Na jó, akkor most mondj el mindent, mialatt én felfalom ezeket! – rendelkezett Annie. – Semmit ne hagyj ki!

Amy vett egy mély lélegzetet, és elmesélte az utóbbi néhány nap eseményeit, kezdve a Tiffany ajándékdoboz felfedezésével, folytatva a próbatáncolás izgalmaival, és befejezve a Daniel apjával folytatott tusakodásával. Közben időnként elhallgatott, kifújta az orrát Annie egyik pasztellszínű papír zsebkendőjébe, és szent borzadállyal nézte, hogyan tömi magába Annie a fűszeres csirkenyársakat, a tavaszi tekercseket és a gombócokat.

– Összegezve tehát – mondta Annie, miközben megtörölte élénkvörös ajkát egy szalvétával –, Daniel családja egy rakás visszataszító sznob, akik úgy gondolják, hogy nem vagy elég jó egy nagykövet feleségének, Daniel pedig egy gerinctelen fráter.

Amy akarata ellenére bánatosan elvihogta magát.

– Pontos a kép. Akkor rendben volna a dolog, ha balett-táncos volnék – tette hozzá halkan. – Lefogadom, hogy Darcey Bussellnek{2} nem szoktak jelentőségteljes bólogatás és kacsintgatás kíséretében névjegyeket odacsúsztatni, hogy gyakorolja az illetővel a hanyatt-tangót.

Annie átszelte a szobát, és leült a szék karfájára.

– Daniel szülei nem egy gyönyörű, tehetséges nőt akarnak a fiuk oldalán látni; ők egy Chanelben pompázó Barbie babát szeretnének, aki tudja, hol a helye. Te sosem illettél volna bele az ő szűkös kis világukba, úgyhogy ne kezdd azon törni a fejed, hogy minden történhetett volna másképp is…

Amy szótlanul bólintott. Tudta, hogy Annie-nek igaza van, hogy ő csak kényelmes mellékösvény volt Daniel számára, mialatt a férfi a maga nagy alkalmára várt.

– De szeretem – mondta rekedten.

Itt üldögél a Madárfészekben, amely mintha fényévekre lenne a Tower szertartásos légkörétől, és másra sem tud gondolni, mint azokra az alkalmakra, amikor Daniellel jól érezték magukat egymás társaságában. Egy chelsea-beli éjszakai mulatóban ismerkedett meg vele – arra már nem is emlékezett, mit keresett ott, arra viszont igen, hogyan mosolygott rá Daniel a táncparkett túloldaláról, és aztán becserkészte egy pohár pezsgővel, amely hideg volt, és kellemes, bár korántsem annyira finom, mint az ajka íze Amyén, amikor végül két órával később megcsókolta. Az élete egészen egyszerűen izgalmasabb és varázslatosabb lett, miután Daniel Lyons a részévé vált. Nélküle Amy csak egy küszködő táncosnő volt, aki egy picike lakásban lakik, majd ötezer kilométerre az otthonától, nem tart sehová, és az álmai egyre jobban megfakulnak. Daniel az ötcsillagos minivakációk világába röpítette el Párizsba, Rómába és Prágába, mindig beszélte az adott ország nyelvét, s a legfelkapottabb hoteleket és a legmenőbb bárokat választotta ki. Megnevettette. És neki volt a legédesebb Hugh Grant-es akcentusa. És Paul Newman után neki volt a legkékebb szeme. És jó volt, nagyon jó volt az ágyban…

Túlságosan is jó, gondolta – ez a felismerés néha már korábban is bekúszott a gondolataiba.

Daniel Lyons, bármilyen környezetbe került, szupersztár volt. Ő pedig egy hétköznapi lány Queensből, vaskos akcentussal, egy sérült lábujjal és egy százszorszép-tetoválással a vállán, amelyet egy harlemi éjszakai mulatozás során szerzett K Double Swagg videójának forgatása után. Ugyan miből gondolta, hogy gyönyörű, elegáns diplomatafeleség válhat belőle?

– Ide figyelj, édesem, miért nem mész haza?

Amy érezte Annie kezét a térdén, és ahogy ráemelte a tekintetét, mosolyogni próbált.

– Nem biztos, hogy az erszényem tartalma elég taxira – borongott, és felhajtotta a koktélja maradékát. – Alhatnék a kihúzható kanapédon?

– Hát persze, te csacsi! De én nem a mai éjszakára gondoltam, hanem a karácsonyra. Úgy értem, mi volna, ha hazamennél New Yorkba?

Amy felpillantott a barátnőjére.

– A szüleimhez?

– Miért is ne? Ünnep van, nem? A legalkalmasabb időpont, hogy a családoddal és a barátaiddal legyél, és eszedbe jusson, mi az, ami fontos.

– Igen, és éppen ezért ennyire az utolsó pillanatban nem kapnék ezer dollárnál olcsóbb jegyet.

– Kölcsön tudom adni az összeget.

Amy megszorította Annie kezét.

– Ez nagyon aranyos tőled, de nagylány vagyok. Megoldom. Hazamehetek januárban is, amikor olcsóbbak a repülőjegyek.

– Ebben az esetben eljössz velem az én szüleimhez – ragyogott fel Annie. – Csak nem hagyhatjuk, hogy itt búslakodj egymagadban az ünnepek alatt, nem igaz?

Amyt meghatotta az ajánlat, de korábban volt már Annie szüleinél, akik, ha lehet, még a lányuknál is excentrikusabbak voltak. Thomas, az édesapja gyerekkönyveket illusztrált, de minden szabadidejét azzal töltötte, hogy különféle „találmányokon” dolgozott, amelyek közül egy sem látott napvilágot; az édesanyja pedig szobrász volt, aki azzal keresett némi pénzt, hogy a helyi főiskolán agyagműves-tanfolyamot tartott. Hatalmas és zegzugos házuk megragadt eredeti állapotában az egyik, divatosnak korántsem mondható észak-londoni kertvárosban. Barátságos és vendégszerető ház volt, bár Amy emlékezetében csak a tető felől érkező iramodó lábak zaja, valamint a korosodó vörös ír szetterük, Brunel által bőségesen hullajtott kutyaszőr látványa és valamennyi helyiségben érezhető szaga maradt meg.

– Igen, tudom, hogy kész bolondokháza, de jó muri lesz! – győzködte Annie, mintha telepatikusan érzékelte volna Amy aggályait. – És ha mégsem, akkor is garantáltan el fogja terelni a figyelmedet a bajaidról.

Igaza volt, persze, ám ahogy a barátnője szoros közelségben élő családjára gondolt, Amyt elöntötte a vágy a sajátja után, és hirtelen úgy rátört a magány, hogy az arcán újból patakzani kezdtek a könnyek.

– Jaj, szívem, mi jutott eszedbe? – kérdezte Annie, és méretes keblére vonta Amyt.

– Lehet, hogy igazad van. Lehet, hogy haza kellene utaznom. De hogyan? Nem fogadhatom el a pénzedet, és teljesen le vagyok égve.

Annie gondolkodott egy pillanatig.

– És mit szólnál a futárrepülőhöz? – kérdezte aztán. – Az öledbe teszel egy csomagot, mintha üzleti dokumentumokat vagy átültetendő vesét vagy valamit mást szállítanál, és fél áron kapod a jegyet.

– Erről még sosem hallottam.

– Pedig létezik, ebben biztos vagyok – jelentette ki Annie határozottan. – Holnap megnézzük az interneten. Most viszont ágyba duglak.

Miután leszedte az edényeket, és behessegette Amyt a fürdőszobába egy bolyhos pizsamával, Annie nekilátott, hogy átalakítsa a nappalit elegáns budoárrá, amelyet a kihúzható kanapéra dobott szőrmetakaróval tett teljessé.

– Tá-dámm! – harsant fel színpadiasan, amikor elkészült. – Most bújj csak be az ágyba, és garantálom, hogy reggelre jobban érzed majd magad.

Amy hálásan bólintva bemászott az ágyba, és lekapcsolta a villanyt. De, bár a túlméretezett pizsama puhán simult a bőrére, és a brandys koktél szépen elálmosította, az agya, akarata ellenére, a történteken járt.

– Hallak ám! – kiáltotta át Annie éneklő hangon a szomszédos hálószobájából.

– Mit hallasz? – ráncolta a homlokát Amy.

– Azt, hogy az agyacskádat az összes korábbi beszélgetésen túráztatod. Hagyd abba! Az őrületbe kergeted magad vele.

Amy hangosan felnevetett. Annie-t nem véletlenül tartották világklasszis lelki tanácsadónak.

– Jól van, jól van, majd valami másra gondolok.

– Gondolj New Yorkra! – kiabálta Annie. – Gondolj a hóra az Empire State Buildingen, és a szexi pasikra, akik bőrgatyában korcsolyáznak a Central Park jegén!

Amy a párnákba süppedve megpróbálta maga elé képzelni a kis Carmichael Streeti házat, a fényekkel és karácsonyfagömbökkel feldíszített fát, a pulykát az asztalon, a tojáslikőrt iszogató és a zsemlemártáson civakodó szüleit. Még Danielt is hívta, menjen vele haza idén karácsonyra, de jöttek a szokásos kifogások a munkáról és a családi kötelezettségekről, és visszatekintve, ez alighanem már jel volt. Igen, akadtak a kapcsolatukban egyszerűen varázslatos pillanatok is. Az a nyári hét a görögországi Kefalónia szigetén lévő faluban, Fiskardóban, ahol a kikötő pasztellszínű házai között sétáltak, és ouzót ittak a rakpart mögött sorakozó bárokban, élete egyik legjobb nyaralása volt. Imádta az őszi sétáikat a Hyde Parkban, amikor faleveleket rugdostak, és a padokon csókolóztak, vagy amikor a férfi kensingtoni legénylakásán összebújva pizzát ettek, és a Netflixen sorozatokat néztek. Talán ha operába vagy lovaspóló-délutánokra akart volna menni, mostanra minden másként alakult volna.

Egy könnycsepp gördült le az arcán. Dühösen letörölte, és vele együtt az összes negatív, kishitű gondolata is elmúlt. Ha Daniel Lyonsnak nem tetszik az, amilyen, amit csinál, amivel szeret foglalkozni, akkor forduljon fel. Queensben soha senki nem ítélte el azért, hogy hogyan eszik hülye zöldségeket, sem azért, hogy mivel keresi a kenyerét. A Carmichael Streeten soha senki nem éreztette vele azt, hogy nem elég jó – épp ellenkezőleg, otthon mindig azt mondogatták neki, hogy törjön ki a régi környezetből, menjen ki a világba, és kezdjen magával valamit, hadd legyenek rá büszkék. Odahaza – az igazi otthonában – ő volt az énekkar sztárja, a „szomszéd lány”, aki vitte valamire, a kis Carrell lány, aki eltáncolt egészen Európáig. Persze mindig voltak olyanok, akiknek örömet okozott, hogy nem sikerült teljesen a csúcsra jutnia, de ők is forduljanak fel. Amy engedélyezett magának egy mosolyt; érezte, hogy régi énje apránként visszaszivárog belé. És különben is, mi miatt kellene rosszul éreznie magát?

Huszonhat éves, és már táncolt a Broadwayn. Berlinben és a West Enden. Queensbeli barátai szemében máris sztár, és Amy tudta, hogy egyszerűen már attól, ha együtt volna velük, lényegesen jobban érezné magát a bőrében. Ám a mosoly lehervadt az ajkáról, amikor eszébe jutott, hogy még mindig csaknem ötezer kilométerre van otthonról, és a számlaegyenlege nem bírná ki a repülőjegy árát. Daniel előtt – a törött lábujj előtt – is szűkében volt a pénznek, de azért elboldogult. A táncosoknak nem fizetnek vagyonokat, de ha valaki egy show-ba bekerülve heti nyolc műsorban táncol, a szabadnapját pedig átalussza, sosincs ideje elkölteni azt a keveset, amit keres. Hiába kapott kéthetente fizetési borítékot a Kovácsműhelytől, a hosszú kiesés leapasztotta a bankszámláját. Nem, a „leapasztotta” nem egészen fedi a valóságot, ami az, hogy a bankszámlája üres. Ha beledobna egy tízcentest, visszhangot verne.

Miután rájött, hogy úgysem tud elaludni, felült, és felkattintotta a kanapé mellett lévő kislámpát. Hallotta Annie harsány horkolását, így biztos lehetett benne, hogy nem fogja zavarni a barátnőjét.

Körülpillantott a Madárfészekben – a lakás valóban olyan érzést keltett, mintha egy rikító tollakkal ékeskedő szarka otthonában ülne egy fa tetején, itt-ott lezserül szétszórt csecsebecsék társaságában. Volt valami csodaországszerű Annie lakásában, amelyet imádott – az ember soha nem tudhatta, mit talál benne legközelebb. Amy a jobbján rogyadozó asztalon lévő kupacból elvett egy magazint, és felvonta a szemöldökét: The Lady. A borítója egy ló mellett álló, elbűvölő idősebb hölgyet ábrázolt, és efféle című cikkeket ígért: „Sütés gőzerővel” meg „Hogyan öltözzünk fel az operához” és egy interjút Dame Judi Denchcsel.{3} Különös magazin volt egy harmincegy éves nő lakásában, de hát Annie Chapman mindig is egy kicsit eltért az átlagostól.

Amy kíváncsian átlapozta a magazint. Furcsamód megnyugtatták az évelő növényekről szóló cikkek meg a lekvár-és gyümölcstortareceptek. Amy úgy érezte, hogy a brit lét leszűrt lényege mutatkozik meg az oldalakon, egy idealizált Anglia, ahol mindenki rózsákkal befuttatott ajtajú vidéki házban él. Kedves volt. Ahogy továbblapozott a vége felé, azon kapta magát, hogy vonzza a szemét az „Állások” rovat, egy sor olyan hirdetés, amilyet addig még sosem látott.

„Keresünk házvezetőnőt és parkgondnokot főúri kastélyba. Házaspárnak alkalmas. Időnként sofőri szolgálat szükséges. Szállást és egyenruhát biztosítunk.”

Egyenruhát? – gondolta Amy, és elképzelt egy termetes pasit, aki ellenzős sapkában és fehér kesztyűben nyitja ki előtte a klasszikus Rolls-Royce-a ajtaját.

„Mary Poppinst keresünk öt-és hétéves gyerekek mellé – olvasta tovább. – Idegen nyelvek ismerete és lovaglókészség előnyt jelent!”

Ez egy másik világ volt. Hol vannak olyan kiterjedt ingatlanok, ahol tapasztalt parkgondnokra van szükség? Kinek lehet komolyan igénye vadőrre vagy komornyikra a huszonegyedik században? Mintha csak a Downton Abbey dokumentumfilm lett volna, és nem dráma – fantasztikus volt elképzelni, milyen történetek húzódhatnak meg ezek mögött a szokatlan apróhirdetések mögött. Sőt, Amy azon kapta magát, hogy arról fantáziál, esetleg jelentkezik valamelyik állásra. Mennyire lehet nehéz? „Sofőrt keresek dél-franciaországi nyaralóba” – van érvényes jogosítványa, és határozottan szüksége volna egy kis napsütésre. Vagy például lehetne „nevelőnő iker kislányok mellett”? A hirdetés azt állítja, hogy a szakképesítés nem előfeltétel. Lehet, hogy lenyűgözné őket Amy művészi háttere – hát nem akar valamennyi kislány balett-táncos lenni? Elmosolyodott magában – lehet, hogy nem. Ráadásul majdnem van egy betöltendő állása. Mármint persze akkor, ha Eduardo Drummond visszahívja. Már épp be akarta csukni a magazint, amikor az egyik hirdetés – pontosabban két szava – megragadta a figyelmét: New York. Amy alaposabban megnézte. A hirdetés rövid volt, az „Állásajánlatok” fejléc alatt állt: „Idősebb hölgy keres udvarias útitársat manhattani kalandhoz. December 23–27. között szabadnak kell lennie az utazáshoz. Repülőjegyek és New York-i szállás fizetve.”

Várt egy kicsit, aztán újból elolvasta. December 23–27. között szabadnak kell lennie az utazáshoz. Repülőjegyek és New York-i szállás fizetve. A hirdetés alatt volt egy e-mail-cím. Amy felkapta a telefonját, bejelentkezett a fiókjába, és pillanatnyi tétovázás nélkül megfogalmazta a válaszát.

3. fejezet

Amy a zuhany alatt állt, amikor megcsörrent a telefonja, így a hívó hangpostaüzenetet hagyott. Szorosabbra összehúzta magán a köntösét, és újra meghallgatta, azt remélve, hogy talán elsőre nem hallotta jól.

„Drágám, itt Driscilla. Sajnos Eduardo válasza »nem«

a Tango Nightsra. Nagyon tetszett nekik a táncod, de rengeteg nagyszerű lány jelentkezett, és magunk között szólva, a lábujjad még mindig mintha gondot jelentene…”

Amy összecsukta a telefonját, nem akarta tovább hallgatni az ügynöke hangját. „Nem” a válasz! El sem tudta hinni. Remekül sikerült a próbatáncolása. Mindent beleadott, jóban van a rendezővel – még Driscilla is azt mondta, hogy borítékolni lehet, pedig ő szeretetteljes, de kemény ügynök volt a show-bizniszben, ahol csak arról jelentik ki, hogy el van döntve, aminek a szerződésén már megszáradt a tinta.

Amy leroskadt a kanapéra, és ivott egy kortyot a vízből, amelyet előző este Annie hagyott ott neki az asztalon. Szükségem van rá, gondolta, miközben mohón kortyolgatta a hűvös folyadékot, és azt kívánta, bárcsak bevehetne vele egy-két szem Nurofent is. Fogalma sem volt, mennyit ivott előző este. A towerbeli vacsorán minimum öt pohár pezsgőt hajtott fel, és aztán jött Annie koktélja… Pillantása a gömbölyű pohárra esett, még ott volt benne egy neonzöld szívószál és a daiquiri maradéka, állottan és dermedten – az ukrán brandy pontosan ugyanígy hatott a gyomra tartalmára. Fúj, gondolta, és hirtelen émelyegni kezdett, amin egyáltalán nem segített, hogy felködlött előtte az előző este. Az articsóka, Vivienne Lyons mérgező megjegyzései és oldalpillantásai és Daniel hathatós szakítása. Amy leánykérésre készült föl, és helyette a barátja apja tett neki tisztességtelen ajánlatot. Mialatt éjszaka álmatlanul feküdt az ágyban a történteken töprengve, csak az a remény éltette, hogy megkapja a munkát a Tango Nightsban, de mostanra az a lufi is kipukkadt.

Annie beviharzott a nappaliba, és adott egy puszit a feje búbjára.

– Hogy vagy ma reggel? Jól aludtál?

– Nem – felelte Amy a halántékát dörgölve.

– Mit szólnál egy kis reggelihez?

– Remek. És aztán felvilágosíthatsz, mihez kezdjek az ügynökömmel.

– Mi a baj a drága Driscillával?

– Azt hiszem, meg akar szabadulni tőlem.

Annie a homlokát ráncolva letelepedett mellé az ágyra.

– Miért mondod ezt?

– Az előbb hívott, hogy közölje, nem kaptam meg a munkát, amiért tegnap próbát táncoltam. Még csak nem is beszélt velem. Csupán egy üzenetet hagyott.

– Szerintem ez egyáltalán nem döntő bizonyíték.

– Csak egy megérzés – felelte Amy összeszorított szájjal. – Idén még egy karácsonyi lapot sem kaptam. Amikor Londonba költöztem, és leszerződtem az ügynökséggel, állandóan kis ebédekre invitáltak a Sohóba, és hetente kétszer felhívtak, hogy megkérdezzék, hogy vagyok. Most, amikor a lábujjam problémát jelent, ki akarnak rúgni. Még Driscilla sem kíváncsi rám, Annie – kesergett. Hátradőlt, és a két karját drámai módon az ég felé emelte.

– Proteinre van szükséged. Tojásra, szalonnára… Vagy esetleg elmehetnénk a Fortnumba egy délelőtti ötórai teára. Csak kettőre kell beérnem dolgozni.

– Nekem pedig egytől dupla műszakot kell teljesítenem a Kovácsműhelyben, ami úgy hiányzik, mint púp a hátamra – felelte Amy azon töprengve, nem kellene-e behúzva tartania a Madárfészek függönyeit, és a következő évtizedig elő sem jönni.

Miután Annie kiment átöltözni, Amy felült törökülésbe, és a telefonjáért nyúlt, félig-meddig azt remélve, hogy Daniel meggondolta magát, és felhívta. Egy sereg üzenet fogadta, amelyek reggelente meg szokták tölteni a postaládáját – a Kuponvilágtól és temérdek más, árengedményeket hirdető weboldaltól, amelyekre valamikor feliratkozott.

Az egyik e-mail-címet azonban nem ismerte fel. Georgia Hamilton.

Szemöldökét ráncolva rákattintott, és olvasni kezdte.

Kedves Miss Carrell!

Köszönöm a The Lady magazinban feladott hirdetésemre küldött válaszát. Talán találkozhatnánk, hogy bővebben megbeszéljük a helyzetemet. Mivel mindössze három nap múlva esedékes az utazásom, jó volna erre minél hamarabb sort kerítenünk. Ráér a mai napon? Kérem, hívjon fel az alábbi számon. Örömmel várom, hogy megismerjem.

Üdvözlettel:

Georgia Hamilton (MA Cantab){4}

– Mi a baj? – kérdezte a szobába visszatérő Annie, és Amy kezébe nyomott egy csésze feketekávét.

– Csináltam egy kisebbfajta őrültséget az éjjel.

– Fel kell hívnom egy ügyvédet?

Amy beszámolt neki a The Ladyben megjelent hirdetésről és a Ms. Hamiltontól kapott válaszról.

– Ez egy karácsonyi csoda – zihálta Annie, és felkapta a magazint, amelyet Amy az éjjel lehajított a földre. – Olyan, mint az Egy asszony illata.

– Egy asszony illata?

– Az a film, amelyikben Chris O’Donnell elkíséri a vak férfit New Yorkba. Al Pacinót. El tudod képzelni, hogy esetleg egy olyan szexi egyénnel kell utaznod, mint Al Pacino? – kérdezte Annie, és izgalmában gyorsabban szedte a levegőt.

– Nos, amikor legutóbb találkoztam vele, a Georgia női név volt – szögezte le Amy, aki képtelen volt osztani barátnője lelkesedését a nap fejleményét illetően.

– Amy, tegnap este azt mondtad, haza akarsz menni New Yorkba, és most íme, itt az alkalom.

– Azt leszámítva, hogy nem Al Pacinót kellene kísérgetnem. Legjobb esetben valami csodabogár, akinek nincsenek barátai; legrosszabb esetben… a nő pszichopata, aki meg akar ölni, és aztán a petúniái alá temet.

– Valami kis öreg hölgy lesz, aki nem tudja egyedül cipelni a bőröndjeit… Na, gyerünk, hívd fel, és tisztázd vele! Különben velem jössz karácsonyra a szüleimhez, és egy szobában fogsz lakni a kutyával.

Egy órával később Amy kiszállt a metróból a Chalk Farm állomáson. Továbbra is rémesen érezte magát, és még rémesebben festett. Georgia Hamiltonnal tizenegyre beszélték meg a találkozót, hogy ebéd utánra át tudjon érni a Kovácsműhelybe. Ez azt jelentette, hogy nem maradt ideje hazaszaladni a Finsbury Park-beli lakására átöltözni, és mivel nem akart az előző este viselt, flitterei tetemes részét elveszített ruhában menni az interjúra, kénytelen volt kölcsönvenni valamit Annie eklektikus ruhatárából: a leletek között még egy, a méreténél két számmal nagyobb, 1950-es évekbeli, citromsárga abroncsos szoknya és egy pár, a lábánál egy számmal kisebb, szürke antilop körömcipő bizonyultak a legkonzervatívabb daraboknak. Abban, ami Annie-n mindig fantasztikusan állt, Amy úgy érezte magát, mintha ő is egy olyan bolond guberáló nő volna, amilyeneket a kilencvenes években látott a New York-i Penn Station körül csoszogni.

Amikor befordult, hogy átmenjen a Chalk Farmot a Primrose Hill-lel összekötő gyaloghídon, a telefonja jelezte, hogy üzenete érkezett Nathantől: „No, van már egy ötkarátos gyémánt az ujjunkon? Csók”

Amy bosszúsan felhorkant, kikapcsolta a készüléket, és meggyorsította a lépteit. Szemerkélni kezdett az eső, és Annie rózsaszínű napernyője vajmi kevéssé tudott ellenállni a decemberi időjárás viszontagságainak.

Amikor átért a Regent’s Canal hídon, úgy érezte, mintha egy párhuzamos univerzumba lépett volna be, és feltűnt neki, hogy a Chalk Farm Camden felőli végén kiszúrt karakán kisboltok és currybüfék derűsen nyugodt falusi légkörnek adták át a helyüket. A Primrose Hill nagyon szép volt György korabeli épületeivel és dús lombú fáival, bohém pékségeivel, butikjaival és járdára kitelepült kávézóival, amelyek láttán Amy eltűnődött, vajon miért nem jár errefelé gyakrabban.

Megállt egy elegáns Viktória korabeli emeletes ház előtt, és ellenőrizte a sebtében lefirkantott címet.

Georgia Hamilton. Chalcot Terrace 27b. Beszélt ugyan telefonon Ms. Hamiltonnal, de az csak egy nagyon rövid és formális társalgás volt, tele olyan udvariaskodásokkal, mint „Örömömre szolgál majd, ha megismerem” meg „Hálás lennék, ha eljönne hozzám”. A hangja alapján Amy nem sokat tudott kideríteni az asszonyról. Koros, udvarias, választékos modorú: ez alighanem a Londonnak ebben a részében lakók felére érvényes. Rákeresett a névre a Google-ban, de hasonló eredményre jutott. Georgia Hamilton lehetett egy falikárpit-tisztító, egy könyvkiadó vezetője vagy egy harmadrangú filmekben játszó színésznő, aki 1976 óta nem szerepelt semmiben. Bárki volt is, gazdag volt. Amy az ajtó mellett lévő két csengőből megállapította, hogy a házat két lakásra osztották, de ezzel együtt is tudta, mivel előszeretettel olvasgatta a vasárnapi újságok ingatlanhirdetéseit, hogy egy kétszintes lakás a Primrose Hillen többe kerül, mint egy udvarház az istállóival együtt bárhol az M25-ös mentén.

Na, ebből sem lesz semmi, gondolta, miközben megnyomta a gombot a réztábla mellett, amelyen csak ennyi állt: „Hamilton”, majd nagyot ugrott, amikor az ajtó berregni kezdett, és egy testetlen hang azt mondta:

– A második emeletre, legyen szíves!

Amy belépett a magas előcsarnokba. Úristen, itt még az előtérben is csillár van! – gondolta máris visszariadva. A levegőben halványan penészszag lengedezett, és a falakra ráfért volna egy festés, de ezzel együtt egyértelműen előkelő régi ház volt, amelynek minden lépcsőfordulóján friss virágok pompáztak jókora vázákban, és drágának látszó, gyöngyházfényű tapéta borította a falakat.

A széles lépcsőkön felfelé haladva ráeszmélt, hogy lábujjhegyen jár, nehogy zajt csapjon ezen a csöndes helyen, önkéntelenül is tisztelettel adózva az épület történelmének. Feltételezte, hogy ennek az az oka, hogy pontosan ilyennek képzelte el Londont, amikor gyerekkorában először olvasott róla: ez az a fajta ház volt, amelyben cselédek szolgáltak, meg egy dadus, az a fajta ház, amilyennek azt képzeljük, amelybe Pán Péter látogat el késő este.

– Szedd össze magad! – dünnyögte félhangosan, ahogy felért a felső emeletre, és bekopogott a sárgaréz „2”-sel jelzett ajtón.

– Miss Carrell, ha jól sejtem?

Amy egy pillanatig tanulmányozta az előtte álló hölgyet. Hetvenes évei elején járhatott, bár ezt nagyon nehéz volt megítélni. Finom ezüstös szálakkal átszőtt hamvasszőke haját rövidre vágatta, és a füle mögé tűrte, egyszerű öltözéket: szürke blúzt és bő szárú, fekete nadrágot, a nyakában gyöngysort, a fülében pedig hozzá illő fülbevalót viselt. Elegáns, Amynek azonnal ez a szó jutott róla eszébe. Az előkelő származásúaknak az a fajta eleganciája jellemezte, amely töprengésre késztette Amyt, vajon Georgia Hamilton nem ismeri-e Vivienne Lyonst és sznob barátait.

– Igen, de szólítson csak Amynek – válaszolta, és megrázta a feléje nyújtott kezet.

– Amerikai?

– New York-i – felelte Amy kicsit feszengve, amikor az asszony végigmérte. Talán mégis jobb lett volna a flitteres ruha Annie koros, sárga öltözéke helyett.

Kis csönd támadt, azután Georgia Hamilton bólintott, mintha döntésre jutott volna.

– Jöjjön beljebb! – invitálta. – Az ernyőjét itt hagyhatja az ajtónál.

Amy követte egy keskeny folyosón, be egy világos, tágas nappaliba.

– Ejha! – mondta Amy. – Nem semmi ez a kilátás!

A helyiség tágas kiugró ablakfülkéje háborítatlan kilátást biztosított a Primrose Hill parkos lejtőjére és azon túl a ködbe burkolózott városra.

– Igen, eléggé különleges, ugye? – értett vele egyet az asszony egy csipetnyi derűvel a hangjában. – Azt hiszem, az emberi természet sajátja, hogy hozzászokik a környezetéhez, legyen az bármily rendkívüli, de bevallom, nekem gyakran szemembe szökik ez a kilátás, és nem győzök mosolyogni a szerencsémen. – Az egyik karosszék felé intett. – Kérem, foglaljon helyet! Megkínálhatom egy teával? Az imént főztem egy kannával.

– Köszönöm, kérek – felelte Amy. Leült a szék szélére, és idegesen körülnézett. A lakás azon nyomban a Madárfészekre emlékeztette. Georgia Hamilton otthona ugyanolyan eklektikus és személyes volt. De míg Annie kaotikus és rendetlen lakását ötletek és múló lelkesedések összevisszasága jellemezte, ebben a hajlékban visszafogottság és nyugalom uralkodott. Akadtak benne absztrakt festmények és fekete-fehér fotográfiák, érdekesnek látszó cserépedények és etnikai stílusú szobrok, az egész mégis úgy összeillett, mint valami művészi kirakós darabjai.

– Rengeteg könyve van. – Amy mosolyogva nézegette a különféle stílusú, kemény és puha fedeles könyvekkel telezsúfolt polcokat.

– A könyvkiadásban dolgoztam – mondta Georgia, még mindig őt mustrálva. – Foglalkozási ártalom, attól tartok, de mentségemre szolgáljon, hogy nem csak kiállítási tárgyak. A legtöbbjét el is olvastam.

– Szóval maga az a Georgia Hamilton – csúszott ki Amy száján, de nyomban meg is bánta. Most be kell vallania, hogy utánanézett az idős asszonynak. Tisztára zaklató színében fogok feltűnni, gondolta.

– Google, ha nem csalódom? – állapította meg Georgia Amy nem kis meglepetésére, és odanyújtott neki egy csontporcelán csészét és csészealjat. – Ez a gond az információ-túltengéssel. A modern korban szinte mindent meg lehet tudni valakiről, mielőtt egyáltalán találkoznánk az illetővel. Hol marad így a titokzatosság? Hol marad, hogy apránként tudjunk meg dolgokat egy új barátról vagy egy új kedvesről?

– Nem igazán szeretem a meglepetéseket – jelentette ki Amy. – A kedvesek tekintetében semmiképp.

Az idős hölgy elgondolkodva félrehajtotta a fejét, és belekortyolt a teájába.

– Nos, meséljen, Amy, mivel foglalkozik!

Amy szóra nyitotta a száját, készen arra, hogy megmondja, táncosnő, hogy aztán magyarázkodnia kelljen a sérüléséről és a képzéséről, de hirtelen jóval egyszerűbbnek tűnt, ha beismeri, hogy pincérnő.

– Felszolgálok Islingtonban, a Kovácsműhelyben. Innen egyenesen odamegyek.

– Sok-sok évvel ezelőtt jómagam is voltam pincérnő. Nincs még egy olyan állás, ahol jobban meg lehetne figyelni az embereket, tanulmányozni az emberi természetet. Valószínűleg ezért vonzódik olyan sok kreatív lélek ehhez a foglalkozáshoz. Azt hisszük, azért vagyunk ott, hogy fizetni tudjuk a művészetünket, de én azon a véleményen vagyok, hogy inkább segíti a művészetünket.

Amy elmosolyodott, és máris felengedett a hangulat.

– Akkor térjünk a tárgyra – folytatta Georgia, és félretolta a csészéjét. – Lefoglaltam egy utat New Yorkba, az indulás néhány napon belül esedékes. Bármilyen hihetetlen, soha nem jártam Manhattanben, és úgy érzem, ebben a korban el kell látogatnom azokra a helyekre, ahol… nos, amelyek kimaradtak.

– Afféle bakancslista? – kérdezte Amy anélkül, hogy meggondolta volna. Emlékeztető magamnak: igyekezzek nem azt sugallni, hogy az interjúztató hölgy fél lábbal a sírban van, gondolta. Szerencsére Georgia elmosolyodott.

– Olyasmi, igen. Elmehettem volna egy olyan idős, egyedülálló utazóknak szervezett rémes túrára, de a gondolat, hogy elaggott krokodilok csoportjaként csoszogjuk körbe Manhattant… – Kecses kézmozdulattal intett egyet. – Ezért jutottam arra, hogy hirdetésben keressek útitársat. Nincs ok az aggodalomra: nem valószínű, hogy elesem, és eltöröm a csípőm, de már nem vagyok olyan fürge, mint életem virágjában voltam.

Amy úgy vélte, erre jobb, ha nem válaszol, nehogy megint bakot lőjön.

– Tehát elképzelhető, hogy el tud utazni velem, Amy?

A kérdés váratlanul érte Amyt, és a meglepetés alighanem kiült az arcára.

– Nos, elvégre karácsony van. Gondolom, a maga korában a legtöbben újévig be vannak táblázva partikkal.

– Valami meghiúsult – bökte ki Amy feszengve.

– Párkapcsolati bonyodalmak?

– Ennyire nyilvánvaló? – nézett föl Amy.

– Ott ül a szemében az a bizonyos pillantás – bólintott Georgia. – Nem úgy fest, mint aki szabadságra akar menni Londonból, Amy, hanem úgy, mintha menekülni akarna innen.

Amy belátta, hogy nincs értelme tagadnia.

– Az a helyzet, Ms. Hamilton…

– Igen – szólt közbe a másik –, de kérem, szólítson Georgiának!

– Nagyon pocsék hetem volt, és pillanatnyilag nincs más vágyam, mint hogy hazamenjek. Kigondoltam, hogy így találkozhatnék a családommal, még ha azon az áron is, hogy nekik kell eljönniük Manhattanbe hozzám. Ha ez probléma önnek, most szóljon, mert én ezért szeretném ezt az utazást. De a találkozás a szüleimmel csak néhány órát venne igénybe, és az idő többi részében az öné vagyok. Szorgalmasan dolgozom, és el tudom vinni olyan kis helyekre, amelyekről csak a New York-iak tudnak, meg a turistáknak való látnivalókhoz és programokra, amelyeket nyilván meg akar nézni, illetve ki akar próbálni.

Georgia nem felelt, és Amynek hirtelen összeszorult a szíve, amikor ráébredt, milyen elkeseredetten vágyik arra, hogy láthassa az édesanyját, és arra, hogy az édesapja a szokásos medveölelésébe vonja. Muszáj hazamennie.

– Legalább őszinte – állapította meg az idős nő derűs félmosollyal. – Ez jó, mert a legkevésbé sem hiányzik nekem egy szélhámos, aki dollárezreket ver el a minibárra.

– Az rengeteg Hershey csoki! – vigyorgott Amy.

– Mindenesetre hálás volnék, ha hozna egy-két referenciát is.

– Tehát megkapom az állást?

– Kedvesem, három nap múlva el kell indulnom Amerikába. Annak ellenére, hogy már három hete feladtam a hirdetést, maga az egyetlen épelméjű jelentkező. El tudja képzelni, például kaptam egy levelet egy férfitól a Brixton börtönből, aki azt írta, hogy most fogják próbaidőre bocsátani, és boldogan elkísérne, bár gyanítja, hogy az amerikai vámvizsgálatnál gondok merülhetnek fel. Azonkívül, ha az ember már ennyi évet megélt, szert tesz egy tisztességes adag emberismeretre. Szerintem ez az utazás mindkettőnk számára jól fog alakulni.

– Igen, igen, köszönöm! – hálálkodott Amy, és felpattant, hogy megölelje az idős nőt.

Georgia meglepetésében hátrahőkölt.

– Nos, ha megállapodtunk, mit szólna még egy kis teához?

Hirtelen megszólalt egy berregő hang, amelyben Amy a kapucsengő hangját ismerte fel. Eltűnődött, vajon nem Cheryl neszelte-e meg valahogyan a tervét. Elvégre ő volt beosztva december 26-ára a vendéglőben, és ha nem tudja rávenni Nathant vagy valaki mást a többiek közül, hogy vállalja el helyette, akkor nagy zűrben van.

Georgia megnyomott egy gombot a falon lévő dobozon.

– Igen? – szólt bele a készülékbe.

– Én vagyok, bejöhetek? – Egy férfihang, de a recsegéstől ennél többet nem lehetett megállapítani.

Georgiának barátja volna? Amy rájött, hogy semmit sem tud erről a nőről, akinek épp az előbb mondott igent arra, hogy elkíséri az Atlanti-óceán túloldalára. De ha már van társasága, miért keresett egyet egy magazin apróhirdetésében? Akárhogy is, meg kell várnia, amíg az idős hölgy úgy dönt, hogy elmondja.

– Mennem kell – mondta, és felállt.

– Nem, nem, maradjon még! Meg kell beszélnünk a részleteket, mielőtt elmegy. – Georgia felemelte az ezüst teáskannát. – Készítek még teát, és közben mesélhetne nekem erről a Heathrow repülőtérről, amelyről nagyon sokat hallottam.

Amy arra az álláspontra jutott, hogy a nő játszadozik vele. A lakása tele van könyvekkel és a világ minden részéből származó műtárgyakkal. A Google-on Georgia Hamiltont a könyvkiadás „legendájaként” jellemezték. Amy biztosra vette, hogy ez az elegáns, kifinomult nő több tucatszor körbeutazta a glóbuszt, még ha történetesen New Yorkban nem is járt soha. De hát az amerikai könyvkiadói iparág bázisa nem Manhattanben van?

Nem maradt ideje, hogy rákérdezzen, mivel kopogtak a lakás ajtaján. Ez gyorsan ment, gondolta Amy. A házban nem volt lift, tehát csak egy fitt fiatalember érhetett fel ennyi idő alatt az utcaszintről a második emeleti lakásba.

Georgia kiment a szobából, és Amy a folyosó végéről fojtott hangú beszélgetést hallott. Amikor az idős hölgy visszatért, Amy meglepve látta, hogy egy nála jóval fiatalabb férfi érkezik a társaságában. A férfi egyértelműen jóképű volt, de egyhetes borostája közel állt ahhoz, hogy szakáll váljon belőle, sötét haja rálógott a fülére, erősen ráfért volna már egy vágás. Vastag, kétsoros, sötétkék tengerészkabátjában és nagy, fűzős csizmájában úgy festett, mintha bevetésre indulna.

– Amy Carrell, ő az unokatestvérem fia, Will Hamilton – mutatta be Georgia.

– Jó napot – köszönt Amy, Will azonban enyhe rosszallással az arcán csak biccentett egyet. Georgiához fordult, és átadott neki egy fehér borítékot.

– Csak azért ugrottam föl, hogy ezt beadjam – mondta.

– Köszönöm, Will.

– A család küldte – tette hozzá Will, és az Amyre vetett pillantása azt üzente, hogy idegenek előtt nem akar többet mondani.

– Tisztában vagyok vele, mi ez, Will – felelte Georgia egy meglehetősen elgyötört pillantás kíséretében.

– És mik a terveid karácsonyra?

A férfi feszélyezetten az ajtó felé araszolt. Amynek feltűnt, hogy Georgia nem invitálta, hogy vegye le a kabátját, és teázzon velük.

– Külföldre utazom – válaszolta Georgia derűsebben. – Elszököm a londoni időjárás elől.

– New Yorkban jóval hidegebb lesz, mint itt – nevetett Amy, próbálva oldani a feszültséget.

– New York? – kérdezett vissza Will még komolyabb ábrázattal. Gyanakodva méregette Amyt sötét, csaknem fekete szemével – az ilyen szem pillantásától nyomban bűnösnek érzi magát az ember.

– Kirándulunk egyet – vágta rá Amy, és Georgiára nézett megnyugtatásért, hogy helyesen tette, hogy elkotyogta.

– Együtt mentek New Yorkba? – kérdezte Will lassan. Határozottan helyteleníti az ötletet, gondolta Amy, miközben nézte, ahogy a férfi ingerülten zsebre dugja a kezét.

– Úgy van, és most már bizony muszáj csomagolnom – felelte Georgia, nem hagyva kétséget afelől, hogy a látogatásnak itt a vége.

– Nem akarod megadni nekem az elérhetőségeidet? A biztonság kedvéért.

– Minek? – kérdezte Georgia megvető pillantással.

– Hát, csak ha… – felelte a férfi, Amyre rebbenő tekintettel.

– Megadom a számom – ajánlotta fel Amy. Gyorsan eldarálta, Will pedig beírta a telefonjába.

– Köszönöm – mondta érzelemmentesen.

– Én pedig még egyszer köszönöm – mondta Georgia. – Kérlek, add át… ünnepi jókívánságaimat a szüleidnek.

Egy pillanatig mind a hárman szótlanul álltak.

– Boldog karácsonyt, Georgia – szólalt meg végül Will. – Hívj fel, ha szeretnéd, hogy kivigyelek a reptérre. – Azzal becsukta maga mögött az ajtót, és eltűnt.

Amy Georgiára pillantott, azonban nem szólt semmit. Nem értette, mi történt itt az imént, de ha az ő unokatestvérei jönnek el a Carmichael Streeti házba, a szülei alig tudnak megszabadulni tőlük. Sört bontanak, felrakják a lábukat a tévé előtt, vagy gyűrűre dobálnak a kertben. Bár talán a britek mások.

– Lehet, hogy meg kellett volna nyugtatnia, hogy nem vagyok holmi jenki szélhámos – mondta végül.

– Nem hiszi azt – felelte Georgia udvariasan.

– Szerintem csodálkozik, miért megy egy családtagja egy idegennel New Yorkba.

Georgia együttérző pillantást vetett rá.

– Williamnek jó szíve van – mondta halkan. – De attól tartok, hiába járatták sok ezer fontért a legjobb iskolákba, a társas érintkezéshez szükséges jó modorra nem sikerült megtanítaniuk. Elnézést kérek, ha kínosan érezte magát miatta.

– Semmi gond – felelte Amy, és megpróbálta elképzelni, hogyan érezné magát, ha Chuck bácsikája nyerne a lottón, és bejelentené, hogy európai vakációra megy egy húsz-egynéhány éves szőkeséggel.

– Most pedig, ha megmutatom magának a Central Park térképét, rábökne, hol van a Wollman korcsolyapálya? – kérdezte Georgia ellazultabban. – Azt világéletemben szerettem volna megnézni.

4. fejezet

2012. december 22.

– New Yorkban a helyi idő 14 óra 45 perc – jelentette be a pilóta. – A hőmérséklet frissítő mínusz tizenöt fok, de a jó hír az, hogy az előrejelzések szerint holnap lesznek napos időszakok is.

Georgia az ablakhoz hajolt, és gyanakodva kikukucskált.

– Sehol semmi hó. Micsoda csalódás!

– Higgyen nekem, nem szeretné, ha havazna New Yorkban – válaszolta Amy. – Amikor a szél hóvihart fúj a Battery Park felől, az ember odafagy, ahol áll. Kint, Queensben a hóekék háromméteres hófalakat tornyoznak fel.

– Ó, elhiszem, kedvesem – mondta az idős hölgy –, de én inkább arról dédelgetek fantáziaképet, hogy finoman szemerkélve beszórja a járdákat és a parkot. Azt hiszem, valamelyik Gene Kelly-filmben láttam ilyet.

Ismét kilesett az ablakon, és ráncokkal barázdált szája legörbült a komor égbolt láttán.

Talán az a szezonális izés zavar lépett fel nála, gondolta Amy, amikor az emberek depresszióba süllyednek, ha meg vannak fosztva a napfénytől. De hát Georgia Hamilton az utóbbi két évtizedben a jelek szerint London északi részén lakik, vagyis az év felét egy fekete felhő alatt tölti. Akárhogy is, Amy nehezen tudta elhinni, hogy valaki, aki épp most ült nyolc órát a repülőgép első osztályának meleg ölelésében, lehet más is, mint boldog. Ő maga egy kezén meg tudta számolni, életében hányszor ült tengerentúli járaton, persze szigorúan csak turistaosztályon, így amikor a Heathrow Concorde várócsarnokában előlépett az egyenruhás pincér, és a kezébe nyomott egy pohár rózsaszínű Bollinger pezsgőt, már-már vágyat érzett, hogy megcsókolja. Maga a várócsarnok olyan volt, akár egy butikhotel: kapott egy finom háromfogásos ebédet az étteremben és egy arcmasszázst a szomszédos Elemis Spában. Minden ingyenes volt, és amikor bemondták, hogy be lehet szállni a gépbe, kísértést érzett, hogy elrejtőzzön az egyik kis cuki öltözőben, és ne utazzon el – közben pedig azon töprengett, vajon az önkéntes lakásfoglalók jogai érvényesek-e a repülőtereken, és ha igen, nem kellene-e beköltöznie és soha nem térni vissza a Finsbury Park-beli lakásába.

Amikor Georgia kivonszolta a várócsarnokból, Amy elámult, mert a gép első osztályú utastere ugyanolyan szép volt. Belapátolta a rákkrémlevesét, a porhanyós bélszínjét és a krémes panna cottáját, és valahányszor kínálták, elfogadott egy pohár pezsgőt, míg Georgia az utazás legnagyobb részében csöndben ült, egy könyvet olvasott, és időnként az ablakon keresztül bámulta a felhőket. Amy megpróbált beszélgetni vele – nem tudta biztosan, ez is az „útitárs” feladatai közé tartozik-e; akárcsak a stoppos, akinek azzal kell kiérdemelnie a sofőr szívességét, hogy eltereli a figyelmét –, de bár Georgia szokása szerint rendíthetetlenül udvarias volt, minden közeledést elutasított, így hát Amy hátradőlt, és egyszerűen csak élvezte, hogy kényeztetik.

Elsőként szálltak le a gépről, és a vámvizsgálatnál épphogy csak rájuk pillantottak. Amy izgatott bizsergést és megnyugvást érzett, ahogy beszívta szülővárosa hideg, áporodott levegőjét.

– Rendeltem egy taxit a kijárat előtti járdához, azt hiszem, így mondják – közölte Georgia, miközben Amy egy kofferkulit irányítgatott a kijárat felé, rajta a poggyásszal – Georgia elegáns krémszínű bőröndjével és a hozzá illő piperetáskával.

– Ms. Hamilton? – szólította meg Georgiát egy nagydarab, sofőregyenruhás latin-amerikai férfi, majdhogynem meghajolva előtte. – Alfonse vagyok, én leszek a sofőrje, amíg itt van.

Georgia kedvesen elmosolyodott.

– Örülök, hogy megismerhetem, Alfonse. Ő Miss Amy Carrell, az útitársam, az ön városának szülötte.

Alfonse Amyre irányította széles mosolyát.

– Valóban? Nos, isten hozta itthon, Miss Amy! Meglátogatja a rokonságot, igaz? Ez nagyon szép.

Egy csillogó Mercedes városi autóhoz vezette őket. Ez egy taxi? – tűnődött Amy, miközben Alfonse tartotta neki az ajtót, amíg bemászott és besüppedt a puha bőrkárpitba. Ezt a kocsit egy világ választotta el a lakóhelyén működő taxis cég rozoga kombijaitól. Amikor elindultak, lopva Georgiára pillantott. Az idős nő arcára ugyanaz az ellazult kifejezés ült ki, amelyik az utastársakén volt az első osztályon: látszott, biztos benne, hogy a luxusnak ez a szintje normálisnak tekinthető. Talán az is volt; Amy továbbra is csak keveset tudott Georgia Hamiltonról. Persze, miután eljött Georgia lakásáról azon az esős délutánon, első dolga volt lefuttatni egy újabb Google-keresést vele kapcsolatban, de nem talált valami sokat – Georgia még az internet előtti korban dolgozott –, ám azok a darabkák, amelyekre rábukkant, lenyűgözőek voltak. Ez az idős nő, aki apróhirdetésben keresett magának társat New York-i útjára, egykor rendkívül sikeres üzletasszony volt. A „legendás könyvkiadó” címke csak kevéssé fedte a valóságot. Az Amy által elolvasott újságcikkek szerint a nyolcvanas és a kilencvenes években Georgia az ágazat egyik legfélelmetesebb hatalma volt, aki számos irodalmi és kommersz művet – díjnyertes könyveket és kirobbanó sikerű bestsellereket – adott ki. Amy felfedezte, hogy ezek közül egyiket-másikat ő is olvasta. Az utolsó hír, amelyet talált, Georgia nyugdíjba vonulását jelentette be, részletesen beszámolva arról az elképesztő összegről, amelyet a Big Sixnek nevezett nagy nemzetközi könyvkiadók egyike fizetett neki a vállalkozásáért. Nem csoda, hogy ennyire magabiztosnak látszik az ilyen környezetben.

– Tudja, mit találok nagyon különösnek? – kérdezte tőle Georgia a sztrádán suhanó kocsi ablakán kibámulva. – Az autók méretét. Úgy értem, az autópálya bárhol hasonló lehet, de itt maguk az autók roppant szélesek. – Rámutatott egy teherautóra. – A teherautók is óriásiak, összehasonlítva az Angliában láthatókkal. Habár az ország is hatalmas. Gondolom, ezért vezet itt mindenki.

– De nem New Yorkban – mondta Amy. – Mi itt mások vagyunk.

– Azt hallottam… – szólalt meg Alfonse.

Amy kinézett az ablakon. Érezte, hogy a torkában dobog a szíve. Az az ironikus abban, hogy elkíséri Georgiát Manhattanbe, hogy az odajutáshoz át kell menniük az ő városrészén, a sztráda ugyanis épp Queensen vág keresztül. Látta az épületeket és az utcatáblákat, és megrohanták az emlékek: ott volt a csarnok, ahol az unokatestvére szteppleckéket vett, a pizzéria, ahonnan a környékükre szállítanak. Szinte otthon volt, de mégsem egészen.

– Te jó ég! – mondta Georgia halkan, amikor felmagasodott előttük Manhattan sziluettje – egy csillogó tornyokból összeálló városkép, hátterében a lenyugvó, aranyszínű nappal.

– Ühüm – bólintott Alfonse. – Oltári látvány. Sosem unok rá.

– Elgondolkodtat, miért is nem jöttem haza hamarabb – sóhajtott fel Amy, tudva, hogy bár korábban számtalanszor része volt ebben a látványban, képtelenség nem meghatódni tőle.

Georgia aprót biccentett, de a szemében szomorúság ült.

– Oké, pár perc múlva odaérünk a szállodához – tudatta Alfonse, amikor bekanyarodtak a Midtown alagútba. Amy a lélegzetét visszafojtva nézte, ahogy az alagút fényei elsuhannak mellettük – és már ott is voltak, mintha valami csoda folytán egyenesen a városközpontban termettek volna. Az alagúton át megérkezni Manhattanbe mindig ilyen megdöbbentő hatású: az egyik pillanatban az ember még a sztrádán van, a következőben pedig ötvenemeletes épületek és tűzoltóautók veszik körül, minden csupa pára, és mindenki dudál meg ordibál.

Az autó ráfordult a széles Park Avenue-ra, ahol mindenfelé karácsonyfákat állítottak az út közepre, és valamennyi üzlet kirakatába ünnepi díszítést raktak, majd megállt egy épület előtt, amelynek földszinti ablakai fölött piros napellenzők sorjáztak.

– Ez a szálloda? – csodálkozott Amy, amikor Alfonse kisegítette őket az autóból. – Inkább egy drága garzonháznak látszik.

– Azt hiszem, épp ez a cél, kisasszony – mosolygott a sofőr. – A sziget bővelkedik szemet vonzó szállodákban, de a Plaza Athénée az a fajta hely, ahová azért jönnek a vendégek, mert egy kicsit diszkrétebb és elegánsabb, hogy úgy mondjam. Ha jól tudom, Elizabeth Taylor és Diana hercegnő is szeretett itt megszállni, és szerintem önöknek is tetszeni fog.

Odaadott Amynek egy névjegyet.

– Tessék. Ha önnek vagy Miss Georgiának szüksége van valamire, akár nappal, akár éjjel, csak hívják Alfonse-ot, rendben?

Amy hálásan bólintott.

– Köszönjük.

Alfonse leírása tökéletesen helytállónak bizonyult. Georgia egy lakosztályt kapott, amely fényűző volt, de túlzásoktól mentesen, Amy pedig egy bájos szobában lakott a folyosó végén. Sok csúcskategóriás szállodában járt Daniellel – az exe kizárólag az általa „a legjobbnak” ítélt helyekre volt hajlandó menni –, de csak ritkán élvezte az ottléteket, mert úgy érezte, hogy egyfajta beépített sznobizmus társul hozzájuk, hogy az összes vendég igyekszik túltenni a másikon, mintha a savanyú képűek olimpiáján vennének részt. Ez a hotel azonban éppen olyannak tűnt, amilyennek Alfonse lefestette – leginkább egy átmeneti második otthonnak a gazdagok számára. Az biztos, hogy amint a londinerek főnöke becsukta az ajtót, és magukra hagyta őket, Georgia olyan benyomást keltett, mint aki tökéletesen otthon érzi magát.

– És, ööö, most mit szeretne csinálni? – kérdezte Amy a lakosztály ajtajában álló bőröndökre pillantva. Neki kellene kicsomagolnia Georgia számára? Ki kellene vasalnia a ruháit? Megmasszírozni fáradt lábait?

– Először is, azt szeretném, ha pihenne – felelte Georgia nyomatékosan, mintha olvasott volna Amy aggódó arckifejezéséből. – Útitársat akartam erre az utazásra, nem egy luxushajóra illő szórakozásfelelőst. Ne érezze úgy, hogy körül kell ugrálnia, és rendet kell raknia utánam, és hogy programokat kell szerveznie nekem.

– Ó. Értem. De akkor mi a…

– A szerepe?

Amy enyhén elpirulva megvonta a vállát.

– Igen, mondjuk így.

– Csupán annyi, amennyi a hirdetésben állt: útitárs, olyasvalaki, aki elkísér mindenhová, ahová megyek. Belátom, hogy ez kicsit furcsa magának, de gondoljon erre úgy, mintha két régi barátnő volnánk, akik New Yorkban töltik a szabadságukat. Mit tenne elsőként?

Elmennék leinni magam, gondolta Amy, de aztán az ajkába harapott.

– Alighanem lezuhanyoznék, és rendelnék egy pizzát.

Georgia halványan elmosolyodott. Egész nap tüskésen és ridegen viselkedett, de most mintha kezdett volna felengedni.

– Jó terv. De azt hiszem, a pizzánál ehetünk valami jobbat is. Szerintem pihenjen le a szobájában, én pedig megnézem, tudok-e találni egy helyet, ahol bekaphatunk valamit.

„A hely, ahol bekaphatunk valamit”, egy Ralph nevű vendéglő volt, legalábbis ez állt a kicsiny aranytáblán a Hatvannyolcadik utcában lévő épület falán, amely mellett Amy kis híján elment. Még sosem hallott róla, bár igaz, hogy amikor a városban lakott, az Upper East Side sosem tartozott a természetes élőhelyei közé. Ez a régi gazdag családok New Yorkja, ahol Wall Streeti bankárok és nagyiparosok birtokolnak emeletes belvárosi házakat, ahol régiségkereskedések állnak bizalmas közelségben pekingi pincsikkel járó, feszesre plasztikázott arcú öreg hölgyek tulajdonában lévő lakásokkal, és ahol a szőke trófeafeleségek azzal töltik a napjaikat, hogy a fodrásztól egy ebédre szaladnak, majd a mandarinórára beíratott gyerekeikért. Túlságosan dús ez az elegy, gondolta Amy, arra a megállapításra jutva, hogy a pizza sokkalta jobb lett volna.

– Ms. Hamilton – üdvözölte a főpincér, amikor beléptek. Isten hozta a Ralphben! – Ő „Reif”-nek ejtette. – Szabad a kabátjukat?

Amy nagyon igyekezett nem mutatni, mennyire megilletődött a környezettől. Aranyfüstre és márványra számított, de ez a hely inkább egy nagyasszony elegáns ebédlőjének látszott ropogósra keményített abroszaival, antik bútorzatával és visszafogott légkörével, ami valamiért még félelmetesebbé tette.

Eléjük tették a borlapot, és megnézték az étlapot, amelyben minden franciául szerepelt.

Georgia elővette a táskájából a szemüvegét, és feltette. Udvarias elismerő hangot hallatva összecsapta az étlapot, és közölte, hogy báránysültet kér.

– Az hol van? – kérdezte Amy, aki csak a tarte tatin{5} szavakat ismerte fel, amelyek péntekenként a Kovácsműhely különlegességeket felsoroló tábláján szoktak szerepelni.

– Szeretné, ha lefordítanám? – kérdezte Georgia lekezelően.

– Én is báránysültet kérek – mondta Amy, nem óhajtva egy héten belül másodszor is kínos helyzetbe kerülni egy étel miatt.

Odajött az asztalukhoz a borspecialista, és Amy csöndben figyelte, ahogy Georgia társalog vele: nemcsak az évjáratokat, a borvidékeket és a szőlőfajtákat vitatta meg bennfentes módjára, hanem azt is megérdeklődte, milyen bárányszeletet fognak enni, és annak mennyire gazdag a szósza, és ennek tudatában döntött egy Napa-völgybeli cabernet sauvignon mellett. A borspecialista üdvözült mosollyal távozott, mely mosoly arról árulkodott, hogy Georgia drága és a húshoz illő bort választott.

– Maga aztán érti a dolgát – mondta Amy, zavartan kortyolgatva a borát. – Tud franciául. Ért a borokhoz. Az én összes tudományom a Micsoda nőnek abból a jelenetéből származik, amelyikben a szállodaigazgató arra tanítja Julia Robertset, hogy számolja meg a villák ágait.

Georgia felvonta egyik ősz szemöldökét.

– Én is láttam azt a filmet, és higgye el, jóval többről van szó, mint a villák ágainak számolgatása. Mi hetekig tanultuk ezt a leánynevelő intézetben… És a tanuláson komoly tanulást értek.

– Maga leánynevelő intézetbe járt? – kérdezte Amy tágra nyílt szemmel.

– Igen.

– Az Alpokban? – Többször is elolvasta Shirley Conran könyvét, a Csipkedíszt, és az eleje volt a kedvenc része, amikor a lányok forró csokoládét iszogatva és hercegekkel barátkozva sasszézzák körbe a L’Hirondelle-t.

– Nem, Párizsban – felelte Georgia. – Madame Didiot Leánynevelő Intézetébe. Egy párizsi leányneveldében feltenni a koronát a nevelésemre – okos választásnak tűnt. Noha anyámnak egy fityingje sem volt, egy kisebb letét félre volt téve a taníttatásomra.

– Hűha! – csodálkozott Amy. – És ott tanult a borokról?

– Egy keveset. Nem akartam intézetbe menni, és nem is voltam különösebben jó tanuló, amint azt Madame Didiot nyilván megerősítette volna. De a borokat szerettem. Talán egy kicsit túl sokat is ittam belőlük a nyolcvanas években. Azt hiszem, egy bizonyos korban a legtöbb könyvkiadó ezt mondaná.

Georgia előzőleg mindkettőjüknek rendelt, és amikor megérkeztek az előételek, Amy csak piszkálgatta a magáét.

– Ha nem akart leányneveldébe menni, akkor miért ment oda?

– Mert muszáj volt. Mert anyám azt akarta, hogy debütáns legyek.

– Debütáns?

Az asszony ismét felvonta a szemöldökét.

– Elsőbálozó. A leányneveldének az volt a lényege, hogy felkészítse az ifjú hölgyeket a társaságba való bevezetésükre, amikor is bemutatják őket Őfelségének, a királynőnek, mint olyan lányokat, akik érdemesek arra, hogy az angol társaság tagjai legyenek. És ez nem csak abból állt, hogy az ember egyszerűen odament, és megfelelően pukedlizett; egy teljes szezont szenteltek annak, hogy az illető ifjú hölgy eseményeken, partikon és társasági rendezvényeken vegyen részt, amelyeken az volt az elvárás, hogy minden helyzetben kifogástalanul kellett viselkednie. És ezen a fiatalemberek körüli kifogástalan viselkedést értem. Mert az elsőbálozó rendszernek ez volt a lényege: hogy derék kis feleségeket produkáljon a felsőbb osztálybeli férfiak következő nemzedéke számára.

– Szóval ezt tanította maguknak Madame Didiot? Hogy hogyan kell a férfiakkal társalogni? – kérdezte Amy mosolyogva. Azt kívánta, bár ő is kapott volna néhány ilyen leckét a queensi Kelsey Gimnáziumban, ahol olyan kínosan szégyenlős volt, hogy foltok ütöttek ki a nyakán, valahányszor a futballcsapat bizonyos tagjai megszólították.

– Többek között – felelte Georgia, és ivott egy korty bort. – Helyes tartást, terítést, virágkötészetet, testápolást, zenei ismereteket, nyilvánosság előtti beszédet… a sor végtelen volt. És meg kell mondanom, hogy akkoriban lázadtam ellene… Nem láttam a világon semmi értelmét. Most viszont? Nos, lehet, hogy csak egy öreg nő vagyok, aki fásult szemmel néz a világra, de most már nem gondolom olyan világtól elrugaszkodott dolognak, ha a fiatalokat megtanítják a jó modorra.

– És megtalálta?

– Kit? – kérdezett vissza Georgia, miközben belevágott a fürjhúsba.

– A férjet.

Georgia egy pillanatig hallgatott.

– Férjhez mentem, de az illetővel nem a szezon alatt ismerkedtem meg.

– Még együtt vannak? – Amy óvatosan válogatta meg a szavait. Az utóbbi jó tizenkét órát szinte állandóan Georgia társaságában töltötte, de még mindig nagyon keveset tudott róla.

– Rövid házasság volt. Philip és én nagyon régen elváltunk egymástól, jóllehet a két évvel ezelőtt bekövetkezett haláláig barátok maradtunk.

– Sajnálattal hallom.

– Ennek ellenére – folytatta Georgia élénkebben – egyes, Párizsban és a szezonom alatt megtanult dolgok később igen értékesnek bizonyultak, főleg, amikor az 1970-es években a saját cégem vezérigazgatója lettem. Akkoriban még szokatlan volt, hogy egy nő ilyen fennkölt magaslatokba jusson. Volt idő, amikor leereszkedően viselkedtek velem, semmibe vettek, lekicsinyeltek, sőt még meg is fenyegettek azért, mert nő vagyok. A hátterem miatt azonban tudtam, hogy minden szinten fel tudom venni a versenyt bárkivel. Ugyanolyan művelt, kulturált és tájékozott voltam, mint akár a legfelfuvalkodottabb kiváltságos ember, akivel szemben találtam magam, és visszatekintve már látom, hogy a leánynevelde is azok közé a dolgok közé tartozott, amelyek segítettek feltölteni a fegyverkészletemet.

Tíz perccel korábban Amy azt gondolta volna, hogy a pukedlizés megtanulása holmi múltbeli csökevény, de Georgia szájából egyáltalán nem hangzott olyan rémesnek.

– Léteznek még? Mármint a leánynevelő intézetek?

– Miért? Azt fontolgatja, hogy beiratkozik? – kérdezte Georgia feszes mosollyal.

– Dehogyis!

– Manapság nem volna könnyű találni. A hagyományos svájci nevelőintézetek már évekkel ezelőtt fokozatosan megszűntek. Nem igazán voltak összeegyeztethetők a modern korral, ugye? Manapság az emberek az egyenlőségben hisznek.

– Maga nem?

– Én a meritokráciában, a teljesítményelvű társadalmi rendszerben hiszek, ami nem egészen ugyanaz. Aki a leginkább alkalmas egy szerepre, annak kell betöltenie. Na mármost, egyes nők ideális esetben alkalmasak arra, hogy sebészek, miniszterelnökök és bírók legyenek, mások viszont feleségnek és anyának alkalmasak. Tudom, hogy ódivatúan hangzik ez a kijelentés, de az én meglátásom szerint ez az igazság.

Amy elnevette magát.

– Ismerek olyan feministákat, akik ennek hallatán ellilulnának mérgükben.

– Ami tragikus. A feminizmusnak az volt a lényege, hogy a nők kapjanak választási lehetőséget – ha azt választják, hogy agysebésznek állnak, akkor legyen rá lehetőségük. Ez rendben is van. De ha egy nő azt választja, hogy otthon marad, és gyerekeket nevel, vagy akár azt, hogy koktélpartikon őgyeleg, és lebilincselő csevegéseket folytat, annak ugyanolyan elfogadhatónak kellene lennie, nem? Szerény véleményem szerint a feministák néha hajlamosak arra, hogy túl könnyen ítélkezzenek.

Amy alaposabban megnézte magának Georgiát. Az biztos, hogy csaknem minden szempontból alábecsülte ezt az asszonyt. Az utazás hirtelen sokkal érdekesebb színezetet öltött, és azon kapta magát, hogy ő is tudni akar mindent, amit Georgia Hamilton tud.

– És gondolom, ami a „szezon” intézményét illeti, annak is vége szakadt.

– Valóban, az enyém volt az utolsó évjárat. Volt Margit hercegnőnek egy híressé vált mondása: „Már minden londoni ribanc bekerül”, amely sajnos megkondította fölötte a lélekharangot. Pedig még manapság is vannak mindenféle hivatalos bálok azon lányok számára, akik igénylik az ilyesmit. Vagy ami gyakoribb, ha a szüleik igénylik… És még mindig arról szólnak, hogy hogyan ismerkedjenek meg a megfelelő fiúval. A párizsi Crillon Hotel bálja például egész helyes – bár azt hiszem, ezeket mostanában inkább rocksztárok lányai látogatják. Szóval igen, a királynőnek való bemutatást az én debütálásom évében, 1958-ban megszüntették. Az az év utóbb vízválasztónak bizonyult – tette hozzá a borát szopogatva.

– Én azt hittem, hogy a hatvanas években változott meg minden, amikor megjelent a miniszoknya, a fogamzásgátló…

– A hatvanas években kezdődött a szexuális forradalom. Azt hiszem, Philip Larkin{6} írta egyszer, hogy a Lady Chatterley szeretője betiltásának feloldása és a Beatles első nagylemezének megjelenése között indult el. A társadalom azonban már jóval azelőtt változni kezdett. Az ötvenes évek elején egy átlagos amerikai fiatal úgy öltözködött, mint a szülei, de 1958-ra már volt rock and roll, megjelentek a jampecok, a faji zavargások, a kávézók – megszületett a tinédzser fogalma; akkor gondoltak először úgy a fiatalokra, hogy ők mások.

Amy elnevette magát: eszébe jutott az édesapja, aki, miközben a garázsban dolgozott, úgy felhangosította a régi Elvis-számait, hogy remegett tőle a munkapad.

– Apukám szerint a világ Elvis miatt változott meg.

Georgia fanyarul elmosolyodott.

– Jellemző magukra, amerikaiakra, hogy mindent valaki érdemének akarnak betudni. De talán igaza van. Azt hiszem, az az igazság, hogy készen álltunk már a változásra. Gyors tempóban történtek a dolgok. Az újkori történelem kétségkívül nagy horderejű évnek tekinti 1958-at.

– Mire gondol?

Georgia bólintott, az arca tartózkodó kifejezést öltött.

– Az biztos, hogy az egy olyan nyár volt, amelyre egész életemben emlékezni fogok – felelte halkan.

5. fejezet

1958 márciusa

– Ah, London! Érzem a levegőben, drágám – mondta Estella Hamilton. Kinyitotta a vasúti kocsi ablakát, és úgy dobta hátra rézvörös haját, mint egy ráadásra készülő nagy színházi díva.

– Ideje is már – dünnyögte a lánya, Georgia, aki mást sem látott, mint szürke betonépületeket, gyárakat és szűkös, megfáradt küllemű sorházak hátát. Hosszú és unalmas volt az utazás Devonból, amelyet még fárasztóbbá tett a számos rejtélyes megálló, és már majd elepedt egy cigarettáért. Még mindig bőséges készlete volt a Gare du Nord-on felhalmozott Gauloises-ból a bőröndjében, kétpercnyi távolságra, a poggyászkocsiban. De bármilyen liberális volt is az édesanyja, Georgia nem tartotta valószínűnek, hogy megértené tizennyolc éves lánya idegnyugtató nikotin utáni vágyát. Ami azt illeti, a tizennyolc éves lányával kapcsolatban Estella szemlátomást már semmit sem értett meg.

– Mi bajod? – kérdezte, és gyanakvó pillantással méregette a lányát.

– Csak szeretnék ismét Párizsban lenni – felelte Georgia, és közben képsorok villantak az agyába színes montázsként, amelyet mintha egyenesen az ő kínzására állított volna össze valaki. Út menti kávézókban verseket írogató, jóképű férfiak, a Szajna mentén csíkos pulóverben bicikliző lányok, a Rue Saint-Honorén a kisboltokban kacsát és macaronokat vásároló, szigorú tekintetű, szőrmestólás nők és a divatfotózások az Eiffel-toronynál. A fény városa az állandó szépség és csoda városa volt, és Georgia mindennél jobban szeretett volna még mindig ott lenni.

– Aztán mihez kezdenél Párizsban? – tudakolta Estella, de a hangja nem volt barátságtalan.

– Írni akarok. Tudod jól.

– És mivel akarsz pénzt keresni, amíg kiadják valamelyik könyvedet?

– Az én koromban te is Párizsban éltél, és elboldogultál.

– Az más volt. Én modellkedtem.

– Nem lehet, hogy azzal én is tudnék keresni? – Korábban nem mert volna ilyet mondani az édesanyjának. Noha Georgia meglehetősen unalmas és buta dolognak tartotta, hogy valaki órákig pózoljon egy fényképész előtt, mindig imádta hallgatni a történeteket Estella fiatalkori franciaországi kalandjairól. Két trapézművész lányaként Estella sosem volt rákényszerítve, hogy alkalmazkodjék. A divatvilághoz túl pici volt – és egyesek szerint túlságosan érdekes külsejű –, így a legnagyobb festőknek, köztük Rodinnek és Picassónak lett sikeres modellje. Munka közben nézett és megfigyelt, majd egy szép napon hazaköltözött Angliába, és ő maga is festeni és szobrászkodni kezdett.

– Modellkedni akarsz? – kérdezte meglepve.

– Mindenki azt állítja, hogy hasonlítunk.

Georgia az anyja arcát nézve azon tűnődött, vajon Estella sértésnek veszi-e ezt a megjegyzést. Bár az édesanyja három héttel azelőtt betöltötte a negyvenet, még mindig tagadhatatlanul gyönyörű volt – a haja hosszú, aranybarna fürtökben hullott karcsú hátára, érdekesen szögletes arcán a bőr hibátlan volt. Akadtak hasonlóságok anya és lánya között – a ragyogó zöld szempár, a széles száj, a rózsasziromszínű ajkak –, ám az emberek csak kedveskedni akartak, amikor azt mondták, hogy olyanok, mint az ikrek.

– Drágám, te gyönyörű lány vagy, de nem elég kemény a nyakad a modellkedéshez.

– Mi köze a nyakamnak ahhoz, hogy jó modell leszek-e?

Estella átült mellé, és megsimogatta a lánya sötétszőke, bubifrizurásra vágott haját.

– Tudom, hogy ideges vagy a szezon miatt, de fölösleges ilyen feszültnek lenned – mondta ellágyuló hangon. – A következő néhány hónap szórakoztató lesz. Az intézettől is mennyire féltél, és látod, végül mennyire élvezted.

– Én Párizst élveztem, nem azt az időt, amit virágkötésre és annak elsajátítására fecséreltem, hogy hogyan kell késsel-villával enni a narancsot.

Éles szél fújt be a nyitott ablakon, és Georgia megborzongott.

– Anya, nem értem, mi ütött beléd. Ez az egész elsőbálozós dolog annyira nem vall rád! Eddig szabad, bohém lélek voltál. Egyszerűen nem tudom felfogni, miért kényszerítesz olyasmire, amit magad is utáltál volna, amikor annyi idős voltál, mint most én.

– Drágám, ezt már megbeszéltük.

– És oda sem figyeltél, mit mondtam róla.

– De figyeltem, drágám. Megértem, hogy író akarsz lenni. Megértem, hogy egy bájos kis manzárdszobában akarsz lakni a Szajna bal partján. Mindent megértek. Magam miatt. Én is ugyanígy éreztem, ugyanezt tettem.

Helyzetet változtatott, és egyenesen a lánya szemébe nézett.

– Tudom, hogy néha egy kicsit kínosan érzed magad miattam. Tudom, hogy azt hiszed, kissé el vagyok varázsolva. Pedig gyakorlatias asszony vagyok. Nem akarok tovább így élni. Lehet, hogy a modellkedéshez nem vagy elég magas vagy higgadt, de gyönyörű fiatal lány vagy. Előnyös házasságot köthetsz, és hidd el nekem, az álmod, hogy író légy, sokkal valószínűbben válik elérhetővé számodra, ha pénzügyi biztonság van a hátad mögött.

A vonat bepöfögött a Paddington állomásra, majd egy hosszút fütty és fülsértő fékcsikorgás kíséretében megállt. Georgia tudta, hogy semmi értelme a további vitának. Semmi értelme arról panaszkodnia, hogy úgy érzi magát, mintha egy vásárra hajtott, felhizlalt tehén volna – vagy inkább levágásra szánt bárány? Totálisan le voltak égve. A sorsa megpecsételődött: végre kell hajtania az anyja tervét, hogy találjon egy megfelelő férjet.

Estella megengedte maguknak azt a luxust, hogy taxival induljanak útnak a pályaudvartól, és Georgia odanyomta az orrát az ablaküveghez, amíg végigkígyóztak London utcáin. Az út Devonból több mint hat órán át tartott. Mostanra már csaknem besötétedett, és a város visszavonult, csak lámpasorok és árnyékok ködlöttek fel a taxi esőtől foltos ablakán keresztül. A vonaton hangoztatott tiltakozása ellenére Georgiának semmi kifogása nem volt London ellen. Nem találta olyan szépnek és romantikusnak, mint Párizst, amely megúszta a háborús bombázásokat, de nehéz volt megállnia, hogy ne jöjjön izgalomba, amikor megpillantotta a Hyde Parkot és a szürkületben megcsillanó Dorchester Hotelt.

Sybil nagynénjéhez és Peter bácsikájához igyekeztek, akik egy istállókból átalakított épületsor egyik takaros, fehér házában laktak a Pimlico Road mögött. A taxi megállt a ház előtt, és mialatt a sofőr kipakolta a bőröndjeiket, Georgia kihasználta a pillanatot, és megcsodálta a ház fényesre csiszolt kőlépcsőjét és csillogó bejárati ajtaját.

Sybil és Peter egyenruhás házvezetőnője fogadta őket az ajtóban, Sybil mögötte száguldott le a lépcsőn.

Georgia az előző nyár óta nem látta a nagynénjét, és most úgy találta, hogy azóta jelentősen megöregedett. Nem tudta Sybil pontos korát, de úgy saccolta, hogy negyvenöt körül lehet. Az biztos, hogy elegáns ruhájában, a gyöngysorával és teljesen ősz hajával tíz évvel idősebbnek tűnt a rózsaszínű halásznadrágot, turbánt és hosszú, fehér alpakakabátot viselő Estellánál.

– Végre! – kiáltott fel Sybil, és mindkettőjük arcára könnyű csókot nyomott. – Gyertek be! – tette hozzá, és olyan gyorsan pördült meg, hogy drágának tetsző tengerészkék ruhája csak úgy suhogott. – Peter és Clarissa bármelyik pillanatban itthon lehetnek. Mrs. Bryant csirkét készített vacsorára, de gyanítom, most elsősorban egy kanna teára vágytok.

Mrs. Bryant, a házvezetőnő az ajtóban álldogált, és felajánlotta, hogy elveszi a kabátjukat.

– Átrendezted a házat – állapította meg Estella.

Georgia körbepillantott a szobán. Ha Sybil sokat öregedett is az ő legutóbbi londoni látogatása óta, a háza határozottan divatosabb látványt nyújtott. A Viktória korabeli szalont idéző merev bútorok és avítt régiségek eltűntek, és a sok új színfolt inkább Estella lakberendezési stílusához hasonlított.

– Odahaza a tanyán a fukszia pontosan ugyanilyen árnyalatára festettem be a tyúkketreceket – húzta végig az ujját Estella egy élénkrózsaszín puffon.

– Nahát, milyen bájos! – felelte Sybil, de az arckifejezése nem volt összhangban a szavaival. Georgia gyakran érezte úgy, hogy a nagynénjében és az édesanyjában az égvilágon semmi közös nincs: amilyen rendíthetetlen volt Sybil háttere, olyan formabontó és bohém Estelláé. Valójában Sybilnek nem abból telt ilyen kényelmes otthonra, amit Peter bácsi keresett a Belügyminisztérium hivatalnokaként, hanem abból, hogy a méltóságos David Castlereagh lánya volt. – Találtam egy csodálatos lakberendezőt, David Hicks a neve. A legjobb londoni köröknek dolgozik. No és milyen volt az utazás? – tudakolta Sybil, miközben valahol a távolban egy óra elütötte az ötöt.

– Nem mondhatnám, hogy szomorúan hagytam ott a tanyát – felelte Estella, és leült. – Az idei tél kegyetlen volt. Tizenöt csirke pusztult el egy erős hideghullám során. Hogy ne jussak ugyanerre a sorsra, folyton libazsíros pirítóst ettem, hogy meghízzak, és szigetelőréteget képezzek magamon.

– Nem tudom, hogyan boldogultok ott a semmi közepén – jelentette ki Sybil, és drámaian felsóhajtott. – Már évekkel ezelőtt vissza kellett volna költöznötök Londonba.

Georgiának úgy kellett megfékeznie magát, hogy ne bólogasson egyetértése jeléül. Amint hazatért Párizsból, felfedezte, hogy Devonnak az a kis szöglete, ahol felnőtt, kezd veszíteni a vonzerejéből.

– Talán. De mivel én művész vagyok, térre és fényre van szükségem. A tanya kétszer akkora, mint ez a ház, és ha felköltöznénk Londonba, nem telne rá, hogy garázsom legyen, a műtermes lakásról és a fazekaskorongról nem is szólva. Azonkívül James is azt akarta volna, hogy maradjunk ott.

– James azt akarta volna, hogy kényelmesen éljetek, nem pedig azt, hogy libazsírral kelljen védekeznetek a kihűlés ellen.

Édesapja emlegetésére Georgiát megrohanták az érzelmek. Még csak négyéves volt, amikor apja elesett a háborúban – foglalkozására nézve ügyvéd volt, akit kiküldtek a frontvonalba, és egy normandiai lövészárokban érte a halál. Noha ő csak nagyon halványan emlékezett rá, Estella gondoskodott róla, hogy az emléke mindenütt jelen legyen a tanyán. A horgászbotja érintetlenül ott támaszkodott az előszobában, a fényképeit mindenütt látni lehetett a házban, a könyvei és a papírjai ott maradtak, ahol hagyta őket a dolgozószobájában.

Mrs. Bryant belépett a szobába, és egy fehér porcelán teáskannát helyezett az asztal közepére.

– Sybil, szeretném még egyszer elmondani, mennyire hálásak vagyunk, amiért patronálod Georgiát – mondta Estella.

Georgia kis híján hangosan felhorkant. Amikor Estella először a fejébe vette, hogy a lányának elsőbálozónak kell lennie, Georgia megkönnyebbülten jött rá, hogy ez nem mindenki számára elérhető cél. Olyasvalakinek kell bemutatnia a jelöltet az udvarnál, aki maga is volt debütáns, és ez hagyományosan az illető édesanyja szokott lenni. Estella azonban megtanulta, hogy a rendszert mindig meg lehet kerülni, és mivel Sybil nénit a harmincas években vezették be a társaságba – az eseményről szóló fényképek közszemlére voltak téve az új, lakkozott fiókos szekrényen –, az a döntés született, hogy neki kell bemutatnia Georgiát, ami legalább két hétre lehangolta a lányt.

– Nagyon szívesen – felelte Sybil, nem egészen meggyőzően. – Habár meg kell mondanom, Georgia, meglehetősen későn érkeztél Londonba.

– Tudom. A vonat nagyon lassan jött – felelte Georgia egy pohár narancslevet kortyolgatva.

– Nem így értettem – mondta Sybil valamivel élesebben. – Tudod jól, hogy a debütánsok már január óta itt vannak, némelyik édesanya pedig már karácsony előtt megjött. Ebédeket, vacsoravendégségeket, mindenféle ismerjük-meg-egymást célú kis estélyeket rendeztek. Te még ide sem értél, már mindenki biztosította magának a meghívást a szezon legjobb eseményeire.

– Dolgom volt – közölte Estella, akit szemlátomást hidegen hagyott a ledorongolás. – Például be kellett fejeznem egy nagyon fontos megrendelést. St. Dartmouth earlje életnagyságú portrét akart a feleségéről, aki képtelen volt nyugton ülni, ezért egy örökkévalóságig tartott. Továbbá Georgia csak a múlt héten jött vissza Párizsból.

– Azt hittem, Madame Didiot iskolája februárban befejeződött.

– Úgy is van – felelte Georgia duzzogva.

– Akkor miért csak most tértél vissza Angliába?

Szerencséd, hogy egyáltalán visszajöttem, gondolta Georgia, és egy hajtásra kiitta a narancslevet.

– Nos, most be tudjuk hozni az elvesztett időt – mondta Estella vidáman.

– Kizárt, ha a kutya sem tudja, ki vagy. Azt hallottam, hogy sem a Queen, sem a Tatler magazinnak nem küldtél be debütánsportrét.

– Anyu le fog festeni – állt ki Georgia az anyja mellett.

Estella megsimogatta a lánya haját.

– Arra gondoltam, hogy szenzációsan mutatna egy olajfestményen. Sajnos azonban kissé kifutottunk az időből. De ez nem annyira fontos, igaz?

– Ez rendkívül fontos. A portrék kijelölik, mely lányok lesznek keresettek. – Sybil csóválni kezdte a fejét. – Egyáltalán nem készültetek fel az eseményre. Micsoda páros! Egy hét múlva lesznek a bemutatások a palotában, és te még senkivel sem találkoztál. Ez nem vicc. Ha nekem kell bemutatnom Georgiát az udvarnál, akkor komolyan kell vennünk a dolgot. – Olyan szigor csendült ki a hangjából, amilyet Georgia még a legijesztőbb apácáktól sem hallott a régi zárdaiskolájában.

– Valójában én egy villásreggelit terveztem a bemutatások előtti napra – mentegetőzött Estella.

– Nos, kezdetnek megteszi. Kik jönnek?

Georgia elhadarta a meghívott öt lány nevét. Közülük négyen együtt voltak vele az intézetben. Csak egyiküket kedvelte igazán. Az ötödik az édesanyja művészvilágbeli kapcsolatai révén került be közéjük: Estella dolgozott a lány Cityben működő kereskedő apjának.

– Nem mondhatnám, hogy hallottam bármelyikről is – fintorgott Sybil hűvösen. – Mi volna, ha kérdezősködnék pár barátnál, és összeszednék egy kis támogatást? Na jó, feltételezem, hogy összeállítottad a ruhatáradat.

Kattanást hallottak a bejárati ajtó felől, ezt léptek zaja és hangok követték, és Sybil néni arca ellágyult.

– Á, itt is van Clarissa. Épp idejében, amikor a divatról kezdünk beszélni.

Georgia felállt, és megölelte az unokatestvérét.

– Hogy vagy, George? Levágattad a hajad. Igazi párizsi sikk.

– Te pedig fantasztikusan nézel ki! – Georgia vigyorogva csodálta unokanővére sötétkék ceruzaszoknyáját és puha türkizkék pulóverét.

– Nos, most a Vogue-nál dolgozom. Gépírói állás, de akkor is adnom kell a külsőmre.

– Clarissa, megtaláltad azt az ellenőrző listát, amelyet a te szezonodhoz használtunk?

– Igen. Néhány héttel ezelőtt el is küldtem Estellának egy példányt belőle.

Georgia az édesanyjához fordult, aki kifejezéstelen arccal nézett rá.

– A posta nagyon megbízhatatlan ott, ahol lakunk.

– Azt hiszem, még nem dobtam ki – mondta Clarissa segítőkészen. – Megyek, megkeresem.

Néhány perc múlva visszatért, és odaadott egy halványkék papírlapot Sybilnek, aki hangosan felolvasta, ami rajta állt.

– „Koktélruha – négy. Estélyi ruha – hat. Három sötét, két halvány és egy fehér Charlotte királynő báljára. Palotába ruha – halványkék selyem. Ascotba ruha – kettő. Cipők – hét pár. Kesztyűk – ezekhez illők. Nejlonharisnya – két tucat. Estélyi kendő – kettő. Ha lehet, kasmír. Kosztüm – egy. Retikül – hat. Kalap – négy.” Látom, nem írtuk rá a fehérneműt, a fűzőt és a parfümöt. Tudom, hogy ezek nem látszanak, de én mindig azon a véleményen vagyok, hogy egy lány alsóneműje rendkívül fontos ahhoz, hogy különlegesnek érezhesse magát. – Felnézett, és átható pillantást vetett Georgiára. – Felteszem, ezekről mind gondoskodtál.

Georgia a bőröndje tartalmára gondolt, és erőtlenül elmosolyodott. Félig a párizsi ruhái töltötték meg – farmerek, csíkos felsők és fekete garbók. Volt benne egy lovaglónadrág és néhány régi kasmírpulóver, amelyek még az apjáéi voltak, és amelyek túlélték a molyokat. Felidézett egy háremnadrágot, egy bő parasztinget, amelyet az édesanyja őrzött meg a Provence-ban töltött idejéből, és két otthonkát, amelyeket az Üdvhadsereg totnesi adományboltjában talált, az egyikhez még egy hozzáillő konyhai fogókesztyű is járt. De az olyan puccos hangzásúból, mint egy ascoti öltözék vagy egy koktélruha, egy szál sem volt benne.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha elmegyünk bevásárolni – jelentette ki Estella határozottan.

– Arra nekünk nincs pénzünk – felelte Georgia döbbenten.

– Improvizálhatunk is – folytatta Estella, és tekintetét az asztalt borító, elegáns, mohazöld mintás anyagra szegezte.

Most Sybilen volt a megdöbbenés sora.

– Georgia nem jelenhet meg Ascotban egy abroszban, Estella, bármennyire ügyesen bánsz is a tűvel és a cérnával.

Peter Hamilton lépett be pipázva. Még mindig a felöltője volt rajta, és egyik hóna alatt a Racing Post egy példányát tartotta. Közel járt az ötvenhez, de nagyon jóképű férfi volt, és ha Georgia hunyorított, látott benne valamit az édesapjából, akit csak fényképekről ismert.

– Helló, helló! A kedvenc unokahúgom. Hogy vagy, tökmag? – üdvözölte Georgiát, és összeborzolta a haját. – Mit beszéltek itt abroszokról meg Ascotról? Beszállhatok a beszélgetésbe, vagy a nemem folytán ki vagyok rekesztve?

– Georgiának nincs megfelelő ruhatára a szezonra – közölte Sybil hervasztóan.

– Clarissa, neked nincs olyasmid, amit kölcsönvehetne? – fordult Peter a lányához. – Egy szekrény tömve van taftruhákkal, de te mostanában csak ezekben a szűk szoknyákban jársz.

– Peter, azok különleges ruhák – tiltakozott Sybil.

– Badarság. Ötszáz fontot adtam ki rájuk, és azóta egyiket sem láttam rajta. Nem lehetnek annyira különlegesek. Clarissa! Vidd fel Georgiát, és nézzétek meg, tudja-e valamelyiket hordani.

– Peter…

Georgia látta, hogy anya és lánya riadt pillantást váltanak egymással.

– Rendben van – felelte Clarissa, akibe több jóérzés szorult, mint az anyjába. – Gyere velem, George, és mesélj el mindent Párizsról!

Clarissa hálószobája a ház legfelső szintjén volt. Az öccse, Richard még Etonben tanult, így az egész emelet a lány rendelkezésére állt.

– Kérsz egy cigit? – kérdezte. Kinyitotta az ablakot, és elővett egy csomag Sobranie-t a táskájából.

– Apu azt mondja, nem nálunk fogtok lakni – jegyezte meg, és leült az ágyra.

Georgia megrázta a fejét.

– Nem. Apukád talált nekünk egy lakást Chelsea-ben. Egy újságíró barátjáé, aki most Kairóban van. Szerintem tisztában van vele, hogy Estella és Sybil egy hetet sem bírnának ki egymás társaságában.

– Chelsea. Az nagyon mókás – vigyorgott az unokanővére. – Van ott egy remek kávézó, azzal meg kell, hogy ismertesselek. Rengeteg testőr is jár oda a laktanyából.

– És mi újság a Vogue-nál?

A két lány korábban nagyon közel állt egymáshoz. Peter ragaszkodott hozzá, hogy Clarissa és Richard minden nyarat Devonban töltsenek, de ez két évvel korábban, a Clarissa saját szezonját megelőző évben abbamaradt. A néha-néha váltott levelek ellenére Georgia kívül rekedt unokanővére életének eseményein.

– Imádom. Ürügyet ad arra, hogy egy csomó ruhát vásárolhassak, és apu nem is panaszkodhat miatta.

– Akkor mutasd meg, mid van! Anyukád kis híján a szívbajt hozta rám, amikor felolvasta azt a listát. Egy otthonka és egy pár török papucs nem fog megfelelni a Buckingham-palotában.

Clarissa elnevette magát, és meggyújtotta a cigarettáját.

– Milyen kár, hogy Párizsban semmit sem tudtál venni! Én rettentően szeretnék a Rue Saint-Honorén vásárolgatni. Dior egy zseni. Megkönnyeztem, amikor meghalt.

– Miből telne nekem Diorra, Issa? Amíg Madame Didiot intézetébe jártam, egy csésze kávéra is alig futotta.

Clarissa a szoba mindkét alkóvját elfoglaló, hatalmas szekrény felé intett a fejével.

– Akkor csak rajta! Turkálj bátran! Az elsőbálozó-ruhám kivételével bármit vihetsz.

– Azt miért nem? Az esküvődre őrizgeted?

– Azt ugyan lesheted! – felelte Clarissa, és mélyen letüdőzte a füstöt.

Amikor Georgia kinyitotta a szekrényt, elakadt a lélegzete: majd kidurrant a sok cipőtől, kabáttól és ruhától. Kinyitott egy jókora kalapdobozt, és fehér papírkötegeket húzott elő belőle, amelyeket az idő már kezdett megsárgítani.

– Biztos, hogy akarod ezeket, George? Tudod, egy kicsit régimódi darabok. Manapság a tojásdad sziluett a menő.

– Menj már! Ezek csodaszépek! – Georgia végighúzta a kezét a szaténokon és a tüllökön. – Nézd ezt – húzott ki egy mély jádezöld, bő szoknyás ruhát. – Olyan a színe, mint egy sellőuszonyé.

– Ezt Fiona Meadows koktélpartiján viseltem a Claridge’sben – mondta Clarissa, és az ágy alól elővett hamutartó szélére tette a cigarettáját.

– Vedd fel!

– Ne butáskodj!

Még egy kicsit kellett bátorítani, aztán Clarissa melltartóra és bugyira vetkőzött, és belecsusszant a ruhába.

– Csodásan nézel ki.

– Nem sokra mentem vele – jegyezte meg Clarissa. Lehuppant a földre, a több méter anyag úgy ömlött végig a szőnyegen, akár egy karib-tengeri vízzel teli tócsa.

– No és mi újság a szerelem terén? – kérdezte Georgia. Leült Clarissa mellé, és kivett egy szál cigarettát az ágyon heverő dobozból.

– A minap egy roppant jóképű Coldstream-gárdista randira hívott.

– És elmész?

– Naná!

A két lány vihogott.

– Már várod? Mármint a szezont.

– Nem. Te élvezted? – Georgia elfordult, és fújt egy füstkarikát.

– Én imádtam! De ne kövesd el ugyanazokat a hibákat, amelyeket én elkövettem.

– Mégpedig?

Bölcsességet sugárzó, komor kifejezés felhőzte el Clarissa arcát.

– A szezon nem a szórakozásról szól, George. Nem is a partikról vagy a ruhákról vagy az étkezési etikettről. Ez verseny. Ezt egy percre se felejtsd el!

Georgia hangosan felhorkant.

– Verseny? És mi a díj?

– A legklasszabb férfi – vágta rá Clarissa nyersen. – A jókat hamar elhappolják. Tudtommal a kenti hercegnek már van barátnője, ami meglehetősen bosszantó. És kerüld a cirencesteri népséget. Keményen kell majd lökdösődnöd minden talpalatnyi pozícióért – folytatta, élvezve a tapasztalt bölcs szerepét, noha a tanácsai süket fülekre találtak. – Mert mit gondolsz, véletlenszerűen választják ki a lányokat Charlotte királynő báljára, a Berkeley Divatbemutatóra vagy „Az év elsőbálozója” címért folyó versengésre? Érdemes lesz megnézned némelyik anyát is – néha ők a rosszabbak. Ez nem udvarias társaság. Ez egy tüllbe öltözött dzsungel. És higgy nekem, mivel a királynő el fogja törölni a pukedlizést, idén különösen durva lesz a verseny. Láttad a portrékat a Tatlerben? Van néhány nagyon szép lány.

Georgia elnevette magát.

– Clarissa, nem pályázom „Az év elsőbálozója” címre. Különösebben elsőbálozó sem akarok lenni.

– Nos, biztos, hogy be leszel mutatva a királynő színe előtt, úgyhogy szerintem már kicsit késő meggondolnod magad. Voltál már Madame Vacaninál?

– Ki ő?

– Egy Kensingtonban lakó öreg hölgy. Egykori táncosnő: ő tanította a királynőt és Margit hercegnőt foxtrottozni, ráadásul ő a pukedlikirálynő. Az első világháború óta csinálja, és ő tanított mindenkit, aki valaki.

– Nos, engem nem tanított.

– Akkor hogyan fogod megfelelően előadni?

– Úgy érted, a pukedlizésnek is van megfelelő módja? – Georgiának halványan rémlett egy pukedlizésóra Madame Didiot intézetében, de az biztos, hogy ő nem figyelt oda.

– Szerintem egy kicsit késő van már az efféle kérdésekhez, George. – Clarissa elnyomta a cigarettáját. – Meg kell, hogy tanítsalak rá. Állj fel! – rendelkezett.

– A pukedlizésnek két fajtája van. Az egyik fesztelenebb. A mély pukedlire a bemutatásod napján lesz szükséged. Egyik láb a másik mögé, súly a jobb lábon, és leereszkedsz.

Bemutatta a tökélyre fejlesztett mozdulatot, Georgia pedig utánozta, közben a cigarettája még mindig derékszögben lógott ki a szájából.

– Nem így – morogta Clarissa. – Dobd ki a melled, ahogyan Madam Vacani szokta mondogatni.

– Ez komolytalan – jelentette ki Georgia a földre rogyva a nevetéstől. – Kérni fogok Sybil nénitől egy italt. Tekintettel a körülményekre, talán ad valami erőset.

Lent a konyhában az édesanyja Mrs. Bryanttel társalgott az aszpikkészítésről. Egy pillanatra megzavarva őket, megkérdezte, kaphatna-e két pohár limonádét. Visszaútban az emeletre az italokkal, meghallotta Sybil nénit és Peter bácsit a nappaliban, és még jobban fülelt, amikor a saját nevére lett figyelmes.

– Akkor majd én fizetek egy táncmulatságot – mondta Peter, erősen igyekezve, hogy halk maradjon. – Megtarthatjuk a kertben.

– Nem fogom hagyni, hogy ötven-hatvan fiatal parádézzon végig a házon, csak mert te sajnálod az öcséd gyerekét – jelentette ki Sybil, a válasza végét már szinte sziszegve. – Senki sem kényszeríti őket, hogy végigcsinálják a szezont, és nem is kellene, ha nem futja rá nekik. Mivé lesz ez a világ? A Kremlben ott van nekünk Hruscsov, most meg Topaz magasabb osztályba vágyik.

– Kötelességem ezt Jamesért megtenni. Tartozom az emlékének. Muszáj segítenem. Minden lány szeretne elsőbálozó hercegnő lenni, és nekem mindent el kell követnem, amit csak tudok, hogy Georgiát támogassam ebben.

Miközben Georgia felszaladt a lépcsőn a limonádékkal, nem tudta, hogy nevessen-e, vagy sírjon.

6. fejezet

Georgia egyáltalán nem érezte magát másként most, hogy megtörtént a debütálása. Természetesen nem számított arra, hogy nagy horderejű lesz – legalábbis nem annyira, mint amilyennek a zárdában a suttogások a szüzesség elvesztését engedték sejteni. De azt hitte, hogy talán legalább egy kicsivel felnőttebbnek, kifinomultabbnak fogja érezni magát.

Ezzel együtt a nap egyáltalán nem sikerült rosszul. Rengeteget kellett várni, persze – a kocsikban, amikor valamenynyien felsorakoztak a Mallon, és a kis, törékeny székeken, hogy sorra kerüljenek a pukedlizésben. De titokban azért nagyon izgalmas és mérhetetlenül elbűvölő volt. Az egész, szezon elleni ódzkodása dacára rá is átragadt elsőbálozó társai izgatottsága. Aránylag csinosnak érezte magát halványkék selyemruhájában, amelynek olyan volt a színe, mint a devoni égboltnak, és amelyet Peter bácsi vett neki ajándékba. Fülöp herceg, aki a ceremónia alatt a királynő mellett ült, élőben lélegzetelállítóan jóképűnek tűnt – még jó, hogy neki csak a királynő után kellett pukedliznie, mert különben félő volt, hogy úgy elvonja a figyelmét, hogy nem tudja sikeresen végrehajtani a mozdulatot. Ráadásul megigézte, hogy kicsit körülleshetett a palotában – mielőtt visszavonultak teázni és csokitortát enni az ebédlők egyikébe, látták a szalonokat, a folyosót és a lépcsőházat, amelynek két oldalán testőrök álltak sorfalat, és aztán a fő esemény helyszínét, a tróntermet.

Ám amikor megálltak az Eaton Square szélén lévő hatalmas fehér ház mellett, hirtelen elpárolgott belőle a szezon iránt érzett csekély lelkesedése is. Hogyan tud valaki egy ilyen helyen lakni? – morfondírozott, miközben lepillantott a fehér borjúbőr pergamenmeghívóra, majd újra fel az előtte tornyosuló, impozáns házra.

– Nem is tudtam, hogy itt egy szálloda van – jegyezte meg a taxisofőr, félbeszakítva Georgia gondolatait.

– Ez nem szálloda – felelte, miközben kis retiküljében egy tízshillinges után kotorászott, az egyik ropogós bankjegy után a száz közül, amelyet Peter bácsi adott át neki egy borítékban a szezon költségeire.

– Ki lakik itt? Tán a királynő rokona?

– Hűtőszekrényekkel foglalkoznak – magyarázta Georgia; Sybil néni mindössze ennyit árult el neki a családról. – Abból származik a pénzük.

A taxis még akkor is hitetlenkedve csóválta a fejét, amikor elhajtott. Hátsó lámpái belevesztek a sötétbe, Georgiát teljesen magára hagyva a járdán. Vett egy mély lélegzetet, hogy összeszedje magát.

A debütánsok nagy száma három bemutatónapot tett szükségessé, amelyek közül az utolsó két nappal azelőtt zajlott le. Ám ezek a szezonnak nem a végét, hanem a kezdetét jelezték, és Georgia máris úgy érezte, hogy London pezseg a partihangulattól, amely az előző héten még egyáltalán nem volt ennyire tapintható.

Zene szűrődött ki az előtte magasodó nagy házból, amikor egy csapatnyi fiatalember közeledett a tér délnyugati sarka felől, mind frakkban és fehér csokornyakkendőben, akár egy kicsiny pingvinkolónia tagjai.

Georgia megriadt. A pompás házak és a gyönyörű ruhák, mint amilyet most viselt – Estella mintát festett és egyméternyi selymet applikált Clarissa egyik lenvászon darabjára, hogy feldobja –, szokatlanok voltak számára. Úgy érezte, túl nagyok rá, még akkor is, ha a ruhát tökéletesen az alakjára igazították.

Azt a néhány ritka kirándulást leszámítva, amikor eljöttek Londonba meglátogatni Petert, Sybilt és az unokatestvéreit, Georgia nemigen volt jártas a gazdagok világában. A zárdaiskolája szolid, akadémikus hely volt, ahol gazdák, helyi üzletemberek és ügyvédek lányait oktatták, a leányneveldéjét pedig, ahogyan arra Sybil rámutatott, nem lehetett kifejezetten elitnek tekinteni – egyáltalán nem hasonlított a svájci Institut Le Mesnilhez.

Madame Didiot természetesen felkészítette a lányait arra, hogy gond nélkül részesei lehessenek a szezonnak, és beléphessenek a társaságba. Megtanította őket, mit tegyenek, és mit ne, ha a Henley-i Királyi Regattán vagy az ascoti derbin bebocsátást nyernek a királyi család, a tagok és vendégeik számára fenntartott területre. És különösen az elméjükbe véste a minden helyzetben tanúsított magabiztosság művészetét. Georgiának a fülébe csengtek erős akcentussal kiejtett szavai: „A magabiztosság széppé teszi a hétköznapit. Húzzátok ki magatokat, lassítsatok, mutassatok érdeklődést, legyetek érdekesek, és ha nincs mondanivalótok, tegyetek fel egy kérdést!”

Madame Didiot szavai azonban most, amikor a ház felé tartott, nem sokat segítettek. Szerencsétlennek és elveszettnek érezte magát. Az ő kis villásreggelije nem ilyen volt – meglepően jól sikerült, miután Mrs. Bryant közbeavatkozott, és segédkezett a vendéglátásban. De ott olyanok vették körül, akiket ismert: az édesanyja és a nagynénje, plusz néhány barátnője Madame Didiot intézetéből.

Vett egy mély lélegzetet, és folytatta útját a fekete-fehér járólapokkal borított ösvényen, majd be a házba.

A kinti hideg után megcsapta a hőség. Még csak negyed nyolc volt, de a ház földszintje máris megtelt emberekkel. Erről a koktélpartiról beszélt mindenki – nemcsak azért, mert olyan gyorsan követte a bemutatási ceremóniát, hanem mert Emily Nightingale családja olyan észveszejtően gazdag volt.

Miközben tekintetével végigpásztázta a helyiséget, keresve valakit, akit felismer, Georgia azon bánkódott, miért is nem társalgott többet a saját villásreggelijén és a királyi palotában. Minimum kétszázan nyüzsögtek az Astley House-ban, és ő egyet sem ismert közülük.

Ahogy átvágott a tömegen, és bele-belehallgatott a beszélgetésekbe, ráébredt, hogy noha a többi debütáns jó része sem ismerte ifjú vendégtársait, szemlátomást sok közös témájuk akadt: a bentlakásos iskolák, a póniklubok vagy a családjuk barátai. Georgia abban viszont komolyan kételkedett, hogy a jelenlévők közül rajta kívül más is a dél-hamsi Szent Szív Zárdaiskola növendéke lett volna.

Miután elvett egy pohár gyümölcspuncsot az egyik pincér tálcájáról, beállt egy sarokba azzal az elhatározással, hogy megkeresi a háziasszonyt, megköszöni neki a meghívást, és utána kisvártatva kisurran. Belekalkulálva két mosdóba menést és egy röpke őgyelgést a kis zsúrszendvicsek körül, arra jutott, hogy viszonylag kevés kényelmetlenséggel akár harminc percre is elnyújthatja az ittlétét.

– A toaletten sosem fogsz megismerkedni a leendő férjeddel. Akarom mondani, a mosdóban – szólalt meg egy hang tőle jobbra, mintha olvasott volna a gondolataiban.

Megfordulva egy csinos szőke lányt pillantott meg; a haja kontyba fésülve, terebélyes keblei lufikként buggyantak ki a ruhája kivágásából.

– Mosdó, ugye? – tette hozzá a lány a homlokát ráncolva. – Nem vécé. Sosem jut eszembe, melyik F, és melyik NF kifejezés.

– NF? – kérdezte Georgia, hálásan, hogy valakivel beszélgethet.

– Felsőbb osztálybeli és nem felsőbb osztálybeli – suttogta a másik. – Írtam egy hosszú listát, a retikülömben tartom. Pamlag, nem kanapé. Írópapír, nem jegyzetpapír. Mi, és nem tessék – habár az előbbi szerintem is rémesen faragatlanul hangzik, szerinted nem?

– Nos, én mindig mosdót mondok. Akkor én milyen vagyok?

– Előkelő, természetesen. Apropó, nagyon tetszik a ruhád. Szörnyen megharagszol, ha megkérdezem, hogy kitől van?

– Az enyém – felelte Georgia elvörösödve. A legkevésbé sem szerette volna ez előtt a rendkívül ápolt lány előtt beismerni, hogy a koktélruháját úgy kellett kölcsönkérnie.

– Úgy értem, ki tervezte?

Georgia lepillantott, és visszafogottan végigsimított a lenvászon szoknyán. El kellett ismernie, hogy el volt ragadtatva, amikor Estella megmutatta. Az édesanyja végrehajtott pár változtatást Clarissa halvány rózsaszín ruhájának mellrészén és ujjain, és amikor felismerte, hogy az anyaga a legjobb minőségű vászonból készült, bazsarózsákat festett a szegélyére.

– Egyedi darab – mondta, magában mosolyogva.

– Imádom! – válaszolta a szőke lány. – Amikor bejelentették, hogy én leszek az utolsó bemutatott, anyu azonnal kirángatott az iskolapadból, és Párizsba vitt. Apu varázsló az üzleti életben, és azt mondta, hogy a felhalmozáshoz spekulálni kell, ezért a lehető legszebb ruhatárat kellett beszereznünk a szezonra.

– Anyukád kikért az iskolából, hogy Párizsba menjetek vásárolgatni? – Georgia nem tudta, hogy elborzadjon, vagy őrülten irigy legyen.

– Nos, a szüleim rettentően vágytak arra, hogy elsőbálozó legyek. Igaz, egy kicsit kapkodnunk kellett. Hála istennek, anyu már előtte kiválasztott számomra egy ajánlót.

– Ajánlót?

– Fizettünk valakinek, hogy mutasson be az udvarnál – mondta ki a lány nyíltan. – Valami vén banya az illető, aki szerény megélhetésre tesz szert az arisztokrata ajánlóleveleiből.

– Én bizony nem vallanám ezt be. Tudod, némelyek itt erősen sznobok lehetnek.

– De te nem vagy az. Látom rajtad.

A lány megragadta Georgia kezét.

– Sally Daly, Birminghamből. Elképesztő, milyen sokan vannak itt ma este, ha belegondolunk.

– Mibe?

– Abba, hogy a pukedlizők közül nem mindenki marad, és csinálja végig a szezont. Tulajdonképpen a legtöbbjük nem.

Georgia hitetlenkedve bámult rá, és hirtelen úgy érezte, hogy Estella és Sybil rászedték.

– Bárcsak ezt elmondta volna nekem valaki a mai este előtt!

– Nem szeretnél itt maradni az összes partira? – kérdezte Sally. Most rajta volt a csodálkozás sora. – No és te hol tartod a táncmulatságodat? – tudakolta élénkebben.

– Nem hiszem, hogy lesz.

– Ó! – válaszolta újdonsült barátnője enyhe sajnálkozással a hangjában. – Nos, akkor el kell jönnöd az enyémre, és jól fogunk mulatni, bár azt nem tudom biztosan, hogyan tudunk ezzel versenyre kelni. Apu dühös lesz, amikor értem jön. Egész biztosan ragaszkodni fog hozzá, hogy alaposan körülszaglásszon.

– Versengő típus, igaz? – kuncogott Georgia.

– Apu számára az élet egy nagy versengés. – Sally visszamosolygott rá. – De nem panaszkodhatom… hiszen ezért viselhetem egy divattervező darabját.

– Hűha, ezt a ruhát egy dizájner tervezte? – Georgiának hirtelen feltűnt, milyen remekbe szabott Sally ruhája – a strucctoll szegélye, a többiekénél épp csak egy picit szebb és különlegesebb, feszesre szabott, gyöngyházfényű anyaga.

– Öt ilyenem van – közölte Sally, és benyakalta a gyümölcspuncsát. – Szóval játsszuk azt, hogy levadásszuk a partiképes példányokat. Anyu írt egy listát a „debütánsok örömeiről”, akikre érdemes figyelni.

– Debütánsok örömei?

– A férfiak – nevetett Sally. – Te teljesen tájékozatlan vagy? Jól figyelj, mert az egyik lesz a férjed.

– Azt már nem! – fortyant fel Georgia.

– Akkor miért vagy itt?

– Ugyan már, Sally! Nézz a szemembe, és úgy mondd, hogy te élvezed ezt. Partikra járni, várni, fohászkodni, hogy felkérjenek táncolni, reménykedni és ábrándozni, hogy ez az egész talán valami komolyabbhoz vezet. Láttad a szülőket a bemutatáson, ahogy mereven, egymáshoz alig szólva, ide-oda sasszéztak? Valaha nyilván volt egyéniségük, de a házasság útját állta, és kiszipolyozta belőlük. Az embernek van egy élete, amit élhet. Nem akar feltétlenül férjhez menni. Nem akarja, hogy lenyessék a szárnyait, mielőtt egyáltalán széttárhatná őket.

– De én szeretném, ha valaki eljegyezne. Amilyen hamar csak lehet – felelte Sally megütközve. – Igaz, szerinted kicsit élnünk kellene, mielőtt férjhez megyünk, szerintem viszont csak akkor kezdődik el igazán az életünk, amikor megtaláltuk a másik felünket, akivel együtt mehetünk az úton.

Georgia elgondolkodott újsütetű barátnője filozófiáján, és azon töprengett, valójában nincs-e igaza. Elvett egy garnélás hasét egy arra haladó ezüsttálcáról, és kicsit elengedte magát. Látszott, hogy Sally szeretne egy játszótársat a férfivadászatához, és amúgy is már csak néhány perc, aztán méltóságteljesen el tud távozni.

Sally rámutatott három Stephenre, fél tucat Davidre és egy Malcolmra, aki határozottan érdekes jelölt volt, bár némileg kéjenc benyomását keltette. „Taxiban nem biztonságos” – így szokták jellemezni a hozzá hasonló férfiakat.

– Az ott Charles Darlington-Smith – mutatott Sally egy előkelő vörös hajúra, aki kimagaslott a többiek közül. – Jó család, jóképű, de ez már vagy a tizedik szezonja, ami elgondolkodtat, hogy mi lehet vele a baj.

– Tehát az „örömök” kissé idősebbek nálunk? – kérdezte Georgia, tekintetével továbbra is a termet pásztázva.

– Általában – bólintott Sally. – Ami jó dolog, hiszen férfit akarunk, nem egy fiúcskát.

Georgia megpillantott a tömegben egy szálfaegyenes, sötét hajú fiatalembert, aki egy kicsit távolabb állt a többiektől, viselkedésével azt sugallva, hogy ugyanannyira élvezi a partit, mint ő.

– Ügyesen kiszúrtad – bökte oldalba Sally. – Ő Edward Carlyle. Nagyon gazdag. A családjának a tulajdona egy bank. Nyilván emiatt egy picit sznob. Jó a modora, de elképzelhető, hogy TTBLHH.

– Az mi? – kérdezte Georgia, érdeklődéssel szemlélve Edward Carlyle-t.

– Egy újabb kód – vihogott Sally. – Taxiban teljesen biztonságos, lehet, hogy homokos.

Georgiából akaratlanul kitört a nevetés; ebben a szempillantásban Edward Carlyle odanézett, és összeakadt a tekintetük. Georgia elfordította a fejét, hátralépett, és feszengve tűnődött, vajon a férfi hallotta-e őket. Igaz, hogy nem akar itt lenni, de a legkevésbé sem szeretne faragatlanul viselkedni, különösen olyasvalakivel, aki valószínűleg pontosan ugyanúgy vélekedik erről az estéről, ahogy ő.

– Nos, én visszamegyek – jelentette ki Sally elszántan. – Kezdődik a férjvadászat. Nem hagyhatok pocsékba menni egy szabászati remeket.

Georgia elvett egy újabb kis szendvicset, és miközben nézte a tömegbe belevesző Sallyt, némán sok szerencsét kívánt neki.

– Georgia Hamilton, mit keresel te itt?

Körülpillantva Georgia azt látta, hogy egy ismerős arc tart feléje. Marina Ellis egy osztályba járt vele Madame Didiot intézetében. Noha Georgia hálás volt Marinának azokért az alkalmakért, amikor megengedte neki, hogy első emeleti hálószobája ablakán át szökjön ki a tiltott éjszakai programokra, ahogyan azt a leánynevelde növendékei rendszeresen tették, továbbra is felvágós sznobnak tartotta.

– Ne légy annyira meglepve – felelte udvariasan, de a figyelmét nem kerülte el a célzás, hogy semmi keresnivalója egy efféle elegáns partin. – Amúgy hogy vagy? Jól szórakozol?

– Nagyon sokat vihogunk, igaz? – fordult Marina a barátnőjéhez, akit Melanie Archerként mutatott be.

– Ez a ház majdnem annyira el tudja terelni az ember figyelmét, mint a férfiak – mosolygott Melanie, és tekintete úgy suhant körbe a termen, akár egy éhes héjáé.

– Nem is tudtam, hogy barátnők vagytok Sally Dalyvel – jegyezte meg Marina pletykára éhesen.

– Csak az imént ismerkedtem meg vele.

Marina halkan felhorkant, mintha megkönnyebbült volna.

– Nos, ne hagyd, hogy rád tapadjon – suttogta drámaian.

– Miért, mi a baj vele? – vonta össze a szemöldökét Georgia.

– Az olyan emberektől, mint ő, az olyan családoktól, mint az övé, egyszerűen rosszkedvem lesz – jelentette ki Marina, mintha ebből teljesen nyilvánvaló volna, mi a gond Georgia új barátnőjével. – Pontosan ő az oka annak, hogy megszűnik a szezon. Mit is mondott Margit arról, hogy már minden londoni ribanc megvásárolhatja a részvétel jogát?

Georgia hallotta már a királynő húgának ezt az elhíresült kijelentését, de Marina előadásában az idézet úgy hangzott, mintha a hercegnő a kebelbarátnője volna.

– Sally nem ribanc – felelte mérgesen. – És még csak nem is londoni.

– Úgy van. Birminghami, igaz? Az apja fémhulladékkal vagy valami más furcsasággal kereskedik. – Marina összeráncolta pisze orrát.

– Nos, egy divattervező modelljét viseli – válaszolta Georgia –, tehát Mr. Daly nyilván jól csinál valamit.

– A divattervező ruháját az ember a kelengyéjébe tartogatja, nem hordja el, mielőtt egyáltalán megcsókolt volna egy fiút – szögezte le Marina rezzenéstelenül, Melanie pedig egyetértése jeléül bólogatott. – Ez jellemző erre az újgazdag fajtára. A szekeret fogják be a ló elé, meg minden. Hallottam, hogy most vettek egy házat Svájcban, holott síelni sem tudnak. – Melanie-val együtt vihogni kezdett.

Georgia hallotta, hogy valaki kanállal kocogtat egy poharat, bár a zsivajban alig lehetett kivenni.

– Emily apukája beszédet akar mondani – közölte Marina. – Ő már a puszta gondolattól is zavarba jön, úgyhogy mennünk kell, hogy erkölcsi támaszt nyújtsunk neki.

Georgia útjukra engedte őket. Nem is tudta, hogy Marina ilyen jó barátságban van a gazdag Emily Nightingale-lel, és arra a megállapításra jutott, hogy némelyek azért vannak itt, hogy ugyanannyi előnyös barátságot kössenek, mint amennyi romantikus ismeretséget.

Emily nevének hallatán eszébe jutott, hogy még nem mondott köszönetet a háziasszonynak, márpedig ezt nem mulaszthatja el, mielőtt távozik.

A terem egyik végében íves lépcső állt, ezen felment a partira néző félemeleti részre. Itt csönd volt, és jó rálátás nyílt az édesapja mellett idegesen álldogáló Emilyre. Amikor megfordult, egy dupla ajtót látott maga mögött. El volt kerítve, de ez csak fokozta a kíváncsiságát. Kiakasztotta a kötelet, és kinyitotta az ajtót, hogy megnézze, mi van mögötte, s elállt a lélegzete a gyönyörűségtől, amikor meglátta, hogy egy csodás teraszra vezet, ahonnan Belgravia legszebb házainak a hátsó részére nyílt kilátás – a hatalmas kiugró ablakfülkéket kivilágították, és a sötétben úgy izzottak, akár a töklámpások.

Homályosan hallotta, hogy kezdetüket veszik a beszédek, és örült, hogy távol van az egész cécótól. Kinyitotta a táskáját, elővett egy Gauloises cigarettát, és meggyújtotta. Miközben belélegezte, érezte a kátrány és a mellette lévő rácsozatra felfutó lonc illatát.

– Kaphatok egyet én is?

Georgia megfordult, és egy olyan ragyogó kék szempárral találta magát szemben, amilyet még sosem látott.

– Csak kettő van – dadogta gyorsan a jóképű fiatalembernek, aki kijött az erkélyre. Rövid, sötétszőke haja volt, az arcán egy csöpp téli barnaság, és jobban kitöltötte a szmokingját, mint a partin látott többi „debütánsok öröme”.

– Tökéletes – vigyorgott a férfi, amikor odakínálta neki az utolsó szálat.

Odatartotta a cigarettája végét Georgia öngyújtójának lángjába, és bágyadtan rámosolygott.

– Maga sem bírja a beszédeket?

– Ő csak egy büszke apa, gondolom. – Georgia szippantott egy újabb slukkot a cigarettájából. – Nem, én azért jöttem ki ide, mert odabent alig ismerek valakit, és jobbnak találtam a gondolataimmal egyedül lenni, mint egy rakás idegen között.

– Nos, én bemutathatom néhány embernek. Nekem ez a második évem itt. Nem olyan vészes, ha az ember lazán veszi.

– Akkor maga tapasztalt vén róka a szezon terén – vigyorgott Georgia.

– Ez egy módja annak, hogy az év hat hónapjában etessenek és itassanak. Ráadásul meglehetősen kellemes holdfényes erkélyeken gyönyörű lányokkal tölteni az estét.

Georgia zavartan elfordult.

A férfi kifújt egy füstkarikát. Szólnia sem kellett, csak úgy áradt belőle a magabiztosság.

– Engedje meg, hogy bemutatkozzam. Harry Bowen vagyok.

– Georgia Hamilton. Nagyon örvendek.

– Kivel szeretne megismerkedni? Ámbár én örülnék, ha egész este idekint beszélgethetnék magával.

– De hiszen nem is ismer!

– Mindig is érdekesebbnek találtam a többieknél azokat, akik szívesen maradnak egyedül a gondolataikkal.

– Ami azt illeti, én szívesebben ülnék egy járdára kitelepült kávézóban egy baráti csoporttal, vagy hallgatnék zenét egy dzsesszklubban. Nem vagyok az a kimondottan befelé forduló típus – mosolygott Georgia.

– Akkor miért ne tennénk?

– Mit?

– Lépjünk le innen! Elmehetnénk a Sohóba vagy a King’s Roadra. Sőt, van egy még jobb ötletem. Egy óra múlva kezdődik Richmondban egy másik parti, ahová átmegy egy csomó barátom, akiket maga nagyon kedvelne. Kimehetnénk kocsival, fennmaradnánk egész éjjel, aztán átruccanhatnánk a Heathrow-ra reggelizni.

– Richmond? Heathrow? – kérdezte Georgia, és titokban magával ragadta a kaland lehetősége.

– Imádom a repülőteret. Még jó, hogy nincs nálam az útlevelem, különben ki tudja, végül hol kötnék ki. Ez az egyik ok, amiért beléptem a hadseregbe. Azt leszámítva, hogy túlságosan lassú felfogású vagyok az egyetemhez. Imádom azt, hogy bárhová átvezényelhetnek bennünket.

Georgia elkerekedett szemmel nézett rá.

– De ha elküldik, akkor nyilván háborúba megy, nem? Én az utazásnak biztonságosabb módjait is el tudom képzelni.

– Úgy mondja ezt, mintha érdekelné. – Harry elmosolyodott, és Georgia szíve apró bukfencet vetett. El is pirult, ezért örült, hogy a hold csak halványan süt.

– Mit mond? Maradjunk vagy menjünk?

– Boldogan elszabadulnék innen, de félek, a beszédek még eltartanak egy darabig. Valahogy az érzésem, hogy Mr. Nightingale szereti hallani a saját hangját.

– Hát akkor lógjunk meg!

– Hogyan? A pincérek kiszúrnak, és visszaráncigálnak bennünket. Alighanem lasszót tartanak a zsebükben.

A férfi nevetett, és Georgia remekül érezte magát.

– Nos, akkor keressünk egy menekülési útvonalat!

– Magának könnyű. Magát kiképezik az ilyesmire.

Harry már lefelé kukucskált az erkélyről.

– Csak nagyjából öt méter lefelé – jelentette. – És egészen a földig fut egy ereszcsatorna. Gondolja, hogy meg tudja csinálni?

– Viccel? Amikor Párizsban éltem, kétszer ilyen magas ablakokon keresztül szoktam kilógni a házból.

– Maga percről percre egyre érdekesebb lesz.

Harry ment elsőnek, pillanatok alatt lecsúszott. Georgia először az egyik lábát vetette át a mellvéden, majd a másikat, beigazította mindkét lábfejét, aztán az erkély peremén végigaraszolva követte a férfit. A szíve hangosan vert, és a tarkóján kiütött a veríték, amikor megragadta az ereszcsatornát.

– Miért nem sétáltunk ki egyszerűen az ajtón? – kiabálta, miközben teljes erejéből belekapaszkodott a csőbe.

Amikor a talpa a földet érte, Harry kézen fogta, és egy ajtóhoz vezette a kert végébe.

– Szezám, tárulj! – mondta. Elfordította a súlyos gombot, és már kint is voltak egy félreeső belgraviai utcán, és nevetve, zihálva úgy szaladtak el az előkelő, fehér házak mellett, mintha börtönből szöktek volna meg.

– Itt is van az autóm – vezette oda Harry egy kis Fiathoz.

Kinyitotta Georgiának az ajtót, és a lány beszállt. Amikor felpörgött a motor, nézte, ahogy Harry egyesbe tette a sebességváltót, és egy pillanatra megvillant erős, napbarnított karja.

– Csintalannak érzem magam.

– De jó érzés, nem?

Harry gyorsan vezetett, az autó egyre kevésbé felismerhető utcákon suhant át, és a férfi közben mesélt neki az életéről a Walesi Gárdában – egy keménykedő ezredesről és az ezrede legutóbbi átvezényléséről a Szuezi-csatorna övezetébe.

Amikor áthajtottak a folyó fölött az egyik hídon, Georgia felsóhajtott az elragadtatástól.

– Ez gyönyörű – mondta, picit megszédülve a látványtól. – A Szajna-parti séták a kedvenceim közé tartoztak.

– Akkor sétáljunk végig a vontatóúton! – javasolta Harry, és jobbra indexelve leállította az autót egy kis hullámtörő gát mellett.

Kikapcsolta a motort, és átvetette a karját az utasülés hátán.

– Mit gondol, véget értek már a beszédek? – kérdezte mosolyogva. Gyönyörű a mosolya, vette észre Georgia, és tökéletes a fogsora, ami jó géneket sejtet.

– Alighanem kiküldtek utánunk egy keresőosztagot. Jesszusom, nem is mondtam köszönetet a háziasszonynak!

– A barátnője?

– Még életemben nem találkoztam vele. A nagynéném intézte a meghívást.

– Akkor észre sem vette sem az érkezését, sem a távozását, ámbár abban biztos vagyok, hogy néhány férfinak feltűnt.

– Miért mondja ezt?

– Az emberek észreveszik, amikor a legcsinosabb lány a partin egyszer csak már nincs ott.

Georgia a térdét nézte, és érzékelte, hogy a férfi elfordul az ülésén.

– Nézz rám! – suttogta Harry.

Amikor Georgia odafordult, a férfi az ujjaival megsimogatta az állát, majd a kezébe zárta az arcát.

– Megcsókolhatlak? – kérdezte lassan.

Georgia alig egy órája ismerte, így határozottan sejtette, nem szabad hagynia, hogy a férfi ajka az övé közelébe kerüljön. De ezen a szűk, meghitt helyen, miután kézen fogva rohantak végig együtt a sötét utcákon, úgy érezte, mintha ez volna a legtermészetesebb dolog a világon.

Bólintott, és a férfi szája súrolta az övét.

Olyan hangot hallatott, mintha ízlelgetné, és a lánynak tetszett a hangzása, tetszett neki, hogy szépnek és kívánatosnak érzi magát tőle.

A sebességváltó kényelmetlenül a lábához nyomódott, de ahogy a férfi nyelve benyomult a szájába, ez egyre kevésbé zavarta.

– Gyere közelebb! – dünnyögte Harry, amikor levegőt vett.

Szövet suhogását hallotta, és érezte, hogy a férfi keze fölfelé nyomakszik a ruhája alatt, egyre följebb siklik a lábán, neki pedig egyre gyorsul a pulzusa.

Ez már egyáltalán nem tűnt helyesnek. Furcsa bizsergést érzett a lába között, és ez kicsit megijesztette.

A férfi ujjai a harisnyája fölött lévő csupasz részt cirógatták. Olyan érzés volt, mintha a bőre égette volna az övét.

– Ne – mondta halkan, de a férfi mintha meg sem hallotta volna. Forró, izzadt ujjai tovább kutakodtak.

– Hagyja abba! – sikerült végre erélyesebben kimondania. – Szálljon le rólam! – Egyik kezével ellökte.

– Mi a baj? – rándult hátra a férfi, és komoran bámult rá.

Egyszeriben már nem is tűnt olyan vonzónak. Az autó börtönében összezárva vele, Georgia meglátta enyhén vöröslő, tág pórusait. Az ajkai berepedeztek, azok a kék szemek hidegen világítottak.

– Csak hagyja abba! – zihálta Georgia. Megtörölte a száját a kézfejével, és érezte, hogy a rúzsa és a férfi nyála szétkenődik az arcán.

– Miért? Azt hittem, mindketten élvezzük. – Harry rosszalló arcot vágott.

Georgia hátradőlt az ülésén, és elcsitította a zihálását.

– Nem helyes. Még csak most ismerkedtünk meg.

– Akkor bezzeg nem tiltakoztál, amikor leállítottam az autót – gúnyolódott a férfi.

– Egy kellemes sétát akartam tenni a folyóparton.

– Mind ezt mondják – mondta a férfi a fejét csóválva. – Ti, elsőbálozók mind egyformák vagytok. Szeretitek fenntartani a látszatot a csinos kis ruháitokban, de a lelketek mélyén mind ezt akarjátok.

Georgia gondolkodás nélkül erősen pofon vágta.

– Te rohadt kis kurva! – acsarkodott a férfi.

– Ennél sokkal rosszabbat érdemelne, nekem elhiheti – vágott vissza Georgia az ajtó kilincsével küszködve.

– Nagyon helyes, kotródj csak ki!

– Ez aztán az úriember! – kiáltotta utána Georgia, amikor a férfi felbőgő motorral elhajtott az éjszakába.

7. fejezet

Miközben ott állt a rakparton, nézve Harry autójának eltűnő hátsó lámpáit, szemerkélni kezdett az eső. Borzongva maga köré fonta a karját, és átkozta az időjárást, átkozta Harryt és az egész francos szezont. Fogalma sem volt, hol van, és nem is volt kitől megkérdeznie. Látta, hogy szemből egy csavargó közeledik feléje. A férfi odakiáltott valamit, és ettől Georgia megijedt. Megfordult, és elindult a híd felé, de a cipője megcsúszott a nedves földön, ő térdre esett, és összekente iszappal a ruhája elejét.

Feltápászkodva hirtelen féloldalasnak érezte megát, és ahogy lenézett, látta, hogy az egyik cipősarka letört. Lerúgta a cipőt, és dühösen bedobta a folyóba, majd, miután rájött, hogy mezítláb egyszerűbb lesz gyalogolnia, a másikat is utánahajította.

Leugrándozott a macskakövekről a járdára, amit hidegnek és szemcsésnek érzett a lába alatt. A folyótól távolabb már forgalmasabb lett az utca, és amikor megállított és megkérdezett egy férfit, merre van a legközelebbi buszmegálló vagy metróállomás, az a folyó túloldalára mutatott, mondván, hogy ott találja a Putney Bridge metróállomást.

Georgia a fejét csóválva gyalogolt tovább. Hogyan lehetett ennyire ostoba, hogy ilyen helyzetbe sodorta magát? Tudta magáról, hogy nem igazán tapasztalt az ellenkező nemet illetően, de azért teljesen tudatlan sem volt.

Miután elvégezte Madame Didiot iskoláját, elköltözött egy barát barátjának a kis bérelt szobájába. Megszabadulván a virágkötészeti óráktól és a gyorsírásoktatástól, be-besurrant előadásokra a Sorbonne-on – hivatalosan nem iratkozott be a híres párizsi egyetemre, de már beszélte annyira a francia nyelvet, hogy ki tudta magyarázni magát azon egyetlen alkalommal, amikor kérték tőle a diákigazolványát – és itt, egy előadóterem hátsó sorában, utolsó Párizsban töltött hetében történt, hogy megismerkedett Jacques-kal.

Az előadás után megosztoztak egy cigarettán a négyszögletű belső udvarban, ahová a fiú hívta meg egy kávéra, hogy megbeszéljék Molière műveinek finomságait. Jacques huszonegy éves volt, Nizzából származott, és előszeretettel gondolt magára kommunistaként. Néhány nappal később elvitte Georgiát egy dzsesszklubba, majd egy lebujba a Szajna bal partjára, ahol hajnali háromig vitatkoztak a fiú barátaival a művészetek szovjetunióbeli szabadságáról.

Georgia utolsó párizsi estéjén ismét a bal partra mentek sörözni és moules-t, azaz kagylót enni egy olyan kávézóba, ahol Hemingway és Fitzgerald szokott inni. Átballagtak a Pont des Arts-on a Louvre-hoz, és ott, a múzeum kapujában szenvedélyesen csókolóztak. Georgia némileg megijedt a csóktól, mielőtt elcsattant. Madame Didiot-nál a lányok lámpaoltás után beosontak egymás szobájába, és megtárgyalták szexuális élményeiket – vagy azok hiányát –, és a kezük segítségével gyakorolták a francia csókot: a hüvelykujjukkal és a mutatóujjukkal formált kis lyukba dugták a nyelvüket. De amikor a valóságban került rá sor, minden ösztönösen történt, és nagyon élvezetes volt, még akkor is, amikor Jacques keze becsusszant a blúza alá. A fiú hívta, menjen fel vele a Bastille-nál lévő műteremlakásába, és amikor ő erre nem volt hajlandó, úriemberként fogadta a döntését – ezért lepődött meg annyira Harry Bowen tisztességtelenségén és modortalanságán.

Most már zuhogott az eső. Georgia lepillantott, és látta, hogy sötét fuksziaszínű festékcsíkot húz maga mögött.

– Ezt nem hiszem el – mondta ki hangosan, és ömleni kezdett a könnye.

Hallotta, hogy mögötte lelassít egy autó. Egy pillanatig körülnézni sem mert. Már csak ez hiányzott volna – hogy a rendőrség éjjeli pillangónak tartsa, és begyűjtse.

– Jól van?

Megfordulva azt látta, hogy egy sötétpiros sportkocsi áll meg a hídon. Az utasülés melletti ablak le volt húzva, azon bekukkantva nézte meg a sofőrt. Halványan ismerősnek tűnt, de hirtelenjében nem tudta hová tenni, ezért ijedtében felgyorsult a pulzusa.

– Jól van? – kérdezte újra a férfi.

– Igen – dadogta, tudva, hogy tovább kellene mennie.

– Az este során mind a ketten ott voltunk Emily Nightingale partiján, Belgraviában. A nevem Edward Carlyle. Hivatalosan nem mutattak be bennünket egymásnak, így sajnos én nem tudom a maga nevét.

– Georgia. Georgia Hamilton. – Habozott, de aztán eszébe jutott, mit mondott róla korábban Sally Daly – hogy TTBLHH –, és közelebb lépett az autóhoz.

– Nézze, elvigyem valahová? – kérdezte a férfi, igyekezve túlkiabálni a zuhogó esőt.

– Komolyan, jól vagyok. Azt hiszem, a metró ott van a híd túloldalán.

– Ha addig nem tesz szert tetanuszfertőzésre – felelte a férfi, lepillantva a csupasz lábára.

– Majd figyelek, hogy ne lépjek rozsdás szögbe.

Esőcseppek csapkodták az arcát, és meg kellett törölnie a szemét, hogy lássa a férfit.

– Nézze, nem szeretnék udvariatlan lenni, de fogalmam sincs, hogy ki maga. Lehet, hogy ivott. Lehet, hogy egy szexőrült perverz…

A sötétben is látta, hogy a férfi egyik sűrű szemöldöke felszökik.

– Vagy pedig megszagolhatja a leheletemet, aztán abból a telefonfülkéből felhívhatja a szüleit, hogy közölje velük, Edward Carlyle tizenöt percen belül hazaszállítja, és így nem fog tüdőgyulladást kapni.

Georgia egy pillanatig átgondolta az ajánlatát, aztán kinyitotta a kocsi ajtaját.

Nézte, ahogy a férfi pillantása a szoknyája szegélyére esik, amit teljesen átáztatott a nedves festék, és látta az arckifejezésén, hogy már megbánta az ajánlatát. Közelebbről megvizsgálva az autót, felismerte, hogy egy Aston Martin, kétségkívül igen drága jószág.

– Elnézést. Olvadozom – mentegetőzött összerezzenve.

A férfi benyúlt a kesztyűtartóba, kivett belőle egy újságot, és ráterítette az utasülésre.

– Hát mégsem halt ki teljesen a lovagiasság – mondta Georgia hálásan.

– Érdekes ruha. Önmegsemmisítésre készült?

– Kézzel festett.

– Vízfestékekkel – mosolyodott el Edward.

Georgia megmondta neki a címét, aztán mereven ülve fohászkodott, hogy ne csorgasson semennyi festéket a fekete bőrülésre.

– No és mit keres errefelé? – kérdezte, miközben a férfi beindította a motort.

– Egy partira tartottam Richmondba.

– Én is – felelte Georgia, azon tűnődve, vajon a férfi Harry barátja-e, és hogy el kellene-e mondani, mi is történt.

– De az amarra van… És amikor átjöttem a hídon, megláttam. Felismertem, és…

– És azt hitte, meghibbantam.

– Valahogy úgy – dünnyögte a férfi. – Biztos benne, hogy minden rendben van?

– Valószínűleg valamilyen magyarázattal kell szolgálnom az unokanővéremnek. Ez az ő ruhája.

– És hol van a cipője?

– Úton az Északi-tenger felé.

Georgia ráébredt, hogy a férfi bizonyára elmebajosnak tartja.

– No és hogy tetszik eddig? Mármint a szezon – törte meg a férfi a kínos csöndet.

Georgia horkantott egyet.

– Amint véget ér ez az átkozott dolog, már indulok is Párizsba.

– Á, vagyis frankománok vagyunk?

– Jól ismerem – fintorgott Georgia. – Korábban ott laktam. Megvolt az életem, volt egy barátom.

– Csakugyan? – Edward hangjába érdeklődés költözött.

– Kommunista volt – közölte Georgia némi büszkeséggel.

– Te jó ég! Akkor, gondolom, nem mondta el neki, hogy elsőbálozó lesz.

Georgia a homlokát ráncolta, mert ráeszmélt, hogy igaza van. Talán Jacques emiatt nem válaszolt egyetlen levelére sem, amelyeket küldött neki.

– Író akarok lenni – magyarázta sietve. – Ezért megyek vissza Párizsba. Hogy könyvet írjak.

– Ahhoz nem muszáj Párizsba mennie – felelte Edward bosszantó tárgyilagossággal.

Georgia a szemöldökét ráncolva megfordult, szemrevételezte a profilját – markáns orra és határozott álla már-már arroganciával határos magabiztosságot sugallt –, és úgy döntött, hogy nem hagyja magát.

– Nem kizárt, hogy a huszadik század legnagyobb regényírói közül jó néhányan nem értenek egyet magával. Joyce, Hemingway, Fitzgerald, Gertrude Stein és Ezra Pound ott írták legjobb műveik némelyikét.

– De nem a szép látnivalók és a finom croissant-ok miatt. – Edward megvonta a vállát. – Valamennyien vagy a háború, vagy a szesztilalom elől szöktek oda. Párizs bohémebb és liberálisabb hely volt; úgy vonzotta a művészeket, akár egy mézescsupor, ők pedig inspirálták és mentorálták egymást. De ez rengeteg más nagyvárosban is előfordulhatott volna. Egy londoni kávézó simán lehetne a következő jelentős irodalmi szalon. Az számít, hogy mi van itt és ott – mutatott a fejére és a szívére. – Minden más pusztán földrajzi kérdés.

– Nos, én úgy találtam, hogy remekül tudok ott dolgozni – húzta az orrát Georgia. – Volt egy kedvenc helyem a Notre-Dame mögött lévő parkban. Mire két héttel ezelőtt eljöttem, már öt naplót teleírtam gondolatokkal és lefirkált jegyzetekkel.

– Akkor meg is van a könyve. Egy emlékirat. Egy angol lány Párizsban. A partik között fennmaradó időben akár be is fejezhetné.

– Senkit sem érdekelnek egy ismeretlen tizennyolc éves lány emlékei. Én olyan regényíró akarok lenni, mint Françoise Sagan.

Látta, hogy a férfi elmosolyodik a sötétben, és ez felingerelte.

– No és maga? A maga számára mit tartogat az élet a szezonon túl?

– Néhány hónap múlva végzek az egyetemen – felelte Edward, és elmagyarázta, hogy egy Christ Church nevű helyre jár, amely a jelek szerint az Oxfordi Egyetem kollégiuma. – Apám egy bankban dolgozik. Mellé fogok beállni, de valamikor majd New Yorkban akarok élni.

– New Yorkban?

– Mi a baj ezzel?

– Anyukám mindig azt mondja, hogy New Yorknak nincs kultúrája. Nincs történelme.

– Badarság – mosolygott Edward, mintha Georgia valami igencsak nevetségeset mondott volna. – A Metropolitan Múzeum a legjobb a világon. Aztán van dzsessz, művészet, színház, film… Olyan, amilyen Párizs volt a húszas években.

– Most hirtelen hangnemet váltott – felelte Georgia gőgösen. – Egy perce még London legbuzgóbb szószólója volt.

– London remek város, de bele fog telni még egy évtizedbe, mire teljesen magához tér a háborúból. A birodalom halott. Az osztályrendszer haldoklik. Elég, ha csak a debütálószezon beszüntetését nézi, hogy tisztában legyen ezzel. New York a világ új központja. Úgyhogy én is részese akarok lenni: új részleget akarok nyitni a banknak a Wall Streeten. Egy napon újból a londoni City lesz a pénzügyi világ középpontja, addig azonban a legfontosabb globális kereskedelmi terület New York.

– Nos, bizonyára nagyszerű, hogy ezt mind ilyen szépen kitalálta – mondta Georgia egy picit csípősebben, mint akarta. – Mindeközben nekem nincs más kilátásom, mint hogy hat hónapon keresztül ostoba koktélpartikon és táncmulatságokon vegyek részt.

– Kerítsen magának egy állást!

– Most a szezonnal foglalkozom.

– De a nappalai szabadok, leszámítva az esetenkénti utazást Ascotba vagy egy fácánvadászatot.

– Nem értek semmihez.

– Menjen el egy kávézóba dolgozni! Találkozzon emberekkel, figyelje meg, nézze őket! Hasznára válik az írásának is. Esetleg még egy irodalmi szalont is alapíthat.

Georgia nem tudta biztosan, nem csak ugratja-e a férfi. Határozottan megvolt benne a gazdagok veleszületett magabiztossága, az az önbizalom, amely őt kissé feszélyezte, de ugyanakkor a felvetései nagyon is tetszettek neki. Már a King’s Roadon jártak, és a kávézókból kiömlő neonfények tócsákat alkottak az utcán. Lényének egy része szeretett volna bemenni az egyikbe. Szeretett volna presszókávét inni, és megtudni mindent a New York-i dzsesszről, mivel gyanította, hogy Edward Carlyle az a típus, aki mindenről sokat tud.

Épp fel akarta ezt vetni, de Edward már kitette az indexet jobbra, hogy beforduljon az utcájába, és ettől Georgiába belehasított a csalódottság.

– Hányas szám? – kérdezte Edward, és lassított.

Georgia látta, hogy kis lakásuk emeletén ég a villany. Estella fennmaradt, és vár rá.

Edward megállította a kocsit a járdaszegély mellett, és egy másodpercig mind a ketten szótlanul ültek, ami feszélyezte Georgiát.

– Elmegy még Richmondba?

– Azt hiszem, inkább kihagyom – felelte Edward az órájára pillantva.

– Sajnálom. Sajnálom, hogy miattam lemarad a partiról.

– Inkább köszönettel tartozom érte. Mindenképpen vissza kell mennem Oxfordba.

– Nem, én köszönöm – felelte Georgia halkan. Kiszállt az autóból, és visszanézett a férfira. – Köszönöm, hogy megmentett.

– Kellemes szezont, Georgia Hamilton! Tudja, néha a dolgok az életben egy kicsit könnyebbek, egy kicsit élvezetesebbek, ha nem állunk nekik olyan nagyon ellen.

8. fejezet

– Georgia! Megjött a taxi!

– Egy perc, és ott vagyok! – kiáltotta vissza Georgia egyszemélyes ágya kényelméből, erősen igyekezve, hogy leplezze hangja álmosságát. A tűzforró fürdő, amelyet azután vett, miután hazatért a Peter Jones áruház mögött üzemelő Swiss Chalet kávézóból, jócskán elálmosította. Imádta pincérnői munkáját Chelsea legmenőbb kávézójában – megengedték neki, hogy ingyen süteményt vigyen haza, a csöndes időszakokban leülhetett írni, sőt, André, a cukrász időnként még a mesterségére is tanítgatta. Amikor azonban hazaért, holtfáradt volt, ami nem zavarta, amikor egyszerűen lefekhetett aludni, ám szörnyű volt, amikor még el kellett mennie egy partira.

Hallotta, hogy megnyikordul a hálószobája ajtaja, és amikor ezt drámai zihálás követte, tudta, hogy szunyókálása kérészéletű volt.

– Még föl sem öltöztél – állapította meg Estella rémülten.

Georgia följebb húzta a takarót az arcára, és felnyögött.

– Csak még öt percet! – könyörgött a kellemes melegben.

– De a taxi már itt van. Az óra meg csak pörög… – Az édesanyja az ágyához lépett, és lerántotta róla a takarót.

– Ne haragudj! Csak olyan fáradt voltam…

– A miatt a nyomorult munka miatt, igaz? Véget kell neki vetnünk, ha a hazaérkezésed után mást sem akarsz, mint aludni. Habrolók felszolgálása álló nap nem fog…

– Mit nem fog? – ült fel Georgia. A felvetés, hogy hagyja ott a kávézót, feldühítette.

Titokban elismerte, hogy bizony nehéz zsonglőrködnie a munka és az immár teljes sebességbe kapcsoló szezon követelményei között. De hetente csaknem tíz fontot keresett, és máris el volt dugva negyven fontja a bugyisfiókjába. Francia barátnője, Grace azt mondta, tud egy szobát a Bastille-nál egy házban, amelyet havi alig hatvan frankért ki lehet venni, és ha így mennek a dolgok, ősszel el tud költözni Párizsba.

– Mit nem fog? – ismételte meg. – Férjet találni nekem?

Estella elővette a fehér ruhát, amelyet Georgiának aznap este viselnie kellett, és az ágyra hajította. Úgy érkezett a takaróra, akár egy égből lebukó hattyú. Georgia fejcsóválva nézett Estellára. Tudta, hogy divatjamúlt dolog jóban lenni az anyjával, de ő és Estella őszintén közel álltak egymáshoz. Az utóbbi időben azonban alig ismert rá az anyjára, és alig tudta elhinni, hogy inkább a szezon ostoba kívánalmait választja a lánya boldogsága helyett.

– Lent találkozunk – mondta durcásan. Átlendítette a lábát az ágy szélén, és feltartotta a ruhát.

– Nem. Megvárlak – jelentette ki Estella már lágyabban.

Georgia bement az aprócska fürdőszobába, és belebújt a fehér ruhába. Ez nem Clarissáé volt. Topaztól kapta ajándékba, és noha Georgiának fogalma sem volt róla, honnan került rá pénz, egész csinosan mutatott – hosszú volt, a derekából necc-és tüllrétegek álltak ki, amitől úgy festett, mint egy balerina tüllszoknyája. Füle mögé tűrt haját két kis ékszerrel díszített csattal letűzte, felvette a fehér kesztyűjét, és a tükörbe pillantott. Egy másodpercig olyan érzése volt, mintha egy Degas-festményt nézne.

– Talán meg kellett volna említenem, hogy értünk jönnek… – szólt be Estella az ajtón keresztül.

Georgia kilépett a folyosóra.

– Peter bácsi és Sybil néni a taxiban vannak?

– Nem, velük ott találkozunk. – Estella elkapta a tekintetét a lányáról.

Georgia az ablakhoz ment, és kinézett az utcára, ahol egy taxi parkolt a ház előtt. Még ebből a távolságból is látta, hogy ül valaki a hátsó ülésen, hogy az illető férfi, a húszas éveiben jár, és frakkot meg fehér csokornyakkendőt visel.

– Anyu, mondd meg, mi folyik itt! – nézett vissza szúrós szemmel Estellára.

– Sybil nénéd úgy gondolta, kellene neked egy vacsorapartner. Úgy látom, el is intézte – mondta Estella halk, sürgető hangon.

– És az ott ő? A taxiban?

Estella karon ragadta, és erélyesen az ajtóhoz vezette.

– Kedves fiú, és jó családból való.

– Nem megyek – dacoskodott Georgia, és megpróbált kitekergőzni a szorításából.

– De igen – utasította Estella. Becsapta maguk mögött a bejárati ajtót, és leterelte Georgiát a lépcsőn, majd ki az utcára.

A fiatalember már kiszállt a taxiból, és tartotta neki az ajtót. Néhány centiméterrel alacsonyabb volt nála, a haja vörösesszőke, és a kisujján gyűrűt viselt.

– Frederick McDonald. Örvendek – mondta láthatóan ideges mosollyal. – Csodálatos, hogy végre megismerkedtünk. Már sokat hallottam magáról.

Georgia nem tudta rászánni magát a hazugságra, hogy az érzés kölcsönös.

A szezon egyik fénypontját, Charlotte királynő bálját a Grosvenor House Hotelben tartották. Koktélok előzték meg a vacsorát, amelyet fél kilenckor kezdtek el felszolgálni. Pompás estének ígérkezett, amelyre a jegyek darabja négy font négy schillingbe került, nem mintha Georgia családjának fizetnie kellett volna értük – Donald Daly, Sally édesapja bejelentette, hogy megvett egy tízszemélyes asztalt, és ragaszkodott hozzá, hogy Hamiltonék csatlakozzanak hozzájuk.

– Georgie, hát itt vagy! – rikkantotta Sally, amint betette a köpenyét a ruhatárba.

Georgia örült, hogy látja londoni legjobb barátnőjét. A két lány összebarátkozott Emily Nightingale koktélpartija óta, amelyen megismerkedtek. Noha akkor nem cseréltek telefonszámot, mindig összeakadtak, és kisvártatva eltervezték, hogy a szezon eseményein kívül is összejárnak majd. Habár Sally nagyon komolyan vette a szezont, szórakoztató, jószívű, lezser teremtés volt, és Georgia azonnal megkedvelte.

Georgia még mindig rosszkedvű volt az édesanyjával folytatott összetűzés miatt, de a lélegzete is elállt örömében, amikor meglátta a barátnője ruháját, egy földig érő, nagyon halvány vaníliaszínű, düsesszből és tüllből készült konfekciódarabot.

– No és milyen a partnered? – tudakolta Sally, és összeesküvő módjára belekarolt a barátnőjébe.

– Még te is tudod, hogy Frederick McDonaldot szerződtették mellém ma estére?

– Nos, anyám összeállított egy ültetési rendet, emiatt fel kellett hívnia Sybilt, így máris megtudtuk a pletykát.

– Még egyszer köszönjük a jegyeket. Nagyon kedves volt tőletek.

– Hazudhatnám azt, hogy apu azért verte költségekbe magát, mert te vagy a legkedvesebb, legviccesebb debütáns a mezőnyben – suttogta Sally drámaian –, de valójában akkor kezdtek ragaszkodni ahhoz, hogy ma este egy asztalnál üljünk, amikor elmondtam anyunak, hogy a nagynénéd egy arisztokrata lánya. Ijesztő méreteket ölt a társadalmi törtetésük: még a bátyámat, Keitht is elvonszolták magukkal, és szerintem anyu Clarissa mellé ültette. Remélem, nem szörnyen mogorva. Nézd, éppen most mutatják be őket egymásnak!

Georgia a terem másik végébe pillantott, és azt látta, hogy unokanővére egy pirospozsgás arcú, kövérkés fiatalemberrel cseveg, akin szűken feszül a szmokingja. Külső tekintetében Sally a vonzó édesanyjukra ütött, Keith viszont esztétikai szempontból kihívásokkal küzdő édesapjuk kiköpött mása volt. Clarissa nem morcos lesz, hanem dühös.

– Frederick aranyos – észrevételezte Sally, miközben az asztalok között cikáztak, két-három méterenként meg-megállva, hogy üdvözöljenek egy debütánstársat. Georgia maga is meglepődött, hány embert ismer itt – sokukat már kiszolgálta a Swiss Chalet kávézóban, amely meglehetősen népszerű helynek bizonyult a debütánsok számára, akik ott találkoztak legújabb kedvesükkel. Románcok szöktek szárba a szeme előtt az almás rétes és a forró csokoládé mellett, és olyan suttogásokat is hallott, hogy pár ismerőse remélte, még a nyár vége előtt gyűrű kerül az ujjára. Másokat a két héttel korábban rendezett saját, meglepően jól sikerült koktélpartijáról ismert. Peter bácsi lefoglalt egy termet a Chelsea Művészeti Klubban, amelyet lampionokkal díszítettek fel. A büféasztal szűkös volt – Estella aszpikos kísérletei katasztrofálisra sikeredtek: amit zselatinos asztaldísznek remélt, az – miután sehogyan sem állt össze – inkább egy tál híg, világos rózsaszínű folyadékban úszkáló hideg húsnak tetszett. A koktélkínálatuk azonban kiváló volt. Georgia szórványosan tartotta a kapcsolatot Edward Carlyle-lal – néhány levelet váltottak a putney-i éjszakát követően, amely után meghívót küldött neki a partijára. A férfi nem tudott eljönni – nyilván a körmére égett a tanulás a záróvizsgájára –, viszont küldött neki egy koktélos receptkönyvet, amelyből a lány rengeteg ötletet merített.

Georgia körülpillantott a termen, ma este itt van-e Edward. A legutolsó levelében nem említette, hogy jönne, de a lány reménykedett, hogy lát egy barátságos arcot ebben merev, fehér kesztyűs, a formaságokra kínosan adó tömegben.

Elfoglalták a helyüket a kerek asztalnál. Georgia Frederick és Keith között kapott helyet – Mrs. Daly láthatóan igyekezett bebiztosítani a jövőjét, amely gondolatnál Georgia nem szívesen időzött túl hosszan.

– Ments meg! – súgta a fülébe Clarissa, mielőtt leült Keith másik oldalára. Georgia bátorítóan visszavigyorgott rá.

Az étlapokat franciául írták, de ő beszélte annyira a nyelvet, hogy le tudta fordítani. Leves. Nyelvhalfilé. Csirke krumplival. Mindegyik sokkal egzotikusabbnak és finomabbnak tűnt eredetiben, franciául.

– Imádom a koronáját! Hol vette? – kérdezte Sally édesanyja, Shirley, és vágyakozva mustrálgatta Sybil tiaráját.

– A nagybátyámtól kaptam, amikor feleségül mentem Peterhöz – felelte Sybil udvariasan.

– Don, talán, amikor legközelebb a Bond Streeten járunk, mi is vehetnénk egyet.

Georgia remélte, hogy a nagynénje nem fog rámutatni, hogy a holmi már nemzedékek óta a családja tulajdonában van – Sybil végül diszkréten csöndben maradt.

– Nos, meséljen nekem az üzletről, Mr. Daly! – kérte inkább.

– Jól megy – mosolygott a férfi. Szalvétáját az inge elejébe gyűrte, és a borpincértől három üveg pezsgőt rendelt. – Ami azt illeti, egetverően. Ez nem rossz, tekintve, hogy egy kétkerekű lovas kordéval kezdtem.

– Te tényleg ócskás voltál? – kérdezte Clarissa elkerekedett szemmel.

– Nem áll messze az igazságtól, aranyom – vigyorgott Don Daly. – De a fém újrahasznosításának hatalmas jövője van. Látták már azokat az üdítős alumíniumdobozokat? Az összeset újra fel fogják dolgozni.

– Pénz a régi hulladékért. – Sybil nagyot nevetett a saját tréfáján.

– Sally mondta, hogy a Vogue-nál dolgozol, Clarissa – szólt közbe Shirley csillogó szemmel.

– Úgy van.

– Szoktál járni divatfotózásokra is?

– Még nem. Egyelőre csak gépírónő vagyok.

– Azt tervezi, hogy a közeljövőben elköltözik hazulról – mondta Sybil, alig leplezett rosszallással a hangjában. – Fel kell hívnom Audrey Witherst, hogy beszéljek vele a kilátásaidról most, hogy úgy döntöttél, dolgozó nő leszel.

Georgia Clarissára pillantott, aki néma szégyenkezéssel szegte le a tekintetét. A Hamilton családban nem volt titok, hogy szerették volna inkább jól kiházasítani.

– És Sally azt mesélte, hogy te pedig egy kávézóban dolgozol, Georgia – folytatta mosolyogva Shirley, aki nem lehetetlen, hogy megérezte az asztalnál kialakult feszült légkört.

– Remek állás – mosolygott vissza Georgia szélesen. – Az a sok sütemény, amit megehetek! És még a szüneteimért is fizetnek, ami pompás, mert olyankor a könyvemen dolgozom, vagyis olyan érzés, mintha végül is az írásért kapnék fizetséget.

– Erről jut eszembe – szólalt meg Peter, és nagyot kortyolt a pezsgőből –, a minap egy érdekes pasassal vacsoráztam. Amennyire tudom, meglehetősen sikeres író. Be kellene mutassalak neki. Biztos tud adni neked pár tippet, hogyan lehet kiadatni a könyvedet.

Peter ajánlata olyannyira felderítette Georgiát, hogy a vacsora végül eseménytelenül lezajlott, sőt, mondhatni, egészen kellemesen telt. Az este legnagyobb meglepetését Frederick McDonald jelentette, aki rendkívül jó társaságnak bizonyult. Georgia, bár tetszeni a legkevésbé sem tetszett neki a fiú, remélte, hogy azért barátok még lehetnek.

A bál rítusára vacsora után került sor, amikor száznál is több, a társaságba bevezetett lány összegyűlt az emeleten, majd együtt lesétáltak az íves lépcsőn a tágas bálterembe, ahol egy óriási, csillámló fehér torta várt arra, hogy felvágják a northumberlandi herceg özvegye előtt. Georgia úgy vélte, hogy ennél nevetségesebb dolgot még nem látott, és nem csak azért, mert savanyú volt a szőlő.

– Nem mész vele? – kérdezte Don Daly, amikor Sally elindult, hogy csatlakozzon a „tortás” debütánsokhoz.

– Engem nem választottak ki – suttogta Georgia drámaian.

– Milyen kár! – mondta Mrs. Daly minden rosszindulat nélkül. – Sally részt vesz még néhány összejövetelen Lucie Claytonnál. Legközelebb el kellene menned vele.

– Szerintem nem a viselkedés, hanem inkább a hozzáállás a gond – jelentette ki Sybil csípősen.

– Hadd egyék csak a tortát! – suttogta Frederick McDonald, ami rendes körülmények között megnevettette volna Georgiát, de most túlságosan felbőszítette a nagynénje gorombasága.

Szerencsére az egész nem tartott nagyon sokáig, és amikor Bill Savill zenekara rázendített, Peter kézen fogta Georgiát, és elvitte a hagyományos apa–lánya táncra. Georgiába egy kicsit belehasított a szomorúság, amiért nem a saját édesapjával van itt, de abban a pillanatban Peter megszorította a kezét, mintha megérezte volna a bánatát.

– Hadd ragadjam meg az alkalmat, hogy elmondjam, mennyire büszke vagyok rád. Gyönyörű, eszes fiatal nővé serdültél – mosolygott rá gyengéden a nagybátyja.

– Igazán köszönöm – válaszolta Georgia fülig érő szájjal. – És köszönöm azt is, hogy gondoltál rám, amikor találkoztál azzal az íróval.

– Ne figyelj oda Sybilre – folytatta Peter rövid hallgatás után. – Tudod, ő csak a legjobbat akarja neked és Clarissának.

Georgia bosszúsan felhorkant. Nem akart udvariatlan lenni, miután a nagynénje és a nagybátyja olyan sokat tettek érte, de Sybil állandó és nyilvánvaló csalódottsága már kezdett nyomasztóvá válni.

– Te miért tűröd el, bácsikám? – tűnődött hangosan.

– A házasság kompromisszum – felelte Peter tárgyilagosan.

– Nem az. A házasságnak jónak kell lennie; tökéletesen meg kell felelnetek egymás számára. Különben mi értelme?

Látta, hogy Estella oldalról figyeli őket, és a szülei házasságára gondolt.

Georgia nem volt különösebben romantikus gyerek, de régi, magányosan álló tanyaházukban felnőve imádta hallgatni az édesanyját, amikor arról mesélt, hogyan ismerkedtek meg, és szerettek egymásba James Hamiltonnal, és úgy kérte újra meg újra, hogy mesélje el ezt a régi történetet, mintha az valamiféle tündérmese lett volna.

Arról szólt, hogyan ismerkedett meg a Párizsban üzleti úton járó James Estellával, aki egy tizennegyedik kerületi utcára kitelepült kávézó asztalánál rajzolgatott. A montparnasse-i kis utcától elsétáltak egészen a város túlsó végén lévő Montmartre-ig, közben beszélgettek, leültek a Sacré Cœur lépcsőjére, és onnan nézték a naplementét az Eiffel-torony fölött. Arról, hogy mire elérkeztek a Szajna partjára, Estella eldöntötte, hogy James Hamiltonhoz fog feleségül menni, és hogy Párizsban töltötték a nászútjukat, mielőtt a háború kitörése véget nem vetett a további látogatásoknak.

A lelke mélyén Georgia sokszor tűnődött azon, vajon az volt-e az igazi ok, ami miatt az édesanyja Párizsba küldte, hogy hátha neki is része lesz egy ugyanilyen mámorítóan romantikus felfedezésben. És erre, ó, jaj, az ilyen Frederick McDonald-félével hozzák össze, aki aranyos és vicces, de körülbelül annyi esélye van, hogy megdobogtatja Georgia szívét, mint annak, hogy ráléphet a Marsra. A szerelmet nem lehet erőltetni, szögezte le magában, és gondolatban följegyezte, hogy ezt a megállapítást vegye bele az emlékirataiba.

Frederick megkocogtatta Peter bácsi vállát, és lekérte Georgiát. A lány megfogta a kezét, és elkezdtek keringőzni.

– Mi volt az a nagy pukedlizés a tortának? – kérdezte a fiatalember, túlharsogva egy klarinét szárnyaló hangját.

– Volt már ilyenen, nem?

– Nem voltam. Nem vagyok biztos benne, hogy Sybil nénikéje emlékszik-e, hogy két évvel ezelőtt Clarissával akart összehozni, de nem arattam nála sikert.

– Maga bizonyára remek parti – ugratta Georgia.

– Inkább arról van szó, hogy már huszonnégy éves vagyok, és a szüleim szerint legfőbb ideje volna feleséget találnom.

Frederick ugyanolyan jól táncolt, mint egy francia, ami figyelemre méltó kvalitásnak számított. Georgia tűnődött, vajon a férfi egész idő alatt visszatartotta-e a lélegzetét, de az biztos, hogy nem lihegett a fülébe, amely veszély rendszerint fenyegetni szokta a táncpartnerei részéről.

– Mi volna, ha átkeringőznénk a terem túlsó végébe a felnőttek látótávolságán kívülre, és innánk egyet? – vetette fel végül Frederick, és Georgia megállapította, hogy percről percre egyre jobban kedveli.

Elvettek két gyümölcspuncsot, Frederick pedig előhúzott egy lapos üveget, és mindkét pohárba tisztes mennyiségű alkoholt öntött.

– Nagyon le kell innunk magunkat, hogy átvészeljük ezt az estét.

– Ennyire csak nem vagyok rémes. Vagy igen? – nevetett Georgia.

– Nem úgy értettem…

– Szóval diplomata lesz? – kérdezte Georgia, visszaemlékezve arra, amit a fiatalember vacsora közben mondott neki.

– Egy napon. Talán.

– Ezt nem úgy mondja, mint akit túlzottan izgalomba hoz a kilátás.

– Valójában újságíró szeretnék lenni. El tudja képzelni, hogy elmegy egy színházba vagy a Nyári tárlatra, és fizetnek azért, hogy írjon róla?

– Anyukám mindig azt mondja, hogy csodálatos dolog, ha az embernek a hobbija a munkája. Szerinte az illetőnek sosem kell nyugdíjba mennie, mert amit csinál, az nem munka.

– Ő képzőművész, ugye? Hallottam, hogy készített néhány egészen mesébe illő képet a debütánsokról a maga koktélpartiján.

– Hallott róla? – Az aszpikkal történt katasztrófa után Estellának improvizálnia kellett, hogy kicsit feldobja a partit, és azt találta ki, hogy valamennyi vendégről ötperces ülésben készít egy rajzot, amelyet aztán hazavihettek.

– A húgom barátnője ott volt. Nagyon büszke a karikatúrájára. Szemlátomást figyelmen kívül hagyta azt a tényt, hogy banán méretű és formájú orrot kapott.

– Anyám azt mondta, hogy kubista stílusú karikatúrákkal kísérletezett.

– Képregényt kellene rajzolnia az Evening Post számára.

– Az tényleg nagyon mókás volna – sóhajtott fel Georgia.

Estellára hátrapillantva azt látta, hogy épp egy igencsak szexi külsejű „debütánsok öröme” kéri fel táncolni. Anyja nem fehéret viselt, mint a debütánsok, így Georgia biztosra vette, hogy a fiatalember nem lehet tévedésben az édesanyja korát illetően. Estella azonban feltűnést keltett a külsejével, akárcsak Lola Wigan, az éteri megjelenésű debütáns, aki a nemrég megtartott Berkeley Divatbemutatón a menyasszonyi ruha manökenjeként szerepelt, és aki a legbiztosabb tipp volt a nyár folyamán odaítélendő „Az év elsőbálozója” cím elnyerésére. Georgiától eltérően Estellának egyszerűen képtelenség volt ellenállni.

Elnézést kért Fredericktől, és kiment a mosdóba, hogy felfrissítse magát. Talált egy üres fülkét, lehajtotta az ülőkét, és szusszant egyet. Peter bácsi ígéretétől sarkallva, hogy bemutatja annak az írónak, selyemtáskájából elővette kis jegyzetfüzetét, és nekilátott papírra vetni tapasztalatait az estéről, belevéve néhány Frederick által használt érdekes szófordulatot. Nem tudta egészen pontosan, milyen hasznát veszi majd ezeknek, de azt eldöntötte, hogy az Egy angol lány Párizsban folytatása egy Londonba került vidéki lányról fog majd szólni, és az 1958-ban elsőbálozóként szerzett tapasztalatait fogja megörökíteni benne. Milyen különös, hogy az első könyvemet még be sem fejeztem, és máris a másodikat írom, gondolta, miközben sebesen áradtak belőle a szavak.

Egyszer csak megütötte a fülét a saját neve.

– Úgy látom, a szezon két legfurcsább debütánsa egy asztalnál ül – mondta egy hang, amely halványan ismerősnek tűnt.

– Kik azok? – tudakolta egy másik.

– Az a nagy mellű birminghami lány és Georgia Hamilton.

Georgia a vécéajtó hasadékán kikukucskálva három lányt látott, akik a tükör előtt állva újrarúzsozták a szájukat. Marina Ellis volt az, a barátnője, Melanie az Eaton Square-i koktélpartiról, és egy harmadik debütáns.

– Szerintem ő egész csinos – jegyezte meg az ismeretlen lány.

– Csinos?

– Gyönyörű ruhákat visel.

– Már azt hittem, Georgiára értetted! – kacarászott Marina. – Legtöbbször úgy néz ki, mint akit az Üdvhadseregből szalajtottak.

– Azért meglepett, hogy Sally bekerült a torta kísérői közé.

– Az apja minden másba is bevásárolta magát, miért pont Charlotte királynő bálját hagyta volna ki? Alighanem becsúsztatott az özvegy hercegnő zsebébe egy marék guineát, hogy ez létrejöhessen.

– Nem ő az egyetlen, aki szívességeket vásárol – mondta Melanie, lehalkítva a hangját.

– Hogy érted ezt? – firtatta Marina pletykát szimatolva.

Még jobban összedugták a fejüket a mosdókagyló körül. Georgia arra gondolt, hogy úgy festenek, mint Macbeth boszorkányai egy bugyborékoló edény körül.

– Teljesen biztos forrásból hallottam, hogy amikor Estella Hamilton megfest egy képet, nem csak a vászonnal etyepetyézik.

Marinának elállt a lélegzete.

– Lefekszik az ügyfeleivel?

Melanie bólintott.

– Ezt hallottam. Anyám barátai, Chase-ék megbízták valamivel, és úgy néz ki, hogy túlzottan összemelegedett Mr. Chase-szel. Olyannyira, hogy Mrs. Chase kivágta a festményt az ablakon.

– Cseppet sem lep meg, hogy ilyen kicsapongó – mondta Marina nagy átéléssel. – Csak rá kell nézni. Az a rengeteg vörös rúzs meg haj!

Georgia keze remegett a dühtől. Elfogta a kísértés, hogy előlépjen a fülkéből, és szembeszálljon velük, de közben már témát váltottak.

– Milyen a partnered? – kérdezte Melanie Marinától.

– Dögunalom – nyögött fel a barátnője. – Én Charlie Edgertonon tartom rajta a szemem. Már kétszer is felkért, úgyhogy ki kell adnom a partnerem útját, és az ő ajánlatát elfogadnom.

– Akkor mire várunk? Gyerünk, keressük meg…

Georgia becsapta a jegyzetfüzetét, és az orrán keresztül vett egy mély lélegzetet.

– Hogy merészelik! – suttogta dühösen, és eltökélte, hogy ezt nem ússzák meg szárazon.

Kilépett a női mosdóból, és visszament a bálterembe. Estella az egyik debütáns édesapjával beszélgetett. Georgia tudata mélyén visszhangzottak Melanie szavai, de erővel kitörölte őket.

Látta, hogy Marina egy magas, sötét hajú, komor tekintetű férfival flörtöl. Sallytől eltérően Georgia nem végzett gondolatban feljegyzést a mezőnyben szereplő „debütánsörömök” mindegyikéről, Charles Edgerton azonban a jó kinézetével és a jó családjával valóságos főnyeremény volt, túlságosan partiképes ahhoz, hogy ne ismerje – vagy legalábbis ne ismerje fel – mindenki.

Nézte, ahogy átkeringőznek a táncparketten, a férfi frakkjának fecskefarka úgy lengett előre-hátra, akár egy holló szárnya. Marina nem tartozott a legszebb elsőbálozók közé, de ma este tényleg mindent bevetett, és még Georgiának is el kellett ismernie, hogy csinos párt alkotnak. Két számot táncoltak végig, azután Charles kimentette magát. Georgia meglátta, hogy itt a kínálkozó alkalom. Megveregette a férfi vállát, aki erre megpördült.

– Elnézést – mondta Georgia, teljes magasságába kihúzva magát.

– Igen? – felelte a férfi, és gyors pillantással végigmérte, mintha egy díjra esélyes kancacsikót becsülne fel az epsomi derbire.

– Tudomásomra jutott, hogy bizonyos debütánsok édesanyjának egy csoportja összeállított egy listát a szezonban megjelenő fiatalemberek partiképességének fokáról. Van egy kódrendszerük, például TNB: taxiban nem biztonságos. TTBLHH: taxiban teljesen biztonságos, lehet, hogy homokos. Mellesleg maga nagyon magas besorolást kapott. Ami azt illeti, igen jó fogásnak minősül.

– Nocsak, köszönöm – felelte Edgerton, egy pillanatra kibillenve a flegmájából.

– Tudnia kell, hogy én is összeállítottam a saját listámat – folytatta Georgia. – Arra gondoltam, úgy tisztességes, ha az urak is tisztában vannak azzal, mibe hagyják beugratni magukat, tekintve, hogy mi, lányok oly sok információval vagyunk felfegyverezve.

A férfi óvatosan elmosolyodott.

– Vegyük azt az ifjú hölgyet, akivel az imént táncolt. Szerepel a listámon. – Georgia elővette a táskájából a jegyzetfüzetét, és megszemlélte a firkálmányát. – Á, igen, itt is van. Marina Ellis. NVSZVNBH.

– És ez mit jelent? – tudakolta Edgerton a homlokát ráncolva.

– Nagyon vicces, szabados, valószínűleg nemi betegség hordozója. Egy sajnálatos liaison eredménye, amelyet egy matrózzal folytatott, amíg Párizsban volt.

Párizs említésére Edgerton felegyenesedett, és figyelni kezdett. Semmi kétség, Marina eldicsekedett a kontinensen töltött idejével.

– NB? – kérdezett vissza lassan.

– Csak egy pletyka. Biztosra veszem, hogy ő tagadni fogja, de az ember nem lehet elég óvatos – felelte Georgia, majd becsukta a jegyzetfüzetét, és suttogóra fogta a hangját. – Úgy hallottam, ezektől a nemi úton terjedő betegségektől szörnyen nehéz megszabadulni, ha valaki egyszer elkapott egyet, úgyhogy sok szerencsét! Legyen óvatos!

Egy pillanatig várt, és nézte, hogyan esik le a férfi álla, aztán megfordult, és tűsarkú cipőjében visszatipegett az asztalához.

– Anyu, most már tényleg mennünk kellene – mondta, és kivette az édesanyja kezéből a pezsgőt.

– De hát még olyan korán van! – tiltakozott Estella.

– Fáradt vagyok…

– Jaj, Georgia, hagyd már ezt abba! Maradj, és táncolj Freddie-vel!

– Akar még egyet pörögni? – kérdezte Frederick, felkínálva a karját.

– Eredj! – nógatta Estella, miközben Frederick kivezette a táncparkettre.

– Rejtsen el! – suttogta Georgia, és belekarolt a fiatalemberbe.

– Mi az ördögöt művelt? Erős alkohollal locsolta meg a puncsot? Arzénnal ízesítette az özvegy hercegné tortáját?

– Rosszabbat.

– Drága Georgia, maga aztán tüzes teremtés!

Elmentek Georgia köpenyéért, hogy ha kell, gyorsan megszökhessenek. Amikor visszatértek Estelláért, találkoztak Sybillel, akinek villámokat szórt a szeme.

– Beszélnünk kell – mondta Georgiának szigorúan.

– Épp indulok.

– Ami amúgy nagyon is helyénvaló – felelte a nagynénje vonalba merevedett, mosolytalan szájjal.

Georgia nagyot nyelt.

– Az egyik debütáns zokog, és ennek minden jel szerint te vagy az oka.

Georgia a kijárat felé pillantott, azon tűnődve, futásnak eredjen-e.

– Állítólag komisz hazugságokat terjesztettél róla. Arra nem gondoltál, hogy úgyis visszajutnak az érintetthez? Arra nem gondoltál, hogy a kitalációid megsebzik és megbántják?

– Nem érdekel – felelte Georgia dacosan. – Megérdemelte.

– Megérdemelte! Georgia, a bál szervezői is hallottak már róla, és azonnali bocsánatkérést követelnek.

– Nem fogok bocsánatot kérni! Főleg azok után, amiket az anyámról és a barátnőmről mondott.

– Az özvegy hercegné tanúja volt a felfordulásnak! – háborgott Sybil, oda sem figyelve arra, mit mond Georgia. – Nem mutatkozhatsz többet a partikon.

– Remek. Már az elején megmondtam neked, hogy nem akarok itt lenni. Buta, sznob lányok, ostoba tiarák és olyan férfiak között, akiknek csak azon jár az eszük, hogy benyúlhassanak a bugyinkba.

Sybil levegő után kapkodott.

– Ha édesapád ma élne…

– Ha apám élne, nem akarna keresztülkényszeríteni ezen a nevetséges színjátékon. Ugyanis ő szerelemből vette el anyámat, és az embert az teszi boldoggá.

Sybil pillantása Georgia mögé tévedt, és megváltozott az arckifejezése. Először zavar tükröződött az arcán, azután összevonta a szemöldökét.

– Mi a csudát keres itt Mrs. Bryant? – kérdezte halkan.

Georgia hátrafordult, és ő is megpillantotta a házvezetőnőt.

– Mi a baj? – kérdezte Sybil, szemlátomást pánikba esve.

– Mrs. Hamilton, haladéktalanul beszélnem kell Miss Estellával.

– Egy perce még az asztalunknál ült – mondta Georgia a szemével keresve az édesanyját. – Mit akar tőle?

Mrs. Bryant lenézett, majd vissza Georgiára.

– Kaptunk egy telefonhívást Devonból. Valami szörnyűség történt, Miss Georgia. A tanya, a tanyájuk Devonban… Attól tartok, leégett.

9. fejezet

Arthur nem festett jól. Ahogy a vonat sistergő gőzfelhőt eregetve beállt a vasútállomásra, Georgia látta, hogy a peronon álló nagydarab ember úgy gyűrögeti hatalmas kezében a sapkáját, mintha ki akarná facsarni. Amikor megpillantotta a nyitott ablakon kihajoló Estellát, integetett, de a mozdulatot nem kísérte mosoly. Georgiának összeszorult a szíve. Arthur Hands a széles vigyora nélkül olyan, mint a rózsa télen: szakadt és csupasz. Mióta Georgia az eszét tudta, a pirospozsgás arcú férfi és a felesége vezették Hamiltonék helyett a Holdsarló tanyát, és számára Arthur ugyanúgy a devoni táj részét képezte, mint a sziklák vagy a tölgyfák, és minden ízében ugyanolyan erős és masszív is volt. Most pedig itt áll, lehajtott fejjel és kivörösödött szemmel. Georgia abban a pillanatban tudta, hogy a baj nagyobb, mint képzelte.

– Miss Estella, Miss Georgia – üdvözölte őket Arthur alázatosan. – Bár mondhatnám, hogy örülök, hogy látom magukat!

Estella egy szót sem szólt, csak átölelte az öles termetű férfit, és magához szorította.

– Jaj, Arthur, mi lesz velünk? – suttogta. Egy hosszú pillanatig álltak így, aztán Estella kibontakozott az ölelésből, s hirtelen élénkre és gyakorlatiasra váltva vett egy mély lélegzetet. – Meséljen, hogy vannak Marjorie-val! – érdeklődött. – Itt zokogunk, pedig maguk is elveszítették az otthonukat.

– Ó, mi jól vagyunk – felelte Arthur, és ismét morzsolni kezdte a sapkáját. – Hála istennek, Marjorie felébredt az éjszaka közepén; nagyon szomjas volt, nyilván a füst miatt. Oldalba bökött, és szerencsére rögtön megéreztem a tűz szagát, különben… – Megcsóválta busa fejét. – Úgy söpört végig azokon az épületeken, ahogy a gyújtós lángra kap. Esélyünk sem volt.

Georgia összenézett az édesanyjával. Tudták, hogy mindketten ugyanarra gondolnak: ha nem Londonban lettek volna, a tanyával együtt ők is odaveszhettek volna.

Estella kihúzta magát, és felpillantott Arthurre.

– Mennyire súlyos a helyzet? – kérdezte.

Arthur összerezzent.

– Súlyos. Nem fogok hazudni, Miss Estella. Nagyon súlyos.

Georgiát elöntötte a düh, ahogy nézte, miként igyekszik az édesanyja visszafojtani a könnyeit. Hogyan hagyhatta Arthur, hogy ez bekövetkezzen? Hát nem ezért vannak itt Handsék, hogy vigyázzanak arra a nyavalyás tanyára?

– Tudja valaki, hogyan történt?

– Biztosan senki, Miss Georgia. A tűzoltóparancsnok szerint lehet, hogy sosem tudjuk meg. Itt volt egész délelőtt. Úgy gondolják, a műteremben kezdődhetett.

– De én ezt nem értem, Arthur – mondta Georgia, képtelenül arra, hogy tovább rejtegesse a gyötrelmét. – A tüzek nem varázslat útján keletkeznek, igaz? Valami égve maradt? Egy gyertya, egy lámpa, egy cigaretta vagy valami?

Arthur sértett pillantással nézett rá. Nem kerülte el a figyelmét a vád, és Georgiának rögvest lelkiismeret-furdalása támadt. Végtére is Estellának igaza van, Handsék is elveszítették az otthonukat.

– Sosem szoktunk a házukban dohányozni, Miss Georgia – válaszolta. – Őszintén mondom, nem követtünk el semmi rosszat. Csak azért mentünk be, hogy meglocsoljuk a növényeiket. Marjorie mondta, hogy némelyik kissé kókadozott. – Estellára nézett, és a bánattól összegyűrődött az arca. – Lehet, hogy az elektromos rendszer okozta. A régi vezetékek meg hasonlók.

– Igen, igen, persze – nyugtatgatta Estella, Georgiára pillantva. – Senki sem feltételezi, hogy bármi rosszat tettek volna. Épp ellenkezőleg, elképzelhetetlennek tartom, hogy egy fadarab is épen maradt volna, ha maguk nem riasztják a tűzoltókat.

– Talán nem – mondta Arthur halkan. A földre szegezte a tekintetét, de Georgia sejtette, hogy a helyzet rosszabb, mint amit feltételeztek. A gazda arckifejezéséből ítélve kételyei támadtak, vajon maradt-e egyáltalán ép fadarab a Holdsarlóból.

A faluig huszonöt percig tartott az autóút. Georgia általában nagyon szeretett végiggurulni a vidéki úton Arthur tűzpiros Morris Minorjában, hangosra felcsavart rádióval, teljesen lehúzott ablakokkal, de ma nem. Minden méter, minden kanyar egyre közelebb vitte valamihez, aminek a látványát nem biztos, hogy el tudja viselni. Némán szégyenkezve idézte fel azt a számtalan alkalmat az utóbbi néhány hónapban, amikor elhessegette a tanyának, mint valami régi, elmaradott és megbocsáthatatlanul unalmas helynek, a gondolatát is. Élénken emlékezett arra, amikor a Szajna bal partján csatangolt menő nagyvárosi barátaival, és gúnyolódott a tanyán meg az ott lévő lestrapált tyúkketreceken és a sáros patakokon. Mekkorát nevettek a valóságtól nevetségesen elszakadt gazdákon és apró házacskáikon! Most viszont? Most Georgia mindent megadott volna, hogy lássa azt az udvarban büszkén álló, düledező házat meg a homokban csipegető és kapirgáló csirkéket. Szerette volna, ha még kinézhetne a konyhaablakból a távoli sarjerdőre, vagy ha nyikorgó baldachinos ágyán fekve hallgathatná, hogyan sóhajtoznak a szomszédos fürdőszobában a csövek, ahogy az öreg vas fürdőkád megtelik vízzel. De amikor befordultak az ösvényre, már tudta, hogy ezekből többé már semmire sem kerülhet sor. A tanya elpusztult. Egy pillanatig nem kapott levegőt, és eltakarta a száját a kezével.

A tűz nem elégedett meg azzal, hogy szénné égette a gerendákat, és füstnyomokat hagyott a kéményen – teljesen fölemésztette a házat. A téglafalak még álltak ugyan, de a zsalugáteres ablakok és a vidám sárga ajtó helyén lyukak tátongtak, akár egy fogatlan száj, a tetőből pedig a hőtől megcsavarodott és megrepedt, megfeketedett szarufák maradtak, amelyek úgy meredeztek az ég felé, mint egy boszorkány felfelé bökő ujjai.

Szinte révületben kászálódtak ki az autóból.

– Eltűnt – suttogta Estella. – A földdel lett egyenlő.

– Valamennyit meg tudunk menteni belőle – mondta Arthur. – A falak még… – Elhalt a hangja.

– Nem, Arthur – felelte Estella a fejét csóválva. – Nézzen rá! Minden elpusztult.

Egy könnyfoltos arcú, zömök asszony szaladt oda, és átölelte Arthurt. Marjorie Hands szörnyen festett, falfehér és kimerült volt, és szinte eltűnt Arthur karjában.

– Marjorie – szólt hozzá Estella szigorúan. – Aludt egyáltalán?

Az asszony megrázta a fejét.

– Akkor sürgősen keresnünk kell magának egy ágyat.

Georgia meglepve pillantott az édesanyjára. Ez az asszony képes volt összeomlani, ha nem találta a kedvenc festőköpenyét, most azonban, a káosz közepette szemlátomást felnőtt a próbatételhez.

– Elmegyünk a húgomhoz, nála fogunk lakni – mondta Arthur.

– A húgához, aki Mineheadben lakik? Egek, Arthur, az két óra autóút innen! Nem, be kell költözniük a Madártollba.

Arthur láthatóan feszengett.

– Ami azt illeti, már beszéltem Phillel a söntésben, és elintéztem, hogy maga és Miss Georgia megszállhassanak ott.

– Badarság – jelentette ki Estella határozottan. – A Madártollban csak egy szoba van, és azt maguknak kell elfoglalniuk.

– Anyu… – próbált közbeszólni Georgia.

– Nem, drágám, Marjorie szüksége nagyobb, mint a miénk. Biztosra veszem, hogy mi elleszünk itt. Kérem, Arthur, legyen szíves, vigye őt nyomban oda!

Georgia vágyódva nézte, ahogy a pár szótlanul beszáll az autóba, és kikanyarodik az útra. A főépülettől némi távolságra még mindig parkolt egy tűzoltóautó, és egy csapat tűzoltó álldogált a pajtánál. Félrevonta az édesanyját a tűzoltók hallótávolságán kívülre.

– Anyu, hogyan képzeled, hogy „elleszünk” itt? – kérdezte, megnyomva a szót. – Nézz rá, semmi sem maradt belőle!

– A szerszámoskamra még áll – felelte Estella. – És azt hiszem, akad benne jó néhány lópokróc.

– Nem alhatunk a szerszámoskamrában! – kerekedett el Georgia szeme. Az édesanyja most komolyan beszél?

– Nos, mostantól lejjebb kell adnunk az igényeinket, Georgia – jelentette ki Estella.

– A Madártoll aligha a Ritz.

– Most ne legyél könyörtelen! Ne feledd, felelősek vagyunk Handsékért! Azonkívül mi fiatalabbak és erősebbek vagyunk, mint ők. Jól megleszünk.

Igaz, hogy Estella Hamilton fiatalabb volt Arthur Handsnél, de nála törékenyebb vagy érzékenyebb embert keresve sem lehetett találni. Az, hogy komolyan fontolgatta, hogy lópokrócok alatt aludjanak, arra késztette Georgiát, hogy alaposabban szemügyre vegye az édesanyját. Talán túl nagy volt számára a megrázkódtatás. Épp mondani akart még valamit, amikor egy magas, egyenruhás férfi lépett oda hozzájuk.

– Mrs. Hamilton? Geoffrey Marks vagyok, a tűzoltók parancsnoka. Sajnálom, hogy ilyen körülmények között kell megismerkednünk.

Estella odanyújtotta kecses kezét.

– Szóra sem érdemes, Mr. Marks, kedves öntől, hogy itt van. Mit tud elmondani nekünk?

– Az épületek egyelőre nagyon veszélyes állapotban vannak, nem lehet őket megvizsgálni – válaszolta a parancsnok a még mindig füstölgő romokra pillantva. – Tehát az okot illetően csak találgatásokba bocsátkozhatom. Annyit azonban mondhatok, hogy a tűz a jelek szerint arrafelé kezdődött. – A műterem felé mutatott, illetve arra, ami maradt belőle: egy kéménypillérre és egy halom fekete gerendára. – Azután továbbterjedt a fő tanyaházhoz és azon keresztül a melléképülethez, ahol, azt hiszem, Mr. és Mrs. Hands laknak. Szerencséjük volt, azt kell mondanom. Mire fölébredtek, a tűz már bizonyára hevesen égett.

Körbevitte őket a tanyán, vigyázva, nehogy túl közel menjenek, és Georgia most látta csak, milyen hatalmas mértékű a pusztítás. Szó szerint semmi sem maradt. A festmények, a szőnyegek, a függönyök, még az a nyikorgó baldachinos ágy is, mind hamuvá lett.

– Amikor visszamegyek az állomásra, körbetelefonálok – ígérte Mr. Marks. – Bizonyára találunk önöknek ideiglenes szállást. Ha a szükség úgy hozza, lakhatnak nálunk is.

Georgia ezen kis híján elmosolyodott. Biztosra vette, hogy a londoni ismerősei közül még a nagy házban lakók sem ajánlanák fel, hogy elszállásolják őket. És én még gúnyolódtam a vidéki embereken! – gondolta égő arccal.

Ott álltak magukban, és nézték, ahogy a tűzoltóautó kikanyarodik az ösvényre, majd eltűnik.

– Jaj, Georgia! – suttogta Estella.

Georgia átölelte zokogó édesanyját. Úgy látszott, addig tartotta magát, amíg mások is voltak ott – jó brit módjára arcizma sem rezdült –, de most, hogy magukra maradtak, az összes gyötrelme, az összes bánata kibuggyant belőle.

– Ugyan már, nem olyan rémes – vigasztalta Georgia bizonytalanul. – Nézd, még vannak falak. Újjáépíthetjük.

– Miből? – kérdezte az édesanyja. – Miből fizetnénk ki? Nem volt biztosításunk. És minden ingóságunk azokban az épületekben volt.

Most már remegett a hangja, korábbi sztoikus nyugalmát nyílt kétségbeesés váltotta fel, egész testében remegett.

– Akkor megcsináljuk magunk.

– Hogyan? Még egy ecsetem sem maradt!

– Én félretettem, amit a kávézóban kerestem – mondta Georgia. – Csaknem negyven fontot.

– Ez aranyos, drágám. De mit gondolsz, az mire volna elég? A tanya újjáépítésére? Egy új lakásra, amikor Peter barátja ősszel visszatér Kairóból, és visszakéri az övét? A háborús özvegyek nyugdíja nem túl magas, nekem elhiheted. Elképzelni sem tudom, hogyan fogunk boldogulni.

– Boldogulni fogunk – jelentette ki Georgia határozottan, és megszorította édesanyja karcsú vállát. – És ne feledd el, hogy itt vagyunk egymásnak, ami a legfontosabb.

– Azt hiszem – felelte Estella, de ez nem hangzott túl meggyőzően.

– Azonkívül – folytatta Georgia, eltökélve, hogy megpróbálja a dolgok jó oldalát nézni –, nem veszítettük el mindenünket a tűzben. Londonban még megvan az összes holmink. Neked még megvannak a tavalyi karácsonyi kiállításra készített festményeid.

– Azokra a festményekre gondolsz, amelyek nem keltek el.

Estella a tanya fekete kupaca felé pillantott.

– Semmi sem maradt őbelőle – suttogta.

Georgia tudta, miről beszél. Ő: az édesapja. Mindenüket, amit James Hamiltontól őriztek, három jókora bőröndben és a házban itt-ott elszórva tartották: fényképeket, emléktárgyakat, leveleket, ruhaneműket, csupa olyan holmit, amelyet akkor sem tudnának pótolni, ha zsákszámra állna náluk a pénz. Az összes kis papírszelet, minden, ami rá emlékeztetett, a tűz martaléka lett. Mintha kitörlődött volna a történelemből.

Georgia újból átölelte az édesanyját. Erre nem tudott mit mondani. Végül elengedte, és vett egy mély lélegzetet.

– Na jó, én most elmegyek sétálni.

– Hová? – ráncolta a homlokát Estella.

– Köztünk és Dartmouth között van három kocsma és egy fogadó. Valamelyikben biztosan akad kiadó szoba. Nem vagyok meggyőződve arról, hogy a szerszámoskamra elég kényelmes volna.

– Drágám, mindjárt négy óra. Besötétedik, mire elgyalogolsz Dartmouthba és vissza.

– Nem lesz bajom – mondta Georgia, és felkapta a táskáját. – Mi volna, ha te meg lebandukolnál a Madártollba, és megnéznéd Handséket? Talán Arthurnek vannak ötletei, hogyan lehetne újjáépíteni a tanyát.

Georgia jobban érezte magát, miközben keresztülbaktatott a réten. Kevésbé érezte magát tanácstalannak most, hogy volt célja, ráadásul elszabadult attól a szörnyű, kiégett vázszerkezettől, és mindattól, amit jelképzett. Előtte mezők nyújtózkodtak, és megcsillant a tenger. Mögötte ott volt az élete, amelyhez ha akart volna, sem tudott volna visszatérni.

Belélegezte a meleg levegőt, beszívta a frissen kaszált fű és a mezei virágok illatát, körülötte mindenütt méhek zümmögtek megállás nélkül.

Bárcsak mi is tudnánk a semmiből meghitt otthont építeni, ahogyan a méhek, gondolta.

Gyaloglás közben gondolatai a barátnője, Flip felé sodródtak, az egyetlen olyan osztálytársa felé, akit meghívott magukhoz az iskolai szünetekben. Flip csöndes lány volt, de aranyszívű, nem úgy, mint a Szent Szív Zárdaiskola sok gonoszkodó növendéke. Georgia tudta, hogy Flip izgulós az iskolában – annyira megszállottja volt a tisztaságnak, hogy kényszeresen mindig letörölte a vécéülőkéket sebfertőtlenítő alkohollal. Aggódott, hogy a barátnője kétségbeesik majd a rendetlenségtől, amelyben éltek – Estella sosem volt különösebben a tisztaság és a rendrakás rabja –, a Hamiltonéknál töltött hét során azonban Flip kivirult. A lányok sétálgattak a Dart Valley-ben, garnélarákot halásztak a dél-devoni tengerparton, lehorzsolták a térdüket, homok került a cipőjükbe, és piszok a körmük alá. Estella kijelentette, hogy a gallyakkal a hajukban úgy néznek ki, mint a vadak, Flip pedig közölte Georgiával, hogy a Holdsarló tanya olyan, amilyennek ő a mennyországot képzeli. Talán igaza is volt. Dél-Hams ma különösen tündökletesen nézett ki. A mezők sokszínű mozaikot alkottak, a leghalványabb sárgától a legmélyebb és legbujább zöldig. Balra tőle egy kukoricatábla terpeszkedett, a magasra nőtt, sárga sorokat rengeteg skarlátvörös pipacs pettyezte, és hébe-hóba egy pillanatra felvillant előtte a napfényben csillogó, távoli tenger.

Az első kocsmában, amelyre ráakadt, a Hattyúban nem voltak szobák, a keresztútnál lévő fogadó pedig tele volt. Georgia azonban talált egy „Kiadó szobák” táblát egy kis, szállást és reggelit adó helyen, csupán másfél kilométerre Dartmouthtól. Megkereste a töpörödött, vén tulajdonost, akit minimum nyolcvanévesnek tippelt, és sikerült lealkudnia egy fontra egy éjszaka árát. Miután így legalább két éjszakára biztosította a szállásukat, eltökélten folytatta útját a domboldalon lefelé Dartmouthba, és ahogy közeledett a kikötő felé, a levegőben egyre áthatóbbá vált a sóillat. A kanyargós főutcában még nyitva volt a picike postahivatal, ahol a postamesternő, bár már épp kezdte lezárni a kasszát, kelletlenül megengedte Georgiának, hogy vegyen egy jegyzettömböt, egy vastag fekete ceruzát és egy csomag rajzszöget. Georgia összerándult az ár hallatán – hirtelen minden megmaradó penny létfontosságúvá vált –, de tudta, hogy helyesen cselekszik, amikor segít Mr. és Mrs. Handsnek. Szörnyen érezte magát, amiért korábban megvádolta Arthurt, holott kizárt, hogy a férfi valaha is olyat tett volna, ami veszélyezteti Estellát vagy a családját. Ráadásul a Holdsarló tanya nélkül az idős házaspár pontosan ugyanabba a helyzetbe került, amelybe Georgia és az édesanyja, és nem hagyhatta azt a pluszterhet Estella vállára nehezedni, hogy róluk is gondoskodnia kelljen. Leballagott a rakpartra, leült a falra, és a lábát lelógatva kinézett a Dart folyó ezüstös zöld vizén imbolygó csónakokra. Elgondolkodva az ajkához ütögette a ceruzát, majd írni kezdett.

TŰZVÉSZBEN ELVESZÍTETTÜK

AZ OTTHONUNKAT

Szorgalmas idősebb házaspár munkát keres.

Szállással előnyben!

Keresse Arthur Handset a captoni Madártollban.

Elégedetten bólintott – rövid, de lényegre törő, és amikor városszerte kitűzi a hirdetéseket, bizonyára meglesz az eredménye. Felhasználta mind az ötven papírlapot, hirdetőoszlopokra, fákra és távírópóznákra tűzte fel őket, egyik strapabíró vidéki cipőjének a segítségével alaposan beverve a rajzszögeket, nehogy ennyi erőfeszítés után a szél lefújja valamelyiket.

Művével elégedetten, Georgia a dombon keresztül visszaindult a tanyára. Sarjerdőkön és gyommal benőtt ösvényeken kanyargott vissza, miközben a nap lassan lenyugodott mögötte, és lehűlt a levegő. Csak amikor a tanya közelébe ért, és megérezte az elszenesedett fa szagát a szélben, akkor jutott eszébe hirtelen, mi várja ennek a kis ösvénynek a végén.

Estellát a műterménél találta, a törmeléket kutatta át, a háta olyan hajlott volt, mint egy vállfa. Ebből a távolságból öregasszonynak látszott, az arca szürke, akár a kerítésoszlopokon megülepedett hamu.

– Drágám, nagyon sokáig el voltál – mondta, és nehézkesen felegyenesedett. – Már aggódtam.

Georgia az ajkába harapva nézte a tárgyak szánalmas gyűjteményét, amelyet az édesanyja kikotort a piszokból: egy olajlámpát, egy elszenesedett képkeretet és egy megfeketedett teáskannát. Most nem sírhatott – ma minden arról szólt, hogy erősnek kell lenni, tevékenykedni kell, nem visszanézni. Estella kedvéért.

– A tűzoltóparancsnok megtiltotta, hogy bemenj oda – korholta.

– Badarság! – szólt vissza Estella, kezét már amúgy is koszos szoknyájába törölve. – Mintha még volna valami, ami összerogyhat. Különben is, arra gondoltam, hátha találok… – Megcsóválta a fejét. – Pedig butaság. Hozzá kell szoknom a gondolathoz, hogy minden elpusztult.

– Nos, én találtam magunknak szállást Dartmouth mellett, olyat, ahol reggelit is adnak. Láthatóan nyár közepéig nincsenek foglalásaik, így rengeteg időnk van, hogy elrendezzük a dolgainkat.

Az édesanyja szeme tágra nyílt.

– Ó, nem. Nem maradhatunk Devonban – mondta meglepődve. – Nem, nem. Arról szó sem lehet.

– De anyám – intett Georgia a romba dőlt tanya felé –, rengeteg itt a tennivalónk. Nem mehetünk vissza Chelsea-be, és nem tehetünk úgy, mintha semmi sem történt volna.

– Pedig itt semmit sem tudunk csinálni – jelentette ki Estella. – Addig legalábbis, amíg szert nem teszünk némi pénzre. Nem, visszamegyünk Londonba, és én azonnal hozzálátok.

– Mihez?

– Hogy keressek egy férfit, természetesen – felelte Estella.

– Egy… férfit?

– Ó, ne aggódj! Nem kell, hogy szeressem – fejtegette Estella könnyedén. – Édesapádnak soha senki nem fog a helyébe lépni. Ez egyszerűen egy gyakorlatias lépés, egy életpályaváltás. Semleges ruhákat fogok viselni, egy kevéske sminket, és levágatom a hajamat… Most már túl öreg vagyok a hosszú hajhoz.

– De anyám, fölösleges megváltoznod.

– Pedig meg fogok… Ez – mutatott rendetlen külsejére – elijeszti a férfiakat. Túlzottan szokatlan vagyok.

Túlzottan különc, túlzottan érzékeny, túlzottan művészi hajlamú. Így értette. Bohém. Hebrencs. Ezeket a szavakat hallotta Georgia a háta mögött suttogni azoktól az úgynevezett társasági hölgyektől, akik irigykedtek Estella szépségére. De feltételezte, hogy talán igazuk is lehet, ha férjszerzésre kerül sor. Elvégre a háború óta az édesanyját nemigen árasztották el ajánlatokkal. Érdeklődés persze volt, de keringtek pletykák is. Marina és a barátnői nevettek a művészi hajlamú Estella Hamiltonon, burkolt célzásokat tettek, vihogtak és suttogtak.

– Kérdezhetek valamit? – tudakolta Georgia.

– Persze, nincsenek titkaink egymás előtt, drágám.

– Lefeküdtél azokkal a férfiakkal?

– Milyen férfiakkal? – kérdezett vissza Estella, és még jobban elsápadt.

– Akik megkértek, hogy fesd meg a feleségük képét.

Estella elnézett másfelé.

– Ilyen kérdést nem tehetsz fel anyádnak.

– De igen?

Estella megrázta a fejét, Georgia azonban nem tudta biztosan, hogy ezzel válaszol-e, vagy azon gondolkodik, milyen mélyre süllyedt.

– Mit gondolsz, miért akartam, hogy legyél ott a szezonban? – kérdezte végül. – Mert megpróbáltam jól férjhez menni… de kudarcot vallottam. Kudarcot vallottam, mert egyetlen férfit sem érdekeltem. Legalábbis nem igazán.

– Pedig gyönyörű vagy – mondta Georgia halkan.

Estella röpke, zord kacajt hallatott.

– Ó, olyat könnyű lett volna találni, aki hajlandó lett volna egy kis marylebone-i lakásban tartani engem, és csak a hétvégéken meglátogatni. Lettek volna bundáim és ékszereim meg rengeteg időm a manikűrözésre. De ennél többet? Azt nem.

Georgia a homlokát ráncolta. Tudta, milyen bélyeget sütnek az előkelő világban az elvált nőkre, de Estella özvegy volt, ráadásul hadiözvegy. Abban pedig nem volt semmi szégyellni való. Egyetlen oka lehetett, amiért nem érdeklődnek a férfiak egy olyan vonzó nő iránt, mint az édesanyja: maga Georgia. A kellemetlen leánygyermek.

– Ez miattam van így? – kérdezte. – Az riasztja el őket, hogy van egy gyereked?

Estella elnevette magát.

– Ne butáskodj! Nem miattad, hanem miattam. Mert nézz csak rám! Mit látsz?

Georgia szemügyre vette a piszkos, de a maguk módján stílusos ruhákat, anyja összemaszatolódott, de a korom alatt is bájos arcát és elegáns alakját. Úgy vélte, hogy az édesanyja egy korosodó tündérre emlékeztet. Talán egy leheletnyivel túl a fénykorán, kissé megviselt, de még mindig szikrázóan varázslatos.

– Egy kivételes, csodálatos nőt látok, aki még sokat tud nyújtani – mondta őszintén.

Estella felhorkant.

– Nos, akkor hadd mondjam el, hogy a férfiak nem ezt látják. Persze, vonzónak találnak… egy-két estére. De Londonban rengeteg a csinos nő.

– Nem annyira csinosak, mint te.

– Talán így van, de gondolom, azok a nők örömmel viselkednek… igénytelenül. Ott ülnek, vigyorognak, bólogatnak, és időnként kacarásznak. A gazdag férfiak ilyen nőket akarnak elvenni: akikkel könnyű. Feleséget akarnak, nem kihívást. És a legkevésbé sem vágynak olyanra, akinek a szíve másé… és mindig is másé lesz.

Georgia a tanya felé pillantott, mintha az édesapja a konyhaablakban ülve figyelné őket. De persze ez nem lehetséges. Halott, bármennyire szeretné is Georgia, ha nem így volna. És már amúgy sem létezett sem konyha, sem tanya. Tervre volt szükségük – méghozzá sürgősen.

– Nos, akkor van számodra egy másik ötletem – jelentette ki. – Valójában Frederick barátom fejében született meg. Festőművész vagy, igaz? Festesz, persze, de ez nem minden, amire képes vagy.

– Georgia, fölösleges hízelegned. Imádom, amit csinálok, és azt hiszem, elég ügyes is vagyok benne, de nem ringatom magam hiú reményekbe. Tisztában vagyok azzal, hogy nem lesz belőlem nagy, híres festőművész.

– Arra gondolok, hogy csinálhatnál valami mást is. Azok a karikatúrák, amelyeket a koktélpartimon rajzoltál, fantasztikusak voltak. Mi volna, ha pénzért rajzolnád őket?

– Karikatúrákat?

– Vicceseket, valamelyik újság számára. Rengeteg különféle művészet van, és számtalan különféle módja, hogy művészként pénzt keress. Én pedig ezalatt visszamegyek, és végigcsinálom a szezont. És ezúttal úgy, ahogyan kell… hogy szert tehessek egy rendes, gazdag fiúra.

Estella arca elfelhősödött.

– Ne butáskodj; neked szerelemből kell férjhez menned. Az egy dolog, hogy én előrelépésként tekintek a házasságra. Én egyszer már megtaláltam a szerelmemet.

– Igen, de te meg apu különlegesek voltatok.

Estella megrázta a fejét.

– Drágám, te hamarosan tizenkilenc éves leszel. A te korodban minden lánynak élete nagy románca után kell vágyakoznia. Mi van azzal a francia fiúval, Jacques-kal?

Most Georgia rázta meg a fejét.

– Jacques, aki egyetlen levelemre sem válaszolt? Aligha dúl benne az a mindent elsöprő szenvedély.

Abban a pillanatban világossá vált előtte. Az a sok érzelem, amelyet belezúdított a leveleibe, a vágyódás és az ábrándozás mind pusztán képzelődés volt. Egy ostoba iskolás lány fantáziálása. Persze, szerette Jacques-ot, még ha a fiú nem is viszonozta az érzelmeit. De mi értelme volt? Minek egy olyan férfiért epekedni, aki csak játékszernek tekinti? Ha a férfiak ilyen ingatagok, ilyen megbízhatatlanok, akkor az érzelmeit akár valaki más felé is irányíthatja, aki hoz is valamit a konyhára. Például pénzt. Például biztonságot. Például egy házat, amelynek van teteje, és vannak ablakai, és nem elszenesedett gerendákból és tátongó lyukakból áll.

– Nem – jelentette ki. – Nem fogom odadobni magam holmi partiképes agglegénynek csak azért, mert van egy nagy udvarháza Gloucestershire-ben, de abban nincs semmi rossz, ha keresek egy olyan férfit, aki ennél egy kicsit többet tud nekünk nyújtani.

Mindketten megfordultak az ösvény felől érkező morajló hangra, és azt látták, hogy Handsék piros Morris Minorja gurul be az udvarra.

– Gyere, anyám – lépett Georgia céltudatosan az autó felé. – Jelentsünk be téged is a panzióba, és vegyünk egy finom, forró fürdőt! Hidd el, reggel mindent sokkal tisztábban fogunk látni.

– Miss Georgia, Miss Georgia! – ragyogott az autóból kiszálltában Arthur Hands. – Nem fogják elhinni, mi történt! Az imént telefonált egy dartmouthi szálloda, és a kertjük rendben tartásáért cserébe szállást és ellátást ajánlottak fel!

Georgia szélesen rámosolygott, aztán engedélyezett magának egy utolsó pillantást a tanyaházra.

Ez csak egy ház, mondta magában. Csak egy ingatlan. Ideje maguk mögött hagyni. Ideje továbblépni. A dolgok ennél csak jobb fordulatot vehetnek.

10. fejezet

2012. december 23.

Amy kitöltött két pohár feketekávét a Plaza Athénée halljában lévő kannából, és üdvözlő italként az egyikből ivott egy kortyot. Elmosolyodott, ahogy a forró folyadék lesiklott a torkán. Nemcsak azért, mert koffeininjekcióra volt szüksége, hogy elűzze az utazás és az időeltolódás okozta fáradtságot, hanem mert a sűrű, fekete folyadék arra emlékeztette, New Yorkban milyen jó volt mindig a kávé. Ez volt az egyik a sok dolog közül, amit hiányolt a szülővárosával kapcsolatban. Nagyon örült, hogy újra itt lehet, pedig metsző szél fújt, és még mindig nem volt karácsonyi ajándéka a családtagjainak, egy Fortnum & Mason-féle dobozos sütemény kivételével, amelyet az édesanyja imádott, és amelyre háromnapi borravalóját adta ki.

A szálloda ajtaján keresztül látta, hogy a járdán álló Georgia felhajtja kasmír télikabátja gallérját, hogy védje magát a hideg ellen.

– Tessék. Kávé. Ez majd felmelegíti – mondta, kisétálva hozzá.

Georgia megszemlélte a műanyag poharat, és udvariasan megrázta a fejét.

– Nagyon kedves, de köszönöm, nem kérek.

– Biztos benne? Egy csésze kávé a világ legjobb kézmelegítője.

Amy észrevette Georgia arckifejezését, és lepillantott a pohárra.

– Ez is olyan leányneveldés dolog? – kérdezte, visszaemlékezve Georgia előző esti történeteire.

Az asszony elmosolyodott.

– Biztos rémesen ódivatúnak tűnik egy Starbuckson felnőtt nemzedék számára, de bennünket arra tanítottak, hogy az ételt és italt bent kell elfogyasztani. Hacsak nem pikniken vagyunk.

Amy ott állt, kezében a poharakkal, és nem tudta, mit tegyen.

– Hölgyem?

A szállodaportás odalépett, és elvette tőle mindkettőt.

– Majd én gondoskodom róluk – ajánlotta fel egy kacsintás kíséretében.

– Köszönöm – felelte Amy elpirulva.

Amikor visszafordult Georgiához, látta, hogy Alfonse éppen beáll az autóval a járdaszegély mellé.

– Hová megyünk? – kérdezte.

– Ma délelőttre a Frickre gondoltam – válaszolta Georgia, miközben Alfonse sietve megkerülte a kocsit, hogy kinyissa neki az ajtót. – Szeretném megnézni Van Gogh A paraszt című festményét. Tudom, hogy itt van a közelben, de az én koromban gyalog ez már olyan, mintha a város másik végében volna.

Nem esett messze – körülbelül hatsaroknyira –, ám Amynek esze ágában sem volt panaszkodni, amiért luxuskörülmények között, autóban utazhat. Különben is, még sosem látta a Frick-gyűjteményt, holott sokszor vitt el az útja az előkelő épület mellett, és valahogy illőnek tűnt, hogy egy luxusautóval álljon meg előtte. A bejárat lenyűgöző látványt nyújtott szürke kőoszlopaival és széles tölgyfa ajtóival.

– Mondja csak, tudta, hogy ez régebben egyetlen fickó háza volt? – kérdezte Alfonse, amikor kinyitotta az ajtót Georgiának.

– Henry Clay Frické. Ő volt a Carnegie Acélművek elnöke – vágta rá Georgia azonnal.

– Ő az. Milyen mázlisták egyesek, ugye?

A Frick belül pazar volt. A gyönyörű fapadlókat, a hosszú függönyöket a karnist eltakaró textilcsíkokkal és a földtől a mennyezetig érő faburkolatot mind kifejezetten arra a célra készítették, hogy a szobák otthont adjanak Frick műkincsgyűjteményének. Amy megpróbálta magánházként elképzelni a gazdájuk kiszolgálásán buzgólkodó szobalányokkal és inasokkal.

– Varázslatos lehetett itt lakni – mondta.

– Biztosan az volt. Ha azt vesszük.

– Hogyhogy?

– Ha azt vesszük, hogy Frick saját állítása szerint csupán azért építtette, hogy vele összehasonlítva Carnegie háza bányászkalyibának tűnjön.

– A gazdagok szeretnek versengeni, igaz? – jegyezte meg Amy, és lázasan igyekezett elképzelni, milyen lehet ennyire gazdagnak lenni.

Georgia bólintott.

– Gondolom, ezért gazdagok.

Amy elindult, hogy felvegyen egy fejhallgatót, és meghallgassa az ismertetést a gyűjteményről, de Georgia felemelt kezével megállította, és inkább egy útikönyvet vett elő. Amy ismét úgy érezte, hogy hibát követett el; az érzelem alighanem kiült az arcára, mert Georgia megérintette a karját.

– A szokás hatalma – magyarázta. – Én az egész életemet könyvek között töltöttem, ezért először mindig értük nyúlok.

Amy bólintott, feltette a fejhallgatót, és elkezdte hallgatni az ismertetést a múzeumról. Miközben megismerte a nagy ház történetét, ráébredt, milyen keveset tud, nemcsak a képzőművészetről, de New York kulturális örökségéről is. Milliószor végigment a Museum Mile Ötödik sugárúti hatalmas épületei mellett, de vajmi kevés fogalma volt arról, hogy legtöbbjük egykor a város legjelentősebb gyárosainak magánháza volt. Hiányos tudása zavarba ejtette, bár nem lepte meg. Életében mindig is a tánc kapta a legfőbb szerepet. Négyéves kora óta, amikor az édesanyja először vitte el Miss Josephine fellengzősen akadémiának titulált tánctanodájába, amely mindössze egy önkiszolgáló mosoda fölött lévő szobából állt, Amy minden szabadidejét a táncra, a gyakorlásra és a még több táncra fordította. Nem mintha buta lett volna – ami azt illeti, a Kelsey Gimnáziumban közepes átlaggal végzett. Ez nem is volt olyan rossz, tekintve, hogy iskolás éveinek legnagyobb részét balettcipőben töltötte. De azért volt annyi önkritikája, hogy tudja, bőven akadnak lyukak a műveltségében. Ezek a hiányosságok különösen akkor mutatkoztak meg, amikor vacsorázni ment Daniellel és a férfi Oxfordban vagy Cambridge-ben végzett barátaival, és a politikára, az irodalomra vagy a világ eseményeire terelődött köztük a szó.

Levette a fejhallgatót, és odament Georgiához, aki egy foltos bundát viselő férfi portréja előtt álldogált.

– Nem akármilyen a régi mesterek gyűjteménye, igaz? – mondta Georgia. Futó pillantást vetett Amyre, majd visszafordította tekintetét a képre.

Amy bizonytalanul szemlélte. Ő csak egy rég meghalt, vidám nemesembert ábrázoló, meglehetősen sötét festményt látott, de ezt óvakodott hangosan kimondani. Megnézte a feliratot. „Tiziano, kb. 1488–1576.” Hallanom kellett volna róla? – töprengett.

– Aztán mikor lesz egy új mesterből régi mester? – kérdezte, eldöntve, hogy belebocsátkozik a társalgásba.

Georgia elmosolyodott.

– Hivatalosan régi mester az az európai festő, aki 1800 előtt dolgozott – például Vermeer, Fragonard, Albrecht Dürer. Az ezt követő időszakot tekintik a modern kornak. Henry Frick mindenki szerint nehéz ember volt, de az ízlése és az előrelátása miatt csak gratulálni lehet neki. Ez a gyűjtemény kifejezetten pompás.

Az elcsöndesült Amyre nézett.

– Nem ért egyet ezzel?

– Nem igazán az én ízlésem – felelte Amy diplomatikusan. – Kissé régimódi.

Georgia bólintott, és megérintette a karját.

– Jöjjön erre! – mondta, és átment egy másik festményhez, amely egy meglehetősen rosszkedvűnek látszó férfit ábrázolt, nyakában egy jókora lánccal.

– Hans Holbein portréja Sir Thomas More-ról, azaz Morus Tamásról. Egy pillanatra most hagyja figyelmen kívül a sok bársonyt, csak az arcot és a kezeket nézze!

Amy közelebb hajolt. Nem tagadhatta, hogy elképesztő festmény. A férfi bőre szinte izzott az élettől, sőt mintha még borostája is lett volna.

– Most pedig képzelje el, hogy öltönyt és nyakkendőt visel. Vagy baseballsapkát, ha az jobban tetszik. Maga elé tudja képzelni színészként vagy népdalénekesként, olyasvalakiként, akit a tévében láthat?

– Igen, úgy értem, tényleg olyan, mint egy fénykép – felelte Amy. – Csak valahogyan valóságosabb.

– Ez a festmény csaknem ötszáz éves, mégis rá lehet érezni a férfi hangulatára.

– Igen, roppant pipának látszik – nevetett Amy.

– Különös, hogy ezt mondja, ugyanis nem sokkal a kép elkészülte után VIII. Henrik kivégeztette.

– Kivégezték?

– Sajnálattal kell közölnöm, hogy lefejezték a londoni Towerben.

– Ismerem a helyet – grimaszolt Amy.

Újból kutató tekintettel nézte a festményt, és azon kapta magát, hogy nem azon az utolsó, Daniellel töltött estén mereng, hanem visszaröpül az időben, Morus Tamás és VIII. Henrik korába, és bár nagyon keveset tudott arról a történelmi korszakról, hirtelen megelevenedett előtte.

Lassan sétáltak végig a szobákon, és Amy most már egészen más szemmel nézett a képzőművészetre. Eltűnődött, kik lehettek ezek az emberek, mi volt a történetük, és hogyan váltak halhatatlanná ennek a mohóság és harag okán épült csodálatos háznak a falain.

– Ez egészen elképesztő – mondta, és ahogy körbejárt, szerette volna megérinteni a képeket. – Mindez nyilván egy vagyont ér.

– Az „aranyozott kor” pénze.

– Georgia, kérdezhetek valamit?

– Természetesen.

– Honnan tud ennyit a művészetről? Nem is csak a művészetről, hanem mindenféléről.

Georgia megállt, és rápillantott a csuklóján viselt karcsú karórára.

– Nos, azt hiszem, ez olyan kérdés, amelyet legjobb ebéd mellett megválaszolni.

Amy is rápillantott a saját órájára. A mindenit, már ennyi az idő? Órák óta járták a Fricket.

– Be kell vallanom valamit: foglaltam magunknak asztalt valahol.

Georgián látszott, hogy meglepődött.

– Igen, tudom, hogy ez a maga utazása meg minden, úgyhogy nyugodtan mondjon nemet, de arra gondoltam, hogy mivel amolyan idegenvezető-féléje vagyok a városban, megmutathatnék egy szeletet az én New Yorkomból. Nincs messze innen.

Az ajkába harapott. Amikor lefoglalta az asztalt, azt képzelte, hogy csodálatos meglepetés lesz, ahol le tudja nyűgözni a naiv idős hölgyet a bennfentes ismereteivel, de most túl önhittnek érezte magát.

– Elnézést, talán nem kellett volna…

– Nem, dehogy! – mondta Georgia, azzal karon fogta, és a kijárat felé fordította. – Szeretnék látni egy kicsit az igazi New Yorkból, amíg itt vagyok.

Amy vágott egy grimaszt.

– Nem tudom, igazi New Yorknak számít-e, de nekem nagyon sokat jelent.

– Akkor ez elég jó ok – mosolygott az idős hölgy.

Amy aggályai csak fokozódtak, amikor Alfonse megállt az étterem előtt. A bejárattól hatalmas sor kígyózott végig az utcán.

– Serendipity{7} 3? – olvasta el Georgia a homlokzatra szerelt táblát, miután kiszálltak az autóból. – Ez az a hely?

– Ne aggódjon, van foglalásunk, nem kell sorba állnunk – biztosította Amy, és mutatta az utat Georgiának a szűk bejáraton át, kötényeket tartó fogasok, New York-i kellékek, szakácskönyvek és élénk színű édességek mellett, amelyek úgy festettek, mintha egyenesen Willy Wonka csokoládégyárából{8} származnának. Nem csoda, hogy a Serendipity New York-i létesítmény, a Disneyland étkezésre szolgáló megfelelője, az a fajta hely, amely miatt a gyerekek nyaggatják a szüleiket, mert ott szeretnék tartani a születésnapjukat. Legalábbis Amy esetében ez így volt. Queensi gyermekkorában egy kirándulás az édesanyjával a Serendipitybe olyan volt, mint egy látogatás a cirkuszba és a vásártérre együttvéve, amikor az óriási festettüveg lámpabúrák alatt ülve annyi banana splitet evett, hogy a végén azt hitte, kipukkad. Vagy fagyizni jöttek ide minden évben, mielőtt megnézték a Mikulást a Macy’sben. Ahogy most felfelé mentek a lépcsőn, elárasztották ezek a boldog emlékek, és a lárma ellenére is akaratlanul elmosolyodott – a legtöbb asztalnál elmaradhatatlanul egy csomó nyolcéves gyerek nyüzsgött, teljesen megőrülve az izgalomtól és a cukortól. Georgia zavarba jött.

A pincérnő odakísérte őket egy kétszemélyes asztalhoz, és a kezükbe adta a jókora fekete-fehér étlapot. Georgia feltette az olvasószemüvegét, és szemlátomást tudományos alapossággal vizsgálgatta a sajátját.

– Harminccentis hot dogok – olvasta, majd Amyre pillantott félhold alakú lencséi fölött. – Árulja el, pontosan mi az a csilis hot dog? Az ember filmekben meg effélékben hall ilyesmiket, de mindig kíváncsi voltam rá.

Amy kuncogott.

– Az egy hot dog, csilivel a tetején.

– Együtt? Úgy értem, rákanalazzák annak a kiflifélének a tetejére?

– Pontosan.

Georgia visszafordította figyelmét az étlapra.

– Szent ég! – kiáltott fel. – Van itt egy ezerdolláros puding.

– Az „arany fényűzés” – felelte Amy. – Sosem kóstoltam, de azt hiszem, aranyfüsttel megszórt és ízesített kaviárt kap, és hozzá egy aranykanalat.

– Hm, anyámnak volt erre egy mondása: „Több a pénze, mint az esze!” – méltatlankodott Georgia.

– Nos, anyukám ide szokott hozni a születésnapomon, és neki is volt egy mondása: „Ide az ember nem salátát enni jön.” Itt költekezni kell. Különleges alkalomnak kell tekinteni.

– Ha már szóba került, mikorra tervezi a szülei meglátogatását?

– Az magától függ…

– Természetesen holnap este kellene elmenni. Szenteste. Karácsony reggelén a saját ágyában kellene fölébrednie.

Amy nem is számított ilyen nagylelkű ajánlatra Georgia részéről.

– De mi lesz magával?

Georgia intett vékony, ráncos kezével.

– Miattam ne aggódjon! Nekem az a szándékom, hogy eltöltök egy csöndes estét egy pohár jó bor társaságában. Most pedig rendeljünk! Mit szólna egy zöldséges-húsos pitéhez és ehhez a fagyasztott forró csokoládé nevű dologhoz?

Amy ismét kuncogott.

– Olvas a gondolataimban.

Rendeltek a pincérnőnél, és Amy elmosolyodott a nevető és csodálatra méltó rumlit csináló, zajos gyerekek láttán. Miközben a fagyasztott forró csokoládéját szürcsölgette, felpillantott, és látta, hogy Georgia őt nézi.

– Rosszul érezte magát a tegnap esti étteremben, ugye?

Amy megvonta a vállát.

– Az étel és az ital nagyszerű volt, csak emlékeztetett egy két héttel ezelőtti estémre Londonban. Arra, amikor szakítottunk a barátommal.

Georgia szelíden nógatta, és Amy azon kapta magát, hogy könnyít a lelkén, és elmeséli a külügyminisztériumi vacsora történetét.

– Sosem hittem volna, hogy számít, melyik poharat vagy kést használom. De egyeseknek láthatóan mégis számít.

– Ez az egész úgy hangzik, mintha a barátja szülei szándékosan hozták volna olyan helyzetbe, amelyben kudarcot vall. A rosszindulatot inkább tartom főbenjáró bűnnek, mint valamely botlást az étkezési illemszabályok terén.

– Azt hiszem, egyszerűen csak arról van szó, hogy Daniel túlzottan a családja és a háttere befolyása alatt áll.

– Mentségeket keres számára?

– Nem – felelte Amy. – Csak szomorú vagyok. Azért vagyok szomorú, mert még mindig léteznek olyan emberek a világban, akik azt akarják, hogy a másik rosszul érezze magát a bőrében, pusztán a származása miatt.

– Azt hiszem, Eleanor Roosevelt{9} mondta, hogy senki sem kelthet bennünk kisebbrendűségi érzést a jóváhagyásunk nélkül.

– Tehát az egész az én hibám?

– Korántsem. Mindössze szerintem fel kellene hagynia azzal, hogy azt hiszi, nem elég jó, és éppen arra kellene emlékeztetnie magát, hogy mennyire csodálatos.

– Ezt könnyebb mondani, mint megtenni – vitatkozott Amy, üres poharában forgatva a kanalát. – Egy apró stúdiólakásban lakom, van néhány nagyszerű barátom a Kovácsműhelyben, de mind tudjuk, hogy a keresetünk csak a lakbérre elég. A pályám sehová sem tart. Az életem sehová sem tart…

– Akkor tegyen róla, hogy tartson valamerre.

– Könnyen beszél.

– Mert van pénzem?

Amy bólintott.

– Régebben sosem volt.

– Biztosra veszem, hogy klasszikus oktatásban részesült, ami előnyt jelent az életben.

Georgia szemlátomást elgondolkodott.

– Valóban, az oktatás lehet az a kulcs, amely sok ajtót megnyit. Az én időmben azonban a jól nevelt ifjú hölgyek számára az egyetem nem merült fel komoly választási lehetőségként.

– De járt?

– Cambridge-be jártam.

– Helyben vagyunk.

Georgia halkan nevetett.

– Nagyon keményen megdolgoztam azért, hogy bekerüljek, és nagyon kevesen bátorítottak. Nos, egyvalaki kivételével… valaki, akivel a szezon idején ismerkedtem meg. Valaki, aki iránt nagyon mélyen éreztem. Ő biztatott, hogy értékeljem a műveltséget és a kíváncsiságot, ahol csak fel lehet lelni. Így, amikor oda került a sor, azt gondoltam, meg kellene próbálnom bekerülni a lehető legjobb helyre, mivel láttam, hogy körülöttem mindenki a kudarcomat kívánja.

– Mi az ördögért nem akarták az emberek, hogy sikeres legyen?

– Bizonyos emberek. – Az idős nő arca kifürkészhetetlenné vált. – Ezért aztán nagyon keményen dolgoztam, hogy megmutassam nekik, milyen fából faragtak – folytatta, mintha nem akarna túl sokat időzni a részleteknél. – Lediplomáztam, és elhelyezkedtem egy könyvkiadónál. Addig világéletemben azt a magasztos elképzelést dédelgettem, hogy író leszek, de kiderült, hogy mások szavainak és elképzeléseinek formálásához több tehetségem van. Feleségül mentem valakihez, akivel a könyvkiadásban ismerkedtem meg, elváltam, és mivel volt egy kis pénzem, úgy döntöttem, hogy saját kiadót alapítok.

– Hogy inkább saját magának keressen pénzt, mint másoknak – mosolygott Amy.

– Az biztos, hogy céltudatos voltam. De inkább a könyvek szeretete hajtott, és az, hogy én adhassam ki azokat a könyveket.

– A maga szájából roppant egyszerűnek tűnik – jegyezte meg Amy, és könyökét az asztalra téve, állát a tenyerébe támasztotta.

– Egyszerűbb volt felépíteni egy vállalatot férj és gyerekek nélkül, akik csak elvonják az ember figyelmét.

– Pontosan. Kinek van szüksége férfiakra? – felelte Amy dacosan, miközben Georgia kérte a számlát. Nyomorultul érezte magát Annie-nél, amikor a Daniellel közös jövőjükről szőtt valamennyi álma romokban heverni látszott. De a beszélgetés Georgiával ráébresztette, hogy léteznek új álmok, amelyeket lehet kergetni és megragadni, mint amikor valaki a pitypang pihéi után szalad egy nyári réten.

– Segítene nekem? – kérdezte halkan.

– Miben, kedvesem? – kérdezett vissza Georgia, miközben bepötyögte a PIN-kódját a kártyaleolvasóba, amelyet a mosolygós pincérnő hozott oda.

– Segítsen újrakezdeni, megváltoztatni az életemet, javítani rajta…

– Fogalmam sincs, hogyan tudnék segíteni… Természetesen felhívhatom a figyelmét érdekes szerzőkre, adhatok könyveket…

– Tanítson meg arra, hogy a továbbiakban ne legyek ilyen szerencsétlen alak! Tanítson meg, hogy legyek elegáns! Tanítson meg, hogyan legyek hölgy!

Georgia halkan, de cseppet sem barátságtalanul kuncogott.

– Azt hittem, arról beszélünk, hogyan legyen modern hölgy, nem holmi régi vágású debütáns, akinek az élete egy férfi körül forog.

– Kérem – unszolta Amy, visszagondolva arra, mennyire műveletlennek érezte magát Daniel vacsoravendégségein. – Kérem, tanítsa meg nekem, amit kell!

– Amy, drágám, annak, amit a leányneveldében tanultam, a legnagyobb része mára már divatjamúlt. Biztosra veszem, hogy a balettos képzése azzal jár, hogy jobban tud pukedlizni nálam. A dolgok változnak, továbblépnek. Azonkívül nem annak kellene motiválnia, ahogyan Daniel és a családja bántak magával. Ők nem számítanak.

– Maga mondta, hogy mindaz, amit gondolkodás nélkül csinál, az a fegyverkészlete része. Nem azért szeretném megtanulni azokat a dolgokat, amiket tud, hogy elbájoljam Danielt vagy a szüleit, hanem azért, hogy soha többé ne kelljen úgy éreznem magam, mint a Towerben. Azért, hogy soha többé ne érezzem magam olyan átkozottul alkalmatlannak, mert nem tudom, hogyan kell viselkedni, azért, hogy ne érezzem magam ostobának, holott az embereknek alighanem fel sem tűnt, hogy nem tudok hozzászólni az intelligens társalgásukhoz. Azért, hogy soha többé ne kelljen úgy éreznem, hogy nem vagyok elég jó.

Amy válla megroskadt, testét hatalmas erővel emésztették az érzelmei.

– Így most már értem – felelte Georgia halkan.

Hosszú ideig nézte Amyt.

– Rendben van – mondta aztán. Megtörölte a száját a szalvétájával, majd a tányérja mellé tette. – Első lecke: hagyja ott a szalvétát, ahol találta! – Felállt az asztaltól.

– Hová megyünk?

– Ha egy hölgy szerepét akarja játszani, ott kell kezdenünk, ahol minden jó színész kezdi.

– Mégpedig?

Georgia szeme felcsillant.

– A cipőknél.

11. fejezet

Alfonse a Madison Avenue-n tette ki őket. Amy összehúzta magán vékony kabátját. A szél cibálta a szoknyáját – nem túlzott, amikor azt mondta Georgiának, hogy New York tud lenni az egyik leghidegebb hely a világon. Amikor a szél elsüvöltött a Liberty Island mellett, és fütyülve átsüvített a Hudson-öblön meg a belváros betonszurdokain, útja során mintha egyre hidegebbé vált volna.

– Brrrr! – topogott vacogva. – Messzire megyünk?

Georgia elmosolyodott.

– Messzire? De drágám, már itt is vagyunk!

Amy felnézett az előttük álló hatalmas mészkő épületre, amely pompájában csaknem vetekedett a Frickkel. Vetett egy pillantást a boltíves bejárat két oldalán a kisbetűs feliratra.

– Ralph Lauren?

– New York-i barátaim biztosítottak róla, hogy ez a világ legelegánsabb áruháza.

– De hát ide én nem mehetek be – hőkölt hátra Amy.

– Aztán miért nem?

– Nos, először is, mert nekem egyik árucikkükre sem telik.

– Maga nő, Amy – mondta Georgia. – Biztosra veszem, hogy ez eddig még sosem gátolta meg.

– Pontosan ettől félek én is – felelte Amy, és mindjárt elképzelt egy gőgös eladónőt, amint belekényszeríti néhány pár ötszáz dolláros cipő megvásárlásába, amelyre elkölti a következő kétéves jövedelmét. Igazából azonban az gátolta, hogy régebben gyakran vágyott bemenni az ilyen üzletekbe, de mindig továbbment, mert túl bizonytalan volt önmagában, azt hitte, hogy valaki észreveszi és rárivall: „Csaló!”

Georgia belekarolt Amybe.

– Jöjjön, mielőtt mind a ketten jéggé fagyunk! – mondta.

Amy továbbra is ellenállt.

Georgia figyelmeztetően fölemelte az ujját.

– Maga színpadon szerepelt; gondolja azt, hogy ez ugyanaz, rendben? Szerepet játszik. Ne feledje, egyik boltban sem tudják, kicsoda, sejtelmük sincs a hátteréről, és nem látnak bele varázslattal a bankszámlájába. Nézzen úgy, mintha arra született volna, hogy itt legyen, hogy módjában áll megvásárolni az egész üzletet, és aszerint fogják kezelni. Nekem elhiheti.

Amy bólintott, és belépett.

Habár a fülében csengtek Georgia szavai, nehéz volt, hogy ne tátsa el a száját. Ez egyik régi üzlethez sem hasonlított; olyan volt, mintha egy film díszletei között sétálgatna. Az előcsarnokot elegáns, íves lépcső uralta. Az óriási csillárokról kristályok lógtak le. A vastag, osztrigaszínű szőnyegekkel és ruhatartó síneken lógó, pasztellárnyalatú selyemkombinékkal dekorált egyik emeleti terem, amely egy milliárdos feleségének budoárjára emlékeztetett, valójában a fehérneműosztályt takarta. Egy másik, luxus-fogadószobának berendezett terem falait körben gyönyörű ruhákat tartó fogasok borították.

– Nézze ezeknek az árát! – suttogta Amy a szája sarkából, egy bugyi árcéduláját feltartva. Georgia rátette a kezét.

– Sose nézze meg az árat!

– Most viccel, ugye?

– Nem, kedvesem. Először nézze meg a ruhát, tapogassa meg, hogy milyen a minősége, mérje fel, eltart-e majd évekig. Végül kérdezze meg magától, és őszintén válaszoljon: „Megfelelő?”

– Megfelelő?

– Megfelelőe magának? Előnyösen fog mutatni magán? Fütyüljön rá, mit sulykolnak a magazinok ennek az évszaknak a divatjáról, fütyüljön rá, miben érzi kényelmesen magát, és soha, de soha ne vegyen meg olyasmit, amiről azt gondolja, hogy akkor fog jól állni, ha lead öt kilót. Ha követni tudja ezeket a szabályokat, mindig csak olyan ruhaneműt fog venni, amely a legjobban áll magán.

– De hát Georgia, az áruk…

Az idős nő feltartotta az ujját.

– Az ár lényegtelen. Ha csak klasszikus, minőségi darabokat vásárol, sokkal kisebb ruhatára lesz, de az olyan ruhákból fog állni, amelyeket visel is. Igaz, hogy ezek drágábbak, de alig fogja várni, hogy viselhesse őket. És – ezt a legfontosabb észben tartani – pusztán azáltal, hogy minden reggel a megfelelő ruhákba öltözik, nemcsak elragadóan fog kinézni, de elragadónak is fogja érezni magát.

Amy már épp vitatkozni akart, hogy az ő ruhákra fordítható szűkös keretéből nehéz elragadóan kinézni, amikor észrevette, hogy Georgia visszaindult a földszintre a cipőkhöz. Amy gyomra görcsbe rándult. Jaj, istenem, ugye nem azt várja, hogy az ár megnézése nélkül válasszak cipőt? Mert akkor jövő hálaadásig dupla műszakban kell dolgoznom.

– Harmincnyolcas a mérete? – kérdezte Georgia szórakozottan.

– Harminchetes – felelte Amy. Kézbe vett egy élénk rózsaszín, pántos, magas sarkú cipőt, és felsóhajtott. Minden magas sarkú és pántos cipőért odavolt. A legjobb fogása egy csilivili, magas sarkú Gina cipő volt, amelyre egy chelsea-i adományboltban bukkant, és amelyet addig hordott, amíg a pántjai szó szerint szétestek a kezében, mert még vasalás közben is olyan szexinek érezte magát benne, mint Beyoncé.

Felnézve azonban azt látta, hogy Georgia a fejét rázza. Egyetlen pillantásával azt sugallta, hogy tegye vissza a rózsaszínű cipőt. Helyette egy fekete, közepes sarkú, kivágott, hegyes orrú antilopbőr cipőt emelt a magasba.

Amy akaratlanul is összeráncolta az orrát.

– Próbálja fel ezt – rendelkezett Georgia.

– Nem hinném, hogy illene hozzám – felelte Amy diplomatikusan.

– Ugyan miért nem? – tudakolta Georgia meglepve.

– Nos, én nem irodában dolgozom.

– Egy ilyen cipőt nem szabad íróasztal alá rejteni – méltatlankodott az asszony levegő után kapkodva. – Ez különleges alkalomra szóló cipő.

Amy visszagondolt a legutolsó jelentős alkalmára, és halványan elmosolyodott. Még a towerbeli parti előtti időből. Néhányan a Kovácsműhelyből elmentek bulizni King’s Crossba egy nem hivatalos munkahelyi estére. A padló ragadt, mindenütt sör folyt, de legalább edzőcipőt viselt. Egy olyan, különleges alkalmakra szóló cipő, mint amilyet Georgia tart a kezében, nem élte volna túl egy darabban az éjszakát, és ha a Kovácsműhelyben jelenne meg egy ilyenben, Cheryl azt hinné, állásinterjúra készül. Nem, mivel Daniel már nem az élete része, az efféle cipőnek nincs helye a szekrényében.

– Próbálja csak fel! – mondta Georgia kedvesebben, az eladó pedig odahozta a cipő párját.

Miközben Amy belecsúsztatta a lábát, hallotta, hogy egy másik vásárló három párat kér ugyanabból az antilopbőr topánkából harminckilences méretben, és közli az eladóval, hogy egy párat a New York-i lakására, egyet a houstoni házába, egyet pedig az aspeni síházba kér szállítani.

– Tudom, mi jár a fejében – jegyezte meg Georgia, amikor a vásárló továbbment a pénztárhoz. – Könnyű ilyen elegánsnak kinézni, ha az embernek korlátlanok az anyagi lehetőségei. Nos, íme a titok: az elegáns nők sosem költenek vagyonokat. Mindössze rá kell szánniuk az időt, hogy rátaláljanak a saját stílusukra.

Amy csak fél füllel figyelt. Hitetlenkedve nézte, milyen jól mutat a lába az egyszerű, fekete cipőben, amely fölött más alkalommal elsiklott volna a tekintete, akkor is, ha feleennyibe került volna.

– Gondoltam, hogy jól fog állni – szögezte le Georgia, és intett az eladónak, hogy tegye bele a dobozba.

Amy megállta mosolygás nélkül. Sosem hitte volna, hogy egyszer egy hetven-egynéhány éves nőtől kap a divatra vonatkozó tanácsokat.

– Most pedig vissza az emeletre!

Amy engedelmesen követte Georgiát egy terembe, ahol pazar ruhákba öltöztetett próbababák sorakoztak. Körbejárt, végighúzta az ujjait az anyagokon, és elképzelte magát egy bálhoz öltözve. Kezdte elengedni és jól érezni magát.

– Hű, nézze csak azokat a szoknyába varrt tollakat! Olyan, mint Tallulah Bankhead{10} és a Hattyúk tava együtt.

– Nem is tudtam, hogy a fiatalok is ismerik Tallulah Bankheadet – mosolyodott el Georgia.

– A nonnám – a nagyim – óriási rajongója volt, minden filmje megvolt nála videón. Mindig mesélgetett egy sztorit arról, hogy a szesztilalom idején találkozott vele egyszer egy harlemi tiltott italmérésben, de nem vagyok benne biztos, hogy nonna elég idős volt már ehhez akkor. Mindenesetre kedves történet.

Georgia leült egy hosszú pamlagra, Amy pedig melléje telepedett.

– Azt hiszem, tudnék itt lakni – jegyezte meg.

Georgia elmosolyodott.

– Ez nem üzlet, hanem egy ruhákkal teli ház. Ennél tökéletesebb már nem is lehetne.

Amy érdeklődéssel nézte az idősebb nőt.

– Maga csupa meglepetés – állapította meg. – A divatról is…

– Azért, mert öreg vagyok, nem szerethetem a ruhákat? Ezt akarja mondani?

– Nem, dehogy – tiltakozott Amy sietve, bár továbbra is nehezen tudta elképzelni Georgiát, amint a Vogue-ot lapozgatja. – Szenzációs stílusa van.

– Léteznek olyan nők, akik bármit vesznek magukra, csodásan mutatnak benne. Én nem tartozom közéjük. De az ember figyelhet, és tanulhat a valóban jól öltözködő nőktől. Amikor a leányneveldében éltem Párizsban, volt egy francia barátnőm, aki az intézettel szemben lévő kávézóban dolgozott. Olyan szegény volt, mint a templom egere, mégis olyan elegánsan öltözött, akár egy Dior-modell. Olyasmi stílusa volt, de hamarosan észrevettem, hogy nincs túl sok ruhája. Olyan volt, mint egy egyenruha: fekete, szűk szárú nadrág, fehér blúz, azok az apró, csíkos felsők, amelyeket manapság szemlátomást mindenki visel, és mintha mindent az alakjára öntöttek volna. Természetesen a stílus annyi, mint tudni, hogy ki vagy, és fütyülni minden másra. Öreg barátom, Gore Vidal{11} mondta ezt, és még ma is ugyanúgy igaz.

– De azért a szép ruhák segítenek, ezzel egyet kell értenie.

– A ruhák erőt adhatnak, ezt elismerem – felelte Georgia. – A megfelelő, előnyös öltözék kiválasztása eléri, hogy jól érezze magát, és az egész személyiségét megváltoztathatja. – Elmosolyodott, és megveregette Amy kezét. – Legközelebb, ha a Towerbe megy, szüksége lesz a fegyverzetére.

Intett Amynek, hogy álljon fel.

– Kitűnő a tartása – bólintott elégedetten. – Táncos tartás, ezt nyomban észrevettem. Csodálatos az alakja, természetesen, de a beállítottsága sokkal fontosabb. A felszegett fej minden nőt magasabbnak, elegánsabbnak és magabiztosabbnak mutat.

Odalépett egy állványhoz, és végigfutott a szeme a ruhákon.

– Hm… esetleg… nem, nem, ez túl rövid… – tűnődött közben. – Ezek közül egy sem megfelelő.

– Tudna segíteni, kérem? – fordult oda az egyik eladónőhöz. – A barátnőm egy kis fekete ruhát szeretne. Egyszerűt, klasszikus szabásút; ne mutasson sokat.

– Harmincnégyes méret? – kérdezte az eladónő, végigmérve Amyt, majd bólintott, eltűnt, és három fekete ruhával a karján tért vissza. Georgia egyenként fölemelte a ruhákat, és úgy hunyorított Amyre, ahogyan egy festőművész szemléli élő modelljét.

– Ez lesz az, azt hiszem – választotta ki az egyiket, és odaadta Amynek.

– Georgia… – kezdte Amy jelentőségteljesen meregetve a szemét, de a másik nő mindössze gyorsan megrázta a fejét.

– Próbálja fel, gyerünk, egy, kettő!

Amint belebújt a ruhába, Amy már látta, hogy mesésen fog állni. Georgia csak szerénykedett – nagyon is jó szeme volt a ruhákhoz. Ez a megfelelő helyeken rásimult az idomaira, de egyáltalán nem kihívóan. Kifinomult volt, mellette szegény flitteres ruhája úgy nézett volna ki, mint amit egy kislány babaöltöztető dobozából húztak ki. Megfordult, és kilépett a próbafülkéből.

– Ah – sóhajtott fel Georgia, amikor meglátta. – Azt hiszem, Wallis Simpson{12} mondta, hogy amikor egy kis fekete ruha rendben van, nem érdemes mást viselni helyette.

Felállt, és összecsippentette a ruha hátát.

– Majdnem tökéletes – merengett. – Tudok ajánlani egy szabót Londonban, aki beveszi egy leheletnyit. Az elegáns nőknek még a legkitűnőbb ruhákat is az alakjukra kell igazíttatniuk. Divattervezők ruhái konfekcióáron.

– Ez csodaszép – mosolygott Amy félszegen. – Legszívesebben elmennék, és egy fánkkal a kezemben csellengenék a Tiffany előtt.{13} Kár, hogy nem engedhetem meg magamnak.

– Megnézte az árcédulát?

– Nem, de…

– Akkor ne is nézze. Ezt kérjük – mondta Georgia sietve az eladónőnek.

– Georgia, komolyan beszélek. Egy vasam sincs – sziszegte Amy nyomatékosan.

– De hát én fizetem – felelte Georgia tárgyilagosan. – És a cipőt is.

Amy elkerekedett szemmel nézett rá.

– Ezt nem fogadhatom el.

Georgia félrebillentette a fejét.

– Akár ajándékról, akár bókról van szó, egy hölgynek kegyesen el kell fogadnia.

Amy Georgiára nézett, majd vissza a ruhára.

– Ez nem valami vicc?

– Korántsem vicc – rázta a fejét Georgia. – Most pedig igyekezzünk, mert hatra már máshol kell lennünk. És egy hölgy – legalábbis ez a kettő – sosem késik el.

Odakint sötét volt, és ettől New York még varázslatosabbnak látszott. Alfonse értük ment, és miközben végighajtottak az Ötödik sugárúton, és megkerülték a Central Parkot, Amy magába itta a látványt. Az utcákon nyüzsögtek a melegen felöltözött, utolsó pillanatra hagyott karácsonyi vásárlásaikat intéző és szatyrokkal megrakott New York-iak – a jellegzetes barna-fehér csíkos táskák Henri Bendel üzletéből származtak, a ropogós fekete-fehérek a Saksból. És ami a legjobb, a kirakatokat világéletében nagyon szerette nézegetni. A New York-i üzletek mindig gyönyörű karácsonyi kirakatokat rendeznek be, gondolta, amikor megpillantotta a Bergdorf Goodman art deco inspirációjú kirakatait.

– Ezt nézze! – mutatott Georgia vidáman a próbababákra. – Úgy néznek ki, mint a nagy Gatsby Tojás-partijainak{14} egyikére igyekvő szépségek.

Az autó folytatta útját a belvárosban a Huszonnegyedik utcára, majd vissza a Madison Avenue alsó szakaszára.

– Itt is vagyunk – jelentette ki Georgia élénken, miközben kiszállt az autóból.

– Eleven Madison Park. Nem ismerem ezt a helyet. Mi ez? Szálloda?

– Továbbképzés – mosolygott Georgia.

Bementek a hideg utcáról, és Georgia szólt, hogy Clive-val szeretne beszélni.

Amy meredten bámulta a gazdagnak és befolyásosnak látszó vendégeket. New Yorkban felnőve gyakran vitt el az útja ilyen flancos helyek mellett – francia nevű vendéglők voltak ezek, vagy olyanok, amelyeknek apró betűkkel vésték a táblára a nevét, mintha elvárható volna, hogy mindenki tudja, hol vannak, híres éttermek, amelyekről a The Washington Post pletykarovatában lehet olvasni, illetve a magazinok sikerlistáin és a Michelin-listákon szereplő éttermek –, ám egyikben sem járt. Azt kívánta, bár a kezében tartott merev kartonszatyorban lapuló, kis fekete Ralph Lauren ruhája volna rajta, de aztán rájött, hogy még egy annál is jobb kiegészítő lépdel mellette – Georgia, akinek a jelenléte olyan nyugodt magabiztossággal ruházta fel, amilyet ő sosem érzett, amikor Londonban Daniellel ment efféle helyekre.

– Ki az a Clive? – suttogta.

– Egy régi barát, aki hosszú éveken át a Claridge’sben dolgozott. Á, már itt is van.

Egy ötvenes éveiben járó, gyönyörűen szabott öltönyt viselő úriember nyújtott kezet Georgiának, aki szemlátomást ellágyult a jelenlétében.

– De örülök, hogy ismét látom! – üdvözölte melegen, miközben kezet fogtak.

– Nagyon régen volt, Miss Hamilton.

– Nos, végül csak összehoztam. Ennyi idő után hiábavaló is volna arra kérnem, hogy szólítson Georgiának?

Mind a hárman elnevették magukat. Georgia bemutatta Clive-ot Amynek, majd a férfi elvezette őket a fő éttermi résztől, fel az emeletre.

Amy azt feltételezte, hogy itt fognak enni, de úgy tűnt, mégsem.

– Itt is vagyunk. A Déli Terem – mondta Clive, és beterelte őket az étterem fölött a félemeleten egy kicsi, elegáns ebédlőbe.

– Azta, micsoda hely! – álmélkodott Amy, ahogy kinézett a magas ablakon a Madison Square Parkra. – Csak mi vagyunk itt?

– Ez az egyik privát ebédlőnk – magyarázta Clive, miközben a kezébe adott egy étlapot.

– Gondoltam, két legyet üthetnénk egy csapásra. Megkóstolunk néhány kivételes ételkülönlegességet, és segítséget tudok nyújtani ebben.

– Miben?

– Ebben – mutatott Georgia az asztalra, amely előírásosan volt megterítve, mintha egy kétszemélyes díszebédre várna.

Amy szeme tágra nyílt.

– Most? Most fogunk zsömlékről meg hasonlókról beszélgetni?

– Miért ne?

– Hát, csak mert nem biztos, hogy mindenre képes leszek emlékezni. Nincs nálam sem jegyzetfüzet, sem más. Írhatnék a szalvétám hátára, ha nem vászonból volna.

Georgia megveregette a kezét.

– Nyugalom, kedvesem. Ennek a gyakorlatnak nem az a lényege, hogy szakértő váljon magából, hanem hogy megtanulja, hogyan érezze magát kellemesen ebben a környezetben. És hogy megtanulja, nem minden fontos.

– Oké. Megpróbálom.

– Tehát, az ételt balról szolgáljuk fel – mondta Clive, és meghajolva egy kistányért helyezett elé. Megkerülte Amyt, és a másik oldalról elvette előle. – És jobbról szedünk le.

– Azért alakult így ki, hogy a szolgák ne ütközzenek össze – szólt közbe Georgia. – És az italokat ezért szolgálják fel mindig jobbról.

– Ezt majd hasznosítom a vendéglőben – vigyorgott Amy, de Georgia szigorú pillantást vetett rá.

– Komolyan akarja venni a dolgot?

– Bocsánat – emelte fel Amy mentegetőzve a kezét. – Csak egy kicsit ideges vagyok. És össze vagyok zavarodva. Már jó ideje vagyok pincérnő, de a Kovácsműhelyben még soha senki nem világosított fel, hogyan kell helyesen felszolgálni.

– Mit tud a borospoharakról? – lépett máris tovább Georgia.

– Nélkülük úgy vedelnénk az üvegből, mint a csavargók.

Újabb szigorú pillantás.

– Oké, oké, erre tudom a választ – mondta gyorsan Amy, nem akarva újabb dorgálást. – A vörösbor a nagyobbikba kerül. A fehér a kisebbikbe, bár, ha rajtam múlna, én mindig a nagyobbikat venném elő hozzá, és állandóan teletölteném.

– És ne felejtse el, hogy a legnagyobb pohár a víznek van – mutatott Georgia a poharak garmadájára, amelyeket Clive elrendezett az asztalon.

– Maga a haladó pohártani óránk tanára, Clive. Mit tud mondani nekünk? – kérdezte Georgia, éppen csak elmosolyodva.

Clive letett két különböző alakú pezsgőspoharat Georgia és Amy elé. Elmagyarázta, hogy az egyik, a magas, szűkülő szájú a flőte, a másik a kehely – ez utóbbi alakját állítólag Marie Antoinette királyné jobb kebléről mintázták.

– De melyik jobb a pezsgőhöz? – tudakolta Amy.

– Nos, a kehely csinosabban mutat – mosolyodott el Georgia. – A flőtében azonban kisebb a felszíni terület, így a pezsgő hosszabban megőrzi a buborékokat. A magam részéről nem szeretem olyan hosszú ideig a pohárban tartani.

Clive ezután megismertette Amyt egy öblösebb kelyhű magnum vagy burgundi pohárral, amelyet kifejezetten a gazdag aromájú burgundinak tartanak fenn, és általában csak félig töltik meg, hogy a bor bukéja össze tudjon állni benne.

– Miben különbözik a burgundi a többi borfajtától? – kérdezte Amy. Ilyen kérdést sosem tett volna fel Danielnek, még a tulajdon otthonában sem, hát még az elegáns vacsorák valamelyikén, amelyekre a férfi néha magával vitte. Most viszont ilyen rövid idő után sem érezte kínosnak, hogy bármit kérdezzen Georgiától és Clive-tól; sőt az, hogy alig ismerte őket, némileg még meg is könnyítette a dolgát.

– Burgundia Franciaországnak az a régiója, ahonnan a bor származik – magyarázta Clive. – Nagyra becsült bortermelő vidék – a chablis-ról valószínűleg hallott már –, és itt készítik a világ legjobb borainak jó részét. De a vörösborairól a leghíresebb, mint például ez. Testes, sima, aromás… – Kitöltött egy keveset borból, és megkérdezte Amyt, milyen illatot érez.

Amy óvatosan felemelte a nagy poharat, beledugta az orrát, és belélegezte az illatot. Csodálatos volt: édes, gyümölcsös és gazdag, akár egy kosár frissen szedett bogyós gyümölcs. Felpillantott Clive-ra, azon tűnődve, mit kellene mondania.

– Cseresznye – közölte tétován, mivel nem tudta biztosan, ez-e a helyes válasz.

– Nagyon jó – csillant fel Clive szeme. – Én a cseresznyén kívül csokoládét is érzek.

– Jól hangzik – mosolyodott el Amy szélesen, és hosszan belekortyolt a pompás nedűbe.

Clive elment az előételeikért, a kis borértékelő órájuk tehát véget ért.

– Hűha… odahaza a családtagjaim rám sem fognak ismerni, amikor előveszik az olcsó bort, én pedig beledugom az orrom.

– Az ár nem mindig tükrözi a minőséget. Sok vacsorára vittem már nagy üveg tízfontos bort. Azért, mert jó, mert szeretem, és osztozni akarok benne a barátaimmal. Higgyen abban, amit szeret! Legyen bátorsága hinni saját magában és kiállni a véleménye mellett. Nem számít, hogy cseresznye vagy csokoládé vagy krétapor illatát érzi-e, ha maga hisz abban, amit mond, és tiszteletben tartja azt, amiben mások hisznek.

– Még akkor is, ha tévedek?

– Mégis, hogyan definiálná a tévedést? Miért volna a maga véleménye kevésbé érvényes, mint a másé, csak mert az illetőnek több pénze van a bankban, vagy a megfelelő helyeken tanult?

Clive egymás után három pompás fogást tálalt fel, amelyek alatt Georgia elmagyarázta a modern étkezési etikett szövevényeit. Ezek szerint a zsömlét mindig törjük, sohasem vágjuk késsel; ha meg kell döntenünk a levesestányért, nem magunk felé, hanem finoman az asztal felé döntjük. A szalvétát az ölünkbe terítjük, először megkóstoljuk az ételt, és csak utána sózzuk és borsozzuk. A tányérokat sosem toljuk félre, a könyökünket nem tesszük az asztalra, bármennyire furcsa is először, bár, ha nincs előttünk étel, egy könnyed támaszkodás engedélyezett. Izegni-mozogni nem elegáns, mosolyogni viszont az.

– Eljön? – kérdezte Amy halkan.

– Hová?

Amy belenézett Georgia fáradt szemébe, és arra gondolt, hogy az idős nő másnap este szobaszervizt és egy üveg jóféle burgundit rendel a szállodában. Senki sem érdemli meg azt, hogy egyedül legyen karácsonykor, még ha úgy is hiszi, hogy ezt szeretné.

– Hozzánk. Queensbe.

– Ne butáskodjon! Az az idő a családjáé.

– Szeretném, ha eljönne, és szerintem élvezné. Nálunk senki nem tud megkülönböztetni egy beaujolais-t egy Budweisertől, de anyukám pompás karamellizált répákat készít, amelyeken mindenkinek rajta van a neve.

– Ebben az esetben legjobb lesz, ha tájékoztatjuk Alfonse-ot. – És Amy meg mert volna esküdni, hogy látta Georgia szemét felcsillanni.

12. fejezet

1958 májusa

– Úgy örülök, hogy hajlandó voltál eljönni! – mosolygott szélesen Sally Daly, miközben a taxijuk áthaladt az oxfordshire-i Wytham Woods közelében fekvő festői falucska külterületén álló Giles House kapuján.

A debütánsok partijai és táncmulatságai vidékre költöztek, és mialatt a két lány megérkezett úti céljához, Georgia az ölében szorongatta kis, krémszínű bőröndjét.

– Remekül fogjuk érezni magunkat – mondta a lehető legragyogóbb mosollyal, noha a szíve összeszorult a gondolatra, hogy a következő tizenkét órát az előtte álló házban kell töltenie. Megígérte azonban saját magának és az édesanyjának, hogy lelkesen beleveti magát a szezonba. Elvégre mit is mondott neki valaki nemrég? Hogy ha kevésbé állna ellen az életnek, talán jobban élvezné.

Így aztán átesett egy szépítkezésen a Debenham & Freebody kozmetikai pultjánál, és csinos, elegáns rövid frizurára vágatta a haját, amitől az valamiképpen még szőkébbnek látszott. Ott volt a Cowdray Park-beli lovaspólón, a badmintoni lovasbemutatókon, olyan lelki nyugalommal vetve bele magát a szezonba, hogy azzal még Sybilt is megmosolyogtatta.

A ma esti vigasságot egy bizonyos Mr. és Mrs. Charles Fortescue rendezték Judy lányuk, egy magas, vörös hajú debütáns számára, aki egy meglehetősen klikkeskedő és versengő lóimádó társasághoz tartozott. Sally szerint, aki szemlátomást valamennyi felvonult debütánst ismert, és tudott minden pletykát, a ma esti nem táncmulatság, hanem egy vidéki házba történt meghívás csaknem hatvan vendég számára, akik ott fogják tölteni az éjszakát. A „debütánsok örömeit” az egyetemről és a cirencesteri mezőgazdasági főiskoláról szállítják oda, és a lányok részéről vérmes remények ébredtek jelentőségteljes találkozásokra vonatkozóan, noha a fiatalemberek valószínűleg éjfélkor mind távozni fognak.

Georgia kilakkozta a lábkörmét, legyantázta a lábát, és arcmaszk segítségével eltávolított egy foltot. Talán, ha előbb-utóbb megtalálja a jövendőbelijét, nem kell több ilyen partira elmennie.

Miközben a taxi végighajtott a hosszú feljárón, rászánt egy pillanatot, hogy szemügyre vegye Fortescue-ék házát, amely hatalmas volt, bár kissé megkopott. Az elmúlt néhány hétben sokat esett, de a mai este tiszta és meleg volt, és ahogy a nap lebukott a fasor mögött, aranysugarakkal hálózta be a földet.

A lányokat a bejárati ajtóban egy feketébe öltözött, szigorú tekintetű házvezetőnő fogadta.

– Elkéstek – közölte, arra sem véve a fáradságot, hogy egyenesen rájuk nézzen.

– Egy másik vonatra tudtunk felszállni, nem arra, amelyikre akartunk.

– Mindenki odakint krokettezik. Az italokat hamarosan felszolgálják a teraszon. Menjenek fel a szobájukba, és csomagoljanak ki, de jó lesz, ha igyekeznek.

A kertbe kinézve Georgia futólag minimum hetven embert pillantott meg. Az asztalok roskadoztak a Pimm’s koktélos kancsók és az ezüstkelyhekben szervírozott eprek alatt.

– Felteszem, maguk Georgia Hamilton és Sally Daly – folytatta a házvezetőnő, ujját végigfuttatva egy csipeszes írótáblán. – Már csak maguk hiányoztak.

Mindketten bólintottak.

– Jöjjenek utánam! Megmutatom a szobáikat.

A lányok végigbandukoltak mögötte a házon, el egy cipősszoba mellett, ahol két hatalmas elefántláb most esernyőket tárolt, és fel egy lépcsőn.

Sally egy egyágyas szobát kapott, amely a hátsó udvarra nézett.

– De jó, saját szobám van! – örvendezett.

– Maga fent lesz – mondta a házvezetőnő Georgiának, és ahogy a padlás felé vették az útjukat, a ház egyre sötétebb lett. Mivel sok hálószoba ajtaja nyitva állt, Georgia bekukkantott a kempingágyakra és a padlókat elborító matracokra. A hely inkább katonai laktanyának tűnt, mint egy család otthonának.

Végül a házvezetőnő bevezette egy szobácskába, mely az eresz alatt bújt meg. Egy egyszemélyes ágyat és két kempingágyat préseltek bele, amitől olyan szűk lett, hogy mozdulni sem lehetett benne.

A sznob suttogások ellenére, amelyeket még mindig hallott Sallyről – hogy az édesanyja már a harmadik orrplasztikáját végezteti, és hogy az őt a partikra szállító Rolls-Royce már igazán túlzás –, nem volt meglepő, hogy ő kapta a jó szobát, Georgiát viszont Szibériába száműzték. Míg Sally azzal töltötte a napjait, hogy elszegényedett arisztokratákat hívott meg Dalyék biarritzi házába, Georgiának kérdések elől kellett kitérnie, hogy miért nem tart saját táncmulatságot.

Belebújt egy halványzöld selyemruhába, és a gallérjára rátűzött egy fehér gardéniát, amelyet a kertben szedett, és amely elfedte a vonaton beleivódott cigarettafüstszagot. Lefelé menet benézett Sally szobájába, de a barátnője már nem volt ott, és Georgia még le sem ért a földszintre, máris hallotta, hogy érkeznek az első buszok, amelyek a cirencesteri fiúkat szállították a falusi fogadóból, ahol megszálltak.

– Jöjjön, jöjjön! – kiáltotta egy pompás bajuszt viselő férfi. Georgia feltételezte, hogy ő Judy édesapja. – Fogjon egy itókát, aztán uccu az istállóba!

– Tudtam, hogy ez nagyszerű parti lesz – kuncogott Sally egy pohár narancslét szorongatva. – Láttad, milyen dögösek ezek a cirencesteri fiúk? Olyan a combjuk, akár egy-egy szikomorfa.

– Nekem inkább a pincérek vonták el a figyelmemet.

– Judy azt mondja, az anyukája gondosan kiválogatta a legcsinosabb fiúkat a faluban, és adott nekik fejenként három schillinget, hogy egész este foglalkozzanak velünk.

– Lassan a testtel, Sal! Ez maraton, nem sprint – intette Georgia, és nézte, ahogy a barátnője egy lapos üvegből konyakot tölt a poharába.

– Bátorságot iszom – vigyorgott Sally. – Látod ott azt a magas fiút? Azt a széles vállút? Amint leszállt a buszról, rám kacsintott.

– Az inkább csak egy rángás lehetett, mint felhívás keringőre.

– Kár – állapította meg Sally, és megigazította a dekoltázsát.

Georgia figyelte, ahogy a barátnője bemutatkozik a jól megtermett cirencesteri főiskolásnak, és közben eszébe jutott az unokanővére, Clarissa figyelmeztetése, hogy kerülje el őket. Sally vihorászott és flörtölt, Georgia pedig legszívesebben odament volna, és rászólt volna, hogy hagyja abba. Sally a vonaton megvallotta, hogy egy ollóval merészen mélyebbre vágta kobaltkék ruhája dekoltázsát, és most a mellei majdnem kibuggyantak belőle. A szezon résztvevői közül számos lány olyan hírnévre tett szert, hogy egy kissé „gyorsak”, és Georgia nem akarta, hogy a barátnője is ezek közé tartozzon.

Mielőtt akcióba lendülhetett volna, beterelték a szénától és lótrágyától szagló, favázas istállóba, és bemutatták Judy Betty nevű nagynénjének, aki a messzi Cumberlandből jött el a partira. A következő órára leragadt Betty néninél, és addig társalogtak arról, hogy milyen érdemekkel bír John Donne William Wordsworthszel szemben, míg a büféasztalhoz nem járulhattak.

Londonban a táncmulatságok általában nem kezdődtek el este nyolc óra előtt, de itt az emberek a jelek szerint már késő délutántól fogva kortyolgatták a puncsokat vagy a koktélokat, és mostanra a legtöbb meghívott szemlátomást leitta magát. Judy szülei és az idősebb vendégek már régen visszavonultak a szalonba gint iszogatni, több pár pedig kiment az istállóból, nyilván, hogy a bokrok között smacizzanak.

– Tetszik? – kérdezte az egyik vaskos combú cirencesteri főiskolás, melléje oldalazva egy kis zsúrszendviccsel a kezében.

– Micsoda? – kérdezett vissza Georgia, sejtve, hogy a fiú nem a sajtos-ananászos falatkájáról beszél. Elég volt egy erősen lesújtó pillantás, és már el is űzte. Aztán úgy döntött, hogy szüksége van egy cigarettára.

Igazán igyekezett ma este. Csak az volt a probléma, hogy Sallytől eltérően neki nem voltak igazi barátai a partin. Ráadásul mindenki össze volt már boronálva valakivel, és még ha lett is volna pár facér férfi, tudta, hogy akkor sem flörtölhetne, ha az élete múlna rajta.

Mindenütt fölöslegesnek érezve magát, kiment füstölni egyet. A bokrok között ismerős kobaltkéket látott megvillanni, és egy pillanatra eltűnődött, nem kellene-e előhorgásznia Sallyt szabadtéri titkos találkája rejtekéből.

Felnézett a házra, amely kivilágítva ragyogott a sötétben. Mintha rajta nevetne.

A francba ezzel! – gondolta, és eltaposta a cigarettáját. Olyan fáradt volt, hogy padlásszobája kempingágya is szerfölött vonzónak tűnt a szemében. Lerúgta a cipőjét, és keresztülfutott a gyepen, élvezve a fű hűvösét a lába alatt, majd fel a padlástérbe. Útközben elosont egy pár mellett; a lépcsőházban csókolóztak. Az ajtót csukva találta. Kinyitotta, és azt látta, hogy egy debütáns fekszik az egyik kempingágyon, a szoknyája felrántva a dereka fölé, fehér bugyija közszemlére téve. Egy fekete nyakkendős fiatalember megfordulva rámordult, hogy a szoba foglalt.

– De hát ez az én hálószobám is – érvelt Georgia, azonban ráförmedtek, hogy tűnjön el.

Felkapta a bőröndjét, amelyet szerencsére nem pakolt ki teljesen, és bevágta maga mögött az ajtót.

A szomszéd szobában és az amellettiben ugyanez volt a helyzet. Fogalma sem volt, mit művelhetnek a felnőttek odalent, de az biztos, hogy ügyet sem vetettek arra, miféle „társas élet” zajlik az emeleten.

– Nem csoda, hogy szezonnak hívják – dünnyögte magában, miután egy újabb szobáról derült ki, hogy foglalt. – Mindenki rohadtul tüzel.

Leült a lépcső kopott szőnyegére, és addig ücsörgött ott, amíg a házvezetőnő el nem küldte onnan, mondván, hogy siessen ki. A kijózanító felismerés, hogy nincs kedve visszatérni az istállóba, és a házban sincs hová mennie, a kirekesztettség és a nyomorúság érzésével töltötte el.

Aztán hirtelen eszébe jutott, hogy nem muszáj itt maradnia.

Láthatatlan, de ennek megvan a jó oldala is.

Ha láthatatlan, senkinek sem fog feltűnni, hogy elment. Az órájára pillantott. Oxford csak néhány kilométer ide, és még alig múlt kilenc óra. Vonattal visszamehet Londonba, és éjfélre otthon is lehet. És ha netán ma már nincs több vonat, bejelentkezhet egy szállodába. Nem vitás, hogy ha az édesanyja tizenhét évesen Provence-ba költözött, akkor Georgia is hazatalál egy nyomorult oxfordshire-i partiról.

Máris döntött. Az intézetben beléjük verték a jó modort és az etikettet, de Georgiát már nem érdekelte, mit gondolnak róla a Fortescue-félék. És bár érzett egy kis lelkiismeret-furdalást, amiért otthagyja Sallyt, a barátnőjét amúgy is lefoglalták a cirencesteri gazdák és az alkohol, és a reggeliig észre sem fogja venni, hogy ő elment.

Besurrant Sally szobájába, ahol az éjjeliszekrényen talált egy kancsó vizet, három ív fejléces levélpapírt és egy ceruzát. Lefirkantott egy pár szavas búcsút és bocsánatkérést, kérte benne Sallyt, hogy falazzon neki, és javasolta, hogy egyen meg egy banánt, és igyon meg egy pohár szénsavmentes gyömbérsört – ezt a kúrát javasolta Estella reggelre másnaposság ellen. Sally párnájára tette az üzenetet, és felkapta a bőröndjét.

Lépteket hallott a távolból – a házvezetőnő fürge, hatékony léptei koppantak a ház kőpadlóján –, de az ellenkező irányba tartottak, így Georgia megragadta az alkalmat.

A bejárati ajtó csukva volt, de bezárva nem, így Georgia kiosont rajta. Miközben végigfutott a kavicsos ösvényen, hallotta a dzsesszzenekar játékát, az I’ve Got You Under My Skin{15} dallama szárnyalt az esti levegőben. Imádta ezt a számot, annyira azonban nem, hogy ott tartsa.

A taxiban az út az oxfordi vasútállomástól Fortescue-ék házáig nem tűnt túl hosszúnak, csak néhány percesnek – igaz, mivel Sallyvel végigpletykálkodták az egészet, így ezt nehéz volt megállapítani. Gyalog viszont kifejezetten messze volt, így amikor jött egy busz, amely a jelek szerint megállt a városközpontban, leintette.

– Mindjárt leszáll az éjszaka, ifjú hölgy – mondta a kalauz némi rosszallással a hangjában.

– Szólna, kérem, mikor kell leszállnom az oxfordi vasútállomásnál? – kérdezte Georgia, amilyen udvariasan csak tudta.

Leült, fejét az ablaknak támasztotta, élvezte az arcán az üveg hűvös érintését, és örült, hogy elszabadult a partiról. Úgy belemerült a gondolataiba, hogy összerezzent, amikor rájött, hogy a kalauz neki kiabálja, hogy itt kell leszállnia. Felugrott, megragadta a bőröndjét, és leszökkent a buszról.

A vasútállomás csaknem teljesen néptelen volt. Mintha hidegebb lett volna, mint a város többi részén, és az épület füsttől és koromtól bűzlött.

– Elment már az utolsó londoni vonat? – kérdezte aggódva a jegypénztárostól.

Az a fejét rázta.

– Pár perc múlva indul.

– Akkor Paddingtonig kérek, csak oda. – Megkönnyebbülten elmosolyodott.

A pénztáros megmondta a jegy árát, és Georgia az erszényéért nyúlt.

– Az erszényem, a táskám… – suttogta feltámadó rémülettel. Émelyegni kezdett, amikor ráébredt, hogy kis, fekete retiküljét a buszon hagyta.

– Két shilling, hat penny lesz – ismételte a vasutas.

– Nincs pénzem – mondta a pániktól rekedten.

A férfi bocsánatkérően megvonta a vállát.

Georgia kirohant az utcára, de a busznak már nyomát sem látta. Leroskadt a földre, bőröndjét a két lába közé fogta, és az arcát a kezébe temette. Füttyöt hallott, és az utolsó vonat elindult Londonba.

Itt ragadt, megfeneklett, gondolta, és érezte, hogy a sajtos-ananászos falatkák megdermednek a gyomrában.

Kényszerítette magát, hogy gondolkodjon, és rájött, hogy két választása van. Maradt egy shilling a zsebében, a visszajáró a taxi viteldíjából, azt felhasználhatja arra, hogy a busszal visszamegy Fortescue-ékhoz, vagy felhívhatja belőle Peter bácsit, hogy jöjjön el érte. Egyik lehetőség sem vonzotta. Vagy van egy harmadik megoldás is? – töprengett, és hirtelen Edward Carlyle-ra gondolt, aki gyakran jutott akaratlanul az eszébe.

A fiatalember Oxfordban lakik. Nyilván nem volna nehéz megtalálnia. Edward Carlyle. Ismét meg kell, hogy mentse.

13. fejezet

Talált egy még nyitva tartó kis trafikot, és könyörgött a tulajdonosnak, hogy hadd nézzen bele a pulton eladásra kínált egyik térképbe.

Mivel emlékezett rá, hogy Edward a Christ Church hallgatója, betájolta, ő most hol van, és megpróbálta megállapítani, hogy ehhez képest merre fekszik a kollégium. Azután a boltból kijőve gyalogolni kezdett a Christ Church Meadow irányába, sikátorokban, mézszínű épületek és kapuval elzárt bejáratok mellett, amelyeken keresztül futólag négyszögű belső udvarokat és kerteket látott. Már csaknem teljesen besötétedett, és a bőröndje is nehéz volt, de bár a leggyorsabban szeretett volna eljutni Edward kollégiumába, volt valami olyan elbűvölő Oxfordban, hogy legszívesebben kétpercenként megállt volna, hogy magába szívja a látványt.

Befordult balra a St. Aldates Streetre, kereste a kollégium bejáratát, és újabb pánikba esve akkor ötlött eszébe, hogy szombat éjszaka lévén, lehet, hogy a férfi nincs is otthon. Vadul dobogott a szíve, amikor észrevett egy Tom Tower jelzésű kaput, amely a trafikban látott térképen úgy nézett ki, mintha a kollégium részét képezné.

– Segíthetek?

A portásfülkénél egy ott álldogáló keménykalapos öregúr mutatta, hogy nem mehet tovább.

– Edward Carlyle-t keresem – mondta, és letette a bőröndjét. – Itt lakik.

– És magácska kicsoda?

– Az unokahúga vagyok – felelte Georgia nem túl meggyőzően. – Oxfordban rekedtem. A taxiban felejtettem a táskámat útban egy debütánsbál felé…

– Debütánsbál? – kérdezte az őr gyanakodva.

Georgia az előbbinél magabiztosabban bólintott. Ahogy előadta, kis kitalációja igazságot nyert a fejében.

– Beszélnem kell Edward kuzinnal, és kölcsön kell kérnem tőle egy kis pénzt, hogy eljussak a bálba. Különben nehéz helyzetbe kerülök, és a házigazda dühös lesz, a debütáns pedig le lesz sújtva, hogy nem sikerült odaérnem élete talán legfontosabb eseményére…

Enyhe bűntudatot érzett, visszagondolva szökésére a szóban forgó vigasságról. Azon tűnődött, vajon Sally megtalálta-e az üzenetét, és felhívta-e bárkinek is a figyelmét az ő eltűnésére.

– Nehéz helyzetbe került, azt mondja? – tanakodott az öregúr. – Ebben az esetben jobb lesz, ha kiderítem a fiatalúr hollétét… Itt várjon, kérem, Miss…

– Hamilton. Georgia Hamilton. Anyám ágán vagyunk rokonok – tette hozzá gyorsan.

A portás a homlokát ráncolva eltűnt az egyik négyszögű belső udvaron átvezető köves ösvényen. Az udvar közepén egy gyönyörű, kőből épült szökőkút lövellt vízbóbitákat az éjszakai égre.

Mindössze újabb öt perc telt el, mire az öreg lassan visszaballagott az udvaron át, bár ez sokkal hosszabbnak tűnt.

– Sajnálom. Mr. Carlyle nincs sem a szobájában, sem a hallgatók társalgójában.

– Akkor most mitévő legyek? – sopánkodott Georgia, és ismét rátört a pánik.

Az öregember szemlátomást nem fogta fel a helyzet sürgető voltát.

– Sajnos ilyenkor nem engedhetünk be ifjú hölgyeket a kollégiumba – jelentette ki lassú, kimért hangján. – De szeretné esetleg használni a telefonomat?

Aztán kinek telefonáljak? – töprengett Georgia, tudva, mennyire aggódna – mennyire dühös lenne mindenki odahaza Londonban.

– A Sas és Gyermek, valamint a Medve egyaránt népszerű a hallgatók körében. Talán valamelyikben megtalálja az unokafivérét – állt elő egy javaslattal a portás. – De valóban meglehetősen késő van, ifjú hölgy.

– Megpróbálom ezekben – vágta rá Georgia, és felkapta a bőröndjét.

Hideg fuvallat csapta meg, és megborzongott.

– Kocsmák, kocsmák… – dünnyögte gyaloglás közben, azon tűnődve, elköltse-e megmaradt shillingjét egy pint sörre.

Bekukkantott az egyik kocsmába, majd egy másikba, valamennyi tömve volt magabiztos, okosnak látszó egyetemistával. Többször is azt hitte, Edwardot látja, habár igazság szerint már alig emlékezett rá, hogy nézett ki.

Megállt a buszmegállóban, a sorsra bízva a következő lépését. Ha tíz percen belül jön egy busz, amely Fortescue-ék háza felé tart, felszáll rá. Ha nem…

Felpillantva meglátott egy alakot, aki zsebre dugott kézzel, hóna alatt egy újsággal feléje bandukolt.

– Edward! – sikkantotta Georgia vidáman, és odafutott hozzá.

Ledobta a bőröndjét, és átölelte. A férfi hátralépett meglepetésében.

– Georgia. Mi az ördögöt keres maga itt? Szökésben van? – kérdezte, lepillantva a bőröndjére.

– Igen! Honnan tudja? – felelte Georgia. – Megszöktem egy partiról. Totálisan fölöslegesnek éreztem magam, és bár rettentően igyekeztem élvezni, meglehetősen rémes volt.

– Oxfordban tartották?

– Valahol a városon kívül – legyintett Georgia. – Azt hittem, vonattal vissza tudok menni Londonba, de az erszényemet a buszon felejtettem, és most itt ragadtam, és nem ismerek senkit, és elmentem a kollégiumába, azt mondtam, az unokahúga vagyok, és…

– Lassítson le egy percre… Tehát sehogyan sem tud hazajutni?

Georgia feszengve megrázta a fejét.

– A dolog úgy fest, hogy ismét meg kell mentenie.

– Nem olyan típusnak néztem, akinek megmentőre van szüksége, hát még kétszer…

– Ez vészhelyzet. Kölcsön kell kérnem egy kis pénzt, bár a mai utolsó vonatot már lekéstem.

– Milyen szerencse, hogy meglátott – jegyezte meg a férfi cinikusan.

– Volt egy B tervem – jelentette ki Georgia, igyekezve megcsillantani némi méltóságot. A legkevésbé sem szeretett volna kétségbeesettnek tűnni Edward előtt. – Nagyon tetszett a Christ Church Meadow nevének a hangzása, hát gondoltam, esetleg elzsibbasztom magam egy kis sörrel, és egy fa alatt alszom. Nálam van a bőröndöm teljes tartalma, úgyhogy nem fagynék meg.

– Azt hiszem, az adott körülmények között a Randolph jobban tetszene magának – felelte a férfi, és a hangján hallatszott, hogy mulat.

– Az mi?

– Egy szálloda az Ashmolean Múzeum tőszomszédságában. Máris odasétálhatunk, és elintézzük. Aztán reggel hazamehet Londonba a vonattal.

– Megtenné?

A férfi lassú mosolyra húzta a száját.

– Hát mire valók az unokafivérek?

Megfogta Georgia bőröndjét, és elindult, a félreeső utcákon kanyargott, és különböző épületek mellett elhaladva mutatta őket: a New College-ot, a Brasenose és a Queen’s College-ot. Mesélt neki azokról a híres emberekről, akik itt tanultak: J. R. R. Tolkienről, aki A Gyűrűk Urát először hasonló gondolkodású tudóstársainak, az „Inklings” (Tintafiak) elnevezésű irodalmi vitakör tagjainak olvasta fel a Sas és Gyermek nevű kiskocsmában, és Lewis Carrollról, aki Alice figuráját a Christ Church dékánjának lányáról mintázta.

– Minden annyira szép, annyira varázslatos! – sóhajtott fel Georgia, és arra gondolt, hogy egész éjjel el tudná hallgatni Edwardot. – És nagyon szerencsés, hogy nem kapott bombatalálatot.

– Ez azért történt, mert Hitler Oxfordot akarta megtenni az új fővárosnak, ha sikerült volna leigáznia Angliát. Ezért aztán azt a parancsot adta, hogy ne bombázzák. A szóbeszéd szerint az út végén lévő Blenheim-kastélyba, Churchill szülőházába akarta bekvártélyozni magát.

– Maga rengeteget tud.

– Rengeteget olvasok. Ez a négyéves egyetemi tanulmányok előnye. Rengeteget kell olvasnunk, rengeteget kell tanulnunk, és sosem kell bűntudatot éreznünk emiatt, hiszen ezért vagyunk itt.

– Csodálatosan hangzik.

– Maga nem jelentkezett?

– Egyetemre? Nem – rázta meg Georgia gyorsan a fejét. – Nem bírnánk anyagilag.

– Lehet ösztöndíjat kérni az oktatási bizottságtól vagy jótékonysági szervezetektől.

– Nem szeretnék senki jótékonyságára hagyatkozni, köszönöm szépen.

– Letette az emelt szintű érettségit?

Georgia bólintott.

– Akkor megpróbálhatna bejutni valahová az őszi utófelvételin. A jelentkezőket oda rakják, ahol még vannak szabad helyek. Jók voltak a jegyei?

– Két jeles és egy jó – felelte a lány szinte mentegetőzve.

– Georgia, akkor jelentkezhet, jelentkeznie kell Oxfordba. – Edward ezt pajkosan mondta – mintha ösztökélné. – Vannak női kollégiumok is – a St. Hilda’s, az LMH, a Somerville. Személy szerint nekem az a véleményem, hogy maga jobban illene az egyik élénkebb szelleműbe, mint amilyen a St. Anne’s. Már látom is magam előtt a biciklijén, ahogy a pedált taposva a Sas és Gyermekbe igyekszik, ahol újjáéleszti az inklingek vitakörét…

Az ő szájából egy pillanatra csaknem csábítónak hangzott az ötlet. Itt élni ebben a gyönyörű városban, amely a történelem során oly sok nagyszerű embert és pillanatot adott a világnak! De aztán Georgia emlékeztette magát a helyzetére.

– Edward, hogy a csudába járhatnék én Oxfordba?

– Van egy vizsga novemberben.

– Már épp elég vizsgát tettem. Leánynevelő intézetben végeztem. Nem hiszem, hogy az én esetemben szóba jöhet az egyetem.

– Hát akkor mi jöhet szóba?

– Egy jó házasság – felelte Georgia halkan.

Edward meglepetten nézett rá.

– Más nótát fúj, mint legutóbb.

– Nos, most már a dolgok is másképp állnak.

Edward a szemöldöke összehúzásával nógatta, hogy beszéljen.

– Két héttel ezelőtt leégett a tanyánk. Senki sem sérült meg, de mindenünk oda lett, beleértve anyám festményeinek nagy részét is. Ő festőművész, úgyhogy ez elég nagy csapás. Mindössze néhány vászna maradt meg egy hammersmithi bérraktárban. Csupán két lehetőség kínálkozik számunkra: az utca vagy egy jó házasság.

– Csak nem ez a kettő az összes? – ráncolta a szemöldökét Edward.

– A házasság csupán egy szerződés – jelentette ki Georgia lenézően. – Nézze csak, ott a Randolph – mutatott oda, mert témát akart változtatni. – Erről a szállodáról beszélt? Drágának látszik…

– Emiatt ne fájjon a feje – biztatta Edward, és a vállát megérintve bevezette. Georgia hátrébb húzódott, miközben a férfi egy szobát kért, és egy londiner felment az emeletre a bőröndjével.

– Edward, ez nagyon kedves magától. Már van állásom, ahogyan javasolta, és van némi félretett pénzem. Amint visszaérek Londonba, vissza tudom fizetni magának.

– Miért nem hív meg egyszerűen egy italra?

– Mindössze egy shillingem van.

– Akkor majd én kifizetem maga helyett a különbséget. – Edward elmosolyodott. – Jöjjön! Lehet, hogy még elkapjuk a záróra előtti utolsó rendelést.

Edward rendszerint komoly arcot vágott, de amikor mosolygott, szürke szeme sarka meggyűrődött, és a jobb orcáján kis gödröcske jelent meg. Georgia szerette volna megmondani, hogy jól áll neki, de megzavarta a recepciós, aki átadott Edwardnak két szobakulcsot.

– Mr. és Mrs. Carlyle, érezzék jól magukat a Randolphban!

Georgia elfojtott egy nevetést, és mind a ketten kiszaladtak az utcára.

– Most már a felesége vagyok? – kuncogott Georgia. – Ez előléptetés az unokahúghoz képest.

– Egyszerűbb volt így, mint magyarázkodni, miért esik be az utcáról egy egyedülálló fiatal nő – mosolygott Edward. – A Randolph ijesztően tiszteletreméltó hely. Apropó, tessék egy kis pénz a holnapi vonatjegyére.

Sétálni kezdtek, és három-négy kocsma mellett is elballagtak anélkül, hogy bementek volna. Georgia meg-megállt Oxford szépsége láttán, és hallgatta Edwardot, akinek az élete láthatóan ugyanannyi varázslatot és csodát tartalmazott, mint az őt körülvevő épületek. Hihetetlennek tűnt, hogy csak az előző évbe a férfi annyi élményt zsúfolt bele, amennyit ő egész eddig élete során tapasztalt meg. Huszonkét éves volt, negyedéves klasszika-filológia szakos hallgató, ami hosszú, kalandokkal teli szünidőket jelentett. Síelt Svájcban, szafarin vett részt Kenyában, és az előző nyarat azzal töltötte, hogy elautózott Londontól Konstantinápolyig. Cserébe Georgia Párizsról mesélt neki – a titkos kis helyekről, amelyeket imádott: a méhkaptárakról a Luxembourg-kertben, a Szajnát tápláló csatornákról, a Forney Könyvtárról meg az Aranyhaj-mesét idéző fiatornyairól és a Pagoda nevű japán stílusú moziról. És ahogy sétálgattak és beszélgettek, nevetgéltek, és hallgatták egymást, most az egyszer a lány úgy érezte, érdekes, amit mond, jóllehet időnként kizökkent a gondolatmenetéből. Amikor Edward nevetett, és az a gödröcske megjelent az arcán; amikor egyenesen ránézett sötétszürke szemével; amikor Georgia észrevette, hogy bizony nagyon jóképű…

– Hát, erre aztán nem számítottam – jelentette ki Edward, amikor egy hídon átballagva elmentek egy Magdalen nevű gyönyörű kollégium mellett.

– Mármint mire?

– Hogy a semmiből egyszer csak egy jó este kerekedik. Csupán egy csomag cigarettáért szaladtam ki.

– Én pedig két órával ezelőtt egy rémes parti csapdájában vergődtem.

Edward bólintott.

– Ez olyan ijesztő és izgalmas az életben. Egy pénzfeldobáson is megfordulhat.

– Vagy egy részegen hozott döntésen.

– Vagy valakin, akivel az ember az utcán találkozik.

Georgia érezte, hogy a férfi keze súrolja az övét, és ettől kis híján kiugrott a bőréből. Nem tudta, hogy szándékos volt-e, vagy véletlen, hogy csak nekiütközött, vagy meg akarta fogni a kezét. Bármi volt az oka, neki megdobogtatta a szívét, és a levegő megsűrűsödött közöttük egy olyan energiától, amelyet csak néhány perce vett észre.

Nagyot ugrott, amikor a hátuk mögött felharsant egy autóduda.

– Carlyle! Te vagy az?

Egy nagy kabrió lassított le, és állt meg előttük. Úgy tűnt, tömve van emberekkel – minimum hatan-heten ültek benne, valamennyien szmokingban, kivéve két lányt, akik több réteg tüllt viseltek.

– Jól van, fiúk. Hová igyekeztek? – Edward szemlátomást jól ismerte őket, bár a hangja némi tétovázásról árulkodott, ami azt jelezte, hogy nem örül túlzottan a találkozásnak.

– Be akartunk lógni a Pembroke-bálba. De sikertelenül, a francba – felelte egy boglyas szőke hajú fiatalember, gyakorlatilag kilógva a hátsó ülésről. – A kapuk szorosabban be vannak zárva, mint egy skót tárcája. Átmegyünk helyette Mark Headingly partijára. Itt van a Circus Streeten. Van kedved jönni?

– Ma este nem, Bradders – felelte Edward, és Georgia némán felsóhajtott a megkönnyebbüléstől.

– Ugyan már! Szombat este van, és szó szerint itt van egy ugrásnyira. Szinte láthatod is innen. Tudod mit, a rohadt életbe, inkább gyalog megyek veletek. A drága Julia a lábamon ül.

– Ó, a francba, hát az volt az? – kérdezte egy másik hang, és a szavait röhögőkórus kísérte.

Megnyikordult az ajtó, három fiú zuhant ki az autóból a járdára, és szétlocsolták az egyikük kezében lévő üveg pezsgőt.

– Komolyan nem – tiltakozott Edward. – Épp indultam aludni.

– Szamárság – szögezte le Bradders, és szívott egy slukkot a cigarettájából. – Fiatal még az este, és a csomagtartó tele van pezsgővel. – Kinek kell a Pembroke-bál? – bömbölte.

A fiatalemberek közül ketten bakot tartva fölemelték Edwardot, és amikor rohanni kezdtek vele végig az utcán, Georgián olyan erős csalódottság lett úrrá, hogy egy pillanatra a lélegzete is elakadt.

– Szállj be! – kiabálta a Julia nevű lány, és Georgia, más választása nem lévén, beugrott az autóba a Circus Streetig tartó félperces útra. Rádudáltak Edwardra és Braddersre, amikor elhúztak mellettük, és Georgia kedvetlenül feltartotta a helyeslést mutató hüvelykujját.

Mire leparkolták az autót, Edward utolérte őket.

– Elraboltak. Bocsánat.

– Semmi gond – felelte Georgia, felöltve legszélesebb mosolyát.

– Öt percet maradunk, aztán eljövünk.

– Addig maradunk, amíg kedve van – válaszolta Georgia, mert nem tudta, hogy Edward egyszerűen csak udvarias, vagy valóban nem szeretne most a barátaival lenni.

Beléptek a házba, amely kidagadt az emberektől, voltak, akik báli ruhát és szmokingot viseltek, mások lezserebb öltözéket. Hangos dzsessz szólt a háttérből, füst leplezte el a sötét sarkokban csókolózó párokat.

– Kik ezek az emberek? – suttogta Georgia.

– Fiúk, akiket az egyetemről ismerek. Általában mind rendes gyerek. Gondolom, most mindenki eltökélte, hogy még egy utolsót bulizik, mielőtt végzünk, és felelősségteljesen megállapodunk.

– Azt hiszem, tartozom magának egy itallal – mondta Georgia idegesen.

– Biztosra veszem, hogy komoly készletek vannak a konyhában valami borzalmas házi főzetből. Menjünk, vizsgáljuk meg!

És ekkor megfogta Georgia kezét. Amikor ujjait a lányéiba fűzte, ő tudta, hogy ezúttal ez valódi, és az idegesség meg az izgalom mámorító elegye folyta körül.

A konyhában csakugyan akadt házi készítésű sör, és csakugyan nem volt jó. Edward azon tűnődött, vajon van-e burgonyavodka, és mindketten úgy döntöttek, nem kockáztatják meg, hogy igyanak belőle. Mialatt Edward elment, hogy Bradderstől az autó csomagtartójában tartott titkos pezsgőraktárról kérdezősködjön, Georgia kisurrant a mosdóba. Belenézett a lépcsők alá eldugott fürdőszoba apócska tükrébe, és megpróbálta megigazítani a haját. Az arcpirosítója és a rúzsa még a buszon maradt retiküljében volt, így pótlásként megcsipkedte az arcát, hogy kapjon némi színt.

Amikor kijött, úgy érezte, mintha egy randevúra szaladt volna ki a házból. Igaz, az jobban tetszett neki, amikor korábban csak kettesben sétálgattak. A séta Oxford utcáin rendkívüli és varázslatos volt, mégis barátságos és ismerős, mintha a saját variációjában játszaná el Estella már nagyon sokszor hallott párizsi éjszakás történetét.

A parti azonban egy másik, intimebb ígérettől pezsgett, és a gondolat, hogy elvonuljon Edwarddal egy sötét sarokba, megborzongatta.

– Hogy a csudába sikerült kicsalogatnod Edwardot egy szombat estén, két héttel az államvizsga előtt?

Georgia megfordulva Juliát pillantotta meg néhány centiméterre tőle, kezében cigarettával.

– Miért? Hol kellene lennie?

– Az utóbbi hónapban bezárkózott, és ismételt, jóllehet fogalmam sincs, minek. Játszva jelest fog kapni, és nem mintha ez valamit is számítana. Akkor is melegen tartják neki a családi bank igazgatói székét, ha egy elégségessel csúszik át.

Julia nevetett, vörösbortól lila foltos ajkával kontrasztban a fogai ragyogó fehérnek és kissé ijesztőnek látszottak a sötétben.

– Téged eddig még nem láttalak. Melyik kollégiumba jársz?

– Egyikbe sem.

– A titkárnőképző főiskolára? – kérdezősködött tovább Julia, enyhe rosszallással a hangjában.

– Londonban élek.

– Akkor mit keresel Oxfordban?

– Hosszú történet. – Georgia szélesen elmosolyodott. – Úton vagyok valahová, és Edward segít odajutnom.

– Imádni való fiú, igaz? – mondta Julia, és kifújt egy füstkarikát. – A legjobb fogás Oxfordban. Mind azon a véleményen vagyunk, hogy Annabel a legszerencsésebb lány a világon.

– Annabel?

– A barátnője, természetesen. Oxfordban minden fiú egy kicsit bele van zúgva, úgyhogy bízvást nevezhetjük őket Oxford tökéletes párjának. Senki nem akarja majd, hogy mellettük fényképezzék le a Magdalen megemlékező bálján, az már biztos. Már láttam a ruháját, amit erre az alkalomra választott ki, és istenien fog kinézni benne.

Georgia úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna. Edward jóképű, okos és gazdag – persze hogy van barátnője. Ez azt is megmagyarázza, miért nem mutatkozott a többi elsőbálos partin – Oxford legjobb fogását már kifogták. Amikor Julia kimentette magát, és otthagyta, Georgia látta, hogy Edward a tömegen átfurakodva feléje igyekszik. Tekintete összekapcsolódott az övével, és amikor elmosolyodott, Georgiát kis híján darabokra törte a csalódottság.

– Pezsgő – emelte fel Edward diadalittasan az üveget.

– Mennem kell – mondta Georgia sietve. – Későre jár. Nem volna jó, ha a szálloda bezárná a kapuját, mielőtt visszaérek.

– Akkor egész éjjel fennmaradhatnánk.

– Nem hinném, hogy ez jó ötlet volna. El kell érnem egy korai vonatot.

– Mit szólna egy reggelihez?

Georgia megrázta a fejét, és eltökélten ügyelt rá, hogy az arckifejezése ne árulja el az érzéseit.

– Azt hiszem, az első vonat nagyon korán indul.

– De hát nem muszáj azzal mennie. Utána még rengeteg van.

– Vissza kell jutnom.

– Természetesen. – Edward bólintott. – Akkor visszakísérem a szállodába.

– Igazán fölösleges.

– Ideje, hogy én magam is visszamenjek.

Visszafelé a rövidebb útvonalat választották, végig a High Streeten, és jobbra a Cornmarket Streeten. Georgia a még előtte álló sok partiról fecsegett, és ráadásképpen még Jacques-ot – ezt a mostanra már elfeledett nevet – is beleszőtte a társalgásba.

– Jó éjt, Mrs. Carlyle – mondta Edward, amikor megálltak a szálloda lépcsőjén.

– Még egyszer köszönöm, Edward. Maga igazi barát.

Egy másodpercig szótlanul álltak. Edward megérintette Georgia ujjait, de ő elrántotta a kezét.

– Jó éjt – mondta gyorsan, és befutott a szállodába. Amikor hátrafordult, hogy megnézze, hol van Edward, a férfi már eltűnt onnan.

14. fejezet

1958 júniusa

– De csinos valaki! Randira mész? – André, a Swiss Chalet kávézó cukrásza füttyentett egyet, amikor Georgia kijött a személyzeti mosdóból sötétzöld ceruzaszoknyában és a derekán csomóra kötött fehér blúzban.

– Nem randira. Megbeszélésre – felelte Georgia fülig érő szájjal, és elővette a kéziratát a táskájából, hogy megmutassa neki. – Már majdnem kész a könyvem a párizsi emlékeimről, André, és most egy sikeres íróval találkozom, hogy megtudjam, hogyan lehetne kiadatni.

Megcsendült a kávézó ajtajának nyílását jelző tehénkolomp, amelyet André hozott legutóbbi innsbrucki útjáról.

– Elnézést, zárva vagyunk – kiáltotta Georgia. Az órájára pillantva megállapította, hogy máris húszperces késésben van.

– Egyáltalán nem maradt a Sacher-tortából? – kérdezte egy ismerős hang. Georgia felnézett, és elnevette magát.

– Sally, hát te mi az ördögöt keresel itt?

– Erre jártam, és mondtam Gianninak, hogy itt milyen finomak a sütemények.

Sally kézen fogva állt ott egy magas, napbarnított, krémszínű nadrágot, felhajtott gallérú fehér inget és sötét napszemüveget viselő fiatalemberrel. A fickónak már csak egy Ferrari vagy egy jacht kellett volna, és tisztára úgy nézett volna ki, mint Gianni Agnelli, a Fiat cég örököse, aki gyakorta tündökölt a Paris Match oldalain – és Georgia gyanította, hogy ez a Gianni pontosan ilyen külsőre pályázott.

– Gianni, ismerkedj meg drága barátnőmmel, Georgia Hamiltonnal. Ő pedig az olasz barátom, Gianni.

– Fáradjon erre, barátom! – kurjantotta André. – Ilyen finom Sacher-tortát Salzburgban sem kap.

– Ő ki? – kérdezte Georgia, némán formálva ajkaival a szavakat, miközben egy sarokasztalhoz vezette Sallyt.

– Múlt héten ismerkedtem meg vele Penny Pringle táncmulatságán Dorchesterben. Álomszép, ugye?

– Nagyon jó pasi – értett egyet Georgia.

– És gróf – áradozott Sally, nem lévén képes elrejteni az örömét. – Van címe és egy kastélya Perugiában, nem mintha ez számítana, mert annyira helyes, és én fülig… Állíts le! Ömlengek…

Georgia nem szívesen hívta volna fel Sally figyelmét arra, hogy nincs egy hónapja, hogy kijelentette, szerelmes a cirencesteri Andrew-ba. A legcsekélyebb mértékben sem zavarta, hogy Georgia otthagyta Fortescue-ék partiját, mert azon az éjszakán megtalálta „az igazi”-t – de utána Andrew nem fogadta a telefonhívásait, és végül a szobatársát küldte a telefonhoz, és vele üzente meg, hogy Sally ne zaklassa tovább.

– Tudod, vannak még a világon rendes férfiak – bölcselkedett Sally. – Csak meg kell találnod a magadét. Ne gondold, hogy azért, mert Edwarddal megégetted magad, nem él a világban valahol számodra is „az igazi”.

– Végeztem a férfiakkal.

– Tudom. Soknak bemutattalak már, de te egyiknek sem adtál esélyt. Ugye, nem rá gondolsz még mindig?

– Kire?

– Edward Carlyle-ra, természetesen.

– Hetek óta nem gondoltam már rá – felelte Georgia megvetően, és azt kívánta, bár ne mesélt volna Sallynek az oxfordi kalandjáról. – Barátnője van. Ennyi. Most a karrieremre koncentrálok. Erről jut eszembe, rohannom kell. De ti itt maradhattok, amíg André el nem megy.

A földalattin Georgia emlékeztette magát, hogy nem szándékosan hazudott Sallynek. Az óta az oxfordi este óta mindent megtett, hogy elfelejtse Edward Carlyle-t. Telezsúfolta a nappalait és az estéit munkával, írással és annyi meghívással, amennyit csak teljesíteni bírt – volt Ascotban, táncmulatságokon és az etoni június 4-i Temze-parti ünnepségeken, ahol Richard unokafivére roppant elegánsan festett krémszínű flanelnadrágjában és a szalmakalapjában. Bemutatták sok vonzó és udvarias fiatalembernek, akik közül ketten még kávézni meg moziba is elvitték, de képtelenség volt nem Edwardhoz mérni őket, és az összehasonlítást egyikük sem állta ki. Először becsapottnak érezte magát, amiért Edward megfogta a kezét, és olyan valódinak és kézzelfoghatónak tetsző kapcsolatba került vele, hogy még mindig érzékelte, amikor éjszaka álmatlanul feküdt az ágyában, azután eljutott odáig, hogy már egyszerűen csak szomorú volt, és szerencsétlennek érezte magát. Elvégre a férfi nem csókolta meg, és hamis ígéreteket sem tett. Pusztán kedvesen és nagylelkűen viselkedett, és még azt a pénzt is visszaküldte, amit ő adott fel neki a hotelszámlára és a vonatjegyre, egy levélke kíséretében, amelyben tudatta, hogy örömmel segített.

A Piccadilly Circusnél kiszállt, és fürgén a Soho felé indult. Ellenőrizte a címet a naptárában, és az Old Compton Streeten meg is találta a Kerékgyártó éttermet. Közölték vele, hogy ebédelőpartnere már megérkezett, és miközben keresztülvezették az éttermen, tekintete éberen keresett egy írónak látszó valakit.

Ian Dashwood nem az volt, akire számított. Harmincas volt, nem az ötvenes-hatvanas éveiben járt, ahogy Georgia elképzelte. Sűrű szemöldöke és enyhén lebarnult bőre volt, és halványszürke öltönye a szivarzsebéből kikandikáló, kék selyemháromszöggel egyszerre volt elegáns és divatos.

A férfi felállt, és kezet fogott vele.

– Örülök, hogy megismerhetem – mondta rövid bemutatkozás után. – Már sokat hallottam magáról. Hogy rólam megtudjon mindent, amit tudnia kell, tessék, itt a legfrissebb könyvem. – Áttolt egy kemény fedeles kötetet a fehér abroszon.

– Ez önéletrajz?

– Nem. Elég, ha elolvassa a borítón a szerzőről szóló részt – nevetett a férfi. – Minden, ami érdekes velem kapcsolatban, ott van háromszáz szóban.

Töltött Georgiának egy pohár bort, és felpillantott rá.

– Szóval író szeretne lenni.

– Író is vagyok – mosolygott a lány. – Csak épp még nem jelent meg tőlem semmi.

– Magabiztosság. Azt szeretem egy ifjú regényíróban. Egy ponton majd vissza fogják utasítani. Ebben mindnyájunknak volt része. De legyen vastag bőre, és legyen elszánt, hogy tovább írjon, tovább meséljen történeteket, még akkor is, amikor nem származik belőle pénz, még akkor is, amikor azt mondják magának, hogy túl sok karikán kell átugrania, hogy sikerüljön. Remélem, nem bánja, ha osztrigát eszünk – tette hozzá, belenézve az étlapba.

– Még sosem kóstoltam.

– Itt a legjobb Londonban. Bacon imádja az ittenit. A jelek szerint az imént ment el, ami kár. Ha itt van, rendszerint mindenkit vendégül lát pezsgőre.

– Bacon?

– Francis Bacon.

– A festő – álmélkodott Georgia elkerekedett szemmel. – Ismeri?

Ian bólintott.

– A Sohóban lakás sok előnyének egyike. Találkozik mindenféle érdekes emberrel, és mindenféle érdekes helyet lát. Van egy kávézó a Meard Streeten, odajárok dzsesszt hallgatni. Koporsó alakú asztalai vannak, és a hamutartók koponyák.

– Valódi koponyák? – kérdezte Georgia. Lenyűgözte a férfi.

– Fogalmam sincs. De remek hely, szeretek oda járni, és nagyszerűen lehet írni ott.

Megérkeztek az osztrigák, és Ian rendelt egy újabb üveg bort. Elmagyarázta, honnan ismeri Peter bácsit, nagy vonalakban elmesélte tíz sikerkönyve tartalmát, és mindent elmondott neki a délelőttjéről, amelyet egy hollywoodi producerrel töltött, aki szeretné filmre vinni a legutóbbi regényét. Nem volt mindig regényíró – színésznek tanult, és most csöndben bízik benne, hogy valóra válik az álma: forgatókönyveket szeretne írni, és végül filmeket szeretne rendezni. Elmondta, milyen egy munkanapja: délben kel fel, különc figurákkal sakkozik a Soho olyan kávézóiban, mint a 2i’s, a Fehér Majom és a Grande, az estéit írással tölti, vagy alkotótársakkal találkozik a művészek valamelyik törzskocsmájában, például a Colony Roomban. Az ő szájából mindez kissé erkölcstelennek és elbűvölőnek tűnt, de Georgiának nem volt kétsége afelől, hogy nincs ennél élvezetesebb pénzkereseti mód, és bár a férfi nem volt híján az önbizalomnak, amikor számos eredményének felsorolására került sor, a tanácsait és az információit is bőkezűen osztogatta, azt is megígérte, hogy bemutatja a saját ügynökének, és bármit szívesen elolvas, amit ő addig írt.

– Tulajdonképpen hoztam is magammal valamit – húzta elő Georgia a kéziratot a táskájából. – Ez még csak egy piszkozat, de remélem, képet tud majd alkotni róla, hogy jó-e, vagy sem.

– Önbizalom, ifjú hölgy! – fenyegette meg a mutatóujjával az író.

– Jól van. Szerintem egész jó. Azt hiszem, én lehetek az angol Françoise Sagan – jelentette ki Georgia, hirtelen felbátorodva az italtól.

– Látta a filmet?

– A Jó reggelt, búbánatot? – Szélesen elmosolyodott kedvenc könyvének említése hallatán. – Imádtam. Nem annyira jó, mint a regény, de Jean Seberg ragyogó benne.

– Hasonlít rá – mondta az író lágyan. – A haja. A mosolya.

Georgia ezt hatalmas bóknak vette, bár túlzónak tartotta. De attól, ahogyan a férfi mondta, ahogyan ránézett, különlegesnek érezte magát. Tetszett neki, hogy szépnek és kifinomultnak érezte magát. Élvezte, hogy egy híres íróval üldögél egy divatos helyen, ahová érdekes alkotóművészek járnak enni és inni. Úgy érezte, ő is egy közülük.

Elpirult, és ivott egy újabb jókora kortyot a borból. Az étteremben meleg volt, és kezdett szédülni.

– Haza kellene vinnem.

Georgia bólintott, és várt, amíg a férfi kifizeti a számlát.

– A parkolás maga a pokol a Soho lakói számára. A fenébe, nincsenek nálam a kocsim kulcsai! Felszaladok értük.

– Ne csináljon ebből gondot! Elmegyek metróval.

– Sötét van – erősködött a férfi. – Egy perc az egész. Jöjjön fel, és nézze meg a lakást! El kell intéznem egy gyors telefont New Yorkba, és már indulhatunk is. Muszáj elcsípnem az amerikai ügynökömet, amíg még az irodájában van. Tulajdonképpen magát is megemlíthetem neki.

Georgia sugárzott az izgalomtól, és vele ment a Dean Streeten.

Az egyik mellékutcában, egy kapunál Ian intett, hogy jöjjön be. A lakás kisebb és sötétebb volt, mint Georgia várta, az ablakából csak egy sikátorra és néhány kukára nyílt kilátás. A férfi odament a kis bárszekrényhez, vermutot és vodkát töltött egy shakerbe, majd a tartalmát két pohárba öntötte.

Georgia összerezzent az ízétől, de igyekezett palástolni a reakcióját.

– Jó, igaz? Tudtam, hogy bejön magának a martini.

Ian elnézést kért, és bement a hálószobába, hogy lebonyolítsa a telefont. Georgia ezalatt átlapozta a kéziratát, és azon töprengett, nem sieti-e el, hogy hagyja neki elolvasni.

Néhány perc elteltével Ian visszajött a nappaliba.

– Tudom, mire gondolt – mutatott a kéziratra. – Nehéz engedni, hogy mások elolvassák, amit írt, igaz?

– Még nem látta senki más – ismerte el Georgia, és úgy érezte, mintha közös bűnben osztoznának ők ketten.

A férfi odament hozzá, és centikre állt meg tőle.

Kivette a kezéből a kéziratot, és elolvasta a címoldalt.

– Egy angol lány Párizsban. Akkor ez magáról szól?

Georgia elpirulva bólintott.

– Très chic. Nagyon elegáns. Magának kellene a múzsámnak lennie.

– Múzsa? Az meg mi?

– Az ókori Görögországból származik. Aki ihletet ad az irodalom és a képzőművészetek művelőinek.

– Én? – Georgia szelíden elnevette magát, és azt sem tudta, hová nézzen.

– Igen, maga – felelte a férfi, és cirógatni kezdte az álla alatti finom bőrt.

Nézte őt, tekintetét mélyen az övébe fúrta, és Georgia nem tudta, hogy a martini és a bor részegíti-e meg, vagy valami érzékibb.

– Vedd le a blúzodat!

Georgia először nem is volt benne biztos, hogy jól értette.

– Látni akarlak. Ihletet akarok nyerni belőled.

Georgia torka összeszorult, a szíve kalapálni kezdett.

– Én múzsám – suttogta neki a férfi. Georgia lehunyta a szemét, és érezte, hogy Ian gombolgatja a blúzát.

Érezte, hogy az anyag lecsusszan a válláról, és hűvös levegő áramlik a bőrére. A férfi végigsimított az ujjhegyével a karján.

– Olyan szép vagy! Írni akarok rólad. Meg akarlak örökíteni a történelem számára.

Georgia továbbra is csukott szemmel állt, amikor a férfi megkérte, hogy forduljon meg. Kikapcsolta a melltartóját, és az leesett a földre.

– Mit érzel? – suttogta bele a fülébe Ian.

Georgia megborzongott, és érezte, hogy megkeményednek a mellbimbói. Dühösen elpirult, és örült, hogy a férfi a háta mögött áll. Hallotta, hogy egy lépéssel közelebb jön. Érezte az inge anyagát csupasz bőrén.

– Asszonnyá teszlek – mondta a férfi lágyan. A lány szoknyájának fémcipzárja könnyen megadta magát az ujjainak.

Georgia légzése felgyorsult, és izgalmat érzett a lába közében.

– Nem – jelentette ki. Megpördült, és a derekánál megmarkolta a szoknyáját, hogy magán tartsa.

– Nem?

– Nem – jelentette ki Georgia erélyesebben. Felkapta a földről a melltartóját meg a blúzát, és visszavette mindkettőt. Égett az arca, és annyira szégyellte magát, hogy rá sem mert nézni a férfira.

– Ez nem az, amire gondol – szögezte le Ian sietve.

– Hát akkor mi? – kérdezte Georgia, és könnyek égették a szemét.

– Félreérti a dolgot – fröcsögte a férfi. – Ihletre van szükségem a következő könyvemhez. A főszereplő egy fiatal nő. Nagyjából magával egykorú. Ártatlan, szép, akárcsak maga. Rodéziában elcsábítja egy idősebb férfi, egy gazdag, fehér földbirtokos. Maga az ihletem. A kutatásom tárgya.

– Csakugyan? – felelte Georgia, és mélyeket lélegzett, hogy erővel visszajuttassa a levegőt a tüdejébe. Felkapta a táskáját meg a kéziratát, és az ajtó felé indult.

– Ne mondja el a nagybátyjának!

– Biztosra veszem, hogy meg fogja érteni, ha csupán az ihletről van szó.

Lecsattogott a lépcsőn, kirohant az utcára. A szégyen könnyei folytak végig az arcán, amikor felugrott a 22-es buszra.

Csaknem éjfélre járt, mire hazaért. Már az utcáról látta, hogy ég a villany a nappalijukban, és tudta, hogy Estella fennmaradt, hogy megvárja. Letörölte az arcát, és kicsit megdörgölte, remélve, hogy a szeme körül nincs árulkodó pirosság.

A lakásban édesanyját a legjobb ruhájában, kezében egy pohár pezsgővel találta.

– Drágám, lesz bálod – mondta mosolyogva, és óvatosan hintázott a sarkán.

– Miről beszélsz? – motyogta Georgia, aki legszívesebben egyenesen a szobájába ment volna.

– A kiállításom. A Szalagok… Minden darabja elkelt. Colin délután felhívott, és elmondta, hogy egy gazdag gyűjtő látta a kiállításom brosúráját, és annyira tetszett neki, hogy az egészet megvette. Hétvégén mindet elhozza a raktárból, és leszállítja. Pénzhez jutottunk, édesem! Rendezhetünk neked táncmulatságot.

Odatántorgott Georgiához, és mindkét kezét a vállára tette.

– Drágám, mi a baj? Azt hittem, szeretnél táncmulatságot.

Akarata ellenére egy könnycsepp gördült le Georgia arcán.

– Tudod, csak mert kicsit ránk mosolygott a szerencse, nem kellene az egészet elköltenünk.

– De hát megérdemeljük! – felelte Estella, és két kezébe fogta a lánya arcát. – Ne sírj, édesem! Ez egy jó nap. Arra gondoltam, tarthatnánk a jövő hónapban, a születésnapodon. Fejben már meg is terveztem a meghívókat. Abban gondolkodom, hogy sötétkék borjúbőr pergamenen lesz a hold, a csillagok és szép kézírással a szöveg. És mindenkit meg kell hívnunk. Mindenkit, akit ismerünk.

Georgia visszafogottan bólintott.

– És milyen volt a te estéd? – tudakolta Estella könnyedén. – Milyen volt az író? Mesélj el mindent! Érdekes volt? Segítőkész?

– Rendes volt – felelte Georgia, aztán bement a szobájába, és magára zárta az ajtót.

15. fejezet

1958 júliusa

A bálja tervezése elterelte Georgia figyelmét, így legalább nem merengett állandóan az Ian Dashwooddal töltött estéjén. Senkinek nem beszélt róla, és az sem állt szándékában, hogy az élményt beleírja az egyik könyvébe. Vannak dolgok, amelyeket jobb elfelejteni, bár valahányszor találkozott Peter bácsival, nehéz volt nem szólni neki, hogy bölcsebben válassza meg a barátait és ismerőseit. Dashwood természetesen nem szerepelt a vendégek listáján, holott Georgia és Estella gyakorlatilag mindenkit meghívott, akivel valaha találkozott.

– Szóval kik jönnek? – tudakolta Clarissa. Estella és Georgia lakásában ülve szürcsölgetett egy csésze kávét, miközben készülődtek, hogy elmenjenek feldíszíteni a bál helyszínét.

– Az asztalon van a vendégek listája – felelte Georgia, aki épp az előző nap a Peter Jonesban vásárolt negyedik doboz lampiont igyekezett megtalálni.

Clarissa felvette, és tüzetesen megvizsgálta a listát.

– Edward Carlyle plusz egy fő? – kérdezte elkerekedett szemmel.

Georgia fölegyenesedett, kezében a lampionosdobozzal, amely az utóbbi huszonnégy órában valahogyan a kanapé alá keveredett.

– Kétszer is kisegített, úgyhogy tartozom neki egy mulatsággal – felelte közömbösen, és azokra az órákra gondolt, amelyeket töprengéssel töltött, hogy meghívja-e.

– Kisegített? – vonta fel elegánsan ívelt szemöldökét Clarissa.

– Semmi olyasmi – sietett Georgia leszögezni. – Különben is, van egy barátnője. Ezért a plusz egy fő.

Estella jelent meg az ajtóban.

– Ideje indulnunk – jelentette ki. – Mindenki a fedélzetre!

Noha nem a szervezőkészségéről volt híres, az elmúlt héten úgy viselkedett, akár egy főtörzsőrmester, még Mr. és Mrs. Handset is felparancsolta Devonból, ahol pedig nagyon élvezték a munkájukat a Bigbury Sands Hotelben. Láthatóan semmit sem akart a véletlenre bízni.

– Clarissa, ebben a ruhában akarsz jönni? – kérdezte unokahúga csinos citromsárga nyári ruháját vizsgálgatva. – Falakat kell festenünk, padlót söpörnünk, varázslatot végrehajtanunk. Csak mert ez Georgia születésnapja, még nem jelenti azt, hogy ne kellene ma neked is részt venned egy kicsit a munkában.

Clarissa az égre emelte a tekintetét, Georgia pedig nevetett. Rendes volt Clarissától, hogy kölcsönkérte az édesapja autóját, hogy a bál helyszínére tudjanak szállítani mindent – a több méter fehér neccet és olcsó szatént, a több száz hosszú, bolyhos fűzfagallyat, ezüstfestéket dobozszám, a viharlámpákat, amelyeket még az óvóhelyeken használtak, plusz az ételeket és az italokat.

Maga a helyszín egy használaton kívüli csónakház volt a Temze egyik nyugodt szakaszán, Putney és Barnes között. Jó néhány évvel korábban egy londoni evezősklubnak adott otthont, de aztán kiment a divatból, és végül teljesen elhagyatottá vált. Estella műkereskedője, Colin Granger szerezte – aki a Szalagok sorozat eladása óta szüntelenül hívogatta Estellát –, az ő egyik barátjáé volt.

Amikor elindultak chelsea-beli lakásukból, Georgia felnyalábolta a lábtörlőről a halomnyi levelet. Gyors pillantást vetett rájuk, arra gondolva, hogy bizonyára van köztük egy csomó születésnapi üdvözlőlap és válasz a meghívókra. Mivel egyiken sem látta Edward Carlyle kézírását, mindet begyömöszölte a táskájába későbbi átnézésre.

– Odanézzetek! – tátotta el a száját Clarissa, amikor megérkeztek a csónakházhoz. A bejárathoz vezető ösvényt tüskés szederbokrok borították, és még távolról is jól látszott, hogy az épület rendkívül elhanyagolt állapotban van. – Mostanáig egyszer sem jártatok itt?

– Egyszer kijöttem egy gyors szemlére – felelte Estella, lenézően legyezve a kezével. – Nincs itt semmi olyan, amivel ne tudnánk elbánni. Nem igaz, Arthur?

Arthur Hands kinyitotta a csomagtartót, és elővett belőle egy fémfűrészt.

– Egy szempillantás alatt tipp-toppá varázsoljuk – jelentette ki. Georgia arra gondolt, hogy az a rozsdás tanyai szerszám ahhoz is kevés volna, hogy szeptemberre rendbe tegye a helyet, nemhogy este hétre.

A következő öt órában festettek, söpörtek és takarítottak, és késő délutánra a csónakházat nem lehetett felismerni.

– Clarissa, hazavinnéd Georgiát átöltözni? – kérdezte Estella, kézfejével törölgetve a homlokát.

– Köszönöm – mondta Georgia hálásan, amiért ilyen sok munkát és töprengést fektettek a bálba.

– Még az is lehet, hogy élvezni fogod a ma estét – pillantott rá Clarissa a kormánykerék mögül, útban hazafelé a New King’s Roadon.

– Szerinted eljönnek az emberek? – kérdezte Georgia hirtelen támadt szorongással.

– Persze hogy eljönnek. Mindenki izgul a saját bálja előtt. Ráadásul születésnapod is van, úgyhogy biztos mindenki jobban megerőlteti magát.

Georgia bólintott, noha tudta, hogy az unokanővére csak kedves hozzá – Barnes nem igazán központi fekvésű, és Georgia határozottan nem az az első osztályú debütáns, akinek a bálja komoly húzóerő volna.

Fél hétre a két lány visszaért a csónakházba. Ez nem az a hagyományos debütáns-táncmulatság volt, amelyek nagy részét vacsora szokta megelőzni a házigazdák otthonában. Chelsea-i lakásukban mozdulni sem lehetett, kivált, hogy most még a Hands házaspár is náluk lakott, nemhogy harminc embert odahívni egy leülős vacsorára. Ráadásul, ha már Georgiának végig kellett csinálnia a szezont, a saját bálját a maga formabontó módján akarta megtartani.

Ezúttal Clarissának az odaérkezésükkor örömében akadt el a lélegzete. A fatörzsekre és a mellvédre tekert lampionok gyémántfüstként csillogtak a leszálló sötétben. Georgia csalogányokat hallott a távolból, a fejük fölül denevérek szárnycsapkodását, és halk dzsessz szűrődött ki az ablakokon.

Estella valamikor az elmúlt óra során átöltözött festékfoltos öltözékéből egy földet söprő, hosszú ruhába.

– Hát itt van, itt van! – tárta ki a karját. – A születésnapos leányzó. A bál szépe. Gyere be! Van egy korai látogatód.

Georgia, félig-meddig azt remélve, hogy Edward az illető, visszafojtott lélegzettel lépett be. Megcsodálta a fehér és ezüstszínű falakat, az ezüsttel lefújt fűzfagallyakat és a művészien elrendezett terrakottacserepeket.

A Swiss Chalet cukrásza, André állt a Temzére néző ablaknál.

– André! Hát eljöttél! – Georgia egyszeriben nem aggódott annyira, hogy lesznek-e vendégek.

– Drágám, van számodra valami különlegességem a mai estére.

– Ígéretek, mindig az ígéretek – vigyorgott Georgia.

– Erre gyere! – mondta André, és a terem túlsó végébe vezette, ahol egy ötemeletes kókusztorta állt az egyik asztalon.

– Olyan, mintha ismét Charlotte királynő bálján lennék.

– Egyszer már elkészítettem egy előkelő esküvőre. Jó recept.

– Ezt te sütötted? Nekem? Hogy a csudába hoztad ide?

– Freddie McDonald hozta ki az autóján. El sem hiszem, hogy titokban tudtam tartani!

– Tudom! Tegnap a kávézóban voltam. Hogyhogy nem vettem észre egy jó egy méter magas tortát?

– Későig dolgozom, már megszoktam.

Georgia a nyakába vetette magát.

– Csodálatos barátaim vannak! – ujjongta suttogva.

– Drágám, már szállingóznak a vendégeid – szakította őket félbe Estella komoly arccal.

Sybil, Peter és Richard kuzin az elsők között érkeztek. Georgia figyelte, ahogy Sybil tekintete végigpásztázza a helyiséget, és azon töprengett, vajon mibe tudhat belekötni.

– Édesanyád rengeteg energiát fektetett ebbe. Nagyon szép. És te is az vagy.

Georgia megkönnyebbülten felsóhajtott, és hálásan megsimította nagynénje karját.

– Ha valamit helytelenítek, az csak azért van, mert a legjobbat akarom neked – folytatta Sybil, és megfordult, hogy szemügyre vegye. – Látom Clarissát, és azon tűnődöm, nem halogatta-e máris túl sokáig, hogy megtalálja a megfelelő férfit. Nem akarom, hogy te is elkövesd ugyanezt a hibát.

– Clarissa még csak huszonegy éves – vette védelmébe Georgia az unokanővérét.

– Lehet, hogy a te gyerekeidnek a huszonegy év még nem lesz kor. A felelőtlenség, a szabadság kora lesz. Most azonban ez még nem így van. Nem akarom, hogy a lányom elszalassza az esélyét, hogy lemaradjon egy jó házasságról. Mert egyedül cudar az élet. Nem győzöm csodálni Estellát.

– Georgia, hogy vagy?

Felpillantva Georgia Frederick McDonaldot látta maga előtt. Sybil néni bátorítóan megszorította a karját, és ellibegett.

– Boldog születésnapot, drágám! – mondta Freddie, és megpuszilta. – Piszok jó a parti. Mi a véleményed a tortáról?

– Gyönyörű! – nevetett Georgia, s örült, hogy látja a barátját. – El sem hiszem, hogy ilyen jól összejátszottatok! Ki tudott még róla? Sally?

– Azt nem hiszem. – Freddie mosolyogva körülnézett. – Apropó, itt van? Megígérte, hogy ma estére meglovasít néhány üveg Krug pezsgőt az apja borospincéjéből.

– A mi Pomagne-unk nem is elég jó neked? – korholta Georgia. – Egyébként még nem láttam Sallyt. Azt ígérte, ma délután segít Clarissával feldíszíteni a csónakházat, de nem jött el.

– Alighanem azt fontolgatja, melyik szabászati remeket vegye föl – vélte Freddie, és ezen mind a ketten nevettek, mert tudták, hogy a barátnőjüket nem zavarná a jóindulatú évődés. Charlotte királynő bálja óta Sally és Freddie sok délutánt töltöttek a Swiss Chalet-ban, várva, hogy Georgia műszakja véget érjen, és ők hárman jóbarátok lettek.

A csónakházban már tekintélyes számú meghívott gyűlt össze. Peter bácsi felhangosította a zenét, és Mr. és Mrs. Hands, akik ragaszkodtak hozzá, hogy kiöltözzenek, körbekínálgatták a Mrs. Hands által egész délelőtt gyártott kis zsúrszendvicseket.

Freddie felkérte Georgiát táncolni, és ahogy elkeringőztek a nyitott ablak előtt, érezték, hogy a folyó felől könnyű szél fúj. Georgia elengedte magát, hagyta, hogy Freddie vezesse, és elárasztotta az elégedettség. Amikor Freddie-re gondolt, mindig egy kellemes és biztonságos fiú jutott eszébe. És noha ezek nem azok a varázslatos, részegítő érzelmek voltak, amelyeket akkor tapasztalt meg, amikor Edward Carlyle-lal volt – a borzongás, mintha az ember részeg volna, pusztán attól, ahogy valaki ránéz, vagy az áramütésszerű érzés, amikor valaki megérinti a kezét –, összehasonlíthatatlanul jobb volt az élmény, mint amit Ian Dashwooddal élt át.

Az az este tanulságul szolgált számára. Szennyesnek és kihasználtnak érezte magát, és soha többet nem akarta megtapasztalni ezt az érzést. Ha a férjkeresés azzal jár, hogy félig-meddig idegenekkel kell találkoznia londoni bárokban, klubokban és éttermekben, és olyan sebezhetővé kell válnia, amilyen Ian Dashwood sohóbeli lakásán volt, akkor ő nem kíván ebben részt venni.

Freddie vállára hajtotta a fejét, ringatózott a zene ütemére, és azon tűnődött, hogy ez elegendő-e. Azon tűnődött, hogy ha nincs olyan szerelmese, akitől a szívverése is eláll, élhetne-e boldog házasságban egy szerető baráttal.

– Tudod, kiskoromban anyám sosem engedte, hogy kisállatom legyen – mondta Freddie halkan, mintha olvasott volna a gondolataiban. – Azt mondta, nem érdemes. A kis kedvencek elpusztulnak, és ettől nagyon összezavarodnék, és annyira fájna, hogy akkor inkább eleve nem érdemes venni egyet.

Georgia fölemelte a fejét, és ránézett.

– Tévedett – folytatta Freddie egy pillanatnyi hallgatás után. – Tizenkilenc éves vagy, George. El kell kerülnöd innen, ki kell tárnod a szívedet, és szerelmesnek kell lenned, és esetleg még az is belefér, hogy összetörjön a szíved. De érdemes azt érezned, hogy élsz, hogy szeretsz, és hogy őszinte vagy magadhoz. Egy barát nem elegendő ehhez, és az biztos, hogy nem velem akarod beérni.

– Én sem tetszem neked, igaz? – kérdezte Georgia szomorúan.

– Én imádlak, George. De hogy azt gondolom-e, hogy be kellene jelentenünk az eljegyzésünket, mert ez az, ami a szüleinket boldoggá tenné? – Freddie megrázta a fejét.

– No és van itt valaki, akit kedvelsz? – kérdezte Georgia játékosan.

– Ezt alighanem egy ital mellett kellene megfontolnom. Mondjuk, egy pohár almabor…

Georgia megfordult, és megtorpant, amikor beleütközött egy ropogós, fekete szmokingot viselő, masszív férfitestbe.

– Boldog születésnapot, Georgia!

A lány felpillantott, és elakadt a lélegzete.

– Edward! Hát eljött! – kiáltott fel. Freddie diszkréten arrébb sétált.

– Meghívott.

Georgia észrevette, hogy egy kicsit piros az arca. Elfogadott egy pohár almabort Mr. Handstől, aki nagyon élvezte a komornyik szerepét.

– Hogy van?

– Remekül. Ma van a születésnapom – dadogta Georgia. – Iszogatok, táncolok…

– Be kellene mutatnia a barátjának.

Georgia nem tudta, miről beszél, de azon kapta magát, hogy bólint. Talán nem is olyan rossz ötlet úgy tenni, mintha népszerű, partiképes és foglalt volnék, gondolta, arra számítva, hogy a gyönyörű Annabel bármelyik pillanatban felbukkanhat.

– Mindegy. Tessék, az ajándéka.

– Nem kellett volna… – mosolyodott el Georgia. Letépte a piros selyempapírt, és egy sötétkék dobozt talált alatta. Amikor visszafojtott lélegzettel felnyitotta a fedelét, egy hógömböt látott benne. Az alapzata aranyszínűre és lazúrkékre volt festve, és a gömb belseje egy párizsi éjszakai utcai jelenetet ábrázolt.

– Nahát! – ragyogott fel, kiemelve a gömböt selyempapír ágyából.

– Biztosra veszem, hogy hamarosan visszatér oda. De addig is… csak fordítsa el a kulcsocskát, és álmodozzon a La Vie en Rose-ról.{16}

Georgia elfordította a kulcsot, és a híres francia melódia hangjai kiáradtak a dobozból. A férfi szemébe nézett, rettentően szerette volna tudni, mire gondol, és hogy miért vette neki ezt a kis kincset.

– Köszönöm szépen, Edward. Nagyon tetszik – mondta elszoruló torokkal.

– Nézzenek oda! Zsúfolásig megtelt ez a hely.

– Anyu váratlanul pénzhez jutott. Szerintem az összes megspórolt pénzünket felhasználta, hogy megvesztegesse az embereket, jöjjenek el.

– Nos, engem nem kellett megvesztegetni.

Lágyan Georgiára mosolygott, és a lány biztosra vette, hogy flörtöl vele. Legszívesebben rászólt volna, hogy hagyja abba, hogy ez nem rendes dolog, de mi sem állt tőle távolabb, mint hogy felfedje előtte az érzéseit. Az utóbbi egy hónapot azzal töltötte, hogy megacélozza magát, és most nem akarta, hogy csalódás érje.

– Nos, van itt valaki, akit nem hívott meg. Legalábbis hivatalosan nem. Georgia Hamilton, bemutatom az öcsémet, Christophert.

Edwardnak egy vékonyabb, fiatalabb változata lépett oda, és megrázta a kezét.

– Ő a plusz egy főm, önmagam büntetéséül.

– Az öccsét hozta magával? – álmélkodott Georgia felgyorsuló pulzussal.

– Rettentően jó ez a parti, Georgia – mosolygott Christopher. – Még csak tíz perce vagyok itt, de máris találkoztam egy híres főcukrásszal, egy festőművésszel és egy olasz gróffal Perugiából.

– Híres főcukrász? – nevetett Georgia szédelegve. – André most már így aposztrofálja magát?

– Elnézést, hogy félbeszakítom a társalgást, de beszélhetnénk? – Estella komoly arccal félrevonta Georgiát.

– Mi a baj? – kérdezte Georgia, amikor a vendégei már nem hallhatták.

– Az imént érkezett meg Don Daly. Tegnap este óta nem látták Sallyt. Ma délelőtt telefonáltak hozzánk, hogy megtudják, veled van-e, de addigra mi már valószínűleg elindultunk ide. Értesültek róla, hogy ma este van a partid, és tudni szeretnék, itt van-e.

– Azt hiszem, nincs – pillantott körül Georgia. – Furcsálltam is, hogy egész nap nem hallottam felőle, tekintve, hogy ma van a születésnapom, és megígérte, hogy segít a díszítésben.

– Van valami elképzelésed, hol lehet? Mr. és Mrs. Daly majd megőrülnek az idegességtől.

– Várj csak! Várj egy percet! – Georgiának eszébe jutott a délelőtt kapott csomó levél. Akkor csak Edward kézírását kereste, de ha jobban belegondolt, volt köztük egy bélyeg nélküli boríték, rajta Sally kislányos macskakaparásával.

Odament a vászonzsákhoz, amelyet délelőtt magával hozott. Kihalászta belőle a lila borítékot, és feltépte. Egyetlen papírlap volt benne.

Boldog születésnapot, drága Georgia!

Legyen nagyon vidám a mai napod! Szeretnék veled ünnepelni ma este, de valami furcsa és csodálatos és izgalmas dolog történt, így attól tartok, nem fog sikerülni. Olaszországba költözöm ugyanis Giannival, és ma indulunk. Tudom, egyesek nem fogják megérteni ezt a döntést. Lesznek, akik egyenesen meg akarnának akadályozni bennünket. Ezért nem szóltam még róla a szüleimnek, de remélem, miután elolvastad ezt a levelet, megmutatod nekik.

Légy nyugodt, boldog vagyok. Mindig azt mondogattam, hogy akkor kezdődik el az életem, amikor megtalálom azt a férfit, akivel le akarom élni. És most, íme – készen állok rá, hogy megkezdjem a kalandomat.

Ne töltsd azzal a különleges estédet, hogy miattam aggódsz. Gianni ügyes és erős. Mindenkinél jelentkezem, amint berendezkedtünk Olaszországban, amire számításaim szerint pár napon belül sor kerül.

Barátnőd: Sally

– Ezt nem hiszem el!

Estella kiragadta a kezéből a levelet, és átfutotta.

– Ki a fene ez a Gianni?

– Egy olasz gróf.

Estellát ez egy pillanatra láthatóan lenyűgözte.

– Szent ég, Don nagyon dühös lesz! – motyogta. – El kell mondanom neki.

Georgia nézte, ahogy az édesanyja Donnal beszél, akinek a feje egyre jobban ellilult. Néhány perc múlva odaviharzott hozzá, és követelte, hogy Georgia mondjon el neki mindent, amit Gianniról tud.

– Őszintén szólva, Mr. Daly, jóformán semmit sem tudok. Mindössze egyszer találkoztam vele, akkor is csak másodpercekre.

– A vezetéknevét sem tudod? Hogyan lesz képes a rendőrség segíteni nekünk, ha még a vezetéknevét sem tudjuk? Riasztani kell a határátkelőhelyeket. Ezt kell tennünk. Riasztani! – jelentette ki, és már ott sem volt, kivágtatott a csónakházból, és beszállt várakozó Rolls-Royce-ába.

Georgia ott állt az ösvényen ezer lampion izzó fényében, és elöntötte a barátnője miatt érzett aggodalom.

Feltételezte, hogy Sallyvel minden rendben lesz, de fogalma sem volt róla, hogy kicsoda Gianni, és pusztán az, hogy előkelő származású, még nem jelenti feltétlenül azt, hogy tisztességes is. Elvégre Sally korábbi statisztikája a férfiak terén azt bizonyította, hogy emberismeretből nem jeleskedik túlzottan.

A homlokát ráncolta, amikor eszébe jutott valami, amit Christopher Carlyle mondott a megismerkedésükkor, és visszament a csónakházba.

Megkereste Edwardot, és megkocogtatta a vállát. A férfi megpördült, szemlátomást örült, hogy látja.

– Hol van az öccse?

– Valamelyik csinos lánnyal beszélget, aki hajlandó meghallgatni – mosolygott Edward csillogó szemmel.

Az ideiglenes bárpultnál akadtak rá, épp Clarissával csevegett.

– Christopher, azt mesélte, hogy találkozott itt egy olasz gróffal. Melyik az?

Christopher az állát dörgölve körülpillantott.

– Sötét hajú. Szmokingos.

– Ez a leírás itt bárkire ráillhet – jegyezte meg Edward.

– Egy vörös szegfű volt a gomblyukában. Olyan nem sok lehet – mondta Christopher erőtlenül.

– Segítsen megkeresni! – kérte Georgia, és gyorsan beszámolt Sally leveléről.

– Megszökött a barátjával? – kérdezte Edward hitetlenkedve.

– Úgy fest a dolog.

– Rendben. Maga induljon el arra, én a másik irányba megyek.

A csónakházban nyoma sem volt a grófnak, így Georgia kiment, fohászkodva, hogy még itt találják. Néhány pár kézen fogva nézte az éjfeketén csillámló Temzét, de egyik férfi hajtókáját sem díszítette vörös szegfű. Továbbment az épület oldalához, ahol fák és bokrok álltak kusza összevisszaságban. Az oxfordshire-i partiból tanulva tudta, hogy ez tökéletes búvóhely a fiatal szerelmesek titkos légyottjához. Ha az olasz itt sincs, elveszett az egyetlen támpont, amely elvezethetne Sally Giannijához.

Zizegést, majd halk, nyögéshez hasonlító hangot hallott.

Az aljnövényzetet félretolva két embert látott maga előtt olyan szoros közelségben, hogy csaknem összeértek. Tekintetével a vörös szegfűt kereste, és amikor egy holdsugár megvilágította őket, rájött, hogy André és Frederick az.

Mindketten megfordultak, és meglátták Georgiát, de ő hátraugrott, és visszarohant a csónakházhoz.

Edward az erkélyen állt egy sötét hajú férfival, akinek a hajtókáján ott virított a virág.

– Jobb lesz, ha magyarázkodásba kezd – szólt rá Edward nyersen, ahogy Georgia közeledett.

A sötét hajú fiú láthatóan zavarban volt.

– Mi ez az egész? – firtatta Georgia még mindig döbbenten attól, amit a bokrok között látott.

– Georgia, ez itt Pietro. Gróf Perugiából. Legalábbis ezt adja be az összes debütánsnak és az anyjuknak, amikor hívatlanul betolakszik a partijukra.

– Maga nem gróf? – esett le Georgia álla.

– Mesélje el neki is, amit az imént nekem mondott! – rendelkezett Edward. Georgia izgalomba jött attól, ahogyan a férfi átvette a helyzet irányítását.

– A Rubens Hotelben dolgozom – kezdte a fiatalember, kerülve a pillantását.

– Mint mi?

– Leszedőpincér vagyok az étteremben – felelte a fiú feszengve. – Tréfának indult. Tévedésnek. Egyik nap szmokingosan hazafelé gyalogoltunk a munkából. Megláttunk egy partit, ahonnan emberek, gyönyörű hölgyek özönlöttek ki az utcára. Az ajtóhoz mentünk, és egyenesen besétáltunk. Valaki megkérdezte, kik vagyunk, és azt mégsem mondhattuk, hogy két olasz pincér a Rubensből, hát úgy tettünk, mintha a perugiai arisztokráciához tartoznánk. Így jól lehetett lányokkal megismerkedni.

– Ki az a „mi”? – tudakolta Georgia.

– Én és Gianni.

– Sally Giannija?

– Hol vannak? – kérdezte Edward határozott hangon.

Pietro habozott.

– Ha nem mondja el nekünk, felhívom a rendőrséget, és ők hamarabb visszatoloncolják Olaszországba, mint ahogy kimondhatná, hogy csaló – dörrent rá Edward.

– Olaszországba készülnek.

– Ezt már tudjuk Sally leveléből. Hová? Mikor?

– Először Skóciába mennek. Össze akarnak házasodni.

– Összeházasodni! – Georgia levegő után kapkodott.

– Szereti a lányt! – erősködött Pietro.

– Szereti?! Az az ember egy hozományvadász, aki rá akarja tenni a kezét Sally pénzére!

– Mikor indultak el? – kérdezte Edward higgadtabban.

– A délutáni vonattal mentek Carlisle-ba.

– Tudja, hol szállnak meg?

Pietro megrázta a fejét.

– Mennyi idős Sally? – kérdezte Edward sietve.

– Tizenhét.

– Akkor Gretna Greenben lesznek – jelentette ki Edward zordan.

– Gretna Greenben?

– Tizennyolc éves korig csak szülői engedéllyel lehet házasságot kötni. Skóciában tizenhat év a korhatár. Gretna az első skót város a határ túloldalán – úgy tizenöt kilométerre Carlisle-tól. Ott készek összeadni a szökevény párokat.

– Értesítenünk kell Sally szüleit és aztán a rendőrséget.

– Az a szegény család! – jegyezte meg Edward szárazon. – Ha a dolog a rendőrség tudomására jut, ki fogják szivárogtatni a sajtónak. Egy debütáns, aki Gretnába szökik… Jókora botrány fog kerekedni belőle.

Georgia elképzelte, hogy a barátnője szégyene megjelenik az újságokban. Tisztában volt vele, milyen kegyetlen tud lenni az előkelő világ, és arra gondolt, hogy egy szállodai pincér sármjának és ravaszságának köszönhetően a Daly házaspár összes jó szándéka veszendőbe megy.

– Akkor akadályozzuk meg őket!

– Akadályozzuk meg őket?

– Akadályozzuk meg, hogy összeházasodhassanak. Edward, ezt meg kell tennem.

– Akkor jobb, ha máris indulunk – jelentette ki Edward határozottan.

– Eljön velem? Gretna Greenbe?

– Ha úgy véli, szerét tudja ejteni, hogy itt hagyja a partiját, és beszáll a kocsiba, mielőtt meggondolom magam.

16. fejezet

Vártak még egy órát, amikor a tömeg kezdett elszállingózni, s Peter, Sybil, Clarissa és Estella is készültek hazaindulni. Georgia azt mondta az édesanyjának, hogy néhány barátjával elmegy a Sohóba, ami sűrűn elő szokott fordulni. Sok debütáns megy tovább a táncmulatságáról egy éjszakai klubba, majd valamelyikük házába, és a szülők szemet hunynak afölött, hogy a lányuk hajnalban tér haza.

Lehetetlen volt elérni a Skóciába tartó vonatot. Edward családjának volt egy vadászlakja a határtól északra, ezért betéve tudta a menetrendet. Volt egy reggeli vonat, a Royal Scot, egy délutáni, no meg az esti, hálókocsis Caledonian, de ha másnapra hagyják a dolgot, kockáztatják, hogy Sally már férjhez is ment, mire odaérnek. Nem maradt hát más megoldás, csak az autó. Nagy-Britannia autóstérképe változóban volt – autópályák épültek, amelyek nyilván több órával megrövidítik majd az utazás idejét. Egyelőre azonban az A1-esen kellett menniük először Birminghambe, majd Manchesterbe. Edward Aston Martinja gyorsan szaladt, de az út hosszú és fáradságos volt. Georgia csacsogott, amennyit csak tudott, hogy ébren tartsa a férfit, bár időnként azon kapta magát, hogy ő maga bóbiskolt el.

Letekerte az ablakot, hogy egy kis friss levegőt engedjen be az autóba.

– Szerintem kicsit szomorú, hogy Sally egyedül akar férjhez menni – sóhajtott fel a citromos jégkásák egyikét szopogatva, amelyeket egy trafikban vásároltak.

– Nagyon remélem, hogy Gianni azért ott lesz az oldalán – mosolyodott el Edward, szemét az útra szegezve.

– Mindig annyira odavolt a szerelemért, és csaknem biztos, hogy a dolce vita és az olasz grófnéi lét gondolata csábította el. Nagyon szomorú, hogy felültették. Emiatt majd kemény és cinikus lesz…

– Egy kicsit olyan, mint maga?

– Miért, én kemény és cinikus vagyok? – egyenesedett föl Georgia az ülésén.

– „A házasság csupán egy szerződés”… A barátja tudja ezt?

– Barátom? – kérdezett vissza Georgia.

– Akivel a partin táncolt. A fejét a vállára hajtva. Úgy tűnt, maga is odavan a szerelemért.

– Á, Frederick – felelte Georgia halkan. – Nem vagyok benne egészen biztos, hogy én volnék a zsánere – válaszolta diplomatikusan. – Az igazság az… hogy csak barátok vagyunk.

Néhány percig szótlanul ültek. Edward szemlátomást elgondolkodott, és erősen koncentrált a vezetésre. Ahogy Georgia ránézett, olyan erős érzelemhullám árasztotta el, hogy csaknem elállt tőle a lélegzete. Azt mondta magának, hogy csupán fáradt, és fohászkodott, nehogy a szezon sok ostobasága belőle is olyan lányt faragjon, aki imád szerelmesnek lenni. De most, hogy szoros közelségben ültek az autóban, szeretett volna örökre így maradni. Tetszett neki, hogy olyan könnyedén el tudott mindent mondani Edwardnak a napjáról. Tetszett neki a várakozás, hogy mit árul el magáról legközelebb a férfi. Tetszett neki a gyomrában érzett könnyű izgalom, amikor a profilját nézte – egyenes orr, hosszú, sötét szempillák, és azok a szemek, amelyek mintha belelátnának, és tudnák, mit akar mondani, mielőtt kimondaná. Tetszett neki, hogy minden olyan helyénvalónak tűnik, amikor vele van. Még akkor is, amikor elveszítette a retiküljét, vagy amikor kellemetlenül tapogatta egy walesi gárdista, vagy amikor bedobta a letörött sarkú cipőjét a folyóba. Egyszerűen az, ha vele van, mindent helyrehoz.

Már hajnalodott, és a dimbes-dombos Tóvidék fölött gyönyörű volt a puha napfelkelte. Újabb másfél óra múlva elhaladtak az „Isten hozta Skóciában!” feliratú tábla mellett, és behajtottak Gretna Greenbe, el a házasságkötő helyiségek mellett, amelyek 1830 óta alkalmasint több mint ezer esküvőt láttak már. Georgia remélte, hogy Sallyére és Gianniéra még nem került sor.

A faluban egyelőre csönd honolt. Edward kikapcsolta az autó gyújtását.

– Bárhol lehetnek – jegyezte meg Georgia, miközben hallgatta, hogy a motor lassan leáll.

– Mármint akkor, ha egyáltalán Gretna Greenben vannak.

– Ezt most mondja? – méltatlankodott Georgia, ráébredve, hogy esetleg teljesen hiábavalóan tették meg ezt az irdatlanul hosszú utat.

– Ez kis hely. Nem lehet benne olyan sok fogadó és hotel.

– És az tény, hogy Sally szereti a luxust. Nem fogja beérni holmi aprócska falusi házzal, még akkor sem, ha megrészegíti a boldogság, hogy grófné lesz.

– Helyes elgondolás – nyugtázta Edward.

Kiszállt az autóból, és gyalogolni kezdett, közben a tekintetével az utcát pásztázta. Végül megpillantott egy fekete-fehér udvarházat, amelyhez hosszú kocsifeljáró vezetett.

– Mit szól ehhez itt? – kérdezte Georgiától, aki elolvasta a táblát: Gretna Hall.

– Lefogadom, hogy ez a legelőkelőbb hely a faluban – bólintott.

Bementek, és bekukkantottak az ebédlőbe, ahol párok kezdtek összegyűlni a reggelihez. Sallynek és Gianninak azonban nyoma sem volt.

Edward odalépett a recepcióshoz, és megérdeklődte, hogy Sally Daly itt szállt-e meg.

A pult mögött ülő férfi habozni látszott.

– Mi tiszteletben tartjuk a vendégeink személyiségi jogait – felelte diplomatikusan, enyhe skót akcentussal.

– Ez esetben kaphatnánk két szobát? – kérdezte Edward, és elővette a tárcáját.

– Megfigyeljük a hotelt? – tudakolta Georgia pici kínzó csalódottsággal, hogy a férfi két szobát kért.

– Meg kell találnunk Sallyt, és nem tudom, maga hogy van vele, de nekem muszáj aludnom.

Georgia rápillantott a fiú jóképű arcára, a szeme alatt formálódó sötét karikákra, és elérzékenyült, hogy megtette ezt érte. Sallyért, emlékeztette magát.

– Be kellene ülnünk a reggelizőhelyiségbe, hátha lejönnek – mondta Edward.

– Mármint ugyebár, ha itt vannak.

Leültek egy asztalhoz az ablaknál, és rendeltek két adag füstölt makrélát.

Georgia tekintete kikalandozott az utcára, és látott egy párt; kézen fogva bandukoltak keresztül a gyepen.

– Ezt el sem hiszem! Ők azok – ugrott fel a székéről. – Jön?

– Szerintem ezt a beszélgetést kettesben kell lefolytatnia Sallyvel.

Georgia kirohant a hotelből a barátnője felé, aki megrökönyödve bámult rá.

– Georgia! Mi az ördögöt keresel te itt?

– Téged – zihálta Georgia. – A családod őrjöng. Nem teheted ezt. Már megtetted?

Szigorú pillantást vetett Giannira.

– Beszélhetnék egy percig négyszemközt a barátnőmmel?

Gianni Sallyre nézett, aki bólintott. A fiú megszorította a kezét, és elballagott a szálloda felé.

Georgia jóformán nem tudta elég gyorsan előadni a mondanivalóját.

– Ne menj hozzá! – kérlelte Sallyt. – Az üllőnek a közelébe se menj ezzel az emberrel! Mert így zajlik, igaz? Egy kovács itt és most megeskethet benneteket. Ne tedd, mert van valami, amit el kell mondanom neked.

– Ma nem házasodhatunk össze – felelte Sally halkan. – Azt hittük, lehet, de megváltoztak a skót törvények, és várnunk kell két hetet. De nem baj, George, mert ezt akarom tenni.

– Dehogy, nem akarod – erősködött Georgia, a megkönnyebbülésre sem szakítva időt, hogy Sally még nem ment férjhez. – Van valami, amiről tudnod kell. Gianni nem gróf. Leszedőpincér egy londoni szállodában, és a barátjával hívatlanul beállítanak partikra, hogy csinos, gazdag lányokat csípjenek föl. Ne menj hozzá! Neki csak a pénzed kell, és noha most alighanem boldognak érzed magad, a végén rettentően szerencsétlen leszel miatta.

– Tudom, hogy nem gróf – felelte Sally egyszerűen.

A válasz letaglózta Georgiát.

– Tudod?

– Tudom, hogy egy páduai pincér. A neve Gianni Adami. Azért jött Londonba dolgozni, mert az édesapja meghalt Mussolini háborújában, és pénzt küld haza a családjának. A második randevúnk óta tudom – mondta szinte vidáman. – Egy forró csokoládé és egy gyümölcsös csiga mellett mesélte el a Victoria Streeti kávézóban, egysaroknyira a szállodától, ahol dolgozik.

– Tudod, hogy pincér? Nem hiszed azt róla, hogy csaló…

Sally elnevette magát.

– Drága Georgia, te mindig a legrosszabbat feltételezed az emberekről. Na és ha Gianni és a barátai hazudtak egy kicsit, hogy bejussanak a debütánsok táncmulatságaira és a partikra? Fiatalok, szórakoztak.

– Szereted?

– Teljes szívemből. Jóképű, kedves és jóságos, és tudom, hogy imád. Ha nem ez az, amit egy lány keres egy férjben, akkor nem tudom, mi lehet az.

– Megértem, hogy kedveled – mondta Georgia a fejét csóválva. – Talán még azt is hiszed, hogy szerelmes vagy belé. De Sally, nem muszáj feleségül menned hozzá. Ne siesd el! – könyörgött.

– Csakhogy terhes vagyok – felelte a barátnője minden sallang nélkül.

Georgiának akaratlanul is tátva maradt a szája.

– Jaj, Sally… De hát Gianni… Hogy lehet ez?

– A baba nem Giannié. Még nem… Tudod, még nem csináltuk.

– Akkor kié?

Sally hirtelen zavarba jött.

– Emlékszel arra az oxfordshire-i partira, ahol ott is aludtunk?

– Andrew Cirencesterből – mondta Georgia boldogtalanul. Bárcsak ne hagyta volna sorsára a barátnőjét! Bárcsak kimentette volna a bokrok közül!

– Sally, nagyon sajnálom! Nem lett volna szabad otthagynom téged.

– Teljes egészében a saját hibám volt. Egy ruhaszárító kamrában szexeltünk, amikor még föl sem fedeztem, hogy elmentél. Percek alatt vége lett… A következmények azonban lehet, hogy kissé tovább fognak tartani. – A hangja tiszta és tárgyilagos volt, ám a szeme megtelt könnyel. Georgia gyengéden a vállára tette a kezét.

– Sally, vannak dolgok, amiket megtehetünk…

– Mit? – kérdezte a barátnője tompán. – Hogy valami félreeső utcában, egy mocskos szobában karbolszappannal meg egy kötőtűvel megöljék a babámat, és esetleg engem is? Olvastam erről az újságokban.

Georgia is olvasta ugyanazokat a történeteket. Párizsban egy újságkivágás járt körbe a hálóteremben – elképzelhető, hogy Madame Didiot jóvoltából – azon önfejű növendékek figyelmeztetésére, akik túlságosan szabadjára engedték az erkölcseiket.

– Gianni tud róla? – tudakolta óvatosan.

– Georgia, hát nem érted? Ezért tartom őt olyan csodálatosnak. Nézz rám, egy kicsit már kezd nőni a pocakom, úgyhogy nem tudnám túl sokáig eltitkolni. Elkeseredetten vágytam rá, hogy elmondhassam valakinek, így Giannit a bizalmamba avattam, és fel voltam készülve rá, hogy nyomban szakít velem, de gyöngéden és szeretetteljesen viselkedett. Együtt kovácsoltunk egy tervet.

– Hogy összeházasodtok – szólt közbe Georgia halkan.

– Úgy fogunk tenni, mintha az övé volna a baba. De arra gondoltunk, hogy az emberek könnyebben elfogadják, ha megszökünk, és összeházasodunk. Tudtam, hogy még így is szörnyű botrány kerekedne, ezért Gianni azt gondolta ki, hogy elköltözhetnénk Velencébe. Lakik ott egy nénikéje, és minden, amit elmondott, csodálatosan hangzik, Georgia. Futball-labda nagyságú narancsokat lehet ott kapni, és gondolával lehet munkába járni. Hallottál már ennél romantikusabbat?

– De most mi a helyzet?

– Most mindent újra át kell gondolnunk. Csak két hét múlva házasodhatunk össze, és nem tarthatom olyan hosszú ideig bizonytalanságban a szüleimet.

– Apád és anyád magánkívül van – mondta Georgia halkan.

– Köszönöm, hogy eljöttél, George. Köszönöm, hogy törődsz velem.

– Aggódtam miattad. Egész éjszaka utaztunk, hogy ideérjünk, mielőtt elkezdik a napi esketéseket.

Sally arcára kiült a nyugtalanság.

– Mi? Ugye nincsenek veled a családtagjaim?

– Nincsenek. Edward Carlyle hozott ide. Egész éjjel vezetett.

Sally elgondolkodva bólintott.

– Akkor jóképű, kedves és jóságos, és tudom, hogy imád téged.

– Bár igaz volna! – felelte Georgia, és megvonta a vállát. – De van barátnője, és azt hiszem, engem butuska kis debütánsnak tart, akit folyton meg kell mentenie. Talán van valamilyen lelki baja…

– De te szerelmes vagy belé?

Georgia felpillantott, és bólintott.

– Akkor eredj, és mondd meg neki! Most rögtön. Ne állj meg gondolkodni rajta! Egyszerűen csak mondd meg neki!

– És veled mi lesz? – kérdezte Georgia, és hevesen dobogott a szíve.

– Én már megtaláltam a szerelmet. Most rajtad a sor, és mi lehetne jobb hely ennél, hogy azt tedd, amit a szíved diktál? MENJ! – parancsolt rá.

Georgia visszament az ebédlőbe, de Edward már nem volt ott.

– A férje megkért, mondjam meg, hogy fölment – közölte a makrélás tányérokat leszedő pincérnő.

– Segítsen, kérem, mik a szobaszámaink! – kérte Georgia. A pincérnő megnézte az étkezők listáját.

– Tizenhatos és tizenhetes – felelte.

Georgia követte a jelzéseket, és az első emeleten bekopogott a tizenhatos szobába. Beletelt néhány pillanatba, mire az ajtó kinyílt. Edward állt a küszöbön kissé kócos hajjal és álmos szemmel.

– Bejöhetek? – kérdezte Georgia.

– Bocsánat. A szobakulcsa – mondta Edward az arcát dörgölve.

Georgia pillantása a gyűrött ágyneműre tévedt, és elöntötte az izgalom és az idegesség.

– No és hogy van? – kérdezte Edward nyugtalanul. – Még nem ment férjhez, ugye?

– Jól van. Sally jól van. Még két hétig nem házasodhatnak össze, és mindent tud Gianniról. Kezdettől fogva tudja, de szereti. Ilyen egyszerű.

– Az? – kérdezte Edward, tovább dörgölve az arcát.

– Mindig azt reméljük, hogy a szerelem egyszerű, pedig néha nem az, ugye?

– Nem, nem az – felelte a férfi halkan.

– Miért van itt? – suttogta Georgia. Becsukta maga mögött az ajtót, és megacélozta magát, hogy erős maradjon. – Minden, amit együtt csináltunk, arra mutat, hogy… arra mutat, hogy kedvel engem. Tudom, hogy van barátnője, aki valószínűleg nagyon okos, gazdag és szép, de néha ez nem minden. Néha két olyan emberről van szó, akik boldogok, ha együtt lehetnek, és amikor ez bekövetkezik, annak a két embernek együtt kell lennie.

Edward nem válaszolt azonnal, a csönd zavarba ejtően körbefonta a szobát.

– Georgia, én nem kedvelem magát – mondta végül.

– Ó… – mondta a lány. Érezte, hogy elhagyja a bátorsága, és a szíve ezer darabra törik.

– Azt hiszem, én beleszerettem magába.

– Belém? – suttogta Georgia.

– Nincs barátnőm. Már nincs. Volt, Annabel, és a bálba vele mentem el, aztán elvégeztük az egyetemet, és vége lett. Mert akaratlanul is mindig másra gondolok. Nem tudom megállni, hogy ne hasonlítsak össze minden egyes nőt valakivel, aki betoppant az életembe, és úgy bevilágította, akár egy tűzkerék.

Tett egy lépést előre, és megfogta Georgia kezét.

– Van odakint egy Csókolózókapu nevű hely.

– Muszáj olyan messzire mennünk? – suttogta Georgia.

Edward a két kezébe fogta az arcát, és lágyan megcsókolta az ajkát. És ő valahol mélyen érezte, hogy a saját tűzijátékai működésbe lépnek a szívében.

17. fejezet

2012. december 24.

Mozgalmas nap volt. A legmozgalmasabb karácsonyeste, amelyre Amy vissza tudott emlékezni. A legnagyobb részét evéssel töltötték: reggelire palacsintát ettek epres vajkrémmel és juharsziruppal a Good Enough to Eatben, forró csokoládét és sütőtökös muffint Sarabeth pékségében a Chelsea piacán, és cupcake-et a Lexington sugárúti Sprinklesben. Megvette a családjának a karácsonyi ajándékokat a Bloomingdale-ben, beugrott a Plaza Hotelbe, hogy megnézze A nagy Gatsby ihlette, óriási karácsonyfájukat, nézte a korcsolyázókat a Central Park jégpályáján, sőt sorba állt, hogy bejusson a FAO Schwarz nevű emblematikus játékboltba – és Georgia egyetértett vele abban, hogy ez mind része a karácsonyi élménynek.

Ám amikor az autó megállt a Carmichael Streeten, Amy azon töprengett, bölcs dolog volt-e meghívni Georgiát a házukba, amely sokkal kisebbnek és szakadtabbnak tűnt annál, ahogyan emlékezett rá. Amikor telefonált, az édesapja azt mondta, „minél többen vagyunk, annál jobb”, de hát ő egyszer egy csavargót is meghívott vacsorára, amikor észrevette, hogy a Dempsey’s előtt koldul: az apjának minden ürügy megfelelt, hogy kinyithassa az Old Navy rumját. Amy tudta, hogy az édesanyja aggodalmaskodni fog az ennivaló, az ülésrend meg az edények miatt, és pillanatnyilag alighanem dühödten fényesíti a „rendes ezüstöt” – bár ez az evőeszköz inkább származott a Macy’sből, mint a Kmartból. Amyt jobban aggasztotta a családja többi része. Vajon a bátyja, Billy kínos helyzetbe hozza-e majd a gyerekkorukról szóló történetekkel? Vajon Chuck bácsi berúg-e, és ragaszkodik-e hozzá, hogy énekeljen? És ami még lényegesebb, nem lesz-e az egész egy kicsit… nos… alsóbb osztálybeli egy olyan kifinomult hölgy számára, mint Georgia Hamilton?

– Elragadó ház – mondta Georgia, mintha olvasna Amy gondolataiban. – Nagyon várom a találkozást a családjával.

– Hát, azért ne várjon túl sokat! – intette Amy.

– Épp ellenkezőleg, Amy – felelte Georgia, és belekapaszkodott a karjába, ahogy végigsétáltak az ösvényen. – Nagy híve vagyok annak, hogy a környezet fontosabb az öröklésnél, és nem hiszem, hogy az emberek teljesen kialakulva bukkannak elő a semmiből. Maga a családja terméke, Amy Carrell, és ezen az alapon arra számítok, hogy mindenestül elragadóak lesznek.

Amy épp készült közölni vele, hogy azt vár, amit akar, de ez nem fogja Chuck bácsit meggátolni abban, hogy megtapizza a fenekét, amikor felpattant az ajtó, és Amyt beszippantotta egy hatalmas ölelés.

– Boldog karácsonyt, Amy néni! – kiabálta a derekába csimpaszkodó két gyerek.

– Hé, hé! – nevetett Amy. – Óvatosan, különben összenyomjátok az összes ajándékot, amit hoztam.

A gyerekek zajosan követelni kezdték az ajándékokat, de Amy mindet a magasba tartotta, amíg be nem értek a házba.

– Tessék, tegyétek be őket a fa alá!

Körülnézett, és nyomban elárasztotta a szeretet és a nosztalgia. A fa ott állt, ahol mindig szokott, az előszobában, roskadozva a túl sok dísztől; az ütött-kopott, feslett angyalka, amelyet kislány korában annyira szeretett, még mindig derekasan tapadt a csúcshoz. Ódivatú papírláncok voltak felaggatva a szobák gerendáira, és krepp-papírból készült rénszarvasokat meg hóembereket erősítettek az ablakokra, ahogy mindig. Leginkább azonban az illat okozta, hogy Amynek elgyöngült a lába a vágyódástól: a tűlevelek, a főzés, a puncs és a gyertyák szagának keveréke, amelyet körbeölelt az „otthon” meghatározhatatlan illata.

– Szia, szívem! – mondta egy rekedtes hang. – Isten hozott itthon!

Amy boldogan beledőlt édesapja erős, meleg karjába. Az apja biztonságot sugárzott, a közelségében minden rendjén valónak tűnt. Az ölelésében Amy ismét ötéves volt, és miközben várta a Mikulást, cigánykereket hányt izgalmában.

– Apu – szólalt meg –, ő a barátnőm, Georgia Hamilton.

– Üdv, hogy van? – nyújtotta Georgia felé sonkakezét. – Nick Carrell. Úgy hallom, maga vigyáz helyettem a kislányomra.

– Apu… – kezdte Amy elpirulva.

– Ó, nem, Amy vigyáz rám, Mr. Carrell – nézett mosolyogva a férfi szemébe Georgia. – És pompás munkát végez.

– Amy! Szívem! – sikkantotta a konyhából kirohanó Connie Carrell.

Az édesanyja szó szerint sírt örömében, amikor Amy egy héttel korábban felhívta azzal, hogy hazajön, és az izgalma azóta sem csillapodott.

– Ennél jobb karácsonyi ajándékot kérve sem kaphattam volna. Itthon van a kislányom! Nick, hozz Georgiának egy italt!

– Szereti a whiskey-t?

– Nick! – csapott Connie a karjára. – Nem kínálhatsz ennek a finom hölgynek whiskey-t!

– Ami azt illeti, az idefelé vezető úton Amy mesélt nekem a maga tojáslikőrjéről. Bevallom, még sosem ittam tojáslikőrt.

– Máris! – mosolygott Nick.

Amy féloldalas mosolyt villantott Georgiára. Az idősebb nő pontosan tudja, melyik gombot nyomja meg az édesapján.

– Jöjjön be, és ismerkedjen meg a többiekkel! – invitálta Connie. Pillanatok alatt összeismertette Georgiát Amy bátyjával, Billyvel, a feleségével, Helennel és három gyerekükkel: Candice-szel, az ifjabb Billyvel és a csecsemő Gretellel, valamint Chuck bácsival, aki tűrhetően józannak tűnt, és azonnal nagyon megkedvelte Georgiát, állandóan körülötte körözött, harapnivalókat adott neki, és amint ivott egy kortyot, újratöltötte a poharát. Amy hátradőlve nézte őket – nagyon boldog volt, hogy viszontlátja a családját, de azért is, hogy ilyen szeretettel fogadják a barátnőjét. Alig több mint két éve volt csak távol, de mintha évtizedek teltek volna el. Túlságosan hosszú idő.

Végül Connie tapsolt, hogy mindenki menjen be a picike ebédlőbe.

– Családi hagyomány, Georgia. Karácsonykor megeszünk egy nagy sonkát. Ettől ugyan eltelünk, és kisebb étvágyunk lesz a másnapi pulykához, de hát a karácsonyt a lehető leghamarabb el kell kezdeni, és a lehető legtovább kell elhúzni. Ebben a házban mindig ezek a szabályok uralkodtak.

– Amennyiben holnap nem libát eszünk… – zsörtölődött Chuck bácsi. – Látnia kellett volna a méretét annak az állatnak! Akkora volt, mint egy szaros galamb.

Mindenki leült, és a pulyka érdemeit taglalták a libával szemben. Tízen szorongtak az asztal körül, amelynél valójában hatan férnek el kényelmesen, de ez a közelség, amikor összeért a könyökük, csak fokozta az összetartozás érzését.

– Na és a nagy Dan miért nem jött el? – tudakolta Billy. A székén hátradőlve vakargatta a hasát, kék inge megfeszült a gomboknál. – Szeretnék végre már találkozni a flancos angol pasiddal.

– Mindketten a családunkkal akartuk tölteni az ünnepeket – felelte Amy, azon tűnődve, vajon Daniel mit csinál éppen. Elképzelte a családja otthonában, a mézszínű falakból épült nemesi kúriában, amely mintha egyenesen egy Jane Austen-regényből lépett volna elő. Csupán egyszer járt ott, és állandóan idegeskedett, azzal sem akarta tönkretenni a tökéletes képet, hogy egyáltalán leül valahová. Elképzelte Danielt, ahogy az ünnepélyes ebédlőasztalnál ülve belevág a fürjhúsba vagy abba, amit a flancos brit családok esznek karácsonykor, erőltetetten cseveg Vivienne-nel, és az apjával a világ meghódítását tervezi. Nos, Daniel meghozta a döntését – magának ásta a vermet, ahogy a barátnője, Annie szokta előszeretettel mondogatni. Most aztán belefekhet.

– Mondd csak, Candice, hogy megy a balett? – kérdezte hétéves unokahúgától, hogy témát váltson.

– Imádom! – válaszolta a kislány foghíjas vigyorral.

Billy felesége, Helen a térdén lovagoltatta a kis Gretelt.

– Szeretett volna egy igazi balettet látni, hát elvittem a Lincoln Centerbe. Hónapokig spóroltam a jegyre, aztán annyira unta, hogy húsz perc után ott kellett hagynunk az előadást.

Candice vágott egy grimaszt, és betolt egy kis krumplit a szájába.

– Ettől függetlenül továbbra is balett-táncosnő akar lenni, ha felnő. Mondtam neki, hogy kitartóan kell gyakorolnia, ha olyan akar lenni, mint Amy nénikéje.

Amy zordan mosolygott, de úgy vélte, ez nem a megfelelő időpont, hogy meséljen Candice-nek a fájdalomról, az állandó visszautasításról, és arról, hogy az embert a barátja szülei jó eséllyel hiszik lotyónak. Hadd maradjanak meg a kislánynak az álmai. Elvégre tanulóként ő is ugyanilyen volt Miss Josephine Quebec Streeti tánctanodájában, ahová most Candice is jár. Amy még mindig tartotta a kapcsolatot Miss Josephine-nel, aki gyerekkorában olyan volt számára, mint egy második anya. Amikor Angliába költözött, rendszeresen váltottak leveleket és e-maileket, de ezek száma egyre csökkent, ahogy Amy egyre kínosabban érezte magát a karrierje megtorpanása miatt. Szerette volna, hogy Miss Josephine azt higgye, sztárt nevelt.

Nick Carrell teletöltötte Georgia poharát.

– Amy azt mesélte, hogy jókora lakása van. Ér vagy egymillió dollárt?

– Nem is mondtam ezt! – kapkodott levegőért Amy.

– Azt mesélted anyádnak, hogy olyan, mint egy hercegnő háza valami elegáns városrészben – felelte az édesapja szemlátomást megbántódva.

– A Primrose Hill valóban nagyon szép – mosolyodott el Georgia. – Jókor vásároltam a házat. Londonban ez a hely hasonlít leginkább egy faluhoz, mégis, ha az ember felmászik a domb tetejére, elébe tárul minden: a British Telecom tornya, a London Eye, a Szent Pál-székesegyház.

– Van családja, Georgia? – kérdezte Connie udvariasan. Amy észrevette, hogy a barátnője megmerevedik.

– Van, de nem találkozom velük túl gyakran. Vidéken laknak.

– Ők mit csinálnak most odahaza, Angliában?

– Chuck bácsi… – szólt rá Amy figyelmeztető hangsúllyal.

– Ugyan, semmi gond – válaszolta Georgia. – Gondolom, nagyjából ugyanazt, amit mi itt. Vendégség van náluk, és túl sokat esznek meg isznak. De korántsem olyan jó mulatság, mint itt. És ez az étel is sokkal jobb.

Amy látta, hogy az édesanyja büszkén elmosolyodik.

– Nézd csak meg a briteket – mondta Chuck, és megfenyegette Amyt a mutatóujjával. – Rosszak a fogaik, rosszak az ételeik. Még rágondolni is, hogy te ebbe akarsz beházasodni!

Amy elvörösödött dühében.

– Egyelőre nem áll szándékomban férjhez menni, Chuck bácsi.

– Tényleg? – nézett rá Connie érdeklődve. – Azt hittem, komoly az ügy Dannel.

– Én akarok lenni az egyik koszorúslány! – kiabálta Candice tele szájjal.

– Hagyjátok abba mind!

– Hé, hugi, ne fanyalogj, amíg nem próbáltad! – mondta Billy, és megszorította Helen kezét. – Nem is olyan rossz, igaz?

– Rajta, Ames, mesélj! Számíthatok egy látogatásra ennek a Danielnek a részéről, hogy megkérje a lányom kezét? Gondolom, ő megfelelő módon intézi a dolgait, igaz?

Amy örült, amikor Chuck bácsi témát váltott, és a közelgő Jets-meccsről és a Queenst sújtó Sandy hurrikánt követő takarítási hadműveletről kezdett beszélni.

Mrs. Carrell kétféle pudingot tálalt fel – egy házi készítésű sütőtökpudingot, amelynek olyan volt a színe, mint az őszi faleveleké, és egy sűrű tejszínnel leöntött szilvapudingot. Amikor az utolsó kanálnyit is kikaparták a tálkáikból, és a maradék visszakerült a konyhába, Connie behessegette Amyt és Georgiát a nappaliba.

– Ti vagytok a mai nap vendégei – mondta. – Majd a többiek segítenek a mosogatásban.

Amy lehuppant egy karosszékbe.

– Tele vagyok – nyögte, lapos hasát veregetve. – Le kell feküdnöm.

– Jó ötlet – helyeselt Georgia. – Azt hiszem, nekem pedig ez a végszavam a távozásra.

– Ne menjen még! – ült fel Amy. – Szívesen látjuk. Ami azt illeti, anyu és apu meg is sértődnének, ha itt hagyna minket.

– Mennem kell – jelentette ki Georgia olyan ellentmondást nem tűrő hangon, hogy Amy nem győzködte tovább.

– Vettem magának valamit – mondta Amy, és körülnézett, hol van a magával hozott ajándékos szatyor. – Nem olyan pazar, mint az a csodálatos ruha és cipő, amelyet én kaptam, de szerintem tetszeni fog.

Addig turkált a szatyorban, amíg megtalálta Georgia ajándékát.

– Most nyissa ki! – kérte.

– De még nincs is karácsony – mosolygott Georgia.

– Kérem! – nógatta Amy.

Georgia vékony ujjaival kibontotta a papírt. Egy New York-ot ábrázoló hógömb volt benne.

– Ha megrázza, a hópelyhek – persze hamisak – telehintik a várost. Tudom, mennyire szeretné, ha havazna, és bár az időjárást nem vagyok képes befolyásolni, amikor ezt megláttam, mindjárt sejtettem, hogy örülni fog neki.

Amikor felpillantott, látta, hogy Georgia sír. Csak két árva könnycsepp gördült le az arcán, de Amyt így is meglepte a reakciója.

– Nem tetszik?

– Nagyon tetszik – suttogta Georgia. – Egyszer régen valakitől kaptam valami hasonlót. Egy Párizst ábrázoló hógömböt. Egyik legféltettebb kincsem.

– Akkor most már kettő is van – mosolygott Amy fülig érő szájjal.

Georgia a két kezébe fogta a gömböt, és Amyre pillantott.

– Tudja, mi tesz valakit igazi hölggyé? – kérdezte halkan. – A kedvesség. A kedvesség az egésznek a lényege, és magában sokszorosan megvan, Amy Carrell.

Megköszörülte a torkát, és kihúzta magát – visszatért a tartózkodóbb Georgia.

– Azt hiszem, Alfonse megérkezett – jelentette ki, meglátva a kintről bevilágító két fénynyalábot. – Mennem kell. Érezze magát jól holnap a családjával!

– Nagyon köszönöm, Georgia. Köszönöm, hogy lehetővé tette ezt – hálálkodott Amy, és megölelte. Meglepte, milyen vékony és törékeny az idős nő. Georgia először hátrahőkölt a gesztusától, de aztán egy kicsit ő is magához szorította Amyt.

– Nem kell visszasietnie a szállodába. Nagyon boldog karácsonyt, Amy!

Az egész család kiállt a lépcsős tornácra, és integettek neki. Amy addig nézett az autó hátsó lámpái után, amíg el nem tűntek a sarkon, és az édesapja, karját a vállára téve, visszavezette az immár tiszta és rendes konyhába.

– Nagyszerű, hogy itthon vagy, szívem – mondta az édesapja, miközben bekapcsolta a kávéfőzőt. – Minden rendben? Nincsenek pénzgondjaid?

– Apu, minden rendben.

Az apja félrehajtott fejjel mustrálgatta azzal a fürkésző „apu mindent tud” pillantással, amelyet olyankor vetett rá kiskorában, amikor érezte, hogy a lánya elhallgat előle valamit. Mindig bízott benne, hogy helyesen cselekszik, és most sem szólt egy szót sem.

– El sem hiszem, hogy megkérdezted Georgiától, mennyit ér a lakása – mondta Amy. Leült a konyhaasztalhoz, és zavartan mosolygott az édesapjára.

– Nem is kérdeztem.

– De igen.

– Na és, érdekel.

– Nem illik. Udvariatlanság.

– Micsoda?

– Személyes kérdéseket föltenni. Pénzről meg arról, hogy ki mennyit keres.

– Ki mondja ezt? Az angol királynő?

Odaadott a lányának egy csésze kávét, és leült vele szemben.

– Kedves hölgy – mondta, és ivott egy kortyot.

– Meglepettnek tűnsz.

Az édesapja megvonta a vállát.

– Nem tudtam, mire számítsak. El kell ismerned, hogy fura ügy. Mármint az, hogy miért nem a saját családjával tölti a karácsonyt.

– Hát igen, de akkor sem kellett volna folyton felhozni a családját. Szemlátomást nem szeret beszélni róluk.

– Gondolom, emögött lappang valami. Szerinted tudnánk valamiben segíteni neki?

Amy rákulcsolta a kezét a kávéscsészéjére.

– Ezt hogy érted?

– Hát, egy kicsit furcsa. Miért nem a családjával van? Vagy a barátaival? Miért kell New Yorkba jönnie egy idegennel? Ez nekem nem áll össze. Főleg egy ilyen kedves, puccos hölgy esetében, akinek pénze is van.

Amy megvonta a vállát.

– Találkoztam az unokabátyja fiával Londonban, és úgy éreztem, hogy vibrál köztük némi feszültség.

– Látod? Meg kellene kérdezned. Lehet, hogy jót tenne neki, ha beszélhetne a gondjáról.

– Georgia nem ilyen. Az angolok nem ilyenek. Udvariatlanság megkérdezni.

– Hogy is van ez a dolog az udvariatlansággal? Lehet, hogy valamilyen problémával küzd. Lehet, hogy szeretne beszélgetni róla valakivel.

Nick ismét fölhorkantott, és megrázta a fejét.

– Ízlések és pofonok… Amúgy hogy bánnak veled Londonban? Még mindig abban a bárban dolgozol?

Amy a kávéját szürcsölgette.

– Csalódást hallok ki a hangodból.

– Benned? Viccelsz? Soha!

– Komolyan? Pedig nem lettem híres.

– Amy, nálad senki sem dolgozott meg keményebben azért, hogy elkerüljön Queensből, és vigye valamire. Bejártad a világot, miközben azt csináltad, amit imádsz – tudod, milyen ritka az ilyen? Persze, örülnék, ha közelebb volnál, de ez csak az apai önzés. Igaz? Valahányszor valaki a Dempsey’sben a kislányomról kérdez, úgy érzem, a fellegekben járok.

Amy nem volt biztos benne, hogy megállja sírás nélkül.

– Ha bármikor szólsz, hazajöhetsz. Kifesthetem a régi szobádat, és addig lakhatsz ott, amíg találsz egy lakást. Pénzzel is tudunk segíteni. Öreg apádnak nem megy rosszul. Csak szólj!

Amy ránézett, fájdalmasan erősnek érezte a kísértést. Elvégre mi vár rá Londonban? Daniel elment, hat hónap alatt egyetlen próbatáncolásra hívták be, és a Kovácsműhelyben kapott béréből ételre is alig futja. De nem okozhat csalódást a családjának. Emlékezett rá, amikor integettek neki Newarkban – még Chuck bácsi is sírt, de mindnyájan elmondták neki tucatszor, hogy érdemes, ha így egy jobb életet tud felépíteni magának Queensen kívül. Annyira bíztak benne, olyan sziklaszilárd hittel hitték, hogy a tánccal a sztárságig viszi, és ugyanakkor talál magának egy jóképű brit herceget is – az anyukája komolyan javasolta neki, hogy vállaljon állást a Buckingham-palota ajándékboltjában, mert szentül hitte, hogy Harry herceg menten beleszeret, ha keresztezik egymást az útjaik –, hogy most nem kúszhat vissza, amikor nincs állása, nincs barátja, nincs semmi, amit fel tudna mutatni az egzotikus Európában töltött két éve után. Mit válaszolna akkor az édesapja a kollégáinak a Dempsey’sben? Mit mesélne Candice a barátnőinek Miss Josephine tánctanodájában?

– Nagyon hiányoztok, de Londonban van egy életem, amit szeretek. Vannak barátaim, és nem szaladhatok haza csak azért, mert nem táncolok – jelentette ki elszántan, hogy nem engedi látni a repedéseket.

– Daniel az oka, igaz? – Az apja elmosolyodott. – Az otthon ott van, ahol a szív van, így mondják. – Olyan határtalan büszkeség ült ki az arcára, hogy Amy tudta, ez most nem a megfelelő pillanat bevallani neki, hogy a kapcsolata véget ért. A szenteste nem alkalmas erre.

Billy lépett be, a kezét dörzsölgetve.

– A Fenies nyitva van. Mit szólnátok, ha mind lemennénk, és pohárköszöntőt mondanánk a Mikulás egészségére?

Amy megrázta a fejét.

– Már eleget ittam, és szerdán egy hosszú repülőút áll előttem.

– Addig még két nap van – közölte Billy, és odadobta a húgának a kabátját. – Gyere! Az egész banda lent lesz.

A Fenies egy ír kocsma volt, de egy világ választotta el a Finsbury Parkban található társaitól. Nem voltak a brit tradíciónak megfelelő pompás Viktória korabeli szegélyek és magas mennyezetek, csak egy hosszú, alacsony helyiség, egyik oldalán egy fából készült bárpulttal, és a sört üvegben szolgálták fel. Ennek ellenére zsúfolásig megtelt. Nyilván a szenteste miatt, gondolta Amy, és örült, hogy kölcsönkérte édesanyja egyik edzőcipőjét; otthon az új cipőjét viselte, és szívszaggató lett volna, ha tönkremegy, mert leöntik Miller sörrel, és letapossák.

– Jó sokan vannak – jegyezte meg, miközben Billy – három ujja között egy cápauszonynak tűnő húszast feltartva – a pult felé furakodott.

– Két Budot – rendelt a bátyja, és az egyiket odaadta Amynek. A pult mögött fényképek százai örökítették meg az évek során itt tartott bulikat. Amy végigpásztázta őket, azon tűnődve, valamelyiken rajta van-e. Gimnazista korában a Fenies olyan volt, mint egy ifjúsági klub – itt soha senkit nem igazoltattak.

Miközben a hideg sörét kortyolgatta, és hallgatta maga körül a kedélyes tömeget, belehasított, mennyire szereti a szülővárosát. Queensnek az a kis része, ahol felnőtt – csupán másfél kilométerre az Atlanti-óceán partvidékétől –, egyáltalán nem az a New York volt, amely a filmekben látható. Hiányzott belőle Manhattan varázsa, Brooklyn bizonyos szegleteinek beatnik lazasága, és méltóságteljes neve ellenére meglehetősen jelentéktelen volt. De emberek lakták, valódi emberek: főutcáján még most is csemegeboltok és bagelárusok, temetkezési irodák és vaskereskedések sorakoztak, mindaz, amire az embereknek igazán szükségük van.

– Ez nem lehet igaz! A fenébe is, Amy Carrell!

Amy megfordult, és leesett az álla.

– Suzie? – kérdezte elakadó lélegzettel. – Ez tényleg te vagy!

Magához szorította a barátnőjét.

– Ezt nem hiszem el! Nem láttalak… mióta is? Két éve?

– Nos, azóta nagy változások történtek – mutatta fel Suzie a kezét, hogy eldicsekedjen a gyémántgyűrűjével.

– Menyasszony vagy?

Suzie belevetette magát a tömegbe, és kiragadott belőle egy tövig lenyírt, sötét hajú, tagbaszakadt férfit.

– Brian, bemutatom Amy Carrellt – mondta neki, és megpuszilta a nyakát. – Amy a legrégebbi, legjobb barátnőm az óvoda óta. Táncosnő Londonban.

Amy ugyanazt a büszkeséget látta Suzie arcán, mint korábban az édesapjáén. Talán akkor mégsem akkora csődtömeg.

– Örvendek, Amy – vigyorgott Brian.

– Ja, húzd csak vissza a nyelved, Rómeó – csapott a karjára Suzie. – Jusson eszedbe, kinek kérted meg a kezét!

Brian birtokló mozdulattal átkarolta.

– Ja, mintha valaha is elfelejteném! Na és mostanában miben táncolsz, Amy?

– Egy új, a tangóról szóló produkcióban. Londonban, a West Enden. Újév után kezdődnek a próbák – felelte Amy, kissé elferdítve az igazságot.

– London? Ha majd a Broadwayn táncolsz valamikor, lehet, hogy elviszem rá Suze-t.

– Az modern tánc, szívem – mosolygott Suzie. – Nem a te világod.

– Hé, én szeretem a modern táncot! – tiltakozott Brian. – Félmeztelen csajok harisnyában.

– Te a Hooterst szereted – tolta vissza Suzie a tömegbe. – Az a te műfajod. Most pedig hozzál nekünk valamit inni, hogy pletyózhassunk, jó?

Brian kacsintott, és eltűnt az emberek sűrűjében.

– Aranyos – véleményezte Amy.

– Tűzoltó odaát Brooklynban. Nagyon cukin mutat egyenruhában. Anélkül még cukibb.

– A jó öreg Suze, igaz?

– Tudom, milyen vagyok, ez minden. Ráadásul nincs mindenkinek olyan lába, mint neked.

Amy felvonta a szemöldökét. Mindig is irigyelte Suzie domborulatait és könnyed csáberejét.

– Szerintem remekül alakulnak a dolgaid.

– Anyukád azt mesélte az én anyukámnak, hogy gazdag barátod van. – Összekoccintotta a sörét Amyével. – Nagyon örülök neki, Ames. Neked minden bejött, igaz? – mondta szomorkás vágyakozással.

– Emlékszel, amikor tízéves korunkban megpróbáltál rávenni, hogy járjak én is táncórákra? Hogy is hívták azt a tanárnőt? Miss Jo-Jo?

Amy bólintott.

– Néha azt kívánom, bár én is olyan kitartó lettem volna, mint te, vagy legalább megmaradtam volna egy olyan állás mellett, amit szeretek, ahelyett, hogy beteg kutyákkal foglalkozom a Kék Keresztnél.

– Mindig imádtad az állatokat, Suze.

– Ja, de azt a fajtát, amelyiken szűk nadrág van.

Elvihogták magukat.

– Nos, úgy néz ki, te is jól boldogulsz – vélte Amy.

– Igen, Brian jó srác. És nálad? Anyu azt mondja, a barátod valami brit milliomos.

Amy kinyitotta a száját, hogy elmondja Suzie-nak, hogy vége – rettentően szerette volna elmondani valakinek –, de Suzie a pult mögé intett.

– Kár, mert pont ott van a gimis szerelmed.

– Chris Carvey? – kérdezte Amy hirtelen idegessé válva.

– Menj oda, és üdvözöld! Tudod mit, menjünk oda hozzá mind a ketten! Mindig felvidít – mondta Suzie egy kacsintás kíséretében.

– Suze, ne! Jó ez így. Csak egy italra maradok itt.

Suzie azonban máris egy fedett hátsó udvar felé terelte. Legutóbbi látogatása óta egy kertészkedni szerető egyén fákkal, cserépedényekbe ültetett jókora cserjékkel és kis, kiülős területekkel sörkertet varázsolt az egykori gazdasági udvarból, ahová egykor a szállítók szoktak behajtani. Odakint hideg volt, de még Amynek is el kellett ismernie, hogy a karácsonyfaégők jelentősen hozzátettek az ünnepi hangulathoz. Amikor az egyik férfi szembefordult vele, megtorpant.

– Chris.

– Szia, Amy – válaszolta a férfi lezserül, mintha csak a gimnázium folyosóján futottak volna össze. A hangjától szertefoszlani látszottak az évek, és Amy hirtelen újból tizenkettedikes volt. Chris volt az első szerelme, a gimnáziumi kedvese, és mindenki arra számított, hogy az évzáró bálon eljegyzik egymást, ahogyan Billy és Helen is tette, és hamarosan beköltöznek a fiú nagymamájának a házába. De nem egészen így történt.

– Remekül nézel ki – mondta, és ez igaz is volt. Mindig is amolyan helyes szomszéd fiúnak nézett ki, de mostanra belenőtt a szerepbe. Néhány nevetőránc és az egynapos borosta eltüntette a csinosságot a vonásaiból, és igazi szívtipróvá tette. Csakhogy annak idején Amy volt az, aki összetörte a szívét, amikor az érettségi után nyomban elköltözött az állam északi részébe, hogy táncművészeti főiskolára járjon.

– Szóval hazajöttél az ünnepekre?

– Úgy van – felelte Amy. – Gondoltam, hátha összefutok pár régi baráttal.

– Én ugyanerre gondoltam. Évek óta nem jártam itt.

– Pedig régen nagyon szeretted a Feniest – mosolyodott el Amy.

Meglepte, hogy azonnal fellobbant közöttük a szikra. Talán az első szerelmünkkel nem is huny ki soha, gondolta, kissé zavarban az érzéstől.

– Így van, de már nem itt élek – vágta rá Chris. – Csak karácsonyra jöttem haza meglátogatni a családomat.

Amy bólintott, hogy elrejtse a meglepődését. Álmában sem gondolta volna, hogy Chris valaha elhagyja Queenst. Épp ez volt a szakításuk egyik oka. Ő táncosnő akart lenni, és be akarta utazni a világot. Amikor Chris leérettségizett, rá az a sors várt, hogy elmenjen dolgozni az apja Carmichael Street végén álló gumiabroncsboltjába, és egy napon majd átvegye.

– Két éve Westchesterbe költöztünk – magyarázta a férfi. – Ott jók az iskolák.

Iskolák? Amy a gyűrűsujjára pillantott, de az csupasz volt.

– Megnősültél? – Szégyenkezett, amikor meghallotta, hogyan cincog a hangja. Nem értette, miért érdekli ennyire – elvégre a kapcsolatuk nyolc évvel ezelőtt véget ért. Ő vetett véget neki.

– Egyelőre nem. De még mindig Amberrel vagyok. Ezer éve eljegyeztük egymást. Mindig azt mondtuk, hogy majd sort kerítünk rá, amikor a gyerekek már elég nagyok lesznek. Jack ötéves lesz jövő nyáron, úgyhogy azt hiszem, kifogyunk a kifogásokból.

– Ez nagyszerű. Nagyon örülök, hogy jól mennek a dolgaid – mondta Amy őszintén.

– Azt hiszem, eddig csak az volt az oka, hogy túl sok volt a dolgunk. Most már tíz gumiabroncsboltunk van. Remekül megy az üzlet. Öt Queensben, egy Staten Islanden, négy Westchesterben. Csak szólj, ha valamikor árengedményt szeretnél.

– Hűha, ez nagyszerű! És felettébb nagyvonalú, Chris, igazán.

– És veled mi van? Férjhez mentél? Eljegyeztek? Bűnben élsz boldogan valami mázlista brittel?

Amy levegőt vett, hogy elmesélje neki, mennyire volt csodálatos az élet Daniellel, de aztán leállította magát.

– Inkább nem mondom el az én verziómat – jelentette ki halkan.

– Mi?

– Mindig tudtad, hogy mikor hazudok. – Mosolyogva emlékezett vissza, mennyire jól ismerte őt a fiú.

– Az a kis ideg a bal szemed alatt mindig rángani kezdett.

Megérintette Amy arcát, és ő egy pillanatra ismét úgy érezte, gimnazista, előtte az egész élet, és nagy szerelme az utca végén lakik a gumiabroncsbolt mellett álló kétszintes házban.

– Jártam valakivel egy darabig Londonban, de két hete véget ért. Nem érdekes. – Mosolyogva ivott egy kortyot a söréből.

– Mesélj Amberről! Biztos nagyon klassz nő.

Chris bólintott.

– Az. Tudod, nekem mindig te voltál a mérce, és nem gondoltam, hogy bárki is felér hozzád. De ő megütötte a mércét. Amber remek lány.

Mintha összezsugorodott volna körülöttük a tér, csak ketten voltak. Amy szíve annyira hevesen vert, hogy muszáj volt másfelé nézni, nem bírta a fiú sötétbarna szemének pillantását. Olyan erővel tört rá a nosztalgia, hogy hangosan felsóhajtott.

– Rossz volt az időzítésünk, igaz? – mondta végül. Chris mindig tudta, mire gondol, ezért úgy vélte, nyugodtan kimondhatja hangosan is. A kapcsolatuknak véget vető veszekedésen túl sosem beszélték ki a szakításukat.

– Erről volt szó? – kérdezte a fiú olyan hangon, amelyből kiderült, hogy nem hisz neki.

– Mindenképpen nehéz lett volna úgy, hogy egyikünk főiskolára ment – nézett fel újból rá.

– Gondolkodtál valaha azon, hogy mi lett volna, ha bejutsz a Juilliardra? – Chris hangja ellágyult. Most inkább szomorú vágyakozás csendült ki belőle, nem a korábban oly egyértelmű sértett büszkeség.

Amy lehunyta a szemét, és visszaemlékezett arra a napra. Nem okozott meglepetést, hogy nem került be New York legrangosabb művészeti egyetemére. A felvételije borzalmasan sikerült. Nem érezte jól magát, és évekig arra fogta az elutasítást, hogy rossz napja volt. Most ráébredt, hogy talán – valószínűleg – túl erős volt a verseny. Jó volt, de nem elég jó. Aznap, amikor megérkezett az elutasító levél, Chrisszel elmentek Manhattanbe, leültek egy padra a Battery Parkban, nézték a Staten Islandre oda-vissza közlekedő kompokat, és csak ölelték egymást. Emlékezett rá, hogy úgy érezte, darabokra hullott a világa. A fájdalomra, hogy nem valósíthatja meg az álmát, a félelemre, hogy el kell hagynia a barátját, hogy az állam északi részébe menjen a második helyen megjelölt főiskolára, amely teljes ösztöndíjat kínált neki.

Mi történt volna, ha felvettek volna a Juilliardra? – kérdezte magától, és hirtelen felvillant előtte egy másmilyen élet. Az biztos, hogy most táncolna, nem pincérnőként dolgozna. Világszerte minden repertoárban kapós volna. És talán még mindig Chrisszel volna, aki mindig is az egyik legjobb ember volt. Ehelyett, amikor a fiú egy héttel az első szemeszter vége előtt felment Albanybe, ő megmondta neki, hogy ez így nem működik. Ilyen egyszerű volt.

Mert valóban úgy tűnt, hogy nem működik, hiszen őt beszippantotta a főiskolai élet és a sok próba.

– Nem harcoltam érted – mondta most a fiú csöndesen.

– Nem a te hibád volt – felelte Amy lágyan, nem akarva feltépni a régi sebeket.

– Talán mégis meg kellett volna tennem, amire készültem azon a hétvégén.

Amy rápillantott, a feje szédült a sok sörtől.

– Mit?

A fiú félszegen dörgölte az állát, és nem nézett rá.

– Mit, Chris? – kérdezte Amy feltámadt kíváncsisággal.

– A fenébe, nézd… – A fiú habozott, kereste, hogyan hátrálhatna ki a beszélgetésből. Amikor látta, hogy sehogyan, belevágott a közepébe. – Azért mentem fel Albanybe azon a hétvégén, hogy megkérjem a kezed. A gyűrű a táskámban volt, lefoglaltam egy kis házikót szombat estére…

– Hogy megkérd a kezem? – kérdezte Amy hitetlenkedve.

– Tudom, hogy még szinte gyerekek voltunk, de helyesnek tűnt a döntés. Számomra legalábbis. Akkor – tette hozzá védekezve, lemondással a hangjában.

Amynek földbe gyökerezett a lába, amikor süvöltést hallott az udvar túloldaláról:

– Hé, Amy! Kérsz még egy sört? Bri fizeti.

Megrázta a fejét, és megtörölte a száját.

– Mennem kell – mondta, mert túlságosan megrohanták az érzelmek ahhoz, hogy maradjon.

– Nem muszáj – felelte Chris, és a karjára tette a kezét. – Igyunk meg még egyet! A régi idők kedvéért.

– Boldog karácsonyt, Chris – mondta Amy szórakozottan, miközben átfurakodott az udvaron álló tömegen.

Mire kiért az utcára, nem tudta biztosan, jut-e egyáltalán levegő a tüdejébe. Felfújta az arcát, és az éjszakai égre kiszökő fehér levegő megerősítette, hogy még lélegzik.

Nem volt felkészülve az imént odabent történtekre. Chris Carvey feleségül akarta kérni. Azon a hétvégén, amikor ő szakított vele. Emlékezett rá, hogy a fiú egy havas péntek este érkezett, és szombat délután távozott, miután a Tivoli Parkon keresztül tett hosszú sétájuk veszekedésbe torkollott, mivel ő tele volt a szemeszter okozta feszültséggel. Emlékezett rá, hogy nézte, ahogy Chris elballag, nézte viharvert bőrdzsekije hátát, a vállára vetett kedvenc katonai hátizsákját. Abban a zsákban egy gyűrű lapult. Egy neki szánt gyűrű. Egy gyűrű, amely azt mutatta, hogy a fiú szereti, szeretni fogja, mindig és örökké.

Rossz volt az időzítésünk. Nem harcoltam érted. Nos, most már nem számít, mivel Chris továbblépett, családja van, és egy másik nővel él.

Nem harcoltam érted.

Állandóan ezeket a szavakat hallotta a fejében. Danielre és a családja elvárásaival és óhajaival szemben mutatott gyengeségére gondolt. Daniel sem harcolt érte. De vajon ő ezt szerette volna?

Ahogy kinézett a hideg és magányos utcára, teljes határozottsággal tudta, hogy igen. Még most is érezte azt a szívdobogtató izgalmat, amely elöntötte, amikor meglátta a Tiffany gyűrűt a férfi zoknisfiókjában. Igaz, hogy seggfej módjára viselkedett, de ő szerette, attól az első pillanattól fogva, amikor megpillantotta a mulató táncparkettjén. A legcsinosabb férfi a teremben, a legokosabb, legsikeresebb ember, akivel életében találkozott, aki kiválasztotta, és aki mellett úgy érezte magát, mint egy királynő. Egészen addig, amíg Daniel meg nem kapta a washingtoni állásajánlatát, és a saját becsvágya meg a szülei sznobériája választásra nem kényszerítették. Szerelem vagy karrier. És ő a karriert választotta.

Nem harcoltam érted.

Nos, ő jobb ember, mint Daniel.

Talán a tojáslikőr, a puncs és a sör okozta, de hirtelen beszélni akart vele. Harcolni akart érte. Elővette a mobilját a zsebéből, és beütötte a férfi számát.

Vadul dobogó szívvel hallgatta a kicsöngést.

Ring, ring.

Vedd fel, vedd fel!

Ring, ring.

Nem, ne vedd fel!

Ring, ring.

Hol vagy?

Ring, ring.

Egy másik lánnyal vagy?

Ring, ring.

Mi a fenét művelek?

Ring – kattanás.

Egy pillanatra elöntötte a megkönnyebbülés, amikor Daniel telefonja végül hangpostára váltott. Becsattintotta a sajátját, és szorosan behunyta a szemét.

Idióta.

– Kit hívtál?

Amy felpillantott. Billy állt ott, egy üveg sört feltartva.

– Csak egy barátomat.

– Véletlenül nem egy barátot Angliában? – Kacsintott egyet. – Aki nem bánja, hogy a csaja hajnali ötkor felébreszti, mi?

Amynek elakadt a lélegzete a rémülettől. A bátyjának igaza van. Angliában az éjszaka közepén járnak. Daniel bizonyára a szülei házában van, és a hívás lehet, hogy mindenkit fölébresztett. Egy újabb baklövés…

– Gyere! Suze pasija épp most hozott egy rundó tequilát.

– Megyek. Pontosan erre van most szükségem.

És azzal bement. Vissza abba az életbe, amelyet annak idején hátrahagyott.

18. fejezet

Amy legszívesebben a tányérba hajtotta volna a fejét, és elaludt volna. A tojásrántotta olyan puhának és könnyűnek tűnt… Talán ha behunyná a szemét, akkor mire felébredne, eltűnne ez a borzalmas fejfájás, és…

– Amy?

Kihúzta magát, de a hirtelen mozdulattól szikraeső kezdett hullani a szeme előtt.

– Igen, igen, jól vagyok.

– Nem azt kérdeztem, jól van-e, hanem azt, hogy hallotta-e, amit mondtam.

Amy hunyorgott. Georgia hangja hasonlatossá vált egy törzsőrmesteréhez.

– Persze. Teljes mértékben. Azt kérdezte, összecsomagoltam-e.

Georgia kérdőn felvonta a szemöldökét, amitől Amy rájött, hogy válaszolnia kellene.

– Majdnem – felelte.

Ez a „majdnem” egyenértékű volt azzal, hogy „egyáltalán nem”. Csak tegnap este nyolckor ért vissza – az egész nap azzal telt, hogy evett, ivott, és lazított a családjával. Közbevetőleg karácsonyeste a Feniesben járt, ami után hajnali kettőkor tért haza, és még mindig érezte a tequila okozta másnaposságot, szóval most semmire sem volt alkalmas, legkevésbé az összecsomagolásra.

– Nos, délben kiköltözünk a szállodából – közölte Georgia, és odaintette a pincért.

– Huh – felelte Amy.

A pincér lehajtott fejjel meghallgatta, mit súg neki az idős hölgy, aztán bólintott, és elment.

– Mit mondott neki?

– Azt, hogy a barátnőmnek egy kis szíverősítőre van szüksége – mosolygott Georgia. – Egy Bloody Mary az én egy-két titkos hozzávalómmal talán egy kicsit elviselhetőbbé teszi majd a csomagolást. Utána pedig egy kis friss levegő. Mit szólna egy élénk sétához, mielőtt kijelentkezünk? Na jó, azért nem lesz olyan élénk.

A szálloda csupán néhány saroknyira volt a Central Parktól. A Keleti Hatvanötödik utcai kapun léptek be, elsétáltak az állatkert mellett, ahonnan időnként rikoltást és vijjogást hallottak, majd továbbmentek a festői Gapstow Bridge felé, ahol újból felágaskodott előttük a város sziluettje. Amy éppen ezért szerette mindig is ezt a parkot – az egyik percben úgy érzi az ember, mintha a szabad természetben sétálgatna, a következőben pedig egy hatalmas, lüktető világvárosban találja magát.

Egy utcai árus kávét kínált a parkban, és Amy benyúlt a zsebébe egy ötdollárosért, hogy vegyen egyet.

– Meghívhatom? – kérdezte Georgiát, bár biztosra vette, hogy az idős nő visszautasítja.

– Egy feketekávé csodás volna.

– Mit szólna Madame Didiot? – vigyorgott Amy.

– Néha egy kicsit fel kell ráznunk a dolgokat.

Egy darabig szótlanul ballagtak, magukba itták a park látványát és halk zsongását – a kocogók cipőjének egyenletes puffanását és a Wollman korcsolyapályáról kiszűrődő zsivaj hangját –, aztán rövid időre megálltak a látogatóközpontnál, ahol Amy vásárolt Annie-nek egy Central Park-os szerencsekarperecet, amelyről tudta, hogy a barátnője imádni fogja.

– Mindjárt itt az új esztendő. Mit gondol, mit tartogat magának? – kérdezte Georgia a kávéját szürcsölgetve.

– Remélhetőleg kicsit kevesebb visszautasítást – felelte Amy halkan.

– Ez eléggé kishitűen hangzik. Úgy látom, maga szorul rá, hogy kicsit felrázza a dolgokat. Ne feledje, hogy ez néha irányváltoztatással jár.

– Például? Hagyjak fel örökre a táncolással?

– Anyám festőművész volt. Sajnos nem nagyon sikeres. De volt hozzá bátorsága, hogy felhagyjon az olajfestészettel meg a képzőművészettel, és illusztrátor lett belőle. Ami azt illeti, meglehetősen híres. Némelyik munkájának a kiadásában én is részt vettem. Talán hallott a Csigás népségről.

– Imádtam azokat a könyveket – kiáltotta Amy, akinek eszébe jutott egy táncoló teknős.

– Használja a legelőnyösebben a képességeit – hangzott Georgia bölcs tanácsa.

– Tudja, tényleg van egy ötletem. – Ez a városba visszavezető metróúton jutott eszébe, és azóta nem tudta kiverni a fejéből.

Georgia érdeklődve félrebillentette a fejét, és biztatta Amyt, hogy folytassa.

– Szöget ütött a fejembe, amit az unokahúgom mondott. Hogy a balett unalmas. Ami azt illeti, néha valóban az. Túlságosan hosszú, túlságosan komoly. Időnként az az érzésem, hogy sznobok és vacsorákon részt vevő unalmas alakok számára hozták létre, akik ki tudnak fizetni több száz fontot a jegyekre. De miért ne célozhatná meg inkább azokat, akik meglátják benne a legtöbb csodát – a gyerekeket? El tudja képzelni A hattyúk tava, a Csipkerózsika vagy a Hamupipőke ifjúsági változatát tele rózsaszínnel és csillogással és szórakoztató zenével? Telt házas előadások lennének. Különösen karácsonykor.

Georgia meghányta-vetette magában a dolgot.

– Ez jó ötlet – helyeselt azután. – Több tucatszor voltam a londoni Királyi Operaházban, és mindig vannak ott kislányok csillogó tütüben, akik elepednek, hogy lássák a balerinákat, de már az első szünetben rángatják az édesanyjuk kezét, és kérlelik, hogy menjenek haza. Tehát producer és koreográfus szeretne lenni? Saját táncegyüttest alapítana? Londonban bizonyára nincs hiány veszendőbe menő tehetségekben, akik boldogan részt vennének ebben.

Amy elgondolkodva bólintott. Megnyugtatták Georgia szavai, ugyanakkor letaglózta a saját elképzelése, hogy valami olyan nagyszabású, olyan költséges és olyan nevetségesen nagyratörő dologba vágja a fejszéjét, mint egy saját táncegyüttes alapítása. Eszébe jutott Nathan, aki azt mesélte neki, hogy le kellett mondania egyszemélyes show-ja fellépéséről az Edinburghi Alternatív Művésztalálkozón, amikor megtudta, hogy ötezer fontjába kerülne a jelentkezés – és ez csupán két estére szólt volna. Hogy a csudába győzne anyagilag egy akár csak megközelítőleg hasonló vállalkozást, mint amit most felvetett?

– Azt hiszem, maguk, britek légvárnak minősítenék az ötletemet – mosolygott szomorúan.

– Aztán miért?

– Pénz. Vagyis a hiánya.

– Feledkezzen most meg egy pillanatra a költségekről – hangzott Georgia újabb bölcs tanácsa. – Emlékezzen vissza, mit mondtam, amikor vásároltunk: kérdezze meg magától, hogy megfelelőe. Ha az ötletei elég jók, mindig lesz piacuk, és ahol piac van, ott mindig mód nyílik a pénzszerzésre is.

Amy érezte, hogy a mobilja rezeg a zsebében, és ráébredt, hogy este óta nem is nézett rá. Három olvasatlan üzenete volt. Georgia ment tovább, de ő megállt, hogy elolvassa őket. Az egyik Annie-től jött, aki a karácsonyáról kérdezte, a második az amerikai mobilszolgáltatójától, a harmadik pedig egy számára ismeretlen számról. „Csak érdeklődöm, minden rendben van-e az Államokban. Will H.”

Összeráncolta a szemöldökét, mivel nem tudta hová tenni sem a nevet, sem a számot. Már épp készült ismét zsebre vágni a telefont, amikor megcsörrent. Ránézett a kijelzőre, és a meglepetéstől kis híján elállt a lélegzete.

– Daniel – mondta ki hangosan, amikor Georgia hátrafordult, hogy hol marad.

Amióta karácsonyeste részegen felhívta, szégyenkezett, hogy alulmaradt a tojáslikőrrel szembeni küzdelemben, kárhoztatta magát, amiért érzelgős, ahelyett, hogy szenvtelen volna. Elindult Georgia felé, és hagyta, hogy a telefon rezegjen a kezében.

– Talán föl kellene vennie – mondta Georgia, majd diszkréten továbbment, és leült a legközelebbi padra.

Amy habozott, aztán megnyomta a hívásfogadás gombját, nem adva időt magának a gondolkodásra, hogy hogyan viselkedjen.

– Halló!

– Boldog karácsonyt! – szólt bele a telefonba Daniel.

Amy szíve nagyot dobbant a hangja hallatán. Ne borulj ki! – korholta magát dühösen, amiért ezt váltja ki belőle a hívás.

– Te vagy az, Daniel?

– Máris elfelejtetted a hangomat? – viccelődött a férfi, de a hangjában sértettség bujkált.

– Nem, csak meglep, hogy hallok felőled.

– Nos, te hívtál fel… Hol vagy? Furcsán csöngött ki.

– Hosszú történet.

És nem olyan, amiről beszélni akarnék neked – mivel annak, hogy válaszoltam a The Lady egyik hirdetésére, kétségbeesésszaga van.

– Hazamentél? – kérdezte Daniel.

– Igen és nem.

Mindketten hallgattak, Amy haragtól égő arcát egy hideg szélroham hűtötte le.

– Miért vagy ilyen óvatos? – tudakolta Daniel. Furcsa volt a hangja: nem a megszokott magabiztos „világ ura” modorában beszélt. Amy azon töprengett, hol lehet. Hogy mit csinálhat karácsony másnapjának délutánján Angliában. Alighanem valami olyasmit, ami tweedzakót és puskát igényel, és azzal jár, hogy szegény kis madarakat lövöldöz le az égről, gondolta, felidézve, hogy miről beszélgetett a barátaival a towerbeli partin.

– Nem vagyok óvatos – felelte védekező hangsúllyal.

Újabb hallgatás.

– Látni szeretnélek. Örültem, hogy felhívtál.

Amy kis híján megmondta neki, hogy akkor részeg volt, hogy azt kívánja, bár lett volna erősebb, és ne hívta volna fel, de tudta, hogy ez hibás lépés lenne. Ráadásul Daniel látni szeretné. Már a hangja hallatán is szaporábban vert a szíve.

Most ne szúrd el!

– Ma este visszarepülök. Hívj fel holnap! – felelte, amilyen lezseren csak tudta.

– Szóval tényleg New Yorkban vagy.

Nagyon szerette volna elmesélni neki, hogy a Plaza Athénée hotelben szállt meg, hogy ruhákat vásárolt a Madison Avenue-n, és megtanult Clive-tól egyet s mást a borokról és az ételekről az Eleven Madison Parkban, de érezte, hogy éppen a rejtélyesség teszi őt egyszerre olyan érdekessé. Miért nem próbálta ezt ki korábban is?

– Hánykor szállsz le? Ki tudok menni érted – tette hozzá Daniel. Most már lelkesnek tűnt a hangja.

– Nem kell. Van sofőrünk.

– Ki az a „mi”? – kérdezte a férfi emeltebb hangon. – Kinek van sofőrje?

– Ahogy mondtam, ez egy hosszú történet – ismételte meg Amy. Most már mosolygott. Élvezte a megváltozott erőviszonyokat, az érzést, hogy most ő irányít, hogy hatalma van, és ő dönt.

– Mi volna, ha holnap este elmesélnéd? Foglalok asztalt valami kellemes helyen.

Amy Georgiára pillantott, aki gyorsan másfelé nézett, amikor tudatára ébredt, hogy Amy leselkedésen kapta.

– Most már tényleg mennem kell, Daniel.

– Mit szólnál a Claridge’shez? Azt szereted – ütötte Daniel kétségbeesetten a vasat.

Amy egy pillanatig hagyta a saját levében főni. Csakugyan szerette a Claridge’st. Oda mentek a harmadik randevújukon. Akkoriban, amikor Daniel még mindent megtett azért, hogy elkápráztassa, még mielőtt Amy lefeküdt volna vele.

– Rendben. Találkozzunk nyolckor! Ha nem kapsz asztalt, szólj, és telefonálok párat.

– Már hogyne kapnék asztalt – méltatlankodott Daniel, de Amy közben már megnyomta a beszélgetésnek véget vető gombot.

Georgia felállt a padról, és elmosolyodott.

– Úgy tűnik, a szerencséje változóban van, Amy Carrell – jegyezte meg, és Amy ebből tudta, hogy tökéletesen folytatta le a telefonbeszélgetést.

19. fejezet

– Furcsa érzés elköszönni.

Amy az üresben járó taxiban ülve nézte a Primrose Hillen lévő bérházat, amelyben Georgia lakott. Nem akaródzott kiszállnia, nem akarta, hogy véget érjen a kaland. Alig néhány napja csupán, hogy először állt ott, azon vívódva, hogy fölmenjen-e, és találkozzon a hirdetést feladó bolond öreg hölggyel, de olyan sok minden történt ez alatt az idő alatt, hogy heteknek, sőt, inkább éveknek érezte. Az időjárás mit sem javult, gondolta, elnézve a szürke fellegeket, bár melegebb volt, mint New Yorkban. És legalább nem esett az eső. Londonban mindig ehhez kell ragaszkodni: rosszabb is lehetne, éppenséggel eshetne is.

Georgia elmosolyodott.

– Tudja, amint leadtam a magazinnál a hirdetést, azt gondoltam, hogy hiba volt. De tévedtem. És örülök, hogy maga válaszolt rá, Amy Carrell.

Amy egy pillanatig habozott, nem tudta biztosan, mit mondjon. Egyértelmű volt, hogy eljött a búcsú ideje: ölelje meg az idős hölgyet? Adjon neki levegőpuszit? Vagy csak fogjon kezet vele? A barátjának tekintette Georgiát, úgy érezte, rengeteg közös élményük volt az elmúlt pár napban, de arról fogalma sem volt, hogy Georgia ugyanígy érez-e, vagy egyszerűen csak szerződtetett segítségnek tartja.

– Köszönöm, Georgia. Mindent köszönök – mondta végül egyszerűen. – Remélem, olyan jó volt, amilyennek szerette volna.

Georgia könnyedén megérintette a kezét.

– Határozottan szórakoztatóbb volt, mint amire számítottam – felelte csillogó szemmel. – Ebédeljünk együtt az új évben! Vagy esetleg menjünk el a Courtauld Galériába – tetszeni fog magának, éppolyan inspiráló, mint a Frick.

– Ez azt jelenti, hogy barátok vagyunk? – kérdezte Amy széles mosollyal. – Mert nem rázhat ám le ilyen gyorsan. És szeretném, ha a következő hétvégén eljönne a Kovácsműhelybe. Gatyába rázom a barátaimat, hogy balról jobbra szolgáljanak fel, és rászorítom őket az összes puccos dologra. És szeretném, ha megnézné, hogy jól csináljuk-e.

– Nagyon szívesen.

– Magával hozhatná Willt is. Az unokaöccsét. Ez a neve, ugye? Valószínűleg még karácsonyi vacsorákat szolgálunk fel… Bűntudatom van, amiért velem töltötte a karácsonyt, és nem a családjával.

– Szerintem Will az ünnepek után nagyon elfoglalt. Alighanem egyedül megyek a Kovácsműhelybe – szögezte le Georgia tömören.

Amy éles pillantást vetett rá.

– Nem minden családban jönnek ki olyan jól egymással, mint a magáéban, Amy – tette hozzá Georgia mindjárt.

– Talán mindnyájuknak egy kicsit erősebben kellene akarniuk. – Amy nem tudta biztosan, nem lőtt-e túl a célon. – Vegyük az én Chuck bácsikámat! Rémesen tud viselkedni. Anyu még most sem felejtette el neki, hogy a gimnáziumi ballagásom napján belecsípett az igazgatóm fenekébe. Ennek ellenére ott van minden karácsonykor és valamennyi nagyobb családi eseményen.

– Az igazgatója nő volt? – kérdezte Georgia incselkedve.

Amy nevetett.

– Tudja, miről beszélek. A megbocsátásról. Akkor is, ha nem felejtette el a sérelmét egészen.

– Tehát ma van a randevúja – mondta Georgia, észrevehetően másra akarva terelni a szót.

– Igen, a Claridge’sben.

– Milyen érzésekkel készül rá?

Amy félszegen nevetett.

– Úgy érti, hogy a szörnyű viselkedése miatt Dan képébe fogom-e vágni a Claridge’s egyik híres desszertjét?

– Úgy értem, hogy vissza akarja-e fogadni – mondta Georgia.

Amy az idősebb nő szemébe nézett, megpróbálta kiolvasni belőle, hogy helyteleníti-e a terveit. Nem hibáztatná azok után, amiket New Yorkban mesélt neki Danielről és a sznob családjáról.

– Nem tudom. Az eszem azt súgja, hogy el se menjek ma este. A szívem azonban… Sokszor nagyon jól éreztük magunkat együtt, tudja.

– Vagyis készen áll arra, hogy adjon neki egy második esélyt? – firtatta Georgia szkeptikusan.

– Mindenki megérdemel egy második esélyt.

Látta, hogy az idős nőnek ellágyul az arca.

– Jöjjön fel velem, Amy! Mutatni akarok magának valamit.

Georgia kiszállt az autóból, és váltott pár szót a sofőrrel. Amy izgatottan követte a gyalogúton. Vajon mit akar mutatni neki? Talán egy számlát, gondolta hirtelen pánikba esve. A The Lady hirdetésében csak a repülőjegy és a szállás árának kifizetése szerepelt, Georgia azonban számos pluszdolgot vett neki, és Amynek eszébe sem jutott, hogy az utazás végén esetleg rendeznie kell a számlát.

Lassan bandukoltak fel Georgia második emeleti lakásához.

– Jöjjön be! – invitálta Georgia Amyt. – Tudom, hogy megvan a kis fekete ruhája, és az sok alkalmon át fogja segíteni az életében, de a ma este különleges. És egy különleges este néha valami rendkívülit igényel.

A lakás túlsó felében egy fényesre csiszolt kétszárnyú ajtó állt. Amikor az idős hölgy kinyitotta, Amynek elakadt a lélegzete.

Egy hatalmas gardróbszoba bújt meg mögötte, de nem holmi közönséges gardrób, ahogy közelebb lépve meglátta. Két oldalát mindenféle hosszú és rövidebb ruhával megtömött beépített szekrények szegélyezték.

– A szezon fölkeltette bennem a szép ruhák iránti szeretetet – mondta Georgia. – Csakhogy nekem nemigen volt sajátom. A húszas éveimben nem engedhettem meg magamnak, de amikor üzleti sikereket értem el, lehetőségem nyílt a vásárlásra. – Intett Amynek. – Ne érezze magát feszélyezve, jöjjön, és nézzen körül!

A jól megvilágított gardróbban ruhák, blúzok, kasmírpulóverek sorakoztak színkódos rendszerben a kis fapolcokon. Amy mindig is könyvkedvelő, tudós nőnek képzelte el Georgiát. Aki, persze, elegáns. Itt azonban egy hollywoodi hercegnő ruhatárába illő színpompás nyomott szöveteket, csipkét, tollakat, földet söprő ruhákat látott. Azt hiszed, ismered az embereket, gondolta Amy, mégis megtalálják a módját, hogy meglepjenek.

– Csodaszép ruhák – jelentette ki, és ámuldozva csóválta a fejét, ahogy végigtapogatta a kelméket.

Amy szemében ezek a ruhák még mesésebbek voltak, mint a Ralph Laurennél látottak, mert ezeket valaha viselték. Mindegyik egy szerelmesről, egy véletlen találkozásról, egy győzelemről vagy egy veszteségről mesélt. Mindegyiknek megvolt a maga története.

– Sajnos egyik sem neves ruhatervező modellje – szabadkozott Georgia. – Sosem tudtam rászánni magam, hogy megfizessen azokat az árakat. Legtöbbjük a hatvanas, hetvenes és nyolcvanas évekből származó konfekció.

Amy elképedve bólintott, miközben egyre-másra húzta elő a különféle darabokat. Voltak köztük Ossie Clark estélyi ruhák, egy mélyen kivágott Halston, amely úgy festett, mint amely megjárta a Studio 54 nevű éjszakai mulatót, egy nyolcvanas évekből való Calvin Klein, egy gyönyörű, gyöngydíszítéses Dior ruha, és egy strucctollakkal szegélyezett gallérú Yves Saint Laurent.

– Ezek egyszerűen… elképesztőek – mondta. Georgia elismerően bólintott.

– Mindig is az volt a véleményem, hogy azok, akik pocskondiázzák a divatot, akik szerint a divat léha, soha életükben nem viseltek egy igazán mutatós ruhát. Semmi sem fogható egy gyönyörű ruhához, amikor azt az érzést kelti az emberben, hogy meg tudja hódítani a világot. Válasszon ki egyet – mondta végül –, és viselje ma este!

– Igazán? Komolyan beszél?

– Teljes mértékben. Itt csak állnak, és kárba vesznek.

Amy felfújta az arcát, és körülpillantott.

– Georgia, én a bőség zavarával küzdök. Őszintén, azt sem tudom, hol kezdjem.

– Nos, mit szól ehhez? – Leakasztott egy ruhát a fogasról, és széles mozdulattal kivette a szekrényből.

– Hűha! – hüledezett Amy. Görögös stílusú, bonyolult ráncokba húzott selyemdzsörzé darab volt. A színe pazar – akár a lágyan vöröslő naplementéé.

– Néhány évvel ezelőtt vacsorát adtak a tiszteletemre – magyarázta Georgia, Amy elé tartva a ruhát. – Nem érzem magam igazán kényelmesen az efféle eseményeken, ezért akartam valamit, ami golyóállóvá tesz. Egyébként volt egy barátnőm, aki a divatszakmában dolgozott. Ő találta nekem ezt a klasszikus Madame Grès-t.

– Madame Grès?

– Előtte én sem hallottam róla – vallotta be Georgia. – De a legnagyobbak között tartották számon. El sem hinné, hogy ez a ruha több mint negyvenéves, igaz? Teljesen modernnek tűnik, nem gondolja?

– Bámulatos!

– Mindig ilyen ruhát szerettem volna arra az alkalomra, amikor bevezetnek a társaságba.

Odavitte egy harmonikaszerű keleti paravánhoz.

– Emögött felpróbálhatja.

Az anyag simán rácsusszant Amy testére; tökéletes érzés volt, épp ahogyan Georgia mondta. Szexi, erőteljes, de ahhoz eléggé ünnepélyes, hogy nyeregben érezze magát tőle. Ráadásul, amikor megcsodálta a tükörben, látta, hogy kiemeli a domborulatait. Nem volt kisminkelve – tegnap óta még a kefét sem húzta végig a haján –, de ezzel együtt is tudta, hogy pompásan néz ki.

– Nagyon tetszik!

– Akkor menjen, és mutassa meg Danielnek, miről marad le.

– Megpróbálom. És ígérem, utána nyomban visszahozom.

– Nem kell sietnie – legyintett Georgia, és becsukta a szekrény ajtaját. – Nincs arról szó, hogy jómagam is egy randevún akarnám viselni.

Amy rápillantott.

– Hiányzik?

Georgia felvonta a szemöldökét.

– A szerelem? A szex?

– Nos, bonyolult, igaz? – kérdezte Amy, elpirulva az idős nő nyers szókimondásától.

– A szerelem valóban mindent össze tud zavarni – felelte Georgia halkan. – A szerelem csodálatos érzés, a problémát csak azok az érzelmek jelentik, amelyekkel együtt jár. Az irigység. A bizonytalanság. Tudja, egyszer azt mondta nekem valaki, hogy önzés belevetni magam a hivatásomba. Szerintem nálam ez az életben maradást szolgálta.

– Kérdezhetek valamit?

– Együtt töltöttük a karácsonyt. Azt hiszem, ez feljogosítja, hogy bármit kérdezzen.

– Mi történt azzal a férfival, akivel a szezon idején ismerkedett meg? Aki arra biztatta, hogy menjen egyetemre? Csak mert valahányszor említést tesz róla, egy kicsinyke mosoly ül ki az arcára, mintha… szóval, mintha nagyon szerelmesek lettek volna egymásba. És mégis szétmentek.

– Ó, Amy! Ahogy mondja, bonyolult volt. De igaza van. Edwarddal nagyon szerelmesek voltunk egymásba. Ezért ért véget a házasságom. Egyszerűen túl magasan volt a léc. Philip sosem tudott versenyre kelni vele.

A szemét könnyek homályosították el, és Amy látta rajta, hogy nem akar erről többet beszélni.

– Menjen, Amy! Menjen haza, és készüljön fel a ma estére!

– Nem, még maradok. Elmehetnénk egy kávézóba, és teázhatnánk egyet. Ha akar beszélni róla, itt vagyok…

– Nagyon régen volt ez már, kedvesem – felelte Georgia, kicsit szipákolva. – És most menjen! Ha Daniel az, akire a szíve vágyik, akkor rajta, legyen magáé a boldog vég. Ne felejtse el, amit a borról mondtam, de ha Daniel megakadna, taszigálja finoman a rozé felé. Van egy remek rózsaszín fajta, amelyik tökéletesen illik a borjúhúshoz.

20. fejezet

Amy biztosan tudta, hogy még soha nem nézett ki ilyen jól, és nem is érezte magát annyira szépnek, mint ezen az estén. Úton a Claridge’s felé, lopva megnézte magát a kirakatokban, a kocsik ablakában, sőt, amikor keresztülment a Bond Street állomáson, még a metró biztonsági kamerájában is. Ezt részben Georgia ruhája tette, persze. Bonyolult ráncait másnak, puhának és könnyűnek érezte a bőrén, és még a derékrész szabása is azt a benyomást keltette, mintha a bőrére hegesztették volna – mintha egy finom tüllből álló védőréteg képződött volna rajta. Jól mondta Georgia: olyan volt, mint egy páncél, amely megtámasztja a testét, és egész lényét golyóállóvá teszi. Tudta, hogy a férfiak megnézik, és most az egyszer még élvezte is, magába szívta a pillantásaikat, és belül mosolygott.

Lefordult a Brook Streetről, és belépett a szálloda oldalbejáratán. Előtte egy harminc-egynéhány évesekből álló kis csoport ácsorgott, várva, hogy bejusson az étterembe – a médiában sulykolt típusok. A férfiakon drágának kinéző öltöny volt, a két nő azonban a klasszikus olcsó londoni divat szerint öltözött fel: rájuk szabott nadrágot, tűsarkú cipőt viseltek, és trendi bőrdzsekijük alól áttetsző selyemblúz lógott ki.

Ez egy pillanatra megzavarta Amyt. Még egyszerű ruhájában is túlöltözöttnek, időszerűtlennek és ódivatúnak érezte magát.

– Asszonyom? – Amikor felpillantott, látta, hogy a főpincér őt bámulja. – Segíthetek?

Amy lehunyta a szemét, és vett egy mély lélegzetet. Gyönyörű vagy, emlékeztette magát. Még sosem néztél ki ilyen jól.

És amikor kinyitotta a szemét, a nyugtalanság elillant. Az a régi Amy volt, gondolta, miközben megmondta a nevét a főpincérnek, és belépett az étterembe. Most bármit megtehetek, amit akarok.

Daniel már ott volt. Ez meglepetésként hatott – Amy nem is tudta megszámolni, hányszor üldögélt egyedül, rá várva, míg végül holmi, az amerikaiakkal folytatott rém fontos megbeszélésre vagy valamelyik híd tébolyító forgalmára hivatkozva beviharzott. A közeledtére felállt, és Amy elégedetten látta, hogy elkerekedik a szeme.

– Ejha! – álmélkodott Daniel, és ügyetlenül megpuszilta. – Elképesztően nézel ki.

Tudom, gondolta Amy. És most az egyszer érezte is.

– Ez jó választás volt – mondta, amikor a pincér alátolta a széket. – Tényleg szeretem ezt a helyet. Mindig egy óceánjáróra emlékeztet az art decós bájával. Nem volna csodálatos úgy utazni?

Daniel bólintott.

– De, most, hogy így belegondolok, azt hiszem, igazad van.

Daniel egyetért vele? Ez is újdonság. Amy legszívesebben felvihogott volna. Szegény ember valóban hátrányos helyzetben van ma este.

– Na és jól telt a karácsonyod? – kérdezte Daniel mintegy mellékesen.

Remekül, tekintve, hogy a barátom egy héttel korábban dobott, gondolta Amy, aztán ezt gyorsan kiverte a fejéből. Adj neki egy esélyt! – mondta magának. Hiszen most legalább itt van, és próbálja helyrehozni, amit elrontott.

– Igen, hazamentem New Yorkba.

– Ezt kikövetkeztettem. Hogy vannak a szüleid?

– Jól, de velük csak kétszer találkoztam. Igazából egy barátommal laktam Manhattanben.

Daniel félrebillentette a fejét. Amy látta rajta, hogy felkeltette a kíváncsiságát.

– Ó, csakugyan? Hol?

– A Plaza Athénée hotelben – felelte a lehető leglezserebben, és élvezettel nézte, hogy Daniel szemöldöke egy leheletnyit felszökik a meglepetéstől.

– Miféle barát ez? Amelyiknek sofőrje van?

– Daniel, hagyd abba! Kezdesz úgy beszélni, mint aki féltékeny.

– Talán az is vagyok – felelte a férfi kissé sértődötten. – Ha egyszer a barátnőm karácsonykor eltűnik a városból, és sofőrt tartó gazdag barátokról kezd mesélni, persze hogy kissé féltékennyé leszek.

– Georgia Hamiltonnal utaztam.

– Ki a fene az ürge? – fröcsögött Daniel enyhén kivörösödő arccal.

Amynek az asztal alatt bele kellett csípnie magába, hogy ne nevessen fel. Daniel féltékenysége annyira nyilvánvaló volt, hogy egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy a továbbiakban „George”-ként mesél Georgiáról, csak hogy móresre tanítsa. Ez ugyan egy rövid időre elégtételt jelentene számára, de nem fér bele az elhatározásába, hogy ad neki még egy esélyt.

– Georgia, Daniel. Nő az illető. Jó hetvenes. Egy meglehetősen híres könyvkiadó, ha éppen tudni akarod.

– Ó!

Miután Daniel megnyugodott, hogy nincs közvetlen versenyhelyzetben, egykettőre visszanyerte a higgadtságát. Ezzel együtt Amy látta, hogy nem tudja levenni róla a szemét, és a hatalom érzése fogta el.

– Azonkívül már nem vagyok a barátnőd, Daniel. Azt tehetek, amit akarok.

Danielbe szorult annyi tisztesség, hogy szégyenkező képet vágott.

– Valóban – mondta végül. – Ami akkor este történt… Aránytalanul fel lett fújva a dolog. Tulajdonképpen erről akartam beszélni veled ma este.

Amy visszafogta magát, nehogy szóljon valamit.

– Helytelen volt, hogy hagytalak úgy elmenni. Hogy hagytam, hogy a szüleim azt az érzést keltsék benned, hogy nemkívánatos vagy az életemben. Tévedtek. Őrülten hiányoztál karácsonykor, és amikor felhívtál, rájöttem… Rájöttem, hogy szeretlek.

Nem először mondta ezt neki. Elmormolta néhányszor szeretkezés után, még többször olyan körülmények között, amelyek után az ágyban kötöttek ki. Mélyen a férfi tiszta kék szemébe nézett, próbálta megfejteni, most őszintén beszéle.

– Te is felhívhattál volna – tesztelte óvatosan.

– Tudtam, mennyire dühös vagy rám, és őszintén szólva nem is hibáztatlak érte. De ez már a múlt. Most itt vagyunk együtt, hát élvezzük ki!

Amy a magabiztosságát visszanyerve az étlap után nyúlt, és tanulmányozni kezdte.

– Indítsunk egy itallal? – vetette fel még mindig hűvös hangon. – Mit szólnál a shirazhoz? Ehhez a dél-afrikai vöröshöz – tette hozzá gondolkodás nélkül.

Daniel arca elárulta a meglepetését. Amy eddig még sosem tette le a voksát a vörös-vagy fehérbor mellett.

– Jó – felelte. – Miért is ne?

Miután megrendelték a bort és az ételüket, Daniel áttolta a kezét az asztalon, hogy összeérjenek az ujjaik.

– Mesélj New Yorkról!

És a finom vacsorájuk mellett Amy mesélt. Mindent elmondott neki a Frickben látott Holbeinről és a Serendipityről és karácsony első napjáról, amelyet a szüleivel töltött. Daniel cserébe mesélt neki az előléptetéséről és az Oxfordshire-ben töltött karácsonyról, amely láthatóan cotswoldsi pubok látogatásából és az apjával folytatott lovas versengésből állt.

– Alig vártam, hogy elszabaduljak – vallotta be. – Alig vártam, hogy visszajussak hozzád.

Akár igaz volt, akár nem, Amy örült, hogy legalább ezt hallja a szájából. Daniel megint a szokásos megnyerő, sármos önmaga volt. Az a Daniel, akibe csaknem tizennyolc hónapja beleszeretett. Az a Daniel, akivel órákig tudott kézen fogva sétálgatni egy parkban vagy egy folyó partján, és közben történeteket meséltek egymásnak. Az a Daniel, aki figyelmes, izgalmas és értelmes, akit azért választottak be a gyors előmenetelt biztosító diplomáciai testületbe, mert pusztán azzal, ahogyan hallgatja a másikat, azt a benyomást tudja kelteni az illetőben, hogy érdekes és okos. Amy mindig is úgy vélte, hogy képes volna azáltal elrendezni különféle nemzetközi ellenségeskedéseket, hogy az összes érintett felet elvinné estére a pubba – nem csoda, hogy mire megérkeztek az előételek, az ő towerbeli vitájukat is elsimította.

– Gyere – mondta végül, miután eltakarította a tányérjáról a Wellington-bélszínjét. – Egyszerűen nem érdekel a puding. Hát téged? Tűnjünk el innen!

És amikor felálltak, és kisétáltak az étteremből, valahogy már nem szorult válaszra a kérdés, hogy ismét együtt vannak-e. Daniel érintéséből, abból, amilyen oltalmazón vezette keresztül a szálloda hallján, és abból, ahogyan az ujjai az övét keresték, Amy megállapította, hogy ismét együtt vannak.

– Daniel… – kezdte hátrafordulva. – Én…

– Dan cimbora! Te vagy az? – Harsogó hang szakította félbe, és egy túlsúlyos férfi dülöngélt feléjük. – Tényleg te vagy az, vén gazember!

– Gidster, hogy a büdös francba kerülsz te ide, öregem? – ragadta meg Daniel a férfi karját, mintha rég elveszett fivére volna. Aztán elengedte, és odafordult Amyhez.

– Amy Carrell, ismerkedj meg Gideon Maybarral, akivel együtt jártunk iskolába.

– Hell-óó, Amy – üdvözölte Gideon kéjesen, és szemérmetlenül végigmérte, majdhogynem a nyelve is kilógott. – Te aztán nem vagy elveszett ember, Dan-Dan! – tette hozzá, és a könyökével oldalba bökte Danielt.

– Na és mi szél hozott ide, Gid? – érdeklődött Daniel. – Karácsonyi iddogálás?

– Nem ennyire mókás. Egy esküvőn veszünk részt a bálteremben. Csak kijöttem egy kicsit, hogy gyorsan elfüstöljek egy jó öreg Cohiba szivart.

– Esküvő? – nevetett Daniel. – Remélem, nem a tiéd?

Gideon nevetve rázta a fejét.

– Nem, Alex Dyeré – emlékszel rá? Egy évvel járt fölöttünk. Hé, mi lenne, ha bejönnétek meginni valamit?

– Szerinted nem zavarná?

– Dehogyis. Mindennek örül, ami eltéríti újdonsült aszszonykájától.

– Bemenjünk egy italra? – fordult oda Daniel Amyhez. A lány elképzelni sem tudott olyat, amihez kevesebb kedve lett volna, mint besétálni egy terembe, amelyet Daniel részeg iskolatársai töltenek meg, de mosolyt erőltetett az arcára. Meg tud ezzel birkózni. Ebben a ruhában mindennel meg tud birkózni.

– Remekül hangzik – mondta, és megszorította Daniel kezét.

Követték Gideont a bálterembe, ahol Amy meglepve látta, hogy a táncparkettet ellepték a párok, akik egy hattagú együttes játékára ropták. A termet téli csodaországnak rendezték be, és a hosszú, krémszínű ruhába öltözött menyasszony a vállára terített fehér szőrmestólával úgy festett, akár egy szibériai királynő.

– Táncolunk? – kérdezte Daniel.

– Te? – nevetett Amy.

– Azt hiszem, elő tudok kotorni az agyam mélyéről pár lépést, ha nem bánod, hogy időnként a lábadra lépek.

– Akkor elfogadom a felkérést, jó uram – válaszolta Amy egy pukedliutánzat kíséretében, és fülig ért a szája, amikor Daniel a táncparkettre vezette. A férfi szembefordult vele, és szorosan magához húzta, az egyik kezével Amy kezét fogta meg, a másikat a derekán nyugtatta.

– Nem is rossz – mosolygott Amy. – Néhány egészen tisztességes lépést tanultál abban a puccos iskoládban.

– És azóta, hogy elvégeztem, elsajátítottam még néhány trükköt – biztosította Daniel. Még szorosabban magához húzta, és vezetni kezdte a táncparketten. Kissé már berozsdásodott, de természetes módon hajladozott, és Amy ellenállt a kísértésnek, hogy kijavítsa a hibáit – elvégre a férfi dolga a vezetés. Egy hölgy tudja az ilyesmit, még akkor is, ha titokban ő parancsol.

Amikor a szám véget ért, Daniel végigsúrolt az ajkával Amy nyakán.

– Rettentően szép vagy – mondta lágyan.

– Te sem vagy gyenge – felelte Amy, reményei szerint szexisre sikerült mosollyal.

– Soha nem akarlak elengedni.

– Akkor igyekezz egy kicsit jobban, hogy megtarts.

– Sajnálom, ami történt. Ostoba voltam. Igazad van, valóban az erősebb igyekezetről van szó, és végül is Washington nincs olyan nagyon messze. Gondolkodtam: ha minden hónapban mind a ketten a transzatlanti járattal repülünk, kéthetente láthatjuk egymást. Ismerek olyan bankárokat, akik ennél kevesebbszer találkoznak a feleségükkel. – Halkan, lágyan elnevette magát, de Amy látta rajta, hogy nyugtalan.

– Ezt komolyan gondolod?

– Szeretnélek kárpótolni. Hadd kezdjem most rögtön!

– Most rögtön? – Amy mosolyogva elhúzódott tőle.

– Kivettem egy szobát a hotelben – jelentette Daniel, és kutatva a szemébe nézett. – Ha szeretnéd.

– Nagyon szeretném – felelte Amy. Kézen fogta, és levezette a táncparkettről, és kifejezetten szexinek találta, hogy ő a főnök.

Felmentek a kis lifttel a második emeletre. Egyik kezével még mindig Amyét fogva, Daniel kinyitotta az ajtót, és a lámpa felkapcsolásával nem vesződve behúzta a szoba sötétjébe.

Felhúzta a selyemdzsörzé szoknyát, nekinyomta Amyt a falnak, és megmarkolta a fenekét. A keze csak úgy perzselt a puha anyagon át, és fejét lehajtva csókolgatni kezdte Amy csupasz vállát.

– Rengeteg ruha van rajtad. Ez valami dizájnererényöv? – tudakolta, miközben próbálta átverekedni magát a tengernyi anyagon.

– Akkor vegyük le! – nevetett Amy halkan, miközben az ágy felé botladoztak.

Benyúlt Daniel bokszeralsójába, érezte a teste masszív vonalát, majd végigsúrolt tenyerével a szúrós fanszőrzetén és a férfiasságán, amíg teljesen meg nem keményedett a kezében.

A férfi kikapcsolta a melltartóját, és lehámozta róla a tangáját, és amikor már mindketten meztelenek voltak, rázuhantak a matracra. Daniel lovaglóülésben ráült, és lecsapott, hogy megszopogassa megkeményedett, barna mellbimbóit, először az egyiket, majd a másikat, aztán a szájával lejjebb vándorolt, a hasára, és a leheletével meg az ajkával úgy csókolgatta és cirógatta, mintha annál édesebbet még sosem kóstolt volna. Megnyalta az ujjait, és kettőt beléje nyomott, és ott egy olyan forró, pompás helyet talált, hogy Amy felnyögött, és ívben megfeszítette a hátát, élvezve, hogy a férfi ennyire kívánja. És amikor széttárta a lábát, érezte, hogy Daniel beléje nyomakszik, először lassan, míg végül teljesen ki nem töltötte, és egy ritmusra mozogtak; az édes energia egyre növekedett, és egy olyan fehéren izzó csúcspontra érkezett, hogy Amy azt szerette volna, ha sosem ér véget, ugyanakkor nem tudta biztosan, hogy el bírná-e viselni a folytatást.

Amikor Amy kinyitotta a szemét, a redőny egyik kis résén már beszűrődött a halvány téli napsugár. Daniel, gondolta mosolyogva, és odacsúsztatta a kezét, hogy megnézze, ott van-e még mellette a férfi meleg, kemény teste. Tehát mégsem csak álom volt. Átpillantott a szoba másik felébe, és látta, hogy Georgia ruhája mint egy kupac olvadt selyemdzsörzé hever a földön.

– Ó, a francba – suttogta. Kiugrott az ágyból, felnyalábolta, és kisimítgatta a finom anyagot. Kérlek, add, hogy ne legyen baja! – gondolta. Nagyon kedves volt Georgiától, hogy kölcsönadta neki, nem viheti úgy vissza, hogy tönkrement egy bálban.

– Szép a kilátás.

Amy felugrott, kiegyenesedett, és gyorsan meztelen teste elé kapta a ruhát. Rövid hallgatás után kitört belőle a nevetés.

– Most már semmi értelme takargatni – jegyezte meg Daniel lusta vigyorral, és kinyújtotta a kezét. Amy óvatosan egy szék hátára fektette a ruhát, és visszament az ágyhoz.

– Szóval ébren vagy – állapította meg, és hátrasimította a férfi haját.

– Az alvás időpocsékolás, amikor itt vagy mellettem. – Átkulcsolta Amy derekát, és megpróbálta visszahúzni a takaró alá. – Bújj vissza az ágyba! – mosolygott.

– Nem lehet, édesem. Indul a műszakom a Kovácsműhelyben, és addig még el kell mennem a Primrose Hillre Georgiához, hogy visszaadjak neki valamit.

– Az nem fog sokáig tartani.

– Előbb haza kell mennem átöltözni – jelentette ki Amy. Felállt, és felvette a bugyiját.

– Még mindig dühös vagy, igaz?

– Dan, sok ma a dolgom.

Daniel kiszállt az ágyból, és Amy mögé kerülve átkarolta.

– Mikor láthatlak újra? – kérdezte, és enyhén borostás állával megbökdöste Amy vállát. – Ha az tesz boldoggá, lassíthatunk, de pillanatnyilag a tegnapihoz hasonlóan minden estét veled akarok tölteni, amíg el nem kell indulnom Washingtonba.

– Ez drága vállalásnak ígérkezik – mosolygott Amy, de nyomban ráébredt, hogy Daniel csupán a letétje kamataiból akár jövő karácsonyig megengedhet magának egy szobát a Claridge’sben.

– Mit csinálsz szilveszterkor? – faggatta tovább Daniel, apró puszikkal hintve be a nyakszirtjét.

– Azt hiszem, Cheryl igényt tart a munkámra.

– Vedd ki azt az estét! Mondd meg Cherylnek, hogy kifizetem az emberei egész esti bérét, ha cserébe veled tölthetem a szilvesztert.

Amy szembefordult vele.

– Most csak viccelsz, ugye?

– Gideon említette, hogy házibulit rendez – felelte Daniel szórakozottan játszadozva a farkával. – Szuper háza van a Dokknegyedben. Elmehetnénk oda, aztán a szüleim szokásos újévi ebédjére.

– Nem, nem, nem. Azt hiszem, jobb, ha egy ideig nem megyek a szüleid közelébe.

Daniel odalépett hozzá, és a kezébe fogta az arcát.

– Amy, szeretlek. Veled akarok lenni, és a családomnak ezt meg kell értenie. Nem mindenki rosszindulatú, de ha feszélyeznek, mondd meg, akkor csak a buliba megyünk el, és az új év első napját ágyban töltjük a lakásomon. Rendelhetünk pizzát, és egész nap nézhetünk pocsék filmeket. Mit szólsz hozzá? – kérdezte Amy mellbimbóját cirógatva.

– Remekül hangzik – felelte Amy, miközben megfordultak, és visszazuhantak az ágyra.

21. fejezet

A napsugár már áttört a felhőkön, mire Amy felért a Chalk Farm metróállomás lépcsőjén. Még mindig hideg volt, a lélegzete fehér pamacsokban szálldosott előtte, és a járdán csillogott a jég, ő mégis szinte szökdécselt. Ha esett volna az eső, valószínűleg kedve támadt volna úgy pörögni egy lámpaoszlop körül, mint Gene Kelly.{17} Miután eljött a szállodából, hazament átöltözni, és induláskor egy öltönyzsákban a karjára fektette Georgia varázsruháját. Újból együtt volt Daniellel, voltak gondoskodó barátai – úgy érezte, övé a világ.

A faluban megállt a virágosnál, és vett egy tulipánokból és rózsaszín verbénákból álló szép csokrot. Aztán gondolt egyet, beugrott az újságoshoz, és vett egy Kit Katet. Általában megtagadta magától a csokoládét – ami azt illeti, tizenegy éves kora óta igen sok mindent megtagadott magától, mivel akkor már komolyan vette a balettozást, és ahhoz pillekönnyűnek és nádszálkarcsúnak kellett maradnia –, de amióta elutazott Manhattanbe, megváltoztak a dolgok. Nemcsak könnyedebbnek és magabiztosabbnak érezte magát a bőrében, de úgy gondolta, hogy új jövő áll előtte, egy jövő, amelyben Daniel is szerepel, és amelynek talán, de tényleg csak talán, a táncolás már nem lesz része. Vagy legalábbis nem úgy, hogy minden étkezéséről megszállottan naplót kelljen vezetnie, és indokolnia kelljen a testébe bekerülő minden egyes kalóriát.

A csokoládé tiltott örömét kiélvezve épp befordult Georgia utcájába, amikor észrevett egy ismerős alakot. A harmincas évei elején járó férfi a farmerjában, a vastag horgászpulóverében és a csíkos egyetemi sáljában a Brontë nővérek regényhőseire emlékeztető, borongósan jóképű típushoz tartozott. Amy egy pillanatig nem tudott visszaemlékezni, hol látta már korábban – Talán a BBC egyik történelmi drámájában? –, de aztán beugrott neki, hogy ez Georgia unokaöccse, Will.

Nyilvánvaló volt, hogy a férfi is felismerte. Amy látta, hogy hirtelen megtorpan, majd, miután rájött, hogy a találkozás elkerülhetetlen, lelassította a lépteit.

– Jó napot – üdvözölte Amy zavartan, amikor már csak egy-két méternyire voltak egymástól.

A férfi megállt, és bólintott.

– Minden rendben?

– Amy, Georgia barátnője – mondta a lány kissé feszengve.

– Emlékszem – közölte Will tömören.

– Boldog karácsonyt! – folytatta Amy derűsen. – Vagy most már inkább boldog új évet kellene kívánnunk?

– Azt hittem, Amerikában mindenre boldog ünnepeket kívánnak – felelte a férfi olyan hangon, amelyből kiviláglott, hogy úgy véli, az amerikaiak civilizálatlan telepes népség.

Hm, neked is boldog karácsonyt, zsémbes alak, gondolta Amy.

Egy pillanatig feszélyezett csöndben álltak.

– Kellemes volt az útjuk?

– Szuper volt.

– Nem válaszolt az SMS-emre.

A férfi sötét tekintete ismét bűntudatot ébresztett Amyben.

– Will Hamilton – felelte, amikor leesett a tantusz. – Szóval maga volt az. – Igyekezett nem szégyenkezni, amikor eszébe jutott a rejtélyes üzenet, amelyet épp egy perccel azt megelőzően olvasott, hogy Daniel hívása minden egyébről elterelte a figyelmét.

– Útban voltunk a repülőtérre, és aztán kikapcsoltam a telefonomat – tette hozzá, belepirulva a hazugságba.

– Huszonnégy órára? – hitetlenkedett a férfi. Összevont fekete szemöldöke helytelenítésről árulkodott.

Amynek fájt a karja, és Will Hamilton jelenléte nyugtalanítóan hatott rá. A megismerkedésük pillanatától fogva tudta, hogy a férfi gyanakszik rá, és mivel aggódott a rokonáért, az, hogy ő semmibe vette az üzenetét, még inkább meggyőzte arról, hogy nem bízhat meg benne.

– Mennem kell – mondta, és a Georgia ruháját tartalmazó öltönyzsák felé intett a fejével. – Nehéz.

– Mikulás-öltözék? – érdeklődött a férfi fanyarul.

– Egy ruha. Georgiáé, de kölcsönadta nekem egy különleges estére. Ezért hoztam a virágot.

– Eredményszerző ruha, igaz?

Amy eltűnődött, mit érthet ezen, aztán elpirult, amikor eszébe jutott, ahogy a földön hevert a Claridge’s hálószobájában, és máris pontosan tudta, miről beszél a férfi.

– Nos, ez nem csak egy egyszerű ruha. Ez műalkotás. Megérdemli, hogy óvatosan bánjunk vele.

Will most először mosolyodott el, és ettől az egész arca felderült.

– Látom, túl sok időt töltött Georgia társaságában, máris kezd úgy beszélni, mint ő.

– Ami azért nem olyan rossz, nem?

Will megvonta a vállát, és lepillantott az órájára, jelezve, hogy a beszélgetésüknek ezzel vége.

– Elbírja? A táskát és a virágot? Vagy szüksége van segítségre?

– Segítségre nincs szükségem – felelte Amy, és szöget ütött egy gondolat a fejében. – De azt nem bánnám, ha kicsit beszélgetnénk…

Will újból az órájára pillantott, mintha kényelmetlenül érintené Amy kérése.

– Kérem, Will, Georgiáról van szó. Csak öt percre fogom föltartani. Cserkészbecsületszavamra – tette hozzá három ujját föltartva.

– Maga volt cserkész? – csodálkozott Will, és kivette a kezéből a táskát.

– Hívjon meg egy kávéra, és mindent elmesélek róla – felelte Amy, miközben beirányította a legközelebbi kávézóba.

A kávézó, ahová betértek, hemzsegett a bohém, kopottan elegáns csecsebecséktől, ami nem csoda, hiszen ez a Primrose Hill volt, ahol mindennek sikkes vintázs stílusúnak kell lennie. A pult mögött álló lány reakciójából Amy nyomban látta, hogy errefelé ez Will törzshelye.

– Helló, Will – mosolygott, és frufruja alatt szemérmesen rebegtette a szempilláját.

Amy elfojtott egy mosolyt: a lány úgyszólván megadta neki a telefonszámát. Vetett Willre egy oldalpillantást, mialatt a férfi két lattét rendelt. Megértette, miért vette észre a csinos szőke barista. Ferde mosolyú, okos tekintetű, jóképű fickó volt, azzal a fajta arisztokratikus csontozattal, amely nemzedékeken át öröklődik, és amit kócos sötét haja sem tudott elrejteni. Egyetemista fiús farmerjában és pulóverében teljesen úgy festett, mint az ő egyetemének dráma tanszékén tanuló jóképű fiatalemberek, a kiváltképp jó megjelenésűek, akiknek szent meggyőződése volt, hogy filmsztárnak születtek. Egy másik életben, a London és Daniel előtti életében alighanem bele is zúgott volna.

Leült az ablak mellé, letette a virágokat, és hagyta, hogy a tekintete kikalandozzon az utcára. Elmosolyodott, ahogy visszagondolt az előző estére. A vacsorára, a szexre, Daniel ígéretére, hogy kihagyja a szülei újévi ebédjét, hogy vele tölthesse a napot.

– Latte – mondta egy hang, miközben egy bögre enyhén habos kávé került elé, és Amy visszatért a jelenbe.

– Köszönöm. – Visszamosolygott Willre, aki levette a sálját, és leült Amy mellé.

– Ha jól látom, törzsvendég itt – jegyezte meg Amy.

– Több időt és pénzt költök el itt, mint kellene – felelte Will, a kávéját fújkálva. – Tulajdonképpen sárkányrepülővel is lejöhetnék ide.

– Sárkányrepülővel?

– Látja azt a boltot az út túloldalán? – mutatott ki Will az ablakon. – Ott fölötte, az az én lakásom.

– Amelynek az erkélyéről zoknik lógnak le?

Will bólintott.

– Az időjárás nem épp szárításra termett, nem?

– Azt hiszem, nyár óta vannak ott.

– Én pedig azt hiszem, most vette el a kedvemet a lattémtól – nevetett Amy, és enyhült közöttük a feszültség. – Ne haragudjon, hogy nem válaszoltam az SMS-ére.

– Alighanem kicsit túlzásba vittem a féltést – pillantott rá Will a kávéscsészéje fölött.

– Szerintem Georgia tökéletesen képes vigyázni magára. – Amy ismét visszamosolygott rá. – De én is gyanakodtam volna… Egy rejtélyes amerikai elviszi egyik családtagját Manhattanbe egy varázslatos kirándulásra az ismeretlenbe.

– Nem gyanakodtam – felelte Will a szemébe nézve.

– Dehogynem – nevetett Amy. – Láttam magán, hogy azon töpreng, ez nem egy kimunkált terv része-e, hogy megszabadítsam Georgiát némi pénztől.

– Foglalkozási ártalom – felelte Will, nem is tagadva a felvetést. – Túlzottan élénk fantázia.

Amy ivott egy kortyot a kávéjából.

– Miért, mit csinál? Úgy értem, mi a foglalkozása?

– Ez az a halasztást nem tűrő téma, amelyet meg akart vitatni?

– Nem, csak rájöttem, nem tudom, miféle férfi az, aki közszemlére teszi az alsóneműjét.

– Találgasson!

– Ügyvéd? Nem, ahhoz nem elég rendes.

– Kösz.

– Ez kizárja a könyvelőt és a bankárt is. Orvos esetleg? Nem, ezzel a hajjal kizárt. PR-os. Talán, de mindig azt gondoltam, hogy azokban van egyfajta őszintétlen sárm.

– Vagyis nem vagyok sármos. Ezt akarja mondani.

– Nem ezt mondtam…

– Véget vetek a szenvedéseinek. Író vagyok.

– Könyveket ír?

– Semmi ilyen nagyszabásút. Színdarabokat. A közhelyes meg nem értett művész, aki a padlásszobájában éhezik, sajnos. Georgiáról akart beszélni?

Amy az arcát fürkészve töprengett, mennyit mondjon el neki. Semmi esetre sem akart visszaélni egy barát bizalmával, de pontosan azért kellett beszélnie Will-lel, mert Georgiát a barátjának tekintette.

– Nem ismerem nagyon jól Georgiát. Legalábbis New York előtt nem ismertem jól.

– Akkor miért utazott el vele?

– Mert megkért rá. Munka volt – felelte, keresgélve a megfelelő szavakat.

– Munka? – lepődött meg Will.

– Útitárs voltam. Hivatásos útitárs. Nem akart egyedül menni, ami érthető is.

Will átható pillantást vetett rá, és Amy látta rajta, hogy próbálja felmérni a barátságuk természetét.

– Nézze, tudom, hogy semmi közöm hozzá – vett egy mély lélegzetet. – De szerintem nincs rendjén, hogy Georgiának egyedül kell töltenie a karácsonyt. Vagy legfeljebb olyasvalakivel, akit nem ismer túl jól. Hiszen van családja, nem? Miért nem velük tölti az év legfontosabb időszakát?

– A mi családunk bonyolult – válaszolta Will. A hangja élénken csengett, de a hatást kissé aláásta a felső ajkán csücsülő kis habbajusz.

– Bonyolult – ismételte Amy, visszaemlékezve, hogy Georgia ugyanezt a szót használta egy régi barátjával kapcsolatban. – De hát mi olyan bonyolult benne, Will? Számomra meglehetősen egyértelműnek tűnik. A családja magára hagyta egy olyan időszakban, amikor a legtöbb támogatásra volna szüksége.

Will összehúzta a szemét. Olyan átható volt a pillantása, hogy Amynek el kellett néznie másfelé.

– Miért? Mi a baja?

– Öreg! – vágta rá Amy ingerülten. – Jó, persze, tud járni, beszélni, és tud gondoskodni magáról, de nem kellene egyedül élnie egy hosszú lépcsősor tetején úgy, hogy nincs támasza, és nem kellene hirdetésben keresnie egy idegent, hogy kísérje el a vakációjára.

– Én igyekszem – felelte Will, és látszott, hogy egyre frusztráltabbá válik. – Felszaladok hozzá, felajánlom a segítségemet, még ide is költöztem, ebbe az utcába, a fene vigye, hogy rajta tudjam tartani a szemem, de komolyan mondom, Amy, tudomást sem akar venni erről. Ő vágta el magát a családtól. Engem éppen csak elvisel, de ő akarja így.

– És miért? Miért veszett össze a családdal?

Will letette a csészéjét.

– Nem az én tisztem ezt megvitatni.

– Miért nem? Nekem úgy tűnik, maga az egyetlen, aki törődik vele. Kérem, Will! Georgia nagyon kedves volt hozzám, és én segíteni szeretnék, de ha nem tudom, mi a problémája, semmit sem tehetek.

Will tétovázva pillantott rá.

– Történt valami még tizenéves korában. Volt egy parti, és… történt valami, valami nagyon rossz. A családtagok két pártra szakadtak… Tudja, milyenek tudnak lenni a családok. Mondjuk úgy, hogy a dolog nem végződött jól.

– Ugyan már, Will, ennél azért többet kell elmondania.

– Minden, amit tudok, csak szóbeszéd… családi pletykák és suttogások – jelentette ki a férfi, és kisöpört egy hajtincset az arcából. – Még soha senki nem ült le velem, hogy azt mondja: „Oké, Will, ez történt, ezért nem jön el Georgia soha karácsonykor.” És gyanítom, még ha el is mondanák, az korántsem az igazság volna. Az egyetlen, aki valóban tudja, miről van szó, az maga Georgia.

– Akkor lehet, hogy tőle kérdezem meg.

– Minden tiszteletem a magáé, de kétlem, hogy magának majd elmondja.

Amynek el kellett ismernie, hogy egyetért vele. Elvégre alig ismeri Georgiát, és egy effajta beszélgetés még közeli barátok között is nehéz volna. Amy egy pillanatig a saját családjára gondolt, ahogy mind ott szorongtak egy aprócska asztal körül. Képesek volnának valaha is arra, hogy kiközösítsék? Előfordulhatna-e, hogy valami, ami kislány korában történt, oda vezessen, hogy ilyen éket verjen a családtagjai közé? Nem hitte. A családjától elválasztja ugyan a távolság, mégis erős köztük a vér, a szeretet és az emlékek szőtte kötelék.

– Jesszusom, mi bajuk van maguknak, briteknek? – fortyant fel hirtelen haragra gerjedve. – Ez csak a szokásos blazírtságuk vagy érzelmi székrekedés?

– Szép kép mindjárt a nap elején – jegyezte meg Will csípősen. Amy módfelett csúnya pillantást lövellt feléje.

– Ez nem vicces, Will.

– Igaza van, nem vicces – tolta félre a férfi mérgesen a csészéjét. – Egy szétszakadt család nem vicces. De hallja az igazságot: Georgia gyűlöl bennünket. Semmiképpen nem akarja, hogy közünk legyen egymáshoz. És ha maga valóban olyan jó barátnője volna, nem szívózna tovább, hanem tiszteletben tartaná ezt.

Amy csalódottan és felháborodottan csóválta a fejét.

– Nos, jobb lesz, ha megyek, és visszaszolgáltatom a ruhát. Közben ránézek a családtagjára.

– Úgy, szóval most már én vagyok a rosszfiú – csapta égnek a kezét Will bőszen.

– Ennek az eldöntése a lelkiismeretére van bízva – csattant fel Amy. Elővett az erszényéből két egyfontost, és az asztalra tette. – A lattéért – mondta. Felkapta a holmiját, felállt, és elnyomakodott a férfi mellett.

– Amy, várjon! – Will megérintette a karját, és megfogta csupasz csuklóját. Amy hátrahőkölt, és érezte, hogy lángba borul az arca.

– Boldog új évet, Will! – mondta elhúzódva tőle, és hátra sem nézve kiment a kávézóból.

Valami rossz történt, ismételgette magában Amy Georgia lakása felé ballagva. Tipikus brit bagatellizálás, gondolta azon rágódva, amit Will Hamilton mondott. Valami, amiről nehéz beszélni, tehát nem csináltak belőle nagy ügyet, inkább a szőnyeg alá söpörték. De mi történhetett akkor? Egy kedves idős hölgy, bezárva a lakásába, ahol csak ruhák és emlékek nyújtanak neki társaságot. Hogyan lehet így élnie valakinek? Valami rossz történt? Mi az ördög lehetett? Mi képes egy családot több mint ötven évre szétszakítani?

Megnyomta a kaputelefont, és fölszaladt a lépcsőn. Georgia nyitva hagyta neki a lakás ajtaját, és Amy hallotta, hogy a konyhában már forr a víz a teáskannában.

– Ó, virágok! Nem kellett volna! – mondta a nappaliból visszatérő Georgia.

– De igen, nagyon kedves volt, hogy kölcsönadott nekem egy ilyen gyönyörű ruhát.

– Csodálatosan szépek – állapította meg Georgia, és szorgoskodni kezdett. Fogott egy metszőollót, lecsípett a virágok szárából, és elrendezte őket egy krémszínű tűzzománc vázában.

– No és hogy ment? Milyen volt a Claridge’s?

Amy kicsit elpirult, ahogy eszébe villant a pillanat, amikor bebotladoztak a szállodai lakosztályba, és a csodaszép ruha végül lekerült róla. Most nem Nathannel vagy, emlékeztette magát. Ha most vele beszélgetne, holtbiztos, hogy minden részletről beszámolna a barátjának – ők ilyen viszonyban voltak –, Georgia azonban egy olyan osztályból és korszakból származott, amely nem helyeselte a házasság előtti szexet. Amy arra az álláspontra jutott, hogy a hölggyé válás egyik kívánalma az önmegtartóztatás művészetének elsajátítása.

– Nos, Daniel azt akarja, hogy töltsük együtt a szilvesztert – felelte végül.

– Annak jó jelnek kell lennie, ha megvalósul – jelentette ki Georgia.

Ha megvalósul? – gondolta Amy enyhe bosszúsággal, holott tudta, hogy Georgia csak az ő érdekében óvatos.

– Hogy szerepelt a ruha?

– Varázslatos hatása volt – válaszolta Amy fülig érő szájjal.

– Nem a ruha tette, Amy, hanem maga. Maga gyönyörű fiatal nő, akibe beleszeretnek a férfiak. A ruha csak megadta a magabiztosságot, hogy elhiggye, lehet is az a nő.

Georgia fanyarul elmosolyodott.

– Teázzunk?

Amy némán bólintott, miközben Georgia elindult a konyha felé. A ruhászsákot nézve azon tűnődött, vajon igaza van-e az idős nőnek. A ruhában tényleg volt valami különleges.

– Az előbb összeakadtam Will-lel – mondta, mert eszébe jutott, nem csak azért van itt, hogy visszaadja a ruhát.

– Nahát, ő az, akinek kellene egy aranyos barátnőt találnunk – jegyezte meg Georgia. – Nagyon komoly fiú. Túlságosan is komoly. Elolvastam némelyik művét. Roppant tehetséges fiatalember, de hajlamos arra, hogy kissé nehézkes legyen. Szerintem ki kellene mozdulnia a lakásából. Szórakoznia kellene.

Amy hallgatott egy darabig, nem tudva biztosan, mondjon-e többet. Rajta, ne légy balfék! – korholta magát.

– Megkérdeztem tőle, miért nem beszél a családjával – mondta, és ajkát beharapva megacélozta magát.

Georgia néhány pillanatig hallgatott, majd bement a nappaliba. Amy számított rá, hogy haragudni fog, de a Georgia arcára kiülő indulat készületlenül érte.

– Azt gondoltam volna, hogy ennél talán valamivel jobban tiszteli a magánéletemet – mondta kimérten, és minden szavából sütött a hideg düh. Egy pillanatra Amy meglátta azt a nagy hatalmú vezérigazgatót, aki egykor volt.

– Will is ezt mondta – felelte halkan.

– Akkor hallgatnia kellett volna rá.

– Nézze, nem akartam felizgatni – magyarázta Amy, és próbálta elkapni a pillantását. – De ott, ahonnan én jövök, a barátok és a családtagok törődnek azzal, hogy mi történik a többiekkel, maga viszont egyedül töltötte a karácsonyt. Na jó, velem, de én nem számítok. Aggódom maga miatt.

– Amy, összesen négy napot töltöttünk együtt. Ez minden. Valójában semmit sem tud rólam. Megkérem, hogy ne avatkozzon bele a dolgaimba!

Csakhogy Amy tudta, már túl messzire ment ahhoz, hogy most abbahagyja.

– Will azt mesélte, hogy történt valami még fiatal lány korában. Valami, ami miatt széthullott a családja.

Georgia félrefordította a fejét.

– És Willről is jobbat feltételeztem.

– Ez az oka, hogy soha nem járt New Yorkban?

Georgia haragos pillantást vetett rá.

– Lehet, hogy több sikerrel járna látnokként, mint koreográfusként.

– Rajta, Georgia! Bármi legyen is az, nem kellene magában tartania. Ezt maga mondta nekem. Még nem késő változtatni a dolgokon.

Georgia a fejét rázva leült a kanapé szélére. Hirtelenjében nagyon fáradtnak tűnt, ahogy ott ücsörgött, és Amy látta, hogy a szemét elöntik a könnyek.

– Sajnálom – mondta érzelmektől fűtött hangon. – Nem kellett volna így rád förmednem. Csak… – Elhalt a hangja, és Amy már ugrott is, hogy a kezébe nyomjon egy doboz papír zsebkendőt.

Georgia bólintott, lehajtotta a fejét, egész testéből legyőzöttség sugárzott. Amy látta, hogy halvány, csupa ér keze remeg a térdén, ahogy gyűrögeti a zsebkendőt az ujjai körül.

– Elkészítsem a teát? – kérdezte.

– Az jó lesz – felelte Georgia. – Ez hosszú történet.

– Nem sietek – nyugtatta meg Amy halkan.

– Készítsd el a teát, és elmesélem. Elmondom, mi történt azon az estén, amely megváltoztatta az életemet.

22. fejezet

1958 szeptembere

Peter Hamilton az autó ablakához nyomta az orrát, és füttyentett.

– Nahát, ezt nevezem én háznak!

A taxijuk lassan közeledett Staplefordhoz, elakadt a hosszú sorban kígyózó, pompás kocsik között, amelyek mindegyike a bejárat előtt állt meg, ahol egyenruhás személyzet segítette ki az utasokat.

– Peter, ne bámulj már ki ilyen kéjsóvár tekintettel az ablakon! – korholta Sybil, és visszahúzta a férjét. – Azt fogják hinni az emberek, hogy még soha életedben nem láttál házat.

Georgia biztos volt benne, hogy ő valóban nem látott még. Ilyet legalábbis nem. Ó, persze, járt a Buckingham-palotában, és sétálgatott a Kensington Gardensben – hiszen a szezon ideje alatt tartott bálok és partik nagy részét kétségkívül csodálatos épületekben rendezték, amelyek festett mennyezettel és a zenészeket elhelyező karzattal dicsekedhettek, kertjükben pedig szökőkút csobogott. De ez? Stapleford teljesen más léptékű volt a két szárnyával, amelyek a ragyogó bejárat két oldalán kinyújtózni látszottak az éjszakába. Lehetett vagy kétszáz azoknak az ablakoknak a száma, amelyeket Georgia látott, és valamennyiből sárga fény áradt ki a kertre. Sejtette, hogy a Carlyle família kitesz magáért Christopher huszonegyedik születésnapi partiján, ilyen méretű költekezésre azonban nem számított.

– Hát nem csodálatos? Mármint a ház – sóhajtott fel Clarissa elkerekedett szemmel. – Edward mondta, hogy nagy, de… A mindenit, hát nem volna csodálatos itt élni?

– Sosem lehet tudni, megeshet, hogy egy szép napon Georgia lesz ennek a kastélynak az úrnője – mondta Peter büszkén.

– Szerintem erről még kissé korai beszélni – torkolta le Sybil, és eligazgatta a vállán a stóláját. – Még csak alig két perce ismerik egymást.

– Nos, akkor is nagyon szép volt tőle, hogy mindnyájunkat meghívott mára – jelentette ki Clarissa, amikor megállt velük az autó.

– Roppant nagyvonalú – suttogta Estella, miközben a lakáj kinyitotta az ajtót, és a kőlépcsőn felkísérte őket a házba.

Amikor beléptek, Georgia arra gondolt, hogy Staplefordot megpillantva Peter bácsi teljesen jogosan lelkendezett: az előcsarnok pontosan az a fajta hely volt, amely elkápráztatja az embert. Hatalmas, olyan magas, mint maga az épület, és láthatóan egyetlen fehér márványtömbből faragták ki. Közvetlenül előttük egy széles lépcső vált ketté, és ívesen kanyarodott fel az előcsarnok két oldalán. Mindenütt olajfestmények, szobrok és keleti kerámiák díszelegtek; a berendezés drágának, egzotikusnak és kifinomultnak tűnt. Georgia éppúgy nem tudta elképzelni, hogy egy ilyen helyen éljen, mint azt, hogy egy hordóban száguldjon végig a Niagara-vízesésen.

Követték a vendégek áradatát a bal oldali lépcsőívhez.

– Állítólag nyolcszáz vendéget várnak ide ma este – suttogta Clarissa. – El tudod képzelni, hogy ennyi embert ismersz?

Georgia úgy vélte, hogy csak a bálteremben kétszázan lehetnek, valamennyien csoportokban állva beszélgettek és nevetgéltek, miközben egy kamarazenekar szép zenét játszott a helyiség egyik végében felállított színpadon. Végigsétáltak a termen, odabiccentettek és intettek a család barátainak és a szezonban szerzett ismerősöknek, azután a magas, üvegezett teraszajtón át kimentek a parkba, ahol a tágas díszkertek megteltek emberekkel. Olyan volt, mint a Hyde Park egy meleg nyári estén: némelyek csoportokban sétáltak az ösvényeken, mások a nagy, fehér sátrak mellett álldogáltak, vagy a dzsesszzenekart hallgatták, amely a kert túlsó végében álló színpadon játszott. Halk, udvarias nevetés és beszélgetés töltötte be az illatos levegőt.

– Szerintem ez lesz az év partija – jelentette ki Sybil, és elismerő pillantást vetett Georgiára. Jól van, tehette volna hozzá akár, végül csak bejuttattál bennünket a felső tízezer köreibe. Noha a Hamilton családon belül Sybil nénit felsőbb osztálybelinek tartották, akinek az örökségéből futotta a pimlicói házukra, messze nem volt olyan rangos és vagyonos, mint a Carlyle família. Messze nem.

– Nem haragszol, ha odamegyek a barátaimhoz beszélgetni? – kérdezte Georgia.

– Dehogyis, drágám – felelte Estella. – Nektek, lányoknak muszáj vegyülnötök. Menj, és érezd magad nagyon jól!

Georgia figyelte, ahogy Clarissa csatlakozott az idősebb lányok egy csoportjához, akik nyomban nekiláttak vihogni. Ő az ellenkező irányba tartott. Füllentett egy picit az édesanyjának: látott ugyan néhányat a debütánstársai közül, de esze ágában sem volt beszélgetni velük. Úgy vélte, ha még egyszer meg kellene vitatnia, mennyire csodásan fest James Kirkpatrick frakkban, bizonyára sikoltozni kezdene. Különben is, a szezon a végéhez közeledik. Lesz még egy-két felvidéki bál Skóciában és Írországban a rettenthetetlenek számára, de a hőn áhított „Az év elsőbálozója” díj nyertesét már kihirdették – a London környékéről származó Sally Croker Poole nevű szépség kaparintotta meg a címet –, ami azt jelentette, hogy a szerencsés meghívottak számára Christopher partija az utolsó nagyszabású társasági esemény.

Georgia visszament a házba, és szorosan a bálterem falához lapulva kerülgette a debütánsok észrevett csoportjait. Az volt a terve, hogy mindenkivel kerüli a kontaktust, amíg megkeresi az egyetlen személyt, akivel találkozni akart ezen a partin: Edwardot.

Két hónap telt el az első csókjuk óta, és még mindig elég volt csak a férfira gondolnia, máris beleborzongott az izgalomba. Csodálatos nyarat töltöttek együtt; bár Edwardnak munkába kellett állnia a bankban, ő pedig még mindig több műszakban dolgozott a Swiss Chalet-ban, amint tudtak, találkoztak. Többször elmentek este a sohói dzsesszklubokba, piknikeztek a parkban, és elautóztak a tengerpartra, ahol leállították az Aston Martint, és hosszú sétákat tettek a sziklás ösvényeken, csókolóztak, és fogták egymás kezét, megosztották egymással a titkaikat és az álmaikat. Georgia néha este, az ágyában fekve amiatt aggódott, hogy egyszer csak nagy robajjal összeomlik ez a légvár, hogy Edward Carlyle egy nap arra a felismerésre ébred fel, hogy nincs is őbenne semmi különleges, és amikor egy alkalommal a férfi elvitte ebédelni, és azt mondta, hogy valamit meg akar beszélni vele, ő azon tűnődött, hogy vajon most fog-e lehullani a bárd. Ehelyett azonban Edward meghívta a családjával együtt Christopher huszonegyedik születésnapi partijára.

Körülpillantott a vendégseregen, azon tűnődve, merre lehet, de aztán eszébe jutott, hogy mivel ez formális parti, az idősebbik fiúnak nyilván a társaság középpontjában kell lennie. Elképzelte, ahogy ide-oda biccentget, és érdeklődést mímel, miközben számos rokona hosszasan arról értekezik neki, hogy a háború alatt mennyivel jobban mentek a dolgok.

– Georgia!

Azt hitte, hogy az egyik debütáns támad rá lesből, de megfordulva Christopher vidám arcával találta magát szemben. Frakkot viselt fehér csokornyakkendővel, és az arca rózsállott, ami arra utalt, hogy erősen szenved merev gallérjától.

– Boldog születésnapot! – mosolyodott el szélesen Georgia. – Meglep, hogy egyedül látlak.

– Ritka pillanat – ismerte el a fiatalember, szemét az égre forgatva. – Mami egész este unalmas lányok seregét vonultatja fel előttem. De most sikerült kiszöknöm egy gyors kortyintásra. – Benyúlt a belső zsebébe, és előhúzott egy ezüstflaskát. – Kérsz egy kortyot?

Georgia megrázta a fejét.

– Köszönöm, nem. Még teljesen józanul is nehéz anyámon tartanom a szemem.

– Tudom, mire gondolsz – bólintott Christopher. – Nekem épp az ellenkezőjét kell tennem – máskülönben nem tudnám ezt végigcsinálni. Sokkal szívesebben ünnepelném egy görbe estével a huszonegyedik születésnapomat a bankbeli fiúkkal. Ők legalább nem várják el, hogy valami rizsfelfújtképű távoli unokatestvérrel keringőzzek.

Georgia kuncogott.

– Azért csak akad itt néhány helyes lány!

Christopher felvonta a szemöldökét.

– Ne kezdd te is…

Amikor Georgia elfordult tőle, érezte, hogy valaki megragadja a kezét. Elrántotta, de aztán szembefordult a támadójával.

– Te vagy az!

– Mit gondoltál, ki lesz? – vigyorgott rá Edward.

– A begerjedt főkomornyik, akiről mindenki beszél.

– Akkor jobb lesz, ha sebesen elviszlek innen. Nem szeretném, ha elcsavarnák a fejedet.

– Nem kellene társasági életet élned?

– Már kivettem belőle a részem – válaszolta Edward. Ismét kézen fogta, és távolabb vezette a partitól, először végig egy folyosón, majd egy másikon, végül fel egy lépcsősoron.

– Hová viszel? – suttogta Georgia, és akarata ellenére elnevette magát.

– Majd meglátod. – Edward hátrapillantott, és kinyitott egy lépcsőfordulóra nyíló ajtót. – Már csak pár lépés. Tarts ki!

Mire felértek a kanyargós lépcső tetejére, és beléptek egy kis hálószoba ajtaján, Georgia teljesen kifulladt.

– Jól van. A következő rész egy kicsit húzós.

Edward felugrott a keskeny ágyra, megrángatta az ablakot, majd feltolta, és az egyik lábát a párkányra tette.

– Gyere! – nyújtotta a kezét Georgia felé.

– Azt akarod, hogy másszak fel oda?

– Igen. Csak közben ne nézz le!

– Rendben van – felelte Georgia. Összefogta hosszú szoknyáját, és felhúzta magát a férfi után. – De ha elszakítom a ruhám szegélyét, vehetsz nekem egy újat.

Edward átkarolta a derekát.

– Georgia Hamilton, ha ez a vágyad, megveszem neked a Selfridges összes ruháját. Most pedig gyere!

Felhúzta a lányt egy kis emelvényre, és amikor Georgia kiegyenesedett, meglátta, hol vannak.

– A tetőn vagyunk – mondta elakadó lélegzettel.

– Az egyedüli méltó hely a mindenható királynőnek – vigyorgott Edward. Visszalépett a szobába, és egy üveg pezsgővel tért vissza, meg egy takaróval, amelyet leterített a lejtős tetőcserepekre. Georgia idegesen ült le mellé az elkészített kis fészekbe; belátták a kert legnagyobb részét a benne kavargó tömeggel, őket viszont nem lehetett észrevenni, még akkor sem, ha valakinek eszébe jutott volna, hogy fölfelé nyújtogassa a nyakát.

– Amint látod, mindent tökéletesen előkészítettem – büszkélkedett Edward. Előhúzott két pezsgőspoharat a szmokingkabátja zsebéből, és mindkettőjüknek töltött. Georgiáéhoz koccintotta a magáét.

– A kalandra – mondta.

– Ránk – felelte Georgia mosolyogva.

Csöndben ültek, kortyolgatták a pezsgőt, és élvezték az egyszerű örömet, hogy olyan helyen vannak, ahol nem volna szabad, és észrevétlenül leleskelődhetnek a partira.

– Ez tényleg bámulatos hely – szólalt meg Georgia, és azt kívánta, bár örökre idefent maradhatna.

– A ház legjobb szeglete – vigyorgott Edward ismét.

– Biztosra veszem, hogy ennek az épületnek rengeteg nagyszerű szeglete van.

Edward bólintott.

– Gyerekkorunkban Christopherrel az összeset felfedeztük. Tucatjával akadnak benne rejtett folyosók és lépcsők, mind azért, hogy a cselédség az urak zavarása nélkül tudjon ide-oda lopakodni. Mi azt játszottuk bennük, hogy felfedezők vagy szellemvadászok vagyunk. Ez a kis kuckó volt az őrhelyünk arra az esetre, ha a kalózok úgy döntenének, hogy a tavon átvitorlázva ellopják apu ezüstjét.

Georgia nevetett, elképelte, ahogy a két fiú játszik, akárcsak ő, amikor odúkat épített és fára mászott Devonban. A Carlyle fiúk nagyon felnőttnek és komolynak látszottak, de feltételezte, hogy régebben ugyanúgy játszani akartak, mint mindenki más. A tragédia az, hogy amikor az ember felnő, már nem engedik tovább játszani.

– Még most sem értem, miért kezdtél el a bankban dolgozni olyan röviddel azután, hogy végeztél Oxfordban – mondta kibámulva a sötétbe. – Sosem volna szabad felhagyni azzal, hogy kalandjaink adódjanak. Többek között ez tetszett benned, amikor megismerkedtünk. Rengeteg érdekes dolgot műveltél, és szerintem ezt nem kellene abbahagynunk pusztán azért, mert az emberek azt gondolják, hogy az egyetem elvégzése után mindjárt felelősségteljessé kell válnunk.

– Nos, úgy volt, hogy elmegyek Borneóra megnézni a dzsungelt és az orangutánokat, de valami közbejött.

– Mi?

– Te – felelte Edward egyszerűen.

Georgia feléje fordult.

– Ezt sosem említetted. Elmehettünk volna együtt.

– Azonkívül tervek vannak készülőben valamire, amire nemrég tettem javaslatot. Apám komolyan vette, és elkezdett intézkedni.

– Mi az? – kérdezte Georgia. Kihallotta Edward hangjából a tétovázást, és ez nyugtalanította.

– Apám nyitni akar egy New York-i fiókot a banknak.

– Remek, ez mindig is szerepelt a tervek között, nem? – nyugtázta Georgia több lelkesedéssel, mint amennyit érzett.

– Azt akarják, hogy menjek át apám második emberével, és én alapítsam meg.

– Mikor? – kérdezte a lány egyre növekvő riadalommal.

– Karácsony előtt.

– Vagyis három hónap múlva New Yorkba költözöl – mondta Georgia lassan.

– New York csodálatos karácsonykor. Ott van a korcsolyapálya és az az óriási fa a Rockefeller Center előtt. Ott van a Rockettes tánckar a Radio City Music Hallban és a hó…

– Jól hangzik, ahogy így felsorolod.

– Tudom. Megpróbállak kísértésbe hozni.

– Kísértésbe hozni? – Inkább kínozni, gondolta magában Georgia. Nincs igazság… most, hogy rátalált, és boldogok, Edward újból elmegy. New York nem Manchester vagy Leeds… egy másik országban van. Hajóval négynapi távolságra.

– Georgia, szeretném, ha velem jönnél.

A lány szíve olyan hevesen vert, hogy szinte hallotta a nyugodt éjszakai levegőben.

– New Yorkba? – kérdezte elakadó lélegzettel.

Edward bólintott.

– Nem tehetem. Az… nem volna helyénvaló – mondta, keresgélve a megfelelő szót.

– Azt akarom, hogy a feleségemként gyere velem.

– A feleségedként? – Georgia alig kapott levegőt.

– Gyere hozzám feleségül! – mondta a férfi egyszerűen.

Georgia először úgy érezte, hogy megáll a szíve, aztán újból kalapálni kezd.

– M-mi? Komolyan mondod?

Edward elvigyorodott.

– Azt hiszem, a helyes válasz az „igen”. Lehet, hogy nem csináltam szabályszerűen, de ha itt fél térdre ereszkedem, egyikünk lezuhan a tetőről, vagy az is lehet, hogy mindketten.

– Ne aggódj, elkapjuk egymást – suttogta Georgia, miközben Edward megfogta és megszorította a kezét.

– Menjünk le innen! – javasolta a férfi, és visszaaraszoltak a teraszról a kis hálószobába.

Odabent egy percig mozdulatlanul álltak a sötétben. Edward kisöpört egy rakoncátlan hajfürtöt Georgia arcából, azután a két keze közé fogta, és úgy csókolta meg a lányt, mintha egy nagyon puha, nagyon édes gyümölcs volna.

– Szerintem hivatalosan még nem adtál nekem választ – reklamált Edward, és kicsit elhúzódott tőle.

– Talán, ha abbahagyod a csókolásomat, képes leszek igent mondani.

– Igent? – kérdezte vissza Edward, és vele született magabiztossága egy pillanatra hirtelen elpárolgott.

– Igen, te hülye, hozzád megyek feleségül – válaszolta Georgia, és csókokkal borította a férfi ajkát, arcát, szemhéját. – Nem érdekel, hogy Yorkban vagy New Yorkban fogunk élni. Csak azt tudom, hogy az életem hátralévő részét veled akarom tölteni.

– Akkor jó – mosolyodott el Edward, majd benyúlt a belső zsebébe, és elővett belőle egy gyűrűt. A nagy, tiszta követ kisebb gyémántok vették körbe. Gyönyörű és tökéletes volt, de Georgia csak arra tudott gondolni: Egy gyűrű! Van nála egy gyűrű! Ami azt jelenti, hogy a férfi eltervezte ezt, hogy valóban komolyan gondolja.

Edward rácsúsztatta a gyűrűt a lány ujjára.

– Ó, egy kicsit bő – mondta csalódottan.

– Nem érdekel – felelte Georgia, és újból megcsókolta, ezúttal erősebben, és a vágya hullámként csapott át rajta.

Edward csókjai végigvándoroltak a nyakán, és a kezével letolta az egyik válláról a ruhát, hogy az ajka súrolhassa a lány selymes bőrét. Georgia hátrahajtotta a fejét, és felnyögött. A férfi egyik keze a derekára fonódott, hogy közelebb húzhassa magához, és a lány érezte, hogy a szíve ott dobog Edward mellkasán.

A légzése szabálytalanná vált, és látta, hogy a férfi arcára is kiül a vágy.

– Kívánlak – mondta Edward halkan. – Szeretkezni akarok veled.

Georgia bólintott, megfordult, háttal nekidőlt, aztán lehunyta a szemét, amikor érezte, hogy Edward lehúzza a ruhája cipzárját, és kikapcsolja a melltartóját – mindkettő a földre hullott.

Edward, még mindig mögötte állva, becsúsztatta a kezét elöl a bugyijába, és közben a nyakába csókolt. Georgia megborzongott, részben a vágytól, részben az izgalomtól és az ismeretlentől való félelmében. Még soha nem érintették meg ott, és ahogy megérezte a férfi bőrét a magáén, elöntötte a forróság. Rányomta a tenyerét a férfi kezére, és lejjebb nógatta, míg végül az ujjhegyei elérték a combja közt lévő sötét háromszöget.

Amikor odaléptek az ágyhoz, Edward is levetkőzött. A másodperc töredékéig furcsa érzés volt ránézni erős, meztelen testére, még idegennek és különösnek tűnt.

Edward leheveredett mellé, és a mellét kezdte csókolgatni. Georgia elvörösödött zavarában, amikor megmerevedtek a mellbimbói. Megérintette az egyiket, nagyon nagynak és keménynek érezte.

– Ez jó? – kérdezte Edward halkan.

– Nagyon jó – suttogta Georgia, miközben a férfi ráhelyezkedett, gyengéden széttárta a két combját, és beléje hatolt.

Georgiának kicsit elakadt a lélegzete, és megdermedt. Nemigen tudta, hogyan tovább, de pillanatokon belül együtt mozogtak, először csak lassan. Georgia rászorította a kezét Edward derékhajlatára, és úgy érezte, összeforrtak. Amikor kicsit megemelte a térdét, Edward még mélyebben belé nyomult.

Halványan érzékelte, hogy hűvös szellő árad be az ablakon, és álomszerű állapotba emelte. Aztán már semmit sem érzett, csak egy édes lüktetést, amely mintha egyre erősebbé és hevesebbé vált volna, míg végül elborította egy hullám. Edward felnyögött, és rároskadt.

Néhány perc múlva megmozdult, és Georgia hallotta, hogy ismét egyenletesen veszi a levegőt.

– Szóval életben vagy – nyögte ki nagy nehezen, és elnevette magát.

– Mit gondoltál, mi történt? – Edward mosolyogva simogatta a csípőjét.

Hosszú ideig feküdtek így, összegabalyodva a takarón, csak szelíden csókolóztak, és hallgatták a partiról felszűrődő mulatozást. Georgia gyönyörűnek érezte magát. Nőnek. Eljegyzett nőnek, gondolta, csavargatva az ujján a gyűrűt. Kicsit nagy volt rá, de majd ráigazíttatják. Mindent meg tudnak oldani. A világon mindent.

– Összeházasodunk – felelte végül.

Edward rámosolygott.

– Most már csak azt kell eldöntenünk, mikor és hol.

– Tudod, eddig nekem eszembe sem jutott a házasság.

– Azt hittem, minden lány évekig ábrándozik az esküvőjéről.

– Ez a lány nem – mosolygott Georgia fülig érő szájjal.

– Akkor gondolkodj rajta most!

– Hát, el tudom képzelni magunkat a nászutunkon – mondta, és álmodozva lehunyta a szemét.

– Hol vagyunk? – kérdezte Edward, és közben simogatta a mellbimbóját.

– Valami olyan helyen, mint Capri? Finom ételekkel tömjük magunkat, úszkálunk a tiszta vizű tengerben, az ottani kis mopedekkel járkálunk mindenfelé. Ámbár nem biztos, hogy versengeni akarok a férjem figyelméért azokkal a szexis olasz szépségekkel.

– Ezt a férfit csak az újdonsült felesége fogja érdekelni – ígérte Edward. – Most és mindörökké.

– Lehet, hogy a nászúthoz igazítva kellene megterveznünk az esküvőt – gondolkodott el Georgia. – Capri és Ravello januárban biztosan nem túl szép.

– Szóval nyári esküvőt szeretnél.

– De mi lesz New Yorkkal?

– Szerintem nem muszáj ahhoz házasoknak lennünk, hogy együtt költözzünk New Yorkba. Nem kell zavarba jönnünk, hiszen jegyesek vagyunk.

– Amerikában is összeházasodhatunk – vetette fel Georgia tágra nyílt szemmel.

– Mit szólna hozzá az édesanyád? Gondolom, szerinte Amerikának nincs sem kultúrája, sem lelke.

– Valószínűleg a te szüleid sem repesnének az örömtől. Gondolom, mindig is egy nagyszabású esküvőben reménykedtek, itt a házban. Lefogadom, hogy kápolnátok is van a parkban.

– Van – nevetett Edward.

– Minél hamarabb elmondjuk a hírt, annál hamarabb elkezdhetünk tervezni.

– Holnapig azért várnunk kellene. Ez a mai Christopher napja. Nem akarom elvonni róla a figyelmet. A születésnapján semmiképp.

– Igazad van – bólintott Georgia egyetértéssel.

– Elmondhatjuk nekik a reggelinél – jelentette ki Edward, és a hangja arról árulkodott, hogy akkor ezt eldöntötték.

Georgia nyugtalan lett, amikor visszatértek a vendégek közé. Távolról látta Lord és Lady Carlyle-t, akik egyszerre félelmetesebbnek tűntek, mint egy órával korábban. Eltűnődött, vajon hogyan fogadják majd a hírt, hogy drága fiuk – mindannak, amit Georgia látott körülöttük, az örököse – a devoni Dél-Hamsbe való, nincstelen, otthontalan Georgia Hamiltont akarja feleségül venni. Edward az ágyban bevallotta, azért hívta meg Georgia családját a partira, hogy Hamiltonék és Carlyle-ék összeismerkedhessenek. Georgia remélte, hogy a terve nem fog visszafelé elsülni, amiatt pedig kiváltképp aggódott, nehogy Estella illetlenül bohém módon viselkedjen valamilyen fontos személlyel.

Érezte, hogy a melltartójába dugott gyűrű a melléhez nyomódik, és mosolyogva arra gondolt, nem biztos, hogy képes lesz reggelig titokban tartani az újságot.

– Min mosolyogsz olyan nagyon?

Megfordult, és látta, hogy Estella ott áll mögötte.

Azért mosolygok, mert a világon a legcsodálatosabb férfihoz fogok feleségül menni, gondolta, de féket tett a nyelvére.

– Csak azon gondolkodtam, milyen pompás ez a parti.

– Roppant elegáns, igaz? Hol van Edward?

– Visszatért a házigazdai kötelezettségeihez. Biztos felszólították, hogy mindenkivel beszélgessen egy kicsit.

Estella fürkésző pillantást vetett a lányára.

– Gondolom, most már örülsz, hogy végigcsináltad a szezont.

– Edward miatt?

– Igazán lenyűgöző fiatalember.

– Azért, mert pénze van? – kérdezte Georgia élesebben, mint akarta.

– Azért, ahogyan rád néz. Azért, mert tudom, hogy meglátja a lányom valamennyi csodálatos és különleges tulajdonságát.

Georgia gondolatai visszaszálltak a tetőcserepeken kialakított titkos fészekre, lehúzott cipzárú ruhájára, Edward ajkára a bőrén… Gyorsan elfordult az édesanyjától, mert biztosra vette, hogy mindent kiolvas az arcából.

– Szeretem – jelentette ki egyszerűen.

– Tudom. Mi volna, ha kimennénk a kertbe meghallgatni a dzsesszzenekart? Sehol sem látom Petert, sem Sybilt, sem Clarissát. És nem vagyok biztos benne, hogy elviselek még egy beszélgetést valakivel is a versenylovairól, vagy a drága leányának a zongorázás terén felmutatott előmeneteléről.

Kimentek a kerti tóhoz, ahol egy negyvenes férfi beszédbe elegyedett Estellával Chet Bakerről.{18}

A múltban Georgia gondolni sem akart arra, hogy az édesanyja esetleg új férjet találhatna. Mostanában viszont időnként megfordult a fejében. Eszébe jutott, hogy amikor együtt vacsorázott Ian Dashwooddal, az íróval, felmerült benne, hogy be kellene mutatnia Estellának, bár nem szívesen időzött túl hosszan annak a találkozásnak az emlékénél. Ma este azonban, amikor a levegő mintha romantikával és varázslattal telt volna meg, rápillantott az édesanyjára, és remélte, hogy ez a férfi érdekes, és érdeklődik az édesanyja iránt, aki nagyon szép volt földet söprő skarlátvörös alkalmi ruhájában.

Diszkréten magukra hagyta őket. Meglátta Clarissát, aki két fiúval társalgott a pezsgőszökőkútnál. Az unokanővére intett neki, és Georgia odament hozzá. Rövid ideig beszélgettek még a két fiatalemberrel – mindketten az Edinburghi Egyetemre jártak – egy pohár finom hideg, buborékkal teli pezsgő mellett.

– Képzeld, még úszómedencéjük is van a fallal körülvett kertben – újságolta Clarissa, és elvett egy őszibarackkoktélt az egyik pincér tálcájáról. – Gyönyörű. Akarod megnézni? Lehet, hogy meg is mártózom benne.

– Edward mesélt róla – felelte Georgia mosolyogva. – Hihetetlen ez a hely! Van itt egy grotta és egy nyári lak, ahol ő és Christopher játszottak, és a tetőn még egy madárfészek is megbújik, ahonnan egész Gloucestershire-t be lehet látni.

– Már idegenvezetést is tartott neked? – vonta fel tépett szemöldökét Clarissa.

Georgia tudta, hogy képtelen tovább magában tartani a hírt.

– Na jó, sétáljunk egyet! Valamit el kell mondanom neked.

– Mi az? – tudakolta Clarissa, és belekarolt az unokahúgába.

– Ne itt! – pillantott körül Georgia. – Nem akarom, hogy valaki kihallgasson.

Átszaladtak a pázsiton a fallal körülvett kerthez. Georgia kinyitotta a súlyos tölgyfa ajtót: a medence úgy csillámlott előttük, akár egy türkizkék szaténtakaró.

– Mondd már! – sürgette Clarissa, aki maga is úgy festett, mint akit majd szétvet az izgalom.

Georgia vett egy mély lélegzetet.

– Edward megkérte a kezem.

Clarissára nézett, akinek a szeme tágra nyílt a meglepetéstől. Úgy nézett ki, mint aki sokkot kapott, a reakciója azt sugallta, eszébe sem jutott, hogy Georgia és Edward románca komoly. Mint ahogy másnak sem.

– Lord és Lady Carlyle tudja már? – szólalt meg végül.

– Nem, egyelőre még titokban tartjuk. Úgy gondoltuk, nem volna szép, ha Christopher születésnapján jelentenénk be. A mai nap róla szól.

– Érthető. Gondolom, nem lesz könnyű dolgod, hogy megnyerd magadnak.

– Kit kell megnyernem magamnak? – kérdezte Georgia ijedten.

– Lady Carlyle-t. Találkoztam vele az este folyamán, és rémesen sznobnak tűnik. Úgy értem, Edward egy huszonöt nemzedékre visszatekintő dinasztia örököse. Az anyja nem fogja legyintve egyszerűen azt mondani: „Milyen pompás, Edward, nagyon örülök a boldogságodnak!” Nem azt akarják, hogy megnősüljön, hanem azt, hogy egy vele azonos mértékben gazdag és arisztokrata származású ifjú hölggyel keljen egybe. Mit gondolsz, másként hogyan volnának ennyire gazdagok és előkelők?

– Szerintem Edwardot nemigen érdekli, mit gondolnak a szülei – jelentette ki Georgia méltóságteljesen.

– Ezt mondta? Mind ezt mondják, mielőtt anyuci és apuci el nem beszélget velük a család iránti felelősségről és a származásról. Higgy nekem, a szülei gondot fognak okozni, ha úgy vélik, hogy nem ütöd meg a mércét.

– De Clarissa, ez annyira romantikus volt! – vitatkozott, igyekezve kivetni ezeket a negatív gondolatokat a fejéből. – Odafent kérte meg a kezemet, a tetőn, és olyan volt, mintha a világ tetején lettünk volna. New Yorkba fogunk költözni. Lehet, hogy egy olyan parkra néző, káprázatos lakásban fogunk lakni, amilyet a filmekben lehet látni.

– Gyűrűt is kaptál? – kérdezte Clarissa a kezére sandítva.

Georgia benyúlt a melltartójába, és előhúzta a gyémántgyűrűt.

Clarissának elakadt a lélegzete. Georgia odaadta neki, hogy megnézhesse; a kő tükörképe fénylő csillagként verődött vissza a pupilláján.

– A mindenit, Georgia, ez igazi!

– Na ugye – mondta az unokahúga fülig érő szájjal.

– Na jó. Tedd el, és tartsd titokban! – Clarissa visszaadta neki a gyűrűt. – Én egy szót sem szólok róla senkinek. Időközben keresd meg Lord és Lady Carlyle-t, és nyűgözd le őket. Nyűgözd le őket ma este, aztán a következő hétvégén és az utána következőn is. Meg fogod nyerni őket. Akkor aztán beszélhetsz nekik az eljegyzésedről. Nyilván a magad oldalára akarod állítani őket, nem magad ellen hangolni. És ma este csak semmi folyosói osonás!

– Folyosói osonás?

– Az Edward hálószobájába való besurranásról beszélek. Most, hogy megkérte a kezed, alighanem azt hiszi, hogy szabad útja van a bugyidba.

Georgia érezte, hogy elvörösödik.

– Szóval már meg is tettétek! – hápogott az unokanővére.

– Clarissa, hihetetlenül csodálatos volt. Sosem gondoltam volna, hogy a testem ilyen érzésekre képes.

– Itt csináltátok? Ma este?

– A picike hálószobában, fent az eresz alatt. Úgy éreztem, mintha felmentem volna a mennybe.

– Volnál szíves visszaszállni a fellegekből a földre? – szólt rá Clarissa szigorúan. – Használtatok óvszert?

Georgia a fejét rázta.

– Nos, akkor reménykedj erősen, hogy kilenc hónap múlva nem hallod apró lábak dobogását!

– Miért, az nem volna jó?

– Te ennyire naiv vagy? – csattant fel Clarissa. – Komolyan azt hiszed, hogy Lady Carlyle engedi, hogy a fia és örököse elvegyen egy olyan nőt – legyen az akár maga Margit hercegnő –, aki az esküvő előtt lesz állapotos? Ezek az emberek a világon mindent megtesznek, hogy elkerüljék a botrányt, Georgie, mindent.

– Honnan lehet tudni, hogy állapotos vagy-e? – kérdezte Georgia rövid hallgatás után.

– Most még nem fogod tudni, az biztos. Talán mázlid lesz, de addig is azt javaslom, hogy tartsd magadon a bugyidat!

A két lány egy percig szótlanul állt.

– Vissza kell mennem a partira – mondta végül Georgia. – Te is jössz, vagy itt maradsz egy megmártózásra?

– Nagyon csábítóan néz ki – felelte Clarissa a lábuknál csillogó vizet nézve.

– Lássuk, van-e hozzá bátorságod! – vigyorgott Georgia, és a beszélgetésük okozta feszültség már el is oszlott.

– Mit gondolsz, vannak törülközők abban a kalyibában? – mutatott Clarissa egy halványzöld nyári lakra.

– Nem hinném, hogy Carlyle-ék bármiben hiányt szenvednének – mosolygott Georgia, miközben az unokanővére kibújt a ruhájából, és simán belecsobbant a medencébe.

Amikor feljött a felszínre levegőért, kisimította a haját az arcából.

– Menj már! – intett oda Georgiának. – Mit állsz még itt? Eredj vissza a partira!

Georgia még akkor is mosolygott, amikor keresztülballagott a csöndes kerten. A parti nem terjeszkedett el eddig, a zene és a nevetés csak halk zsongásnak hallatszott a háttérből. Azon töprengett, amit Clarissa mondott, és tudta, hogy az unokanővérének igaza van. A gazdagok nem véletlenül jutnak ilyen magasra, hanem azért, mert becsvágyók. Mert mindig többet akarnak. És most, hogy Carlyle-éknak van egy házasulandó korban lévő fiuk, adott a lehetőség a család számára, hogy tovább gyarapodjanak, esetleg összeolvadjanak egy másik jelentős famíliával, netán bekerülhessenek a királyi családba. Georgia tisztában volt vele, hogy semmi ilyesmit nem tud hozni a házasságba, leszámítva talán azt, hogy gyerekeket tud szülni.

Megérintette a hasát, és remélte, hogy nem esett teherbe. Önzés még rágondolni is, de szeretett volna legalább öt évig család nélkül házasságban élni Edwarddal. Hiszen még húszéves sincs, az ég szerelmére – rengeteg dologra vágyik nőként, mielőtt anyává válik.

Az órájára pillantva meglepetten látta, hogy már elmúlt éjfél, és a parti lassan kezd a végéhez közeledni. Még mindig legalább kétszázan voltak ott, de a zenekar előtt táncolók száma határozottan megcsappant.

Georgia a bálteremben akadt rá Peter bácsira, a falnak támaszkodott, feje a mellére csüngött. Remek, gondolta Georgia. Épp, amikor megpróbálom távol tartani a családot a zűrtől, a bácsikám ezt az estét választja ki arra, hogy kirúgjon a hámból.

– Peter bácsi? – szólongatta szelíden, amire az felriadt.

– Tsék? Mia? – mondta kásásan.

– Georgia vagyok.

– Azt látom, öreglány. Lehet, hogy vén vagyok, de szenilis még nem.

– Nem szeretnél leülni egy kicsit?

Karon fogta a nagybátyját, és egy székhez vezette, a hátát megtámasztotta egy párnával.

– Kösz, öreglány, azt hiszem, kissé túlzásba vittem. Egy perc, és rendbe jövök. – Azzal rögvest horkolni kezdett. Nos, ez még mindig jobb, mintha orra bukna, gondolta Georgia.

Megfordult, amikor meghallotta az édesanyja csilingelő kacagását a könyvtárból kiszűrődni, amely előtt korábban elhaladt. Sietve odament – és megtorpant az ajtóban.

Estella egy magas támlájú füles karosszékben ült, kezében egy pohár borral, vele szemben pedig nem más, mint Lady Carlyle. Te jó isten!

– Drágám! – kiáltotta a poharát felemelve, amikor észrevette Georgiát. – Már mindenütt kerestelek. Gyere, csatlakozz hozzánk!

Georgia összeszoruló szívvel lassan odaballagott, és letelepedett a kanapé szélére, közben mindvégig magán érezte Lady Carlyle tekintetét.

– Szóval ez az a leány, aki a jelek szerint meghódította Edward szívét – mondta a nagyasszony. – Nos, már látom, miért: csinos kis jószág vagy, az már bizonyos.

Georgia kényszerítette magát, hogy az asszony szemébe nézzen.

– De örököltél valami egyebet is édesanyádtól?

– Én… remélem – felelte Georgia teljesen összezavarodva.

– Helyes! – mosolygott Lady Carlyle. – Ránk fér még néhány olyan gyermek, aki követni óhajtja a szülei példáját, és aki tisztában van a család fontosságával.

Georgia Estellára pillantott, remélve, hogy kap valamilyen jelet, amely megmagyarázza az események eme őrült fordulatát, de az anyja félrefordult, és kortyolt egyet az italából.

– Édesanyád épp most mesél nekünk a devoni házatokat ért tragédiáról. Képzelem, milyen rettenetesen megrázó lehetett.

– Igen, az volt – nyugtázta Georgia.

– És ha jól tudom, a műtermében kezdődött a tűz, igaz, Mrs. Hamilton? Roppant elszomorító. Tudatnia kell velünk, segíthetünk-e valamiben. Meséljen még a munkájáról! Talán van olyan barátunk, aki kölcsön tud adni önnek egy műteremnek alkalmas helyet.

Estella szeme felcsillant.

Jaj, ne! – gondolta Georgia. Ne beszélj neki az absztraktokról, kérlek, ne beszélj neki az absztraktokról!

– Képzőművészettel foglalkozom, főleg portrékkal. Festek néha tájképeket is, de úgy érzem, az én erősségem az emberi alak ábrázolása.

Lehet, hogy Lady Carlyle illetlennek találta az emberi test említését, mert elhúzta a száját.

– Portréfestészet? Láthatnám valamelyiket?

– Nemrég fejeztem be egy képet Dartington gróf megbízásából.

Lady Carlyle arcán széles mosoly terült szét.

– Csakugyan? Ó, Hugót nagyon jól ismerem! Családi portré volt?

– Nem, valójában csak Lady Linley-t ábrázolja. A Hosszú Galériában ült modellt, ismeri?

– Ó, nagyon jól. Számos kellemes órát töltöttem ott, miközben kitekintettem a Lizard-félszigetre. Hogy van a drága Abigail?

Georgia meghökkenve, némán figyelte, hogy az édesanyja kezd összebarátkozni Edward édesanyjával, és kitárgyalják az angol nemesség különböző vidéki házait és londoni pihenőhelyeit. Estella ez idáig botrányosnak tartott pályája – hogy ugrott a gazdag férfiak első füttyentésére – egyszeriben már nem is volt olyan botrányos. A bomlasztó bohém képe helyébe a jó kapcsolatokkal bíró és a társadalmi ranglétra felső fokán állók körében szemlátomást igencsak kapós művész képe költözött, akinek ismeretségét a különböző grófok és lordok hálószobájával már nem tekintették sem gyanúsnak, sem feslettnek. És Estella ragyogóan játszotta a szerepét: túlzásba menően szerény, jól értesült és szellemes volt, akinél a jólneveltség és az érdekesség tökéletes egyensúlyban áll, az a fajta művész, akit biztonságosan meg lehet hívni vacsorára. Georgia csöndben ült, és hálaimát rebegett annak az istenségnek – legyen az bármelyik –, aki célszerűnek találta, hogy Estella Hamiltont erre az estére Thomas Gainsborough-vá{19} alakítsa át. Talán végül mégiscsak sikerrel jutnak túl rajta.

– Nos, megdöbbent, hogy Edward eddig még nem tájékoztatott a családod művészi oldaláról, Georgia – jelentette ki Lady Carlyle. – Sejtelmem sem volt, hogy édesanyád ilyen művelt teremtés. Elképzelhető, hogy valamikor a közeljövőben igényt tarthatnánk a tehetségére, Mrs. Hamilton? Nagyon szeretnék olajfestményt készíttetni a két fiamról, mielőtt kirepülnek, és saját családot alapítanak. – Itt Georgiára mosolygott. – Megbeszélhetnénk esetleg…

A mosoly lassan lehervadt Lady Carlyle arcáról, és először hitetlenkedő, majd rémült arckifejezés váltotta fel.

– Ó, egek! – suttogta a torkához kapva.

Georgia megfordult, és elállt a lélegzete. A kertbe vezető teraszajtóban Clarissa állt, egyik válláról letépték a ruháját. A szeme alatt vágás éktelenkedett, az arca egyik felét karcolások és koszfoltok borították.

– Sajnálom – mondta, és a padlóra rogyott.

A könyvtárban hirtelen kitört a zűrzavar. Estella segítségért kiáltozva odarohant Clarissához, Lady Carlyle talpra szökött, és az inasokat meg a komornyikokat hívta, a másik helyiségből előbukkanó Peter, Sybil és Lord Carlyle pedig azonnal tudni akarta, mi történt.

– Volna szíves mindenki abbahagyni az ordibálást? – hasított bele Estella hangja a zsivajba. Peter segítségével egy kanapéhoz vitte Clarissát, az egyik cselédlány pedig hozott egy takarót, amelyet rádobtak csupasz lábára.

– Mi történt, drágám? – kérdezte Estella a lány mellé térdelve.

Clarissa arca sápadt volt, és remegő kézzel, zaklatottan beletúrt a hajába. Georgia látta, hogy az ujjpercei lehorzsolódtak, és a körmei letörtek.

– Nem… nem akarok felhajtást okozni – dadogta zavartan. – Mindjárt rendbe jövök.

– Válaszolj a nagynénédnek, Clarissa! – szólt rá Lady Carlyle tekintélyt parancsoló hangon. – Láthatóan komoly dologról van szó, aminek gyorsan a végére kell járnunk.

Clarissa ide-oda cikázó szemmel úgy nézett föl rá, akár egy ijedt nyúl. A fallal körülvett kertben maradt magabiztos, nyugalmából kizökkenthetetlen lány eltűnt – láthatóan nagyon megrémült.

– Válaszolj! – kiabálta Sybil. – Ki tette ezt veled?

Estella egy átható pillantással elhallgattatta, majd visszafordult a lányhoz, és gyengéden megérintette a kezét.

– Ki volt az, drágám? Nekünk elmondhatod.

Georgia döbbenten látta, hogy Clarissa egyenesen őrá néz.

– Sajnálom – suttogta az unokanővére. – De Edward volt. Odajött a medencéhez, és tapogatni kezdett. Megpróbáltam ellökni, és akkor bekényszerített a kalyibába… – Zokogásban tört ki.

A helyiség ismét felrobbant, és Georgia azon kapta magát, hogy a saját hangja is hozzájárul a lármához.

– Hogy mersz ilyen gonosz dolgot állítani róla! – kiáltotta. – Edward sosem tenne ilyet! – Odalépett Clarissához, és megragadta a csuklóját. – Vond vissza! – ordított rá. – Azonnal vond vissza!

– Megerőszakolt! – bőgte Clarissa. – Hogyan állhatsz ki mellette, amikor ezt tette velem?

Sybil úgy festett, mint aki menten elájul.

– Ki kell hívnunk a rendőrséget – mondta Peter, és hangja fenyegető dörmögéssé halkult. Georgia még sosem látta ennyire haragosnak.

– Szerintem először ki kellene derítenünk, mi is történt – szólalt meg Lord Carlyle. A jelenléte parancsolóan hatott a szobában, de amikor Georgia rápillantott, látta, hogy rosszul van az aggodalomtól.

– Először is, hívjuk az orvost – javasolta Lady Carlyle alig hallható hangon.

Mindenki egyetértett abban, hogy ez az első teendő.

Georgia csak halványan emlékezett arra, ami ezután történt. Mindent elnyelt egy vádaskodásból és hitetlenkedésből vájt lyuk. A még ott lévő vendégeket gyorsan és diszkréten kikísérték a birtokról úgy, hogy egyikük sem értesülhetett arról, valójában milyen dráma zajlott le. Georgia körberohanta a parkot Edwardot keresve, de mielőtt ráakadhatott volna, észrevette, hogy néhány túlbuzgó úriember a ház egyik távoli szárnya felé taszigálja a fiút. Estella továbbadta neki az eseményeknek azt a verzióját, amelyet Clarissa a szüleinek és Carlyle-éknak mondott, és Georgia végigzokogta a beszámolót.

Saját elmondása szerint Clarissa a fallal körülvett kertben szárítkozott éppen úszás után, amikor megérkezett a Georgiát kereső Edward. Odament beszélgetni az egy szál törülközőbe bugyolált Clarissához. Megsimogatta az állát, és közölte vele, hogy gyönyörű. Megkérte, dobja le a törülközőt, és amikor Clarissa erre nem volt hajlandó, bedurvult.

Georgia azt sikította, hogy ez szemenszedett hazugság. Elrohant, hogy megkeresse Clarissát, könyörgött neki, hogy mondja meg az igazat, de az unokanővérét éppen két orvos is vizsgálta – az egyiket a Carlyle házaspár, a másikat Peter Hamilton hívta oda.

Az utolsó, amire abból az estéből emlékezett, az volt, hogy hallotta, ahogy egy autó áll meg a ház előtt, és egy ismerős hang belehasít a mozdulatlan éjszakai levegőbe.

– Georgia, én nem csináltam semmit! – üvöltötte Edward, miközben ő az ablakhoz rohant, és nézte, ahogy betuszkolják egy várakozó autóba.

Akkor látta őt utoljára.

23. fejezet

2012. december 28.

Amy teája időközben kihűlt. Elképedve bámult Georgiára, amikor az idős nő befejezte a meséjét.

– Hogy érted azt, hogy akkor láttad őt utoljára? Börtönbe került?

– Ezt az estét követően szinte nyomban Szingapúrba küldték, ami a felső tízezerre jellemző förtelmes verziója a deportálásnak.

Amy látta, hogy az idős nő ajka megremeg, miközben elmondta, mi történt ezután.

– Szingapúrban tífuszt kapott. Fogalmam sincs, hogyan, és hogy miért nem reagált a kezelésre. Mindenesetre a partitól számított kilenc hónapon belül meghalt. Repülővel hozatták haza a holttestét Angliába. Én csak a temetés után szereztem tudomást a haláláról.

Lepillantott a kezére.

– Tizenkilenc éves voltam, és máris elveszítettem életem szerelmét.

Szavai egyszerűsége hallatán Amynek elakadt a lélegzete. Felállt, odament Georgiához, leült mellé, és gyöngéden a kezére tette a kezét.

– A falusi templom kertjében temették el, Staplefordtól, a család otthonától nem messze – folytatta Georgia. Amikor felnézett, csillogott a szeme. – Minden évben elmegyek hozzá. Nem a születésnapján, nem is karácsonykor – mindig félek, hogy összefutok valamelyikükkel, bár kétlem, hogy ők kijárnának a sírjához.

– Kikkel? Úgy értem, kivel nem szeretnél ott összefutni? – kérdezte Amy.

– Ó, hát Clarissával vagy Christopherrel. A boldog párral. – Mosolygott, de az arca merev maradt.

– A boldog pár? – ráncolta a homlokát Amy értetlenül.

– Jaj, hát összeházasodtak, nem mondtam? Az unokanővérem és Edward öccse. Voltaképpen elmondható, hogy Clarissa megkapott mindent, amit akart.

Amy nem tudta, mit gondoljon. Ez borzalmas történet volt, szörnyű így bánni egy családtaggal – teljes mértékben megértette, miért nem akarta Georgia, hogy ezek után bármiféle köze legyen akár a Hamilton, akár a Carlyle klánhoz. Ennek ellenére azon tűnődött, nem kezdett-e a keserűsége – és az évek múlása – mindent elhomályosítani.

– Tudom, hogy nehéz elfogadni, ami történt, mégis…

Georgia dacosan fölszegett állal nézett rá.

– Mégis, mi?

– Nos, nem volna itt az ideje, hogy elengedd?

– Hogy elengedjem? – kérdezett vissza Georgia hitetlenkedve. – De hát gonosz volt! Clarissa gonosz volt.

– Gonosz?

– Hazudott, hát nem érted? – felelte Georgia. – Mindenről hazudott. Edward nem erőszakolta meg.

– Tehát még most sem hiszed el a meséjét? Egyik részét sem? – kérdezte Amy óvatosan. Nem akarta a kelleténél jobban felizgatni a barátnőjét, ugyanakkor tudta, hogy nem tesz jót Georgiának, ha élete hátralévő részét ilyen haragosan, magányosan és mindenkitől elhidegülve éli le.

– Tudom, min gondolkodsz – mondta Georgia halkan. – Mit egyszerűbb elhinni: hogy egy fiatalember lerészegedik, és szexuálisan zaklat egy nőt egy partin, vagy azt, hogy egy nő kész tönkretenni egy férfi életét azzal, hogy ezt állítja róla?

Amy nem tudta, mit feleljen erre. Mindkét bűnt visszataszítónak találta.

– Nos, soha, egy pillanatig sem fogadtam el Clarissa meséjét, és nem is fogom – jelentette ki Georgia remegő hangon. – Sosem hittem el, hogy Edward megtette, amit ő állított… Nem is, ennél többről van szó. A szívem mélyén mindig is tudtam, hogy sosem tett volna ilyet. És a leveleiben megesküdött nekem, hogy soha semmi nem történt közte és Clarissa között. Azt írta, igen, engem keresve valóban bement a fallal körülvett kertbe, de amikor látta, hogy nem vagyok ott, mindjárt ki is jött onnan.

– Akkor Clarissa miért tette ezt? Még ha ennyire gonosz volt is, miért kellett ezt tennie? Hiszen a botrány kihathatott volna az életére és a házassági kilátásaira.

– Tökéletesen igazad van. – Georgia új keletű tisztelettel pillantott Amyre. – Clarissa tervei közt az nem szerepelt, hogy Edward meghaljon. Azt hiszem, egyszer csak kicsúszott a kezéből a dolgok irányítása – mondta kővé merevedett szájjal.

Ismét az ölébe tette a kezét, és vett egy mély lélegzetet.

– Hozzád hasonlóan először én sem tudtam összeilleszteni a darabkákat. És ne feledd, ez az ötvenes években történt, amikor egy megerőszakolást sokkal nehezebb volt bizonyítani vagy cáfolni. A DNS-vizsgálatról még hírből sem hallottunk. Végeredményben egyetlen személy szava állt egy másikéval szemben.

– Tehát soha senki nem tudta meg biztosan, hogy Clarissát megerőszakolták-e?

– Pontosan. Nem arról volt szó, beleegyezett-e, hogy szexel Edwarddal, hanem, hogy szexelt-e vele egyáltalán.

– Nem vizsgálták meg?

– De igen. Ismétlem azonban, hogy akkoriban az orvosok csak azt tudták megerősíteni, hogy közösült valakivel. Még ezt is nehéz volt bizonyítani, mivel úszott. Az orvos Edwardot is megvizsgálta, és megállapította, hogy nemrégiben ejakulált, de Edward bevallotta, hogy velem szeretkezett.

– Viszont ha Clarissa – akár így, akár úgy – nem Edwarddal szexelt, akkor kivel feküdt le? – tudakolta Amy.

Georgia felsóhajtott.

– Nagyjából egy évvel Edward halála után hallottam, hogy Clarissa Christopher Carlyle-lal találkozgat. Ezt azonnal különösnek találtam. Úgy értem, az volt a meséje, hogy Christopher bátyja rettenetes traumát okozott neki… Ki akarna naponkénti emlékeztetőt arra, ami történt? Akarná-e, hogy valaki, aki annyira emlékezteti a támadójára, a közelébe kerüljön egyáltalán?

Ebben határozottan van logika, gondolta Amy. Ha róla volna szó, ő biztosan nem akarná, de megintcsak nincs bizonyíték.

– Lehet, hogy egymásba szerettek – vetette fel.

– Lehet – felelte Georgia meggyőződés nélkül. – Akárhogy is, újabb hat hónap elteltével bejelentették az eljegyzésüket. Én épp akkor kezdtem meg a tanulmányaimat Cambridge-ben, és egy nap összeakadtam a belső udvaron Christopher egyik régi barátjával. Elmesélte, hogy 1958 nyarán együtt látta Clarissát és Christophert. Tehát akkor már biztosan ismerték egymást. Emlékszem is, hogy láttam őket együtt a születésnapi táncmulatságomon.

– És ez mit bizonyít? Persze hogy egymásba botlottak, hiszen ugyanazokban a társadalmi körökben mozogtak, nem?

Georgia a fejét rázta.

– Christopher a bizalmába avatta ezt a barátját. Ő és Clarissa egy pár voltak. Tehát szerintem az a személy, akivel Clarissa lefeküdt azon az éjszakán, nem Edward volt, hanem Christopher.

– De mi az ördögnek vádolta meg Edwardot ilyen szörnyűséges tett elkövetésével?

– Irigységből? Mohóságból? Rosszindulatból? – találgatta Georgia halkan. – Az utóbbi ötven évben állandóan ezt kérdezgetem magamtól.

Egy pillanatra elhallgatott, látszott, hogy rendezi a gondolatait.

– Bármi volt is az oka, Clarissa megkapta, amit akart: egy jó házasságot. Mit jó, egy nagyszerű házasságot! Akkoriban Carlyle-ék Anglia legkiemelkedőbb családjai közé tartoztak. Amikor tudomást szereztem Clarissa és Christopher kapcsolatáról, kutakodtam kicsit. Beszéltem néhány debütánssal, akik ugyanabban az évben csinálták végig a szezont, amikor Clarissa. Kiderült, hogy Edward Carlyle-ra pályázott – „kivetette rá a hálóját”, ahogy akkoriban mondtuk. Hogy őszinte legyek, Edward volt a szezon legjobb partija: gazdag, címmel rendelkező, jóképű és okos, hát valamennyi lány rá pályázott. A barátnői szerint azonban Clarissa a megszállottja volt.

Amy a fejét csóválta.

– Mégsem sikerült megkaparintania Edwardot.

– Nem, viszont Christopher majdnem ugyanolyan jó volt. Edward eltávolításával Christopher lépett elő az idősebb fiú helyébe. Ő pedig Christopher feleségeként annak az előkelő háznak az úrnője lett, igazi lady. Habár persze csak névleg, nem úgy, hogy számítana is.

Amy igyekezett feldolgozni a hallottakat. Komoly vád volt, amelyet Georgia megfogalmazott; nem csoda, hogy ilyen keserű törést okozott a családban, és nem csoda, hogy Will azt mondta, nem akarják, hogy bármilyen pletyka kikerüljön a botrányról.

– Elmondtad nekik, hogy szerinted mi történt?

Georgia bólintott.

– Persze. Hogyan is tudtam volna magamban tartani? A családom szerint ilyesmire már gondolni is gonoszság részemről. Számkivetett lettem. Még a tulajdon anyám is úgy vélte, hogy becsapom magam. Tudta, mennyire szerettem volna, hogy Edward ártatlan legyen, de – akárcsak mindenki más – hitt Clarissának. Miért is ne hitt volna? Így aztán Estellával sem jött soha rendbe a kapcsolatom.

– Mi lett veled? Mihez kezdtél?

Az idős nő megvonta a vállát.

– Mit tehettem volna? Elköltöztem hazulról, állást szereztem. Éjszaka tanultam. Elmerültem a könyvek világában, állandóan az egyetemre gondoltam, és arra, hogy Edward azt mondta, ott boldog volnék, kivirulnék. Felvételiztem Cambridge-be, és bejutottam. Nem Oxfordba jelentkeztem, mert az túl fájdalmas lett volna. Cambridge-ben bekerültem a Trinity Hallba, és új életet teremtettem magamnak.

Széttárta a karját.

– És most itt tartunk.

Amy körülpillantott a lakásban. Amikor először jött ide, lenyűgözőnek tűnt a sok műalkotás, a temérdek könyv, a gyönyörű kilátás. Most viszont olyannak látta, amilyennek nyilván Georgia is időről időre az évek során: nagynak és magányosnak, a legjobb esetben is csak vigaszdíjnak, halvány pótléka volt ez az egész az előkelő háznak és a boldog életnek, amelynek osztályrészéül kellett volna jutnia. Az életnek, amelyet azzal a férfival kellett volna együtt leélnie, akit imádott.

– Találkoztál azóta Clarissával? – kérdezte.

Georgia megrázta a fejét.

– Egy ízben láttam a Regent Streeten. Biztos, hogy ő is meglátott, de elfordította a fejét. Tudja, miben vétkes, ezért úgy jó neki, hogy a becsapott Georgia kuzint kitörli az életéből. Nem akar emlékeztetőt arra, amit tett. Emlékeztetőt a bűnösségre, a szégyenre, a félelemre.

– Félelemre?

Georgia halkan felhorkant.

– A félelemre, hogy leleplezik, a botránytól való félelemre.

Most már sírt, patakzott a könnyár sápadt, elegáns arcán.

– Edward megkérte a kezemet akkor este, gyűrűt húzott az ujjamra. Az esküvőnkről, a nászutunkról, a jövendő New York-i életünkről beszélgettünk. Olyan férfinak tűnik, aki egy ilyen szörnyű bűntett elkövetésére készült?

Amy lassan megrázta a fejét.

Georgia a mellét verte törékeny kezével.

– Nem hazudott, Amy, biztos, hogy nem. Nem tett volna ilyet. Akkor, azon az estén biztosan nem. És ha ezt nem hiszed el, nem hiszel a szerelemben.

Lehajtotta a fejét, a válla rázkódott a zokogástól. Amy közelebb húzódott hozzá a kanapén, és átkarolta a vállát.

– Hát most már tudod – szipogta Georgia. – Ezért mentem el odáig, hogy egy magazin hirdetésében kerestem útitársat. Ezért nem vágyom a családommal tölteni a karácsonyt.

– És ezért nem mentél el soha New Yorkba.

– Azt hiszem, én voltam az egyetlen rangidős személy a könyvkiadásban, aki sosem járt ott – mondta Georgia szomorú kacajjal. – De soha nem voltam képes elmenni arra a helyre, ahol igazán boldog lehettem volna.

– Jaj, Georgia, annyira sajnálom!

Az idős nő vett egy mély lélegzetet, és kiegyenesedett.

– Nos, ne rontsuk el kesergéssel a napot, ez az ügy már különben is a múlté. Edwardot semmi sem hozza vissza, akármennyi könnyet hullatok is érte.

Lehajolt, hogy felvegye a virágvázát.

– Ezek gyönyörűek, hallod – mondta. – Az ablakhoz teszem őket.

Tett két lépést, aztán megtántorodott, és előrebukott, egyik kezével az ablakpárkány után kapva.

– Georgia! – kiáltott fel Amy. A váza lassított felvételben leesett, nagy csattanással ért földet, és a virágok kidőltek belőle. Amy odarohant, az idős nő hóna alá nyúlt, és félig emelve, félig húzva egy karosszékhez irányította.

– Jól vagyok. Jól vagyok – ismételgette Georgia.

– Dehogy vagy jól – torkolta le Amy csípőre tett kézzel. – Hívok egy orvost.

– Kérlek, Amy, ne!

– Georgia, szerintem valami nem stimmel veled. Komolyan úgy gondolom, hogy hívnunk kellene valakit, nézzen meg.

– Nem! – tiltakozott Georgia hevesen.

Amy azonban a telefonnál termett.

– Mondd meg az orvosod nevét! Felhívom.

– Semmi értelme.

– Hogyhogy semmi értelme? – méltatlankodott az aggódástól felcsattanó hangon Amy. – Az egészségedről van szó!

– Azért nincs értelme, mert tudom, mi a bajom. Az orvosaim is tudják.

Amy úgy érezte, hogy hirtelen kihűlt a szoba.

– Mi az? – kérdezte szinte suttogva.

Georgia intett egyet halvány kezével, mintha nem volna ok aggodalomra.

– Sokszor fájt a fejem, időnként elestem, így aztán elvégeztettem a vizsgálatokat. Végül találtak valamit. Kezelik.

– Mi az, amit kezelnek? – Amy levegőt is alig mert venni.

Georgia elnémult, mintha nem akarná kimondani a szavakat.

– De rendbe fogsz jönni, ugye? – kérdezte Amy földbe gyökerezett lábbal.

– Nos, nem lehet operálni, már túlságosan elhatalmasodott.

– Az mit jelent? – kérdezte Amy pániktól reszkető hangon.

– Azt, hogy meg fogok halni – felelte Georgia pátosz nélkül. – Mindnyájunkra ez a sors vár, nem igaz? Mindössze az én esetemben inkább hamarabb fog bekövetkezni, mint később. Ezért kellett elmennem New Yorkba.

– Rajta volt a bakancslistádon – mondta Amy olyan halkan, hogy ő is alig hallotta a saját hangját.

– Ez maradt az utolsó olyan dolog az életemben, amit még meg kellett tennem.

24. fejezet

Legalább nem esett. Amy hunyorítva felnézett a szürke égre, és az út túloldalán álló épületet fürkészte. Megvan. A zoknik még mindig kint lógtak az erkélyen. Az ablakokat vízszintesen, az emeleteket pedig függőlegesen megszámolva kiszámította, hányas lehet Will lakása, és a bejárathoz ment. Ah, gondolta. Nem kellett volna fáradnia: a nevek ki voltak írva a kapucsengőkre.

Megnyomta a „Hamilton, W.” feliratút, és jutalmul egy ismerős bariton szólt bele.

– Amy vagyok – mondta. – A kávézóból.

– Ha a zoknikról van szó, épp most akartam behozni őket.

– Csak engedjen be, jó? – szólította fel Amy pikírten.

A Georgiánál látott pompás csilláros és lépcsős előcsarnokkal összehasonlítva, Will épületének közösségi tere kicsi volt, és sötét. Amy felbaktatott a két sor lépcsőn a fordulóig, és az ott várakozó Will kezébe nyomott egy maréknyi borítékot, amelyeket a lenti folyosón kapott fel.

– A postája – közölte, és a férfi lakásának nyitott ajtaja felé indult.

– Jöjjön be! – dünnyögte Will gunyorosan.

Odabent egy keskeny folyosó vezetett a kicsi, zsúfolt nappaliba. Természetesen rendetlenség uralkodott benne – hiszen egy olyan férfiról volt szó, aki hónapokig az erkélyen hagyja a száradó holmiját –, de a szoba csekély bútorzata – egy kanapé, egy súlyos magazinokkal beborított dohányzóasztal és egy zsúfolásig telerakott könyvespolc – elegáns és ízléses benyomást keltett. A falakat bekeretezett filmes plakátok díszítették: merészen színpompás nyomatok Billy Wilder klasszikusainak – a Van, aki forrón szeretinek, a Legénylakásnak és az Alkony sugárútnak – a plakátjairól. Nem az a fajta szoba volt, amely valaha is bekerül egy lakberendezési magazinba, de a tulajdonosa személyiségéről sokat elárult.

– Én is szeretem a filmeket – jelentette ki Amy, aki hirtelen kínosan érezte magát. Elvégre hívatlanul berontott a férfi belső szentélyébe – ami, ismerte el magában, semmilyen mérce szerint sem túlzottan hölgyhöz illő cselekedet –, és most nem volt benne teljesen biztos, hogy foglalkozni akar mindazzal, ami a Georgiánál töltött délelőttje során előkerült.

– Most jövök Georgiától, Will – kezdett bele, ráébredve, hogy ha már itt van, aligha hátrálhat ki a helyzetből. – Nincs jól. Elesett, mialatt ott voltam, és megtudtam egy csomó dolgot, amelyekről maga nem biztos, hogy hallott.

– Micsoda? – kérdezte Will riadtan. – Hogyhogy elesett? Nem történt baja?

– Haldoklik, Will – felelte Amy, és remegni kezdett a keze.

Will hitetlenkedve nézte Amyt, mialatt a lány elmesélte, mi történt a lakásban. Amikor befejezte, Will leroskadt egy székre, és kezével beletúrt sötét hajába.

– A francba! – ismételgette, majd felpillantott Amyre. – Mennyi ideje van hátra?

– Nem tudom.

– Hónapokról beszélünk? Vagy évekről? – kérdezte Will türelmetlenül.

– Will, tényleg nem tudom. – Amyn erőt vett az elérzékenyülés. – Nem akar beszélni róla, de ez nem jó. És egy okkal több, hogy tegyen valamit a családjával. Lehet, hogy már nem lesz túl sokáig köztünk.

Will nagyot sóhajtott.

– Nézze, Amy, van valami, amiről tudnia kell…

– Mindenről tudok! – csattant fel Amy. – A megerőszakolás vádjáról, Edwardról és Christopherről… Georgia mindent elmondott.

Will az orrán keresztül szívta be a levegőt, és felfújta az arcát.

– Túl korán van még, hogy megigyunk egy sört? – kérdezte, és felállt.

– Egyáltalán nem, ha van itthon.

Amy letelepedett a kanapé szélére. Will bement az icipici konyhába, és Amy hallotta a jellegzetes szisszenő-puffanó hangot, ahogy a két kinyitott üveg kupakja belepottyant a mosogatóba. Will visszament a nappaliba, Amy kezébe nyomott egy hideg üveget, és leült vele szemben.

– Azt hiszem, a „szexuális zaklatás” kifejezést használták, amikor kérdezősködni kezdtem, miért nincs a családnak semmilyen kapcsolata Georgiával – mondta. – Leginkább magamtól töltöttem ki a hézagokat. Képzelheti, hogy ilyesmit nem igazán tárgyalunk ki a karácsonyi vacsoraasztalnál.

– Elhiszi a történetet?

– Melyik részét?

– A megerőszakolást. Gondolja, hogy Clarissa az igazat mondta arról, ami azon az estén történt?

Will meghúzta a sörét.

– Úgy gondolja, hogy akart Edwarddal szexelni?

– Georgia váltig állítja, hogy Edward egyáltalán nem szexelt Clarissával akkor este. Nem történt sem megerőszakolás, sem megegyezésen alapuló szex.

Will vetett rá egy oldalpillantást.

– Hogyhogy ilyen biztos benne?

– Tudta, hogy azon az estén Edward megkérte Georgia kezét?

Will meglepetten rázta a fejét.

– Ahogy ma délelőtt mondtam, nekem senki sem szolgált részletes beszámolóval. Magamnak kellett összerakosgatnom a részecskéket.

– Nos, én végiggondoltam a dolgot – jelentette ki Amy. – És szerintem sehogy sem áll össze, miért erőszakolta volna meg Edward Clarissát aznap este, miután előzőleg az új életüket tervezgették Georgiával.

– Minden tiszteletem a magáé – vitatkozott Will –, de attól, hogy néhány napot Georgiával töltött, még nem vált a családunk ügyeinek szakértőjévé.

– Persze hogy nem – felelte Amy bosszúsan. – És én ugyanolyan gyanakvással éltem, mint maga, amikor Georgia elmesélte ezt az egészet. De meg kell hallgatnia az ő álláspontját is. Nagyon meggyőző. Egyszerűen nem hiszi, hogy Edward megerőszakolta Clarissát, soha nem is hitte, még ennyi idő után sem.

Will megvonta a vállát.

– Maga azt hiszi, amit hinni akar, igaz?

– De sosem kérdezte erről Clarissa nénikéjét?

– Nem, persze hogy nem! Miért, maga faggatta valaha a saját családtagjait a nemi életükről?

Amy az ajkát biggyesztette. Ebben igaza volt.

– De Will, maga író, maga megérti, hogyan működnek a történetek. Tudja, hogy idővel milyen csavarokat vesznek az események változatai.

A felvetésen szemlátomást elmerengve, a férfi újból nagyot kortyolt a söréből.

– Tegyük fel, hogy Georgiának igaza van, és Clarissán nem esett erőszak. Miért hazudott volna erről Clarissa? Képzelje csak el, micsoda szégyen társulhatott akkoriban ahhoz, ha valakit megerőszakolnak! Miért tette volna ki magát ilyesminek?

Amy vállat vont.

– És így tönkretenni Edward életét? Akkor Clarissa bizonyára jéghideg teremtés volt. Ez akkor is beteges vád lett volna, ha Edward nem halt volna meg a Távol-Keleten.

Ugyanezeket már Amy is végiggondolta, de nem tudta a válaszokat.

– Szerelmes emberek, visszautasított, féltékeny, haragos emberek ennél sokkal rosszabbakra is vetemednek. Elég csak az újságokat elolvasnia – mondta végül.

Will kiitta a sörét, és ránézett.

– De hát ezek az emberek a családom tagjai, Amy. Tiszteletre méltó emberek.

Amy elismerte, hogy nagyon nehéz lehet neki ezt elfogadnia.

– Sok szempontból valószínűleg azok is – felelte olyan szelíden, ahogy csak tudta. – De Clarissa fiatal volt, tomboltak benne a hormonok, úgy érezte, semmibe vették… A fiatalok képesek hirtelen ötlettől vezérelve őrült dolgokat elkövetni. Csak a jutalomra gondolnak, a következmények föl sem merülnek bennük. És miután Edwardot rossz hírbe keverte, Clarissa feleségül ment Christopherhez, és megkapott mindent, amit csak akart. A főúri kastélyt, a címet, a családja csodálatát. Ez olyan jutalom, amely rávehet valakit őrült dolgok elkövetésére.

Will felállt, és járkálni kezdett a szobában. Amy látta, hogy viaskodik magával.

– Muszáj tennünk valamit – szögezte le a lány.

– Aztán mit? – kérdezett vissza Will, és bosszúsan megrándította a vállát. – Még ha ez igaz is… és honnan fogjuk valaha megtudni, tényleg igaz-e?… Clarissától és Christophertől… ha Christopher tudja is, hogy valójában mi történt… nem fogják igazán motiváltnak érezni magukat, hogy elmondják nekünk az igazságot, nem gondolja?

– Tehát úgy véli, jobb, ha nem ébresztjük föl az alvó oroszlánt? – kérdezte Amy gúnyosan.

– Maga szerint milyen lehetőségeink vannak, Amy? Szálljunk szembe Clarissa nénivel, és nevezzük hazugnak?

– Talán pontosan ezt kellene tennünk – felelte Amy, és érezte, hogy az arca belepirul a haragba. – Akkor talán Georgia végre meghallhatja az igazságot. Talán végre lehetősége lesz valamiféle lezárásra. Maga nem akar igazságot szolgáltatni? Georgiának? Edwardnak? Mindazért, amitől megfosztották őket?

Will az ablakon kibámulva gondolkodott. Amikor visszafordult, és újból ránézett, Amy látta az arcán a benne dúló konfliktust, és együtt tudott érezni vele. Jön ő, egy jóformán idegen, és felforgatja a kényelmes kis életét, arra kérve, hogy hajítson egy érzelmi gránátot a családtagjai közé. Ez őrület, nem? Fordított helyzetben Amy egész biztos, hogy már rég kidobta volna.

– Lesz egy parti – mondta Will végül. – A házukban.

– Segíteni fog, hogy tegyek valamit? – Amy odaszaladt hozzá, és a nyakába vetette magát. Jó illata volt. Karácsonyfaés szappanillata.

– Jól van, jól van – mondta Will mogorván, és kibontakozott az ölelésből.

– No és mi a terv?

A férfi a kandallópárkányhoz lépett, és átadott neki egy kemény, fehér kártyát.

Meghívjuk szilveszteri ünnepi partinkra

Staplefordba,

december 31-én

este 8 órára.

Szmoking és fekete csokornyakkendő kötelező.

– Garantáltan ez az egyetlen alkalom, amikor Clarissa és Christopher jövő húsvét előtt a kastélyban lesznek. Van egy házuk Antigua szigetén, ahová januárban el szoktak tűnni, és három-négy hónapig vissza sem jönnek. És ha Georgia… nos, elképzelhető, hogy nem várhatunk olyan sokáig a cselekvéssel.

– És mit fogunk tenni? – pillantott rá Amy.

– Valószínűleg csak az időnket fogjuk vesztegetni – válaszolta Will cinikusan. – Szinte biztos, hogy Clarissa semmit sem fog beismerni.

– De megpróbálhatjuk – mondta Amy, és hálásan Will vállára tette a kezét. – Tartozunk ennyivel Georgiának.

– Akkor viszlát szilveszterkor! – köszönt el végül Will. – Öltözzön ki!

– Ez randi – jelentette ki Amy, miközben felhajtotta a kabátja gallérját, és újra kilépett a hidegbe.

25. fejezet

Amy sietve beállt Daniel házának kapualjába, és behúzta a nyakát az eső elől, amely az utcai lámpák fényében sziszegő ezüstszalagokként zúdult alá. A High Street Kensington metróállomásától végig futott, de a sebességgel sem ért el sokat: a farmerja a lábához tapadt, vékony esőkabátja – szakadó esőhöz nem a legjobb választás – teljesen átázott, és a belőle csöpögő víztől súlyossá vált. Úgy érezte magát, mint akit belemártottak egy úszómedencébe.

– Meglepetés! – kiáltotta monoton hangon, amikor Daniel ajtót nyitott.

– Amy! Te jó isten, mit műveltél? Szörnyen nézel ki!

– Kösz – felelte Amy. – Pont ezt akartam hallani.

– Bocs, gyere be, mielőtt valaki kihívja a parti őrséget.

Daniel előszobai tükre előtt elhaladva Amy megpillantotta magát. Jaj, ne! – gondolta. A haja bizarr Hitler-frufruban a homlokára tapadt, amitől úgy festett, mint aki egy nyolcvanas évekbeli gót rockbandából szökött meg. Szuper.

Daniel felfutott a lépcsőn, kettesével véve a fokokat, és egy törülközővel tért vissza, amellyel dörgölni kezdte Amy fejét.

– Nem is tudtam, hogy jössz.

Amy egész nap kergette telefonon, de Daniel nem vette fel, ő pedig úgy gondolta, legjobb lesz, ha eljön hozzá. A régi istállóból kialakított ékszerdoboz házacska Daniel szüleinek ajándéka volt fiuk harmincadik születésnapjára, és a fürdőszoba még most is úgy csillogott, mintha csak nemrég készült volna el. Voltaképpen az egész ház ilyen benyomást keltett – Daniel enyhén tisztaságmániás volt –, és Amynek akaratlanul is feltűnt, hogy homlokegyenest más, mint Will lakása: csillog-villog, dizájnerbútorokkal van berendezve, és a falakon nyers fekete-fehér nyomatok lógnak. Még a vécécsésze mellé tett népszerű magazinok is legyezőszerűen voltak szétterítve, akár egy fogorvosi váróban.

– Ne haragudj, Dan, nem tudtalak elérni, és látnom kellett téged.

– Minden rendben van?

Amy felfújta az arcát, és érezte, hogy a nap érzelmes történései kezdik maguk alá gyűrni.

– Hé, hé – mondta Daniel, és közelebb lépett, hogy megcsókolja. – Ugyan már, mi a baj?

– Hosszú történet.

– Mi volna, ha rendelnék valami kínait, és mellette elmesélnéd?

Amy erőtlenül bólintott, és mialatt Daniel kiment telefonálni, körülnézett a szobában. A dohányzóasztalon egy számítógépes játékkonzol állt a The Telegraph egyik száma mellett. Ahogy az agglegényörömök jeleit szemlélte, érezte, hogy kissé lecsillapodnak az idegei. Elbizonytalanodott, amikor váratlanul betoppant a férfihoz. Nem tudta igazán, miért – netán arra számított, hogy titokban egy szőke szépséget lát vendégül? –, mégis megnyugtatta, hogy nem tapasztal semmi rendelleneset.

Lehámozta magáról a nedves farmert, és épp akkor terítette rá a radiátorra, amikor Daniel visszajött a nappaliba, kezében egy üveg borral és két pohárral.

– Mi ez? Meztelenül esszük a kínait?

– Részemről oké, ha részedről is – flörtölt Amy is.

Daniel játékosan a fenekére vert, majd a kezébe nyomott egy borospoharat, amelyet vörösborral töltött tele. Azután hátradőltek a kanapén, és Amy úgy fordult, hogy a lábát a férfi ölében pihentethesse. Miközben Daniel a csupasz lábát simogatta, érezte, hogy elpárolog belőle a feszültség.

– Mondtam Gidnek, hogy hétfőn este nyolc körül érünk oda.

– Hétfőn este?

– Szilvesztereste. A buli.

– A francba! – dünnyögte Amy. – Akkor…

Daniel a szemöldökét ráncolva ivott egy korty bort.

– Mi van? Jobb programod akadt? – érdeklődött játékosan.

– Nem tudok jobbat, de valahol máshol kell lennem.

Daniel szemlátomást nem értette.

– De hát Gid bulijai állati jók szoktak lenni!

– Lesz egy parti Oxfordshire-ben. Éppenséggel Georgia unokanővérénél.

– Az ki?

– Clarissa Carlyle, és valami Stapleford nevű helyen lakik.

Danielnek leesett az álla, bosszúságát egy csapásra érdeklődés váltotta fel.

– Staplefordba hívtak meg minket? A rohadt életbe, Amy, ezt hogy ügyeskedted ki?

– Hallottál róla?

– Hogy hallottam-e róla? Az az egyik legelőkelőbb ház az egész országban. Ezt nevezem! A szüleimnek évek óta folyik a nyáluk, hogy bejussanak oda, de láthatóan elérhetetlen számukra, hogy meghívják őket.

– Hát, én nem várom különösebben – mondta Amy halkan.

– Miért nem? Szuper buli lesz. Figyelj, visszafelé akár még a szüleimhez is beugorhatunk. Az majd befogja a szájukat, ha elmeséljük, hogy Staplefordban voltunk.

– Nincs plusz egy fő, Dan.

– Hogy érted azt, hogy nincs plusz egy fő?

– Úgy, hogy te nem jöhetsz.

– Én nem mehetek? – értetlenkedett Daniel a homlokát ráncolva.

– Engem hívott meg valaki.

– Kicsoda? – kérdezte Daniel sértetten.

– Georgia unokaöccse.

Daniel haragosan csóválta a fejét.

– Mi ez az egész, Amy? Valamiféle bosszú a Towerben történtekért?

– Bosszú?

– Vagy viszonyod van?

– Dehogy van! A pasi meleg, Daniel. Azért akarok találkozni a családjával, mert bizonyos dolgokat a tudomásukra kell hoznom Georgiával kapcsolatban.

Daniel elhallgatott, ám úgy látszott, legalább részben megenyhült. Amynek gőze sem volt Will nemi irányultságáról. A csinos Primrose Hill-i baristával folytatott évődéséből ítélve szinte biztos volt, hogy heteroszexuális, de így Daniel megnyugodott.

– Még a végén egy kis kapcsolatépítőt csinálunk magából, Miss Carrell – jelentette ki végül mosolyogva.

Amy szerette volna megmondani neki, hogy nem erről van szó, hogy a maga részéről fütyül a társadalmi előrejutásra, pusztán a barátnőjéért teszi meg. Szerette volna kikérni a véleményét, hogy mit mondjon Clarissa és Christopher Carlyle-nak, de abban a pillanatban meghallotta az érkező ételszállító bicikli kerekeinek halk kattogását.

– Megjött a kínai – állt fel Daniel.

– Én pedig megyek, és fölveszek egy pizsit, amíg elintézed, jó?

Daniel átkarolta a derekát, és közelebb húzta magához.

– Pizsit? Ünneprontó! – duruzsolta. – Én nem vicceltem azzal a meztelenül evéssel.

Ha az ételszállító nem csöngetett volna olyan sürgetően, Amy szerint egész biztosan akkor és ott a padlóra csusszantak volna. Helyette azonban megfordította Danielt, és a hátára csapott, hogy menjen már, ő pedig felfutott a lépcsőn a hálószobába.

– Pizsi, pizsi – motyogta, miközben a szekrényeket nyitogatta. Mivel hetente három-négy estén a Kovácsműhelyben dolgozott, egy éjszakánál sosem töltött többet egyszerre Danielnél, így csak egy fogkefét hagyott nála. Az ágyban rendszerint semmit sem viselt, de most az eső után fázott a lába. Vajon hol tartja a pizsamáit? Daniel valamennyi ruhája makulátlanul tisztán és vasaltan állt takaros kis halmokban, az ingei fogasokra akasztva, a kék szín halványuló sorrendjében lógtak a szekrényben. Minden olyan tökéletes rendben volt, hogy Amy semmit sem akart megbolygatni.

– Á, itt vagy! – Talált egy pamut pizsamanadrágot, és felhúzta. Nem bukkant viszont hozzá illő kabátra – de nem is nagy baj, nem akart teljesen nem nélkülinek látszani. Lehet, hogy majd hagy itt egy trikót. Amy korántsem volt olyan rendszerető, mint Daniel; biztosra vette, hogy egy-két holmija hányódik itt valamerre. Miközben keresgélt, a szekrény sötétjében egy villanás vonta magára a figyelmét. Benyúlt és kihúzta. Egy flitteres kardigán.

Mi a fene?

Hevesen dobogó szívvel vizsgálgatta. Súlyos, drága darab volt: Giorgio Armani Black Label. Az biztos, hogy nem az övé. Az biztos.

– Amy? Jössz már?

Amy felpillantott, amikor Daniel felkiabált a lépcső aljáról, aztán visszafordította tekintetét a kardigánra. Kiszáradt a torka; nyelni akart, de nem tudott. Talán van valami logikus magyarázat arra, hogy mit keres egy idegen kardigán a barátja szekrényében. Talán. Az agya azonban egyetlen elhamarkodott következtetést volt képes levonni: ez egy másik nőé. Egy elegáns, gazdag nőé, aki itt járt… Daniel hálószobájában.

– Amy?

Daniel kiabálására fittyet hányva odament a komódhoz, kihúzta a legfelső fiókot, marékszám rángatta ki belőle és dobta a földre a takarosan párosított zoknikat.

Hol van? Hol van? Három héttel ezelőtt ide volt elrejtve egy Tiffany ajándékdoboz. Egy gyűrű, egy nyaklánc – izgalmas ajándékok. De most… Végigfuttatta a kezét a fiók hátsó részén. Semmi. Zoknik kivételével semmi. Akkor hol van? Hol van az a doboz?

Hirtelen felpillantott. Daniel az ajtóban állt, kezében egy csomag rákszirommal.

– Mi van már? – tudakolta. – Teljesen kihűl.

Amy nem tudott megszólalni, csak feltartotta a mostanra már feszes labdává gyűrt flitteres kardigánt.

– Mi az? Egy kardigán? – kérdezte Daniel és közben ártatlan képet vágott.

– Igen – felelte Amy dühösen rámeredve. – Ez egy kardigán. De nem az én kardigánom.

És ott volt: a felismerés megvillanása, amelyet azonnal rémült pillantás követett. Ha Amy épp pislogott volna, elmulasztotta volna. Csakhogy nem pislogott.

– Aha. Nyilván anyámé – mondta Daniel magához térve. – Karácsonykor átjött. Biztos azt hittem, hogy a tiéd, és eltettem.

Ez hihető volt, bár valószínűtlen; egy valamirevaló színész sikeresen elő is tudta volna adni. Daniel azonban nem volt jó színész, és hazugnak is csapnivaló volt. Miért is kellett volna valaha kifejlesztenie magában a képességet? Neki mindig mindent tálcán nyújtottak.

– Anyád? – kérdezte Amy megvetéstől csöpögő hangon.

– A High Streeten vásárolgatott, és beugrott ebédre.

– Valóban? – mondta Amy halkan. – Ennél jobbra nem telik tőled?

– Amy, mi ütött beléd? – kérdezte Daniel, és tett felé egy lépést. – Úgy viselkedsz, mint aki meghibbant.

– Hol van a Tiffany ajándékdoboz?

– Miféle Tiffany ajándékdoboz?

– Amit a zoknisfiókodban dugdostál karácsony előtt – felelte Amy lassan, és most már szándékosan fürkészte Daniel arcát. Egy újabb rezdülés. Amynek összeszorult a szíve. Tehát igaz. Rögtön tudta, hogy minden igaz.

– Hogy jöttél ahhoz, hogy a zoknisfiókomban kutass? – méltatlankodott Daniel.

Ez az, ez a helyes húzás, gondolta Amy. Azonnal támadni.

– Válaszolj a kérdésemre – mondta, és hirtelen kimerültnek érezte magát. – Hol van a doboz?

– Az ajándék volt. Egy kulcskarika.

– Anyádnak, gondolom.

– Nem, nem anyámnak – felelte a férfi némi szarkazmussal a hangjában. – A titkárnőmnek.

– És a zoknisfiókodban rejtegetted.

– Figyelj, megmondanád, mi ez az egész? Mire próbálsz célozgatni, mert nem díjazom…

– Ki ez a nő? – tartotta fel Amy a kardigánt.

– Már megmondtam, hogy ez az anyámé.

– Ne hazudj nekem, Daniel!

A férfi megadóan fölemelte a kezét.

– Amy, teljesen nevetségesen viselkedsz. Ha helyre akarjuk állítani a kapcsolatunkat, meg kell végre bíznod bennem.

Amy lassan bólintott.

– Oké – felelte.

Kibogozta az összegyűrt kardigánt, és előbb az egyik karját dugta bele az ujjába, majd a másikat. Mintha ráöntötték volna. A karcsú, táncos alkatú Amy az angol méretezés szerint harminchatos méretet hordott. Daniel hatvanas éveiben járó édesanyja minimum negyvenkettest.

– Az én méretem – mondta halkan.

– Jó, hát lehet, hogy anya véletlenül egy kicsit kis méretet vett…

– KI EZ A NŐ? – rivallt rá Amy olyan bőszen, hogy Daniel hátraugrott ijedtében.

– Amy, hagyd ezt abba!

– Nagyon silány diplomata lesz belőled, Daniel – mosolygott Amy gúnyosan. – Még hogy az anyád! Ez példa akart lenni a slágfertigségedre? Jézusom! Legalább tettél volna úgy, mintha az én karácsonyi ajándékom volna! Minthogy a Tiffany „kulcskarikának” lába kelt.

Daniel pislogva bámult rá, aztán félrefordította a fejét. A sima modorú, gazdag fiúcskának végül csak elakadt a szava.

Amy levette a kardigánt, és a lába elé dobta.

– Ki ez a nő, Daniel? Ennyivel azért tartozol nekem.

Daniel nagyot fújt.

– Nem ismered – felelte, de még most sem nézett a szemébe. – A pénzügyön dolgozik. Egy rendezvényen találkoztunk.

– Mióta zajlik ez? – Amy tudta, hogy egyszerűen ki kellene sétálnia onnan, hogy összekaparhassa a méltósága megmaradt morzsáit, de tudnia kellett, muszáj volt tudnia minden apró részletet.

– Ez nem olyan…

– Mióta?

Daniel felszegte az állát, ismét megcsillantott egy kicsit a régi arroganciájából.

– Faséban voltunk, Amy.

– Egy hétig – sziszegte a lány. – És azalatt már itt is volt. Itt volt a házadban, itt hagyta a cuccát…

Elcsuklott a hangja, amikor ráébredt, mit jelent mindez. Ha Daniel összetörve vallott volna, mondván, hogy ez csak egy egyéjszakás kaland volt, hogy részeg volt, hogy semmit sem jelentett, akkor alighanem meg is bocsátott volna neki. De most már látta, hogy itt nem erről van szó. Ez a lány komoly ügy.

– Két hónapja – felelte Daniel. – Két hónapja találkozgatok vele.

Amy bólintott. Arra számított, hogy kibuggyannak a könnyei, ehelyett azonban csak megsemmisítő tehetetlenséget, ürességet érzett.

– Hadd találjam ki: ő a „megfelelő” kategóriába tartozik, igaz?

– Amy, ne…

– Ne, Daniel, komolyan kérdezem. – Lefogadom, hogy nem pincérnő a Kovácsműhely Grillbárban. Lefogadom, hogy nem táncosnő valami vacak West End-es produkcióban, amelyről a kutya sem hallott.

– Amy, hagyd ezt abba! Hallanod kellene magadat.

– Ki… ez… a… nő? – kérdezte újra Amy.

Daniel belátta, hogy sarokba szorították.

– Egy barátom az egyetemről… Na jó, két évvel alattam járt. Most elemző a Goldman Sachsnál. Teljesen véletlenül futottunk össze, tényleg nem gondoltam, hogy valami lehet belőle.

– Nos, biztosra veszem, hogy sok közös van bennetek – jegyezte meg Amy csípősen.

– Komolyan, Amy, semmi sem történt, amíg mi nem szakítottunk.

– Kamu.

– Ó, hát különben is, mit számít? – jött hirtelen méregbe Daniel. – Igazad van, sok közös van bennünk, beleillik a világomba. Mi olyan rohadt nagy baj ezzel?

– Hogy mi ezzel a baj? – csattant fel Amy. – Én, az vele a baj. A barátnőd, vagy már elfelejtetted? Akit megdugtál az éjjel, akivel újévkor hencegni akartál.

– Amy, te gyönyörű vagy, és jópofa, és… – Elhallgatott. – De ez más. Harriet át tudja helyeztetni magát a washingtoni irodába, úgyhogy össze tudjuk egyeztetni az életünket.

– Igen, Harriet valóban megfelelőnek tűnik.

– Ne légy már ilyen!

– De én ilyen vagyok, Daniel – felelte Amy. – Ez vagyok én. És úgy látszik, ez nem elég jó.

Durván félrelökte Danielt, lerohant a lépcsőn, felkapta a még mindig vizes farmerját és kabátját, és visszabújt beléjük.

– A fogkefémet a fürdőszobában hagyom – mondta a nyomában loholó Danielnek. – Lehet, hogy Harriet azt is szívesen használná.

Amikor kinyitotta a bejárati ajtót, a férfi elé állt. Az eső még mindig szakadt, kis permetvirágokat spriccelve fel az aszfaltról. Daniel az ajtókeret másik oldalára támaszkodva elállta a lány útját.

– Amy, ne menj el így, kérlek! Tényleg foglalkoztat a sorsod…

Amy szembefordult vele.

– Az utóbbi néhány nap komoly képzés volt számomra, Daniel. Tudom, mikor melyik kést és villát kell használnom, tudom, mit melyik borospohárból kell innom. Még azt is tudom, hogyan kell egy rohadt articsókát rendesen megenni. De ezek közül egyik sem számít már. Mert az egyetlen dolog, amit tudok, az egyetlen dolog, amit mindig is tudtam, az az, hogy túl jó vagyok neked. Komolyan.

Azzal félrelökte a férfi karját, és kisétált az esőbe.

26. fejezet

Amy kibámult a mozgó autó ablakán, szemével a sötétségre fókuszált. Hébe-hóba látott egy-egy tanyaházat, ahol ragyogtak a fények, vagy egy-egy elszigetelt otthont, amelynek egyik ablakában még mindig ott állt a kivilágított karácsonyfa, de amúgy Will ezüstszínű dzsipje magányosan suhant, fényszórói belefúródtak a sötétségbe, ahogy a szűk vidéki utakon kanyarogtak.

– Biztos, hogy tudja, merre kell menni? – tudakolta Amy. – Szerintem nagyjából húsz perce letértünk a főútról. Állandóan azt várom, hogy vérfarkasokat fogok látni.

Will elmosolyodott, fogai fehérlettek a homályban.

– Vidéki házak – mondta. – A kulcs a nevükben van – hajlamosak a semmi közepén lenni. De ne aggódjon, gyerekkorom óta járok Staplefordba. Azt hiszem, bekötött szemmel is odatalálnék.

– Azért jobban örülnék, ha az úton tartaná a szemét.

Ismét hallgatásba burkolóztak. Amynek el kellett ismernie, hogy ma este nem a legsziporkázóbb társaság – no de ki volna az, ha két hét leforgása alatt kétszer dobnák? Még mindig küszködött, hogy bele tudjon nyugodni; az a pillanat, amikor ráakadt a kardigánra, belevésődött az agyába. Hogy lehetett ennyire ostoba? Hogyan?

– No és mi lett volna a programja ma estére? – kérdezte Will.

– Egy Gideon nevű valaki bulijára mentem volna.

Látta, hogy Will elfojt egy mosolyt.

– Mi a baj a Gideon névvel?

– Semmi – felelte Will. – A világon semmi. Csak… El tudom képzelni az ürgét, pusztán a neve alapján.

Amy horkantott egyet.

– Ebben az esetben helytálló a sztereotípia. Persze Daniel legtöbb barátja ilyen: magániskolába járt, mindennel szemben védett, roppant elégedett önmagával.

– Daniel? Ő a barátja?

– Az exbarátom.

Will gyors pillantást vetett rá.

– Ex? De hát a minap… A nagy vacsorája… Georgia ruhája. Az eredményszerző ruha.

– Nos, a dolgok változnak – jelentette ki Amy élénk hangon. – Kiderült, hogy egy Harriet nevű magas, vékony bankárral kufircol. Karácsonyra Tiffanynál vett neki valamit.

Willnek elkerekedett a szeme.

– Ezt ő mondta el magának?

– Nem, karácsony előtt megtaláltam a „valamit Tiffanytól”-t a zoknisfiókjában. Az hittem, a nekem szánt eljegyzési gyűrű. El tudja ezt hinni?

– Sajnálom.

– Hát még én. És maga? Elment volna erre a partira, ha én nem kényszerítem rá? – érdeklődött Amy.

– Valószínűleg nem. Tudja, nem lett volna partnerem. Ha az ember barátnő nélkül jelenik meg, a család azonnal elkezd kényelmetlen kérdéseket feltenni.

– Nincs barátnője?

– Nehéz elképzelni, tudom – mosolyodott el Will egy picit.

Hallgatott egy sort, újból az utat nézte.

– Ami azt illeti, volt. Múlt nyárig. Akkor rájöttem, hogy egy Jonathon nevű magas, vékony ügyvéddel kufircol. Tiffanys doboz nem volt, de az orrom előtt ruccantak ki egy minivakációra.

Amy rápillantott.

– Az szívás.

– Nemigen volt időm hosszan merengeni rajta, lefoglalt a munka.

– A színdarabok? Hát, az jó, hogy időnként kap munkát.

Will elnevette magát.

– Ne kezdje már maga is! Úgy látszik, ha elmondom valakinek, hogy drámaíró vagyok, az illető általában úgy reagál, hogy: „Nahát, abból meg lehet élni?”

– Elnézést, tudhattam volna – szabadkozott Amy. – Amikor elmesélem, hogy táncosnő vagyok, az emberek automatikusan azt feltételezik, hogy nincs munkám.

– No és miben láthattam? – Will rávillantotta fekete szemét.

– Kötényben, a Kovácsműhely Grillbárban – felelte Amy zordan.

– Csupán egy szerencsés lehetőségre van szüksége – jelentette ki Will magabiztosan.

– Na és maga? Mi volt a legutóbbi darabja?

– Pálfordulás volt a címe. Csak rövid ideig ment. Nem valószínű, hogy látta – vonta meg a vállát szerényen Will.

Amy tovább akart volna kérdezősködni, de a figyelme hirtelen másra terelődött.

– Jesszusom, ez az? – kérdezte az elébük táruló látványra meredve.

– Aha – felelte Will. – Lenyűgöző, igaz?

– Hűha!

A „lenyűgöző” szó nem is írta le hűen Staplefordot. A kívülről reflektorokkal megvilágított épület Amy szemében mesekönyvbe illő palotának tűnt. Hébe-hóba járt Daniel barátainak vidéki házaiban, de Stapleforddal összehasonlítva azok édes kis falusi házacskák voltak.

– Mekkora ez? – kérdezte, miközben Will megállt a felhajtón, és leparkolta a dzsipjét egy Bentley és egy ezüstszínű Maserati közé.

– Kétszáz-valahány szobás, azt hiszem – felelte Will. – Valójában most már több, mióta átalakították az istállókat. Persze nem lakják valamennyit. A főépület manapság nyitva áll a nagyközönség előtt. Az adók, tudja.

– Cudar lehet – mondta Amy a magas ablakokat bámulva, amelyekben csillámlott a benti lámpák fénye. – Már önmagukban a villanykörték ára is nyomorba döntheti őket – tette hozzá szarkasztikusan.

Will kiszállt az autóból, és megkerülte, hogy kinyissa neki az utasülés ajtaját.

– Vendégek vagyunk itt – suttogta. – Igyekezzünk finoman viselkedni.

Amy kilépett az autóból, és Ralph Lauren cipőjének sarka megcsikordult a kavicsos feljárón.

– Készen áll? – nézett rá Will.

Amy figyelmét egy pillanatra elterelte, hogy milyen jól néz ki. Will érte ment a lakásához, és a kocsiban várta meg, amíg leért. Az Oxfordshire-be vezető kétórás út során Amy megpróbálta nem észrevenni, mennyire jóképű – hogy levágatta a haját, és rendesen megborotválkozott –, de ahogy ott állt Stapleford árnyékában, magas, erős és férfias látványt nyújtott, mint aki egyenesen egy arcszeszreklámból lépett elő.

Amy elfordította róla a tekintetét, és idegesen törölgette a kezét kis fekete ruhájába.

Will megérintette a derekát, és az egyenruhás inasok sorfala között bevezette a házba.

Amynek beletelt egy másodpercbe, mire összeszedte magát. Staplefordnak már a külseje is épp elég félelmetes volt, de a belépés a zsúfolt előcsarnokba – úristen, ekkora karácsonyfát még életében nem látott! – csak még tovább fokozta a szorongását. Pontosan mire is készülök? – gondolta. Odamegyek a kastély úrnőjéhez, és azt mondom: „Üdv, nem ismer engem, de maga egy hazug…”?

– Ne aggódjon, ez csak egy parti – mondta Will halkan, hogy más ne hallja.

– Csak egy parti. – Amy idegesen fölnevetett. – Csak egy parti, ami meghaladja a szintemet – mondta a walthamstow-i piacon vásárolt nagy koktélgyűrűjével játszadozva.

– Tudja, ha elfogadná, hogy maga itt a legszebb nő, akkor talán megnyugodna, és abbahagyná a mocorgást – felelte Will. Elvett két pohár pezsgőt egy tálcáról, és az egyiket odaadta Amynek. – Tessék, igya ezt meg! Hátha segít – tette hozzá, és keresztülvezette az előcsarnokon.

Amy még mindig pironkodott a bókjától, miközben átfurakodtak a sok jól öltözött mulatozó között, és elértek egy teremhez, amelynek Amy feltételezése szerint a bálteremnek kellett lennie. Az egyik végében egy emelvény állt, az ott ülő dzsesszzenekar halk szvingdallamokat játszott, de senki sem táncolt – a táncparkettet inkább csoportokban álldogáló, nevetgélő és beszélgető emberek töltötték meg.

– Hé, ott van apám – mondta Will. – Jöjjön, üdvözöljük!

Amy megállította, és félrehúzta egy olyan helyre, ahol nem lehetett kihallgatni őket.

– Tudja, azt hiszem, nekem kellene ezt megtennem. Mármint beszélni Clarissával.

Will kinyitotta a száját, hogy tiltakozzon, de Amy elhallgattatta.

– Jobb, ha egy idegentől hallja. De mielőtt odamegyünk, vegyük át a felállást, nehogy elbaltázzak valamit. Az édesapja Clarissa bátyja, igaz?

Will bólintott.

– És Clarissa mit csinál manapság?

– Csinál? – mosolygott Will.

– Mi a foglalkozása?

– Clarissának nincs foglalkozása. A jótékonykodás terén nagy. Sőt, félelmetes. Azt hiszem, léteznek különféle, róla elnevezett múzeumi szárnyak és könyvtárak.

– Ezért fog mindent elkövetni, hogy elkerülje a botrányt – mormogta Amy a bajsza alatt. – Ki akarná veszélybe sodorni ezt itt mind?

Egy magas, ősz hajú férfi közeledett feléjük. A hatvanas éveiben járhat, tippelte Amy, de még mindig jóképű minősítést kap. A jövevény barátságosan hátba veregette Willt.

– Amy Carrell – mutatta be Will –, ismerje meg az apámat, Richard Hamiltont.

– Nagyon örvendek, Amy – mondta Richard őszinte mosollyal. Talán a Will-lel való egyértelmű hasonlatossága tette, de Amy nyomban megkedvelte.

– Elképesztő ez a ház – jegyezte meg.

– Igen, állandóan emlékeztetnem is kell erre a nővéremet; ő szüntelenül panaszkodik a tetőre. Gondolom, annak, aki folyton itt van, megszokott dologgá válik. Egyébként alkalma nyílik majd, hogy körülnézzen. Azt hiszem, a Trafalgar lakosztályba tették magukat.

Will Amyre pillantott.

– Ó, hát mi nem… – dadogta. – Amy barát, nem…

Az édesapja elnevette magát.

– A huszonegyedik században élünk, Will. Nem vagyunk már olyan régimódiak.

– Nos, még az éjjel visszautazunk.

– Londonba? Még ma éjjel? – csóválta a fejét az édesapja. – Mi az ördögnek? Clarissa nénéd nagyon csalódott lesz. Gyertek, igyunk egyet! – tette hozzá.

Egy idő után Amy elnézést kért, és magára hagyta a két férfit, hadd beszélgessenek. Jó volt látni, milyen meghitt viszonyban van Will az édesapjával. Ő inkább úgy képzelte, hogy Hamiltonéké egy teljes mértékben rosszul működő család, amelynek a tagjai marják egymást az előnyökért, a pénzért és a hatalomért, de most belátta, hogy pusztán Clarissa cselekedetei alapján ítélte meg őket. Igaz, gonosz dolog volt, amit tett, és szörnyű következményekkel járt, ám ez évtizedekkel ezelőtt történt. Talán a közben eltelt évek során normális életet éltek, akárcsak Amy családja: időnként előfordulnak szóváltások és veszekedések, de semmi olyan, amin ne tudnák túltenni magukat. Valamiért azonban Amy ezt mégsem hitte. Talán lehetséges, hogy valaki megteszi azt, amit Clarissa tett, és tanul belőle, olyan megrázkódtatás éri, amely kigyógyítja az önzéséből. Ám az még valószínűbb, hogy csupán megerősíti a magáról már kialakított énképét. Elvégre Clarissa a csalása révén jutott mindahhoz, amije van: a díszes csillárokhoz, a fényezett bútorokhoz, az aranyozott keretes olajfestményekhez és a márványkandallókhoz. Az emberi agy megtalálja a módját, hogy igazolja a cselekedeteit. Amy majdnem biztosra vette, hogy Clarissa úgy értelmezte a cselszövése sikerét, hogy ő megérdemelte ezt az életet. Valamiért kételkedett abban, hogy sok álmatlan éjszakája lett volna emiatt.

Lassan körbejárta a staplefordi ház földszintjét, és gyönyörködött a pompájában – a festett mennyezetű vörös szalonban, benne a bíborszín függönyökkel, a könyvtárszobában, amelynek padlótól mennyezetig érő polcai bőrkötésű könyvekkel voltak telerakva –, és nézte az elvegyülő vendégeket: a hölgyeket a finom ruháikban és a csillogó ékszereikkel, amelyek alighanem évente egyetlen estére kerülnek csak ki a páncélszekrényből, és az elegáns szmokingot viselő, vöröslő arcú urakat. Valamennyien nevettek, mosolyogtak, szemlátomást kellemesen érezték magukat ebben a világban. Vajon elkövetett-e bármelyikük olyasmit, amit Clarissa tett? Vagy a szüleik? Vajon ez az egész önelégült, könnyed gazdagság önzésen és gazdagságon alapszik? Elvégre, ha már egy nemzedékük magániskolába járt, menten azt hitték, hogy a Windsor-ház tagjai, itt mindegyik régi gazdag család, akiknek kifogástalan jómódja kizsákmányoláson és nagy valószínűséggel korrupción alapul – ezalól csak Daniel családja kivétel. Lehet, hogy Clarissa nincs is egyedül; talán ez kell ahhoz, hogy valaki így éljen.

Amy épp az előcsarnokon vágott át, amikor megpillantotta, és a szíve nagyot ugrott. Az utóbbi napokban démonizálta Clarissa Carlyle-t, egy gonosz királynő holmi baljóslatú Disney-változatának képzelve őt. Amikor megkereste az interneten a társasági oldalakat, Clarissának még az ott szereplő fotókon is mintha enyhén gonosz fény csillogott volna a szemében. Hús-vér valójában azonban egyáltalán nem úgy festett. Csak egy hétköznapi nő volt. Vagy inkább egy hétköznapi nő, aki rendkívüli luxusban éli az életét. Határozottan megvolt benne az a tartás, az a királynői viselkedés, ahogy Amy felé lépkedett, az összhatást hosszú taftruhája és a nyakát övező gyémántok is segítették. Az arcszerkezete nem volt olyan finom, mint Georgiáé, de a családi hasonlóságot nem lehetett letagadni.

Jaj, istenem, tényleg meg akarom ezt tenni? – gondolta Amy, és egy pillanatig azon tűnődött, nem kellene-e egyszerűen arrébb menni, és az egészet másnapra hagyni. Vagy holnaputánra.

– Üdvözlöm! Úgy hallom, maga Will új barátnője – mondta Clarissa, megállva előtte.

Ó, a francba!

– Igen – dadogta Amy. – Azt hiszem.

Az idős nő kinyújtotta a kezét, és Amy kihasználta a kézfogás pillanatát, hogy megnézze magának. Georgia elárulta, hogy ifjabb korában Clarissa a Vogue-nál volt titkárnő, és a divat iránti szeretete most is kiviláglott. Ahogy Amy elnézte a ruhája tökéletes gyöngyhímzését és szabását, biztosra vette, hogy egy divattervező munkája.

– Clarissa Carlyle. Will nagynénje vagyok.

– Amy Carrell.

– Á, szóval amerikai – állapította meg Clarissa. – Milyen elragadó! Nagyon megörültem, amikor hallottam, hogy Willnek van egy új – hogyan is mondják manapság? – párja, ugye? Olyan aranyos fiú!

Amy nem hitte, hogy sokra megy azzal, ha kijavítja az idős nőt, így csak mosolygott.

– Miért barangol itt egymagában? – kérdezte Clarissa a maga csiszolt kiejtésével.

– Gondolom, Will már milliószor látta ezt a házat. Nem akartam a kéréssel untatni, hogy vezessen körbe.

– A családunk sosem unja meg, hogy dicsekedjen ezzel a házzal. Igencsak különleges. Will azt mondja, maga táncosnő. A színházon keresztül ismerték meg egymást? Mi is volt Will legutolsó darabja? Amelyik a királyi udvarban ment?

A királyi udvarban? – gondolta Amy. Ki is az, aki véka alá rejti a tehetségét?

– Nem, egy közös ismerősünkön keresztül ismerkedtünk meg – felelte, tudva, hogy ez az ő pillanata. – Az egyik családtagja az illető. Georgia Hamilton.

Clarissa arca mozdulatlan maradt, az arckifejezése semmit sem változott – és Amy számára ez beszédesebb volt, mint egy gúnyos mosoly.

– Georgia? – kérdezte Clarissa szenvtelenül. – Hogy van?

Vajon tényleg érdekli? Őszintén kíváncsi, mi van az unokatestvérével, akit – leszámítva azt a futó pillantást a Regent Streeten – már ötven éve nem látott? Időnként bizonyára eszébe jut Georgia – már hogyne jutna, tekintve, hogy milyen nyomasztó körülmények között romlott meg a viszonyuk. Vagy csakugyan megtanult ezzel együtt élni, megtanulta, hogyan vesse ki az elméjéből az embereket és a kényelmetlen eseményeket?

– Ami azt illeti, nincs túl jól – felelte Amy. – Úgy érzi, már nem él sokáig.

Ez már kiváltott valami reakciót. Clarissa úgy festett, mint akit arcul csaptak; orcájából kifutott a szín, csak két rózsaszín folt világított a közepén.

– Nem tudnak tenni valamit?

Amy a fejét rázta.

– Láthatóan nem. Szerencsére nincsenek fájdalmai, még képes járni, és el tudja látni magát.

– Már az is valami – mondta Clarissa a padlót fürkészve.

– A napokban éppenséggel együtt voltunk New Yorkban – folytatta Amy.

– New Yorkban?

– Igen, ezt Georgia még borzasztóan szerette volna megvalósítani. Végül megtudtam, hogy azért akart elmenni oda, mert a vőlegényével azt tervezték, hogy New Yorkba mennek nászútra.

Clarissa a homlokát ráncolta.

– Igen, hallottam róla, hogy férjhez ment.

– Nem arról a vőlegényről van szó – javította ki Amy, és egyenesen Clarissa szemébe nézett. – Én Edwardot értettem rajta.

Az idős nő megrázta a fejét.

– Sajnálom, hosszú évek óta nem találkoztam Georgiával. Ismerem ezt az Edwardot?

– Igen, Clarissa, ismeri. Edward Carlyle-ról beszélek. A férje bátyjáról. Valószínűleg emlékszik rá. Ő az, akit azzal vádolt meg, hogy megerőszakolta önt.

Amy hallotta már azt a kifejezést, hogy valakinek „megmerevedik az arca”, de eddig a pillanatig nem tudta elképzelni, milyen az. Látva azonban Clarissa vonásait, amelyeket mintha kőből faragtak volna, megértette.

– Azt hiszem, összetéveszt valakivel – jelentette ki Clarissa éles, közönyös hangon. Ha meg is lepte, és kínosan érintette, hogy Amy váratlanul szóba hozta Georgiát, zavara egy pillanat alatt eltűnt, és újból a ház asszonya, a félelmetes nagyasszony lett.

Gyerünk, Amy, most ne hátrálj meg! – biztatta magát. Georgiára gondolt, ahogy elesett a lakásában, és a szőnyegen szétszóródó virágokra; a történetre, amelyet elmesélt, és az arcára kiülő, soha nem gyógyuló fájdalomra, amikor Edwardról, a szerelméről és a férfira lesújtó végzetről beszélt.

– Nem, Clarissa – felelte, eltűrve az idősebb nő fagyos pillantását –, nem hinném, hogy összekeverem valaki mással. Bizony emlékszik Edwardra, jól gondolom? Arra a férfira, akinek tönkretette az életét? A férfira, akit a maga vádja miatt Szingapúrba száműztek, és a halálára?

– Mindent tudok a tragédiáról, ifjú hölgy. A családomról van szó. Egyszerűen visszautasítom a módfelett kellemetlen célozgatásait.

– Ó, többek ezek holmi célozgatásoknál – vágott vissza Amy. – Ezek tények.

– Tények? – csattant fel Clarissa nyersen. – Ki állítja őket? Georgia? Nincsenek itt semmilyen tények, csak rágalmazó hazugságok vannak, amelyeket, ha kell, erőteljesen cáfolni fogok. Ne becsüljön engem alá, Miss Carrell!

Amy megrázta a fejét.

– Nem szeretném, ha beperelne, Lady Carlyle. Csak azt szeretném, ha elmondaná nekem az igazat. Ha végre bevallaná, mi történt 1958-ban azon az éjszakán. Semmi sem fog változni. Ennyi év után már semmi. Ön nem akarja elveszíteni sem a házát, sem a becses címét. Ha Georgiáért vagy Edwardért nem is akarná megtenni, tegye meg saját magáért! Ebben maga nagyon jó: hogy a számára legfontosabb személlyel törődjön. Tegye meg most, amíg még megteheti. Könnyítsen a lelkiismeretén, mert aztán már túl késő lesz!

– Hogy merészel idejönni a házamba ezekkel a vádakkal! Georgia vádjaival…

– Ó, nem, Georgia nem is sejti, hogy itt vagyok. Benne több a méltóság annál, hogy bármivel vádolja önt. Én azért jöttem el ide, mert láttam, mit tett vele a maga cselszövése. Összeroppantotta – folytatta Amy egyre növekvő haraggal. – Őt ez az egész nem érdekelte. Nem érdekelte sem a ház, sem a cím, sem a pénz. Ő csak Edwardot akarta. Szerelmes volt Edwardba.

– Ahogy én is! – csattant fel Clarissa, majd elhallgatott, és az arcára kiült a döbbenet, mintha csőbe húzták volna, hogy mondjon ki valamit, amit még saját maga előtt sem ismert be.

– Ön? Ön szerelmes volt Edwardba?

Clarissa szája keskeny vonallá feszült.

– A beszélgetésnek vége.

Amy tett egy lépést feléje.

– Nem, még nincs vége. Ha szerette Edwardot, akkor miért…?

Amy még nem is hallotta a köhintést, már tudatára ébredt, hogy valaki áll a háta mögött. Megfordulva egy magas, vékony, idős úriembert látott ott. Az arca sápadt volt, ő maga döbbentnek tűnt. Amy biztosra vette, hogy mindent hallott.

– Clarissa, drágám? – mondta a férfi. – Minden rendben van?

– Semmi gond, Christopher – felelte az asszony csípősen. – Azt hiszem, ez az ifjú hölgy épp távozni készül.

Amy érezte, hogy az idős házaspár összenéz.

– Hívjam a biztonságiakat? – kérdezte a férfi szenvtelen, de határozott hangon.

– Arra nem lesz szükség – mondta Amy, Clarissa szemébe nézve. – Lady Carlyle-nak igaza van. Épp indulni készülök. Nagyon köszönöm ezt a csodás estét.

Clarissa a férjére pillantott.

– És feltétlenül átadom az üdvözletüket Georgia Hamiltonnak – tette hozzá, majd megfordult, és kisétált a főbejáraton.

27. fejezet

Amint kiért, írt egy SMS-t Willnek: „Találkoztam Clarissával, kidobott. A kapuban vagyok. Segítség!” A férfi dzsipje eltűnt, és Amy összeszoruló gyomorral azon tűnődött, mi van, ha úgyszintén kirúgták, és őt itt hagyva egyszerűen lelépett.

Megborzongott, és összefonta a karját Ralph Lauren ruhája körül, azon merengve, hogy vajon idekint kell-e aludnia, és reggel halálra fagyva találnak-e rá. A ruhája gyönyörű ugyan, de hogy a hideget nemigen képes kint tartani, az már biztos.

– Helló!

Amy kis híján ugrott egyet, és megpördült.

– Ne aggódjon, én vagyok az – nevetett az ellenkező irányból érkező Will. Felmutatott egy kulcscsomót. – Apám ideadta a kertészlak kulcsait. Alighanem üres; azt mondta, megalhatunk benne. A kocsit már odavittem.

– Nem kellene inkább hazamennünk, mielőtt rám küldik a vérebeket?

– Ittam két pohár pezsgőt. Jobb, ha nem vezetek, legalábbis néhány órán át. Ne aggódjon, nem harapok.

– Megbízom magában – felelte Amy fogvacogva. – De az ég szerelmére, igyekezzen kijózanodni! Nem akarok a szükségesnél hosszabb ideig itt téblábolni.

A kertészlak csak pár percnyi sétára volt a háztól. Will kinyitotta az ajtót, felkapcsolt egy kis lámpát, és elment begyújtani a kandallót, mialatt Amy kávét főzött.

– Fekete. Sajnos tej nincs – nyomott Will kezébe egy bögrét.

– Elmeséli, mi történt? Minden rémséges részletével együtt?

– Tudtam, hogy tervvel kellett volna odamennem hozzá. Így csak rázúdítottam a vádakat, és mondanom sem kell, hogy ez nem talált kedvező fogadtatásra.

– Mit mondott?

– Nem sokat. Bár azt elismerte, hogy szerelmes volt Edwardba. Váratlanul érte a rajtaütésem. Christopher is ott állt a hátam mögött. Valószínűleg még nagyobb rakás gondot okoztam.

– De az is lehet, hogy egyszerűen mozgásba hozta az eseményeket.

Will levette a szmokingkabátját, és letette egy székre.

– Pusztán az, hogy a dolgok nem történnek meg azon nyomban, még nem jelenti azt, hogy nem is fognak megtörténni. Meséltem apámnak Georgia történetéről, és láttam rajta, hogy elhiszi. Legalábbis hisz abban, hogy igaz lehet. Holnap mindkettőjükkel beszélni fogunk, Clarissával is, és Christopherrel is.

– Nem, ne beszéljünk! – tiltakozott Amy halkan. – Már így is napvilágra került. Ne akarjon több családi viszályt!

Will ivott egy korty kávét, és ráemelte a tekintetét.

– Köszönöm – mondta, és egy lépéssel közelebb jött hozzá. – Köszönök mindent, amit tett.

Amy bólintott, és abban a pillanatban zaj robbant körülöttük – ezernyi petárda hangja –, és piros-fehér fény árasztotta el a szobát.

– A tűzijáték.

– Menjünk, nézzük meg!

A házikó egy dombocska tetején állt, mely a parkra nézett. Kimentek, és miközben Amy a ház fölött az égre robbanó fényszikrákat bámulta, oldalba bökte Willt.

– Van egy ötletem.

– Á, igazán?

– Nyilván tudja, hogy Edward valahol itt van eltemetve. A helyi templomkert temetőjében. Ki kellene derítenünk, mikor utazik el ez a borzalmas pár Antiguára, és el kellene hoznunk Georgiát ide.

– Ez jó ötlet. Esetleg holnap elmehetnénk hozzá, és felvethetnénk neki. Kiválasztunk egy napot, és hármasban eljövünk az én kocsimmal.

– Ha már szóba került a kocsi, hogy érzi magát?

– Azt hiszem, húsz perc múlva vezetésre kész leszek – válaszolta Will, miközben a tűzijáték elenyészett.

– Maradjunk idekint! Csak még egy kicsit.

– Jó. – Will leült a fűbe, és keresztbe tette a lábát. – No és – folytatta – mit tenne, ha ez az éve volna az utolsó a földön?

– Ez kissé lehangoló gondolat – felelte Amy, és megfordult, hogy ránézzen.

– Bizonyos szempontból az. De nézheti úgy is, mintha éles fókuszba helyezné az életét. Mit szeretne csinálni? Mi a fontos a maga számára? Igazából hogyan szeretné tölteni a napjait?

– Nagy horderejű kérdések.

– Ez egy nagy horderejű éjszaka – válaszolta Will.

– Szeretnék idén egy balett-társulatot alapítani gyerekeknek.

– Á, valóban? – kérdezte Will érdeklődve. – Az miből állna?

– Gyerekeknek szóló balettekből. Vicces, örömteli előadásokból.

– Mennyire jutottál vele?

– Ó, még semennyire. Csak egy ötlet. Georgia bátorított, hogy vágjak bele.

– Kell segítség forgatókönyvügyben? Néhány előadást már rendeztem is.

– Segítene nekem? – vonta össze a szemöldökét Amy.

– Szeretnék.

– Fizetség Georgiáért? – kérdezte.

– Neke{20}d szeretnék segíteni – felelte Will egyszerűen.

Amy halkan elnevette magát.

– Mi ilyen vicces?

– Azt hittem, utálsz.

– Nos, nem minden lánynak teszek ilyen ajánlatot. – Will elmosolyodott, és felállt. – Kérsz még kávét?

– Ha ez a nagy kérdések éjszakája, jobb lesz, ha betárazunk belőle.

Will lesöpört némi füvet a nadrágjáról, és ahogy Amyre nézett, a lány látta, hogy laza magabiztossága hirtelen szétpattan.

– Holnap. Miután eljövünk Georgiától, akarsz velem ebédelni?

Szégyenlősen elmosolyodott a sötétben, és Amy érezte, hogy valami megpezsdül benne.

– Nagyon szeretnék. – Bólintott, és erősen igyekezett, hogy ne ragyogjon az örömtől.

– Tartsd melegen a helyemet! – vigyorgott Will, és bement a házikóba.

Amy odatette a kezét, ahol a férfi az imént ült, és elmosolyodott. Új év, új kezdet.

– Meglesz.

127916100

28. fejezet

Georgia töltött magának egy konyakot, és azon tűnődött, mit csináljon a délután hátralévő részében. Általában jóbarátaihoz, Sally és Gianni Adamihoz szokott elmenni az évenkénti féktelen újévi ebédjükre. Mióta Frederick McDonald és André Bauer öt évvel ezelőtt visszavonultak Salzburgba, Sally és Gianni voltak az egyetlenek, akikkel rendszeresen találkozott az elsőbálozó-szezonból, amelynek a résztvevőitől a történtek után szándékosan igyekezett távol tartani magát. Noha számos régi, érzelmes emlék kötötte őket össze, amelyek közül néhányra ő nem is akart visszaemlékezni, Sally és Gianni olyan fergetegesen jópofák voltak, hogy tőlük képtelenség volt távolságot tartani. Ráadásul Georgia volt a keresztanyja a legidősebb fiuknak, Lucasnak, aki elég rémisztő módon már az ötvenes éveiben járt – ügyvéd lett, és maga is négy gyönyörű gyermek apja. Georgia emlékezett, milyen aprócska jószág volt, amikor megszületett Velencében, ahol Sally és Gianni hosszú évekig éltek, mielőtt visszatértek Londonba. Aznap reggel előásott egy régi fényképalbumot, és megnézett néhány megfakult képet, amelyeken együtt voltak a Lidón, a Szent Márk téren és a Sóhajok hídján. Georgia sok boldog vakációt töltött Velencében. Régi barátnője igazat beszélt, amikor azt mondta, hogy a narancsok akkorák, mint egy-egy futball-labda, és az utazás egy gondolán – hozzá a jóképű gondolások, a vízből kiálló, fehér alapon színes csíkos póznák, a napfényben zölden csillogó csatornák – színtiszta varázslat.

Az órájára pillantva azon tűnődött, nincs-e túl késő mégis elfogadni az ebédmeghívást. Gianni azt ígérte, hogy idén különösen pazar lesz, és azzal fenyegetőzött, hogy elkészíti híres limoncellokoktéljait, megünneplendő, hogy országos olasz étteremláncát nemrégiben eladta egy magántőke-befektetési vállalkozásnak. Sally nem értette, Georgia miért utasította vissza az idei meghívást. Igaz, régi barátnője nem is tudta, milyen beteg. És a New York-i utazás sokat kivett belőle.

A manhattani kaland azonban éppen olyan volt, amilyennek Georgia remélte. Amennyire lehetett, persze, úgy, hogy olyasvalakivel ment oda, akivel előtte még sosem találkozott, olyasvalakivel, aki nem az a személy volt, akivel neki először kellett volna átélnie New York örömeit.

Az ifjú Amy Carrell elragadó társaságot nyújtott, de az út során nehéz volt nem gondolni arra, hogy milyen lett volna ugyanez Edwarddal az oldalán. Karácsony délelőttjén, mialatt Amy még a szüleinél volt, Georgia hosszú sétát tett egyedül a Central Parkban, és elképzelte magukat együtt.

Természetesen pontosan emlékezett rá, hogyan nézett ki Edward. Csak kevés fényképe volt róla, de azokat annyiszor megnézte, hogy sosem felejti el. A vele kapcsolatos kézzelfogható dolgokra már nehezebb volt visszaemlékezni. Az illatára, a járására, a szellemes megjegyzéseire, ahogyan rámosolygott, és ahogy ő a fellegekben érezte magát vele. Az ötven év a ludas – addig radírozta a széleket, míg az emlékek annyira elhalványultak, hogy még azt is nehéz volt elhinni, hogy egyáltalán léteztek.

Az utóbbi időben sokat gondolt a halálra. Nehéz is lett volna nem gondolni rá, amikor a teste kezdte megadni magát. Dühös volt, amiért hagyta, hogy úgy elérzékenyüljön Amy előtt. Ő aranyos lány, és nem rendes dolog olyan problémákkal terhelni, amelyek nem tartoznak rá. De a New Yorkból – élete nagy utazásáról – való visszatérése emlékeztette Georgiát arra, hogy felkészült élete végére.

A halála elkerülhetetlen volt, tudta, hogy előbb-utóbb bekövetkezik. Egy hete az orvosa megmondta neki, hogy talán még tizenkét hónapig élhet. Ez volt a valódi ok, ami miatt visszautasította Adamiék ebédmeghívását. Alighanem ez az utolsó újéve, és ezt szerette volna csöndben, az emlékeivel és a gondolataival tölteni.

A halálról kizárólag azt tudta, hogy nem fél tőle. Talán ez az egyik nagy előnye annak, hogy egyedül él. Nincsenek gyerekek, akiket keserves itt hagyni. Még egy macskája sincs, akinek a sorsa miatt aggódnia kellene, ha ő nem lesz többé.

Azt már elhatározta, hogy hagy némi pénzt Lucasra, habár ő volt olyan gazdag és sikeres, hogy nem szorult rá igazán. Valamennyi jótékonysági intézményeknek megy majd, és juttat belőle Willnek is. Örült, hogy megvette Amy Carrellnek a Ralph Lauren ruhát, és majd beszél az ügyvédjével, találja meg a módját, hogy diszkréten finanszírozza a gyerek-balett-társulatát. Keményen megdolgozott a pénzéért, és nem akarta elherdálni, de úgy érezte, hogy az ifjú Amy valami különlegesre fogja fordítani a váratlan örökséget – és még ha a vállalkozása nem is lesz sikeres, nagy örömét fogja lelni abban, hogy megpróbálja.

Gondolatban följegyezte, hogy ma este tudjon meg többet Amy terveiről. Meglepte, amikor Will felhívta, és azt kérdezte, beugorhatnának-e kettesben egy kávéra. Rémes volt a hangja – nyilván nagyon hosszú volt az éjszaka, de feltételezte, hogy a fiataloknál így megy ez: egész éjjel fennmaradnak, hogy köszönthessék az újévet. Apró, boldog izgalmat okozott neki a gondolat, hogy Will és Amy együtt jönnek. Tudta, hogy Amynek van barátja – aki az elmondás alapján egyáltalán nem tetszett neki –, de talán bátoríthatja a barátságot az unokafivére fia és újsütetű barátnője között. Úgy vélte, megfelelnének egymásnak. Elég hosszan élt ahhoz, hogy felismerje, ha egy pár összeillik.

A kapucsengő berregése zökkentette ki a gondolataiból.

Willen és Amyn kívül, akik hat órára ígérkeztek, nem várt más látogatót. Kikukucskált a finom fátyolszövet függönyön át a szokatlanul, kísértetiesen nyugodt Primrose Hillre.

– Georgia Hamilton?

– Igen – felelte tétovázva, mert nem ismerte fel azonnal a hangot. Idősebb, művelt beszédű, picikét ismerős…

– Christopher vagyok. Christopher Carlyle.

A név akkora meglepetésként érte, hogy a falnak kellett támaszkodnia. Lassan szívta be a levegőt, és egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Christopher – mondta végül, megacélozva magát. – Mit akarsz? – Nem volt szándékos, hogy ilyen kurtán szaladt ki a száján.

– Fölmehetnék?

Georgia szinte hallotta a saját szívverését, miközben várta, hogy a férfi felkecmereg a lépcsőn. Lassacskán, persze. Christopher idősebb volt nála, és a földszintről hosszú út vezetett a lakásba. Nyitva hagyta az ajtót, visszament a nappaliba, odaállt az ablakhoz, és az utcát nézve várt rá.

Megrázkódtatást jelentett, hogy látja. Ötvennégy év telt el, de ezek az évek most egy szempillantás alatt köddé váltak. Christopher még mindig magas és vékony volt – a múló évek nem tették sem görnyedtté, sem összeaszottá. Zakója és krémszínű pamutnadrágja elegáns volt – valójában úgy festett, mint aki egy krikettmeccsre igyekszik, és ha nem január lett volna, Georgia el is tudta volna ezt képzelni.

– Nincs jobb dolgod újév napján? – kérdezte halkan, és belekortyolt az italszekrényen hagyott konyakjába.

– Az újév mindig csöndes nálunk.

– Persze. – Tegnap megvolt az évenkénti staplefordi parti.

– Hogy vagy, Georgia? – kérdezte Christopher halkan.

– Jól. Sőt, remekül. Elutaztam. New Yorkba – tette hozzá a tőle telhető legvidámabb hangon.

Christopher egyik kezével nekitámaszkodott a könyvespolcnak. Georgia sejtette, hogy a lépcsőmászás megviselte, és ettől most törékenynek tűnt. Egyáltalán nem annak az életteli idős politikusnak látszott, akit rendszeresen lát a televízióban, amint a gazdaság állapotát taglalja, vagy akit valamilyen irodalmi összejövetelen látni a Mail társasági rovatában. Eredetileg nem az lett volna a sorsa, hogy ő legyen a Carlyle család feje, de amikor átszállt rá a szerep, szemlátomást felnőtt hozzá. A felszínes fiatalember, akit azon az 1958-as nyáron megismert, egy jóval impozánsabb személyiségnek adta át a helyét.

– No és hogy sikerült a tegnap este? – folytatta Georgia. – Még mindig erősen él ez a hagyomány? Clarissa mindig is szerette a partikat. Fölösleges változtatni rajta csupán azért, mert öregszünk kissé.

– Ott volt a barátnőd is, Will-lel.

A férfi szavai belefojtották Georgiába a szót.

– Milyen barátnőm?

– Az amerikai lány. Amy.

Georgiát megcsapta az árulás hideg szele.

– Mit keresett ott? – kérdezte a lehető legközönyösebben.

– Will-lel jött. Azt hiszem, együtt vannak.

– Csakugyan? – válaszolta Georgia. Egyszerre világossá vált, miért akarják ma este fölkeresni. Nyilvánvaló, hogy valami rosszban sántikálnak – feltételezte, hogy beleártották magukat a dolgába –, és most eljönnek, hogy meggyónják, és bocsánatot kérjenek.

A hallgatás olyan hosszúra nyúlt, mintha sosem akarna véget érni.

– Amy elmondta Clarissának, hogy beteg vagy – szólalt meg Christopher végül.

– Ehhez nem volt joga.

– A legjobb szándékkal tette.

– Vagy úgy.

– Megfelelő kezelést kapsz?

A hangjából sütött az együttérzés, de Georgia úgy döntött, nem vesz róla tudomást. Nem szorul rá senki jótékonyságára – a legkevésbé Christopherére. A férfi valószínűleg nincs azzal tisztában, hogy neki több tízmilliós vagyona van, amelyet saját maga keresett meg. Elfogta a kísértés, hogy megmondja neki.

– Az igazat megvallva, nem sokat lehet tenni.

Átható pillantást vetett rá. Christopher és Edward nagyon hasonlítottak egymásra, bár Christopher mindig is csak gyenge másolata volt a bátyjának. De hasonlítottak annyira, hogy meglássa Edwardot az arcában, és egy pillanatig a legszívesebben odanyúlt volna, és megérintette volna.

– El kell mondanom neked valamit.

Még egy szót sem szólt, de Georgia már tudta, mi következik. Látta a szemében a bűntudatot, a szomorúságot és a szégyent. A szégyent, amely évtizedek óta mardossa.

– Edward nem erőszakolta meg Clarissát – szólalt meg Christopher végül.

Georgia az ajkába harapott, és egy pillanatig vér ízét érezte. Több mint ötven éve akarta hallani ezt a beismerést, de most, amikor elhangzott, úgy tűnt, nincsenek a világon ennél szomorúbb és hiábavalóbb szavak.

Fojtogatta a sajnálat. Lehunyta a szemét, és leroskadt a kanapéra.

– Tudod, Clarissa azt nem hagyta volna, hogy börtönbe kerüljön – tette hozzá Christopher sietve. – Azt meg végképp nem akarta, hogy így végződjön.

– Mily nagylelkű tőle – mordult fel Georgia. Nem tudta biztosan, képes-e továbbra is elviselni a férfi látványát.

– Tévedett, és bolond volt. Mind a ketten azok voltunk.

– Ó, én jóval erősebb szavakat is el tudok képzelni a feleséged leírására, Christopher. Gonosz volt, bár egyvalamit el kell ismernem: sokkal okosabb volt, mint amilyennek hittem. Nem akármilyen terv volt ez, nem igaz? És milyen szépen bevált számodra.

Amikor felpillantott, látta, hogy a férfi sír.

– Mennyit tudtál, Christopher? Mennyire voltál vétkes?

– Eléggé – felelte a férfi olyan halkan, hogy Georgia alig hallotta. – Néhány héttel a huszonegyedik születésnapom előtt kezdtem randevúzni Clarissával. A te bálodon ismerkedtünk meg, és kapcsolatban maradtunk. Mondhatjuk úgy, hogy iskolás fiú módjára belezúgtam. Alig két hét után elvitt a Citybe egy szállodába, és együtt töltöttük az éjszakát. Nem tudom, mennyi tapasztalata volt szeretőként, de engem elsöpört. Nagyon rámenős volt, és inkább ő viselkedett csábítóként. Én bármit megtettem volna érte, noha gyanítottam, hogy egy kicsit szerelmes Edwardba.

– Tudott valaki a viszonyotokról?

– Nem. Titokban akarta tartani. Azt hiszem, be akarta biztosítani magát.

– Szóval együtt főztétek ki a megerőszakolás meséjét. – Georgia hallotta a saját hangját: hidegen és felismerhetetlenül csengett, mintha valaki mást hallgatott volna.

– Nem. – Christopher olyan egyszerűséggel ejtette ki a szót, hogy Georgia hitt neki.

– Körülbelül egy héttel a staplefordi parti előtt eltöltöttünk egy újabb éjszakát egy szállodában. Clarissa az idő legnagyobb részében arról igyekezett meggyőzni engem, hogy legyek egy kicsit rámenősebb a családon belül elfoglalt helyemet illetően. Nem jártam egyetemre, és addigra már három évemet áldoztam a bankra. De míg engem sosem vettek komolyan, Edwardot arra készítették fel, hogy amint végez Oxfordban, vezető szerepet töltsön be. Clarissa győzködött, hogy ez nincs így rendjén, és én hittem neki. Az után az éjszaka után úgy jöttem el a hotelből, hogy nehezteltem a bátyámra, és azt kívántam, bár kikerülne az életemből, a bankból, ahol az első pillanattól kezdve árnyékot vetett rám.

Letörölt egy könnycseppet pergamenszerű bőréről, és folytatta.

– Mint tudod, Clarissa eljött a huszonegyedik születésnapon rendezett partimra. Megléptünk róla, és a borospincében szeretkeztünk. Aztán egyszer csak azt vettem észre, hogy valamennyien ennek a drámának a kellős közepén állunk. Clarissa ragaszkodott az állításához, hogy Edward megerőszakolta. Edward rendíthetetlenül állította, hogy ártatlan.

– Sikerült pár percre egyedül maradnom Clarissával, és megkérdeztem, mi a fene ez az egész, ő pedig rám szólt, hogy el ne áruljam, hogy korábban szexeltünk. Okos volt, tudta, hogyan fog az ügy alakulni – a rendőrséget nem vonják be, Edwardot azonban eltávolítják a képből, amíg a botrány lecsillapodik.

– Tehát Clarissa elhitette veled, hogy Edward megerőszakolta?

– Nem tudtam, mit higgyek. Egy héten belül elintéződött, hogy Edwardot Szingapúrba küldik. Hamiltonék beleegyeztek, hogy nem forszírozzák a vádemelést. Hiszen a legkevésbé sem szerették volna, ha elterjed a híre, hogy Clarissa megerőszakolás áldozata lett. Az életben nem talált volna senkit, aki elvette volna.

– Mikor mondta el neked az igazságot?

– Néhány héttel azután, hogy Edward útnak indult a Távol-Keletre. Amikor bevallotta, hogy megrendezte azt a jelenetet, haragudtam és összezavarodtam. Clarissa azt hajtogatta, hogy az én érdekemben tette, bár én gyanakodtam, hogy azért is dühös volt, mert Edward téged kért feleségül. De nem tagadhatom, hogy a helyzet előnyömre szolgált. Egyszerre én lettem a szépreményű ifjú, a kedvenc fiúgyermek, Edward pedig a közmondásbeli fekete báránnyá vált.

– Amíg meg nem halt.

Egy darabig szótlanul álltak.

– Clarissa két napig sírt, amikor meghallotta a hírt.

– Én egy életen át sírtam – jelentette ki Georgia hidegen.

– Mind a ketten le voltunk sújtva, de mit tehettünk volna? Hazudtunk, és ellepleztük az igazságot, és ezzel kellett együtt élnünk.

– Gyakran megkérdeztem magamtól, vajon jól alusztok-e éjszaka.

– Én nem.

Georgia a kezébe temette az arcát, és igyekezett visszafogni az elszántan előtörni akaró érzelmeket.

– A múltat nem tudjuk megváltoztatni, Georgia. Bár tudnánk! Azt kívánom, bárcsak vissza tudnám hozni a bátyámat. Bárcsak lett volna rá esélyed, hogy vele öregedj meg!

Georgia becsukta a szemét, hogy visszatartsa a könnyeit, de aztán meghallotta a feléje tartó lépteket, és érzékelte, hogy Christopher letesz valamit a kanapé karfájára.

– Nem számítok rá, hogy valaha is megbocsátasz nekünk, de azt hiszem, megérdemelted, hogy megtudd az igazságot. Amy barátnődnek igaza volt ebben.

– Mi ez? – pillantott le Georgia a kulcsokra, amelyeket Christopher letett mellé.

– Szerintem Edward azt akarta volna, hogy ez a tiéd legyen – mondta Christopher, majd megfordult, és kisétált a lakásból.

Georgia addig tartotta a kulcsokat a tenyerében, míg végül a hideg fém átmelegedett. Azután felvette a kabátját, és lassan lement a lépcsőn, egyesével lépve a fokokra, amíg ki nem ért az utcára. Christopher már eltűnt, de a járdaszegély mellett ott állt egy cseresznyepiros Aston Martin, melyet azonnal fölismert.

A légzése felszínessé vált, a keze reszketett.

Odament, megérintette a fényezést, és egy másodpercre újból a Putney Bridge-en volt az esőtől csöpögő ruhájában. Lerúgta a cipőjét, és lassan lehajolt, hogy óvatosan kézbe vegye, miközben minden porcikája emlékeztette, hogy ez immár a huszonegyedik század, nem 1958. Habár hideg téli nap volt, a kabrió teteje ki volt nyitva. Miközben betette a cipőjét az utasülésre, észrevett egy csomagot, amely a támlájának volt támasztva. Homlokát ráncolva megérintette a barna papírt, és végighúzta az ujját a nagy, téglalap alakú tárgy szélein.

Fogalma sem volt, arra szánták-e, hogy ő nyissa ki, de túl csábító volt, nem hagyhatta ott.

Egyik ujját beleakasztotta a papírba, majd két kézzel feltépte a csomagolást. A papír egy festményt rejtett, és beletelt egy pillanatba, mire ráeszmélt, hogy az édesanyja Szalagok című sorozatának egyik darabja az. Akkoriban nehéz kompozíciónak tartották, de ahogy most ránézett, olyan volt, mint egy rossz Jackson Pollock^20-koppintás. Nem akármilyen látnok volt az édesanyja.

Eltartott egy percig, mire felfogta a festmény jelentőségét. A sorozatot egy gazdag gyűjtő vásárolta meg, és az érte kapott pénz nemcsak hónapokig megmentette őket az ingyenkonyhai sorban állástól, hanem lehetővé tette azt is, hogy megrendezzék Georgia bálját. Sosem tudták meg, ki volt ez a gyűjtő. És miután a pénz bekerült a bankba, már nem is számított. Most, hogy Georgia ráébredt, mit tett érte Edward, végre ömleni kezdtek a könnyei.

Az autót megkerülve a vezetőüléshez ment, beszállt, és megfogta a kormánykereket. Amikor lehunyta a szemét, szinte érezte őt.

Elmosolyodott. Hamarosan újból vele lesz, és tudta, hogy Edward várja. Megtörölte a szemét, aztán bedugta a kulcsot a gyújtáskapcsolóba, és beindította. A motor halkan, elégedetten felmordult, mintha örülne, hogy Georgia ül a volán mögött. Ó, mennyire szerette Edwardot! Teljes szívéből szerette. És Edward is szerette őt. Hirtelen úgy érezte, beszélni akar erről valakivel, és az órájára pillantva rájött, hogy Sally és Gianni ebédje valószínűleg még nem ért véget. Ahogy végighajtott az utcán, miközben a szél belekapott a hajába, hirtelen újból fiatal volt, és Edward ott ült mellette. És abban a pillanatban Georgia boldog volt.

{1} Köztünk szólva (francia).

{2} Darcey Bussell (1969–) híres angol balerina. (A szerk.)

{3} Dame Judi Dench (1934–) angol színésznő. (A szerk.)

{4} A Cambridge-i Egyetemen szerzett mesterfokozat. (A ford.)

{5} Fordított karamellizált almatorta (francia). (A ford.)

{6} Philip Larkin (1922–1985) angol költő, regényíró. (A szerk.)

{7} Szerencsés véletlen.

{8} Utalás Roald Dahl Karcsi és a csokoládégyár című gyerekkönyvének szereplőjére, a gyártulajdonosra. (A szerk.)

{9} Eleanor Roosevelt (1884–1962) Franklin D. Roosevelt amerikai elnök feleségeként first lady volt 1933 és 1945 között. (A szerk.)

{10} Tallulah Bankhead (1902–1968) amerikai színésznő. (A szerk.)

{11} Gore Vidal (1925–2012) amerikai író, politikus, alkalmanként színész. (A szerk.)

{12} Wallis Simpson (1896–1986) kedvéért mondott le 1936-ban a trónról VIII. Edward brit király, hogy feleségül vehesse a többszörösen elvált amerikai asszonyt. (A szerk.)

{13} Utalás az Álom luxuskivitelben (Breakfast at Tiffany’s) című film nyitójelentére. (A ford.)

{14} Utalás F. Scott Fitzgerald A nagy Gatsby című regényére. (A ford.)

{15} Frank Sinatra száma. (A szerk.)

{16} Rózsaszín élet: Édith Piaf dala. (A ford.)

{17} Gene Kelly (1912–1996) amerikai táncos és színész, az 1952-es Ének az esőben sztárja. (A szerk.)

{18} Chet Baker (1929–1988) amerikai dzsessztrombitás és énekes. (A szerk.)

{19} Thomas Gainsborough (1727–1788) neves angol portré-és tájképfestő. (A szerk.)

{20} Jackson Pollock (1912–1956) amerikai festő, az absztrakt expresszionista mozgalom fő alakja. (A szerk.)

Tartalom

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

Table of Contents

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet