Meddig volnál képes elmenni, hogy megvédd mások titkait, amikor te vagy az, aki mindent elveszíthet?

Anna Kennedy fiatal, gyönyörű, okos, és él-hal a munkájáért. London egyik legfelkapottabb, médiajogra szakosodott ügyvédi irodájának munkatársaként a film-, sport-és üzleti világ sztárjainak bűneit segít elrejteni a szenzációra éhes sajtó vizsla tekintetű és botrányra éhes cápái elől.

Amikor Anna kudarcot vall a bíróságon, és Sam Charles, a szívtipró hollywoodi filmszínész félrelépését kiteregeti a média, sárba rántva ezzel nemcsak Sam karrierjét, hanem Anna ügyvédi tekintélyét is, a lány felveszi a kesztyűt.

Minden kockázatot vállalva küzd, és közben egy olyan gyilkosság nyomára bukkan, amelyben a londoni üzleti világ elismert és köztiszteletben álló képviselői érintettek, és amely, ha napvilágra kerül, világraszóló botrányt kavarhat.

Azok, akik felelősek egy partilány roppant gyanús haláláért, mindenre képesek, hogy bárkit elhallgattassanak, ha az útjukba áll. Nem utolsósorban az elszánt fiatal ügyvédnőt, aki túl sokat tud…

Tasmina Perry ezúttal egy olyan világba hívja olvasóit, ahol a hatalom és a pénz véresen komoly játszmákkal próbálja elrejteni az igazságot, ahol nincs senki, akiben megbízhat az ember, és ahol az életét kockáztatja az, aki túl jól végzi a munkáját.

TASMINA PERRY

Sztárok ügyvédje

A főcímek mögött egy titkokkal teli világ rejtőzik

Ulpius-ház Könyvkiadó

Budapest, 2012

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Tasmina Perry: Private Lives

Fordította

SILLÁR EMŐKE

A szerzőtől az Ulpius-ház Könyvkiadónál megjelent:

Apuci lányai

Örökösnők

Eredendő bűn

Divatdiktátorok

Viszlát, mennyország.

Copyright ©2011 Tasmina Perry

Hungarian translation ©Sillár Emőke, 2012

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2012

ISBN 978 963 254 595 0

Fivéremnek, Digsnek és Dannek

PROLÓGUS

A lány körbepillantott a lakásban, és mosoly ömlött el az arcán.

A selyemfüggönyökön és a hatalmas ablakokon túl képeslapszerű látvány tárult elé: a Tower Bridge és az éjszakában fényes fekete szalagként csillogó Temze. Néha szerette volna megölelni magát örömében; csupán attól, hogy itt lehet, a saját luxuslakásában, szépséges tárgyaitól körülvéve. Ki gondolta volna, hogy egy magafajta lány ilyen elegáns lakásban fog élni a világ egyik legizgalmasabb városának a szívében?

Átsétált a konyhába, és kitöltött magának egy újabb jókora pohár bort a megkezdett üvegből. Vajon eljön-e a férfi ma este? Utolsó beszélgetésük gondolata átfutott az agyán, de elhessegette. Nem, hát persze hogy eljön, hiszen mindig eljött! Megcsodálta magát a tükörben: hosszú lábát, domborodó mellét. Még leggingsben és egy pólóban is fantasztikusan festett. El fog jönni! Tudta, hogy eljön.

Hátravetette magát a kanapén, és átlapozta kedvenc bulvárlapját. Őszintébb, befelé forduló pillanataiban megvallotta magának, hogy az ilyen magazinok iránti megszállottsága vezette el odáig, hogy ezt a karriert válassza magának. Nem mintha el tudta volna képzelni, hogy Miss Davies, az iskola pályaválasztási tanácsadója karriernek nevezné, amit csinál. De mi rossz van abban, ha gazdag és híres akar lenni? Bármiben lefogadná, hogy Miss Daviesnek nincs ilyen lakása, mint az övé.

Félrelökte a magazint, mivel tudta, ha arra számít, hogy a férfi tényleg beugrik, el kell készülnie. Egy üveg körömlakk állt a dohányzóasztalon, és most a fény felé tartotta. Skarlátvörös.

A férfi mindig azt mondta, hogy imádja, ha vörösre festi a lábkörmét. Kurvás, így értette. Nos, ő boldogan tett a kedvére ezen a téren, különösen ma este, amikor küszöbön állt a kibékülés.

Egyik lábkörmét már kifestette, amikor megszólalt az ajtócsengő. Izgatottan letette a lakkot, és az ajtóhoz ment. Kikukkantott a kémlelőablakon, arra számítva, hogy virágot vagy egy kis ízlésesen becsomagolt dobozt pillant meg a barátja kezében. Ehelyett egy ismeretlen, öltönyös férfit látott, a halszemlencsétől szétterült és feldagadt arccal.

– Ki az?

– Jack. Jack Devon. Peter barátja vagyok.

A lány a homlokát ráncolta. Ki ez az ember? Peter küldte? Beakasztotta a láncot, kinyitotta az ajtót, és kinézett a résen. A férfi negyven körül lehetett. Elegánsan, de konzervatívan volt öltözve, mint egy könyvelő. Színtelen, vizenyős szeme egy kis, keret nélküli szemüveg mögül pislogott.

– Mit óhajt?

A lány nem akart udvariatlannak tűnni, de már elmúlt kilenc óra, és bármit terjesszenek is mások róla, nem volt hozzászokva, hogy idegen férfiak bukkannak fel az ajtaja előtt.

– Peterről van szó. – A férfi a háta mögé pillantott. – Gondolja, hogy bent is beszélhetnénk?

A lányt elfogta a pánik. Peter megsérült volna? Valami baja esett?

– Ő jól van? – kérdezte.

– A körülményekhez képest – válaszolta a férfi.

– Miféle körülményekhez?

– Azt hiszem, a legjobb volna, ha ezt bent beszélnénk meg.

A lány bizonytalankodott egy pillanatig, aztán elhúzta a láncot, és kinyitotta az ajtót. A férfi besétált a lakásba. Idegesnek, nyugtalannak tűnt.

– Sajnálom, hogy ilyen későn kell zavarnom – kezdte. – Én sem vagyok ettől boldogabb, mint maga.

– Ki maga? – kérdezte a lány, és összefonta a karját a mellén. – Mit akar?

A férfi vállat vont, miközben beléptek az egyterű nappaliba.

– Nem az a kérdés, hogy én mit akarok. Hanem hogy Peter mit akar.

A lánynak nem tetszett az irány, amerre a beszélgetés kanyarodott.

– És pontosan mi volna az?

A férfi feltolta a szemüvegét, és megdörzsölte a szemét.

– Azt akarja, hogy kezdjen végre ésszerűen viselkedni.

A lány szíve kalapálni kezdett a rémülettől, de eltökélte, hogy ez nem fog meglátszani rajta.

– Ezek szerint maga az ügyvédje? Vagy kicsoda?

– Nem, nem egészen – hangzott a válasz. – Bár lehet, hogy legközelebb ez következik. Végül is a zsarolás bűntett.

– Zsarolás? – A lány majdnem elnevette magát. – Hát erről van szó?

Oké, alkalmazott némi nyomást, azt mondta Peternek, hogy nem hajlandó tovább várni, talán elejtett egy s mást, amit nem kellett volna. De hát ezt aligha lehet zsarolásnak nevezni, nem igaz?

– Peter tudja, hogy maga itt van?

– Természetesen. Nem akar mást, mint egy olyan megoldást, amely mindkét félnek megfelel. Igazán nem szeretnénk, ha be kellene vonnunk a rendőrséget.

A lány idegesen felhorkant.

– Maga is éppolyan jól tudja, mint én, hogy Peter nem fog elmenni a rendőrségre.

A férfi ráhunyorított, aztán bólintott.

– Valóban. Ezért vagyok itt én.

Odalépett az asztalhoz, és kinyitotta a bőr aktatáskáját.

Kivett egy csekk-könyvet, és feltartotta.

– Mennyi? – kérdezte.

A lány a csekkekre pillantott, aztán kinézett az ablakon.

– Nem kell Peter pénze! – mondta.

A férfi megengedett magának egy halvány mosolyt.

– Nocsak… És mindezt ki fizette? – Jelentőségteljesen végighordozta tekintetét a lakáson.

– Nem pénzt akarok! – csattant fel a lány nagy igyekezettel, hogy felháborodottnak tűnjék. – Petert akarom!

– Nos, attól tartok, hogy ez már nem opció többé – mondta a férfi kemény hangon.

– Majd meglátjuk! – A lány odamasírozott a dohányzóasztalhoz, és felkapta a mobilját. – Felhívom!

A férfi a fejét rázta, arcán ismét megjelent az a félmosoly. A rohadék élvezi a helyzetet!

– Attól tartok, hogy ez nem jó ötlet. – Az órájára pillantott.

– Hajnali két óra van Üzbegisztánban.

– Üzbegisztánban? Peternek itt kellene lennie!

– De csak mi vagyunk itt – mondta Devon, és újra meglobogtatta a csekkeket. Ez alkalommal a lány szeme követte a könyvet, nem tudta levenni róla a tekintetét.

– Mondjon egy összeget! – biztatta a férfi, és leült az asztalhoz.

A lány megragadta a borospoharát, és belekortyolt, hogy erőt merítsen.

– Megmondtam magának, hogy ez nem pénzről szól! Hanem Peterről és rólam!

– És az mennyit kóstál? – kérdezte a férfi, és elővett egy töltőtollat a belső zsebéből.

– Maga mennyit javasolna, Mr. Devon? Maga szerint mennyit ér egy kapcsolat?

– Ez esetben semmit, mivel a maguk kapcsolatának vége.

Szavai egyszerűen hangzottak, és döftek. Kegyetlen volt a hatásuk, mert a lány tudta, hogy igazat szólnak. Talán túl messzire taszította Petert, túllicitálta a kártyáit. És Peter most elküldött egy lakájt, hogy takarítsa el a szemetét. Gombóc nőtt a torkában, és a látását könnyfelhő homályosította el.

– Szerintem ideje, hogy távozzék!

Devon ülve maradt.

– Akár hiszi, akár nem, azért vagyok itt, hogy segítsek magának.

A lány gyűlölte a fickó hangjából kicsendülő együttérzést és sajnálatot.

– Fogadja meg a tanácsomat! – húzta a szót lassan a férfi. – Vegye el a pénzt, költözzön valami új helyre, felejtse el, ami történt, és lépjen tovább az életében. Ez a legokosabb, amit tehet!

– Azért ez nem olyan egyszerű, ugyebár? – mondta a lány elcsukló hangon. – Főleg akkor nem, ha az ember szeret valakit. Most pedig kérem, menjen!

Devon tétovázott, aztán visszatette a csekk-könyvet az aktatáskájába, és felállt.

– Rendben – mondta. – Használhatnám egy pillanatra a fürdőszobát?

A lány rá se nézve bólintott.

– Odafent van.

Hálószobáját egy félemeleti galérián rendezte be a nappali fölött. Figyelte, ahogy a férfi eltűnik a hálóból nyíló fürdőszoba irányába, barna cipője dongott az üveglépcsőkön felfelé.

Aktatáskája még mindig ott hevert az asztalon. Vajon mennyit fizetett volna? Szép kis összeget, az egyszer biztos. És Devonnak igaza van. Ez volna a legokosabb, amit tehet. A saját pénze nem sokáig tartana ki ezen a helyen. Gyorsan hozzá lehet szokni a drága ágyneműkhöz, a parkettás padlókhoz és a rozsdamentes acél konyhákhoz. Szép dolgokhoz. Csinos holmikhoz. Olyanokhoz, amelyek biztonságot nyújtanak, amelyektől okosnak, sikeresnek érzi magát az ember. Mindig ilyen életről álmodott. És mégis… most az egyszer igazat mondott. Ezúttal nem a pénzről volt szó. Nem akart mást, csak Petert – és nem kaphatta meg! Nincs annyi gyönyörű ágynemű, ami kárpótolhatná ezért.

Tenyerével megdörzsölte a szemét, hogy elállítsa a könnyeit. Vett néhány mély lélegzetet, megpróbálta összeszedni magát. Talán mégis felhívja Petert, bocsánatot kér azért, amit mondott, megmagyarázza, hogy mindent teljesen félreértett. Igen, ez lesz a megfelelő lépés, gondolta, és máris egy kicsit jobban érezte magát. Talán próbatétel volt, ami most történt; amikor Mr. Devon jelenti, hogy ő visszautasította a pénzt, Peter látni fogja, hogy őszintén szereti, őt, és nem a hitelkártyáit.

Szemöldökét ráncolva felpillantott a lépcsőn. Hosszú ideje van már a férfi a fürdőszobában.

– Mr. Devon? – kiáltott. – Minden rendben ott fönt?

Nem érkezett válasz. Megrántotta a vállát, és elindult a lépcsőn a félemeleti galéria felé.

– Mr. Devon?

Amikor felért, megkocogtatta a fürdőszoba ajtaját, de egyetlen hang sem érkezett odabentről. – Jól van? Mr. D…

Kinyílt az ajtó, és Jack Devon kilépett.

– Igen, jól vagyok.

– Ó, akkor minden rendben – dadogta a lány, és elpirult zavarában. Aztán megfordult, hogy visszamenjen a földszintre. Hirtelen erős lökést érzett hátulról, és a teste előrelódult. Ösztönösen a korlát után kapott, de túl gyors volt a mozdulat, továbbrepítette a lendület, és feje a falnak csapódott. Teste kicsavarodott esés közben, válla az üveglépcsőkhöz verődött, amikor megpördült a felsőteste és elroppant a nyaka, ő pedig kificamodva és összetörve földet ért, mint egy bábu, amelyiknek elvágták a zsinórjait. Mindez szinte kegyesen gyorsan zajlott. Leszámítva azt a pillanatnyi lélegzetelállító rémületet, amikor a keze eltévesztette a korlátot, nem érzett semmit.

Ott feküdt felfelé meredő tekintettel, mozdulatlan testtel, csupán a szemhéja rebbent meg néha halványan. Alig volt tudatában, hogy Jack Devon lesétált, megállt fölötte, és figyelte, ahogy az élet elszáll a testéből. A férfi kivett egy pár latexkesztyűt a zsebéből, felhúzta, és módszeresen végigment a házon, hogy megbizonyosodjék: bárki bukkan is rá a lányra, mindent a helyén talál. Néha kénytelen volt egy történetet kerekíteni: az elhagyott szerelmesről, aki önkezével vetett véget az életének, a betörésről, amely balul sikerült – de itt a lány elvégezte helyette a munkát. A félig üres borosüveg. Egy egyszerű, tragikus baleset: elcsúszott a lépcsőn, miután túl sok alkoholt fogyasztott.

Munkájával elégedetten előhúzta a mobilját, és felhívott egy számot.

– Megtörtént – mondta egyszerűen, majd megszakította a vonalat. Levette a szemüvegét, betette a zsebébe, aztán felkapta az aktatáskáját, és kisietett az ajtón. Ki a lakásból, ki az utcára, mintha soha ott sem lett volna.

1

Hat hónappal később

Miközben egy fehér dresszbe öltözött férfi a trapézról lógva Krugot töltött a pezsgős szökőkút legfelső tányérjába, Anna Kennedy arra gondolt, hogy soha életében nem látott ilyen fantasztikus partit. Még a filmekben, vagy a Hello! magazin oldalain sem. Az biztos, hogy nem vett részt semmi ehhez hasonlóan nagyszabású, a topon is ilyen látványosan túltevő eseményen, úgyhogy nem tudta, leigya-e magát, és élvezze a dolgot, vagy egyszerűen álljon ott, és bámuljon, ahogy egy Tim Burton-filmet vagy a Cirque du Soleilt bámulná.

Elvett egy aranybarna süteményt egy gólyalábakon álló pincértől, és a szájába dobta.

Csak egy kis ünnepi összejövetel, így írta le neki a partit a barátnője, Ilina Miranova, az orosz üzletasszony. Csupán néhány közeli barát, semmi extravagáns.

Ilina meghatározása az extravagánsról lényegesen eltért a legtöbb emberétől – a „közeli barátok” gyülekezetéből ítélve ez nem is volt meglepő. Az asszony Holland Park-beli otthona zsúfolásig megtelt kiválóságokkal és kiváltságosokkal: királyi sarjakkal, milliárdosokkal, hírességekkel; legalább száz keringett belőlük a házban és a manikűrözött kertben couture ruhakölteményekben és gyémántokban.

Ha én rendeznék partit úgy, hogy csak három nappal előbb szólok, szerencsés esetben a legjobb barátnőmet és egy élelmiszer-házhozszállítást tudnék megszervezni az Ocadótól, gondolta Anna magában mosolyogva.

Nem mintha itt bármire rácsodálkozott volna. Ilina, akit a Forbes magazin nemrégen úgy írt le, mint a világ egyik leggazdagabb, saját erejéből a csúcsra került asszonyát, kétségkívül a legszínesebb ügyfelei közé tartozott. Anna a londoni Davidson Owen ügyvédi iroda médiarészlegének volt a munkatársa, és az elmúlt tizenkét hónapban az orosz nő tanácsadójaként tevékenykedett, mivel Ilina beperelte a brit bulvárlapot, a Globe-ot, amiért becsületsértő cikket jelentetett meg a pénzügyeiről. A hét elején kötöttek egyezséget a perben, amikor a Davidson Owen csapata világossá tette, hogy akár a Legfelsőbb Bíróságig is készek elvinni az ügyet. Nem mintha Ilinának amúgy nem futotta volna ünneplésre.

Valaki integetett Annának az úszómedence túloldaláról. Ő tétován visszaintett, bár nem ismerte fel a sötétkék öltönyös, jóképű férfit. Egy ügyfél? Vagy egy másik ügyvéd talán? Lehet, hogy át akarja hívni egy italra. Végül is a legszebb fekete nadrágkosztümjét vette fel, olasz, drága, drágább, mint amit megengedhet magának.

A férfi elfordult, amikor az egyik inas elhaladt mellette, és elvett egy pohár pezsgőt a tálcáról.

Hát persze, gondolta a lány zavartan. Azt hiszi, hogy pincérnő vagyok.

Lecsúsztatta válláról a fekete zakót, és kibontotta haját a hivatalos jellegű lófarokból. Jobb, gondolta, miközben ellenőrizte a képét egy tükrös vízkompozícióban, bár belátta, hogy soha nem lesz képes versenyre kelni a mellette elsuhanó egzotikus lényekkel. Egy ilyen partin ő láthatatlan maradt. Nem mintha ez különösebben zavarta volna; azt jelentette, hogy fenékig kiélvezheti az emberek megfigyelését: végignézheti, ahogy a nős híresség egy modellel smacizik, aki halálbiztosan nem a felesége, és ahogy az előkelő lord szemmel láthatóan ahhoz készülődik, hogy felszippantson egy nagy adag port egy márvány kandallópárkányról.

Gondolom, tubák, mosolygott, és emlékeztette magát, hogy a diszkréció a munkája szerves része.

Mobilja dühösen rázendített a táskájában. Vonakodva letette a karcsú pezsgőspoharát, és kitapogatta a telefont. A francba, munka, gondolta a képernyőre meredve. Hát nem mindig ez van?!

– Anna, hol a pokolban vagy?

Stuart Masters, a cég médiarészlegének feje hívta.

– Ilina Miranova ünnepi partiján – mondta a lány a hangját megemelve, hogy hallani lehessen a dübörgő zenétől.

– Micsoda? Ilyenkor?

Anna az órájára pillantott. Épp tízet mutatott. Egy másodpercre elképzelte Stuartot és a karót nyelt feleségét, Cynthiát, ahogy a tökéletesre vasalt köntösükben ülnek, és scrabble-t játszanak.

– Menj, és keresd meg Nick Kimble-t. Szükségünk van egy bírói végzésre. Most azonnal!

Értelmetlen dolog lett volna nyafognia. Péntek este volt, a hétvégi lapok finise, és egy olyan munkatárs számára, aki gyors végzésekre specializálta magát, ez riadókészültséget jelentett.

Stuart tájékoztatta az ügy részleteiről. Anna, miután letette a telefont, sürgősen nekilátott, hogy előkerítse Nick Kimble-t, aki az őt felügyelő partner volt a cégnél. Együtt érkeztek, egyenesen a munkából, de Nick öt perc múlva otthagyta, mondván: mennie kell, hogy „elvegyüljön”. Talán inkább mennie kell, hogy megnézze, fel tud-e csípni valami szerencsétlen kis modellt, gondolta Anna. Persze épp egy csajjal szúrta ki a férfit, aki olyan fiatal volt, hogy akár a lánya lehetett volna. Nem úgy tűnt, mintha a főnöke örülne, hogy a kollégáját látja.

– Bocs, Nick – mondta Anna, és megfogta a férfi könyökét.

– Beszélnünk kell. Stuart épp most hívott.

Nick a szemét forgatta.

– Most éppen ki van bajban?

– Shane Hardy, újfent.

– Úgy érted, hogy a boldog házasságban élő, mindenkölyök-bálványa futballista Shane Hardy? – kérdezte Nick szarkasztikusam – Hadd találjam ki, csak nem egy újabb erkölcsi botlás?

Anna bólintott.

– Az emberei még ma este tanácskozni akarnak. A News of the World lehozza a sztorit vasárnap, ha nem akadályozzuk meg egy bírói végzéssel.

– Szerintem neked kellene ezzel foglalkoznod – mondta a férfi, és belökte a whiskyjét. – Hívj fel egy jogtanácsost. Keríts egy bírót holnap reggel.

– Nick, egy partnernek kellene ezt kezelnie. Shane klubja fontos ügyfelünk.

Jellemző Nickre, hogy megpróbál kifarolni a dologból, különösen most, hogy a szezon egyik legfantasztikusabb partiján csücsül, gyönyörű nők karéjában.

A férfi rácsapott Anna vállára, egy kicsit túl keményen.

– Anna, szerelmem, néha neked is meg kell fognod a dolgok nehezebbik végét. Gondold azt, hogy ez egy nagy lehetőség.

– Nick, az apám születésnapja van ezen a hétvégén. Dorsetben kell lennem.

– Mondok neked valamit – kezdte Nick leereszkedő mosollyal. – Ma este beszélsz az ügyféllel. Holnap megszerzed a végzést. Tudatod a médiával, hogy be van fogva a szájuk, és onnan kezdve átveszem én.

Ó, milyen szuper, átveszed, miután én az összes pocsék munkát elvégeztem, és te kialudtad a macskajajt? – gondolta a lány. Nem először fordult elő, hogy a nyelvébe harapott, és emlékeztette magát: mindössze újabb tizenkét hónap van hátra, hogy ezt elviselje, és partner lesz belőle. És akkor soha többé nem kell Nick Kimble mocskos munkájával foglalkoznia.

Főnöke megérintette a karját.

– Megtennéd, hogy mielőtt elmész, odaugrasz a bárhoz, és kerítesz nekem egy italt? Pezsgőt, a jobbikból, hogy elvegyülhessek. Bransonnak itt kell lennie valahol. Nem bánnék egy szeletet a vállalati ügyeiből.

A tömeg szétvált, ahogy Ilina ragyogva közeledett feléjük a parketten át, mint egy egzotikus hableány.

– Nick, Anna! – dorombolta, és mindkettejüknek megragadta a karját. – Annyira örülök, hogy találkozunk!

– Ilina, csodálatos a házad! – jegyezte meg Anna teljes őszinteséggel.

A ház egy előkelő helyen álló, tökéletes György korabeli villa volt, amelyet megnagyobbítottak és modernizáltak, ízléssel és eleganciával. Anna megborzongott a gondolatra, hogy menynyiért lehetne megvenni.

– Annyira kedves vagy! Köszönöm!

Nick lekicsinylően megrántotta a vállát.

– Tavaly egy ehhez hasonló ingatlant néztünk meg a feleségemmel – pöffeszkedett.

– Akkor nyilván túl sokat fizetek maguknak – mondta Ilina tréfás szigorral.

Anna nem tudott elnyomni egy mosolyt, amikor Nick vadul visszakozni próbált.

– Persze megerőltetést jelentett volna – dadogta zavartan. – A világért sem mondanám, hogy a díjaink túl… vagyis próbáljuk a szolgáltatásaink árait ugyanazon a szinten…

Ilina megérintette a karját, és leállította mondat közben.

– Jól hallottam, hogy azt mondta, a bárhoz készül? – kérdezte. – Szeretnék egy koktélt.

– Persze, persze – habogott Nick, és szinte földig hajolt, miközben elhátrált.

Ilina nevetve figyelte, ahogy elmenekül a bár irányában.

– Igyiot! – szitkozódott oroszul.

– Ezt le kell fordítanod! – mosolygott Anna.

– „Idióta.” Vagy talán „fasz”.

– Szó, mi szó, vannak dolgai – jegyezte meg Anna tapintatosan.

– Dolgai? – fortyant fel Ilina. – Azzal töltötte az egész estét, hogy dicsekedett, milyen briliáns győzelmet aratott az ügyemben. Kizárólag akkor hallok róla, amikor számlákat küld nekem.

Anna közel került Ilinához az elmúlt néhány hónapban, ennek ellenére tudta, hogy nem volna profi dolog tőle, ha megjegyzést tenne – még ha jogosan is. Hivatalosan Nick volt a felettes partner ügyvédje, ő viszont minden idejét a golfpályán töltötte, és Annát magára hagyta, hogy egyedül birkózzon meg az ügyeivel. Ilina esetében a lány örült, hogy kizárólag ő a felelős. A társasági rovatokban az oroszokat frivolnak és ostobának tüntették fel – és oligarcháknak, akik úgy festenek, mint Miss Ukrajna, és képesek egymillió fontot elkölteni egy ebéd előtti bevásárló körúton. Kevés ember tudta, hogy Ilina az ékszerek alatt Harvard-diplomás, aki arra használta fel apja Kreml-beli kapcsolatait és a maga borotvaéles intellektusát, hogy sikeres legyen az olaj és a gáz kíméletlen, macsó világában. Ilina Miranovában nem volt semmi ostobaság. Egy szemernyi sem.

– Ilina, attól tarok, hogy mennem kell – szólalt meg Anna. – Találkoznom kell egy ügyféllel, de nagyon köszönöm a meghívást.

– Drágám, csak még néhány percig maradj. Készültem egy kis beszéddel, és van egy tortánk.

Anna már látta a tortát; a cukrászati hegy kifejezés jobban illett volna rá. Öt emeletével és Ilina cukormázas karikatúrájával, ahogy a Globe egyik példányán tapos, minden esküvői tortát elhomályosított, amellyel Anna valaha találkozott.

Ilina hátralökte hosszú szőke haját a válla fölött, és felállt egy pódiumra a végtelenített úszómedence mellett.

– Drágáim – kezdte –, köszönöm, hogy csatlakoztatok hozzám a győzelmi ünnepségemen!

Hatásos szónok volt, magabiztosan, szellemesen és lendületesen fűzte a szavakat, és markában tartotta a szakma jelen lévő nagykutyáit. Igazság szerint Anna annyira elmerült a tömeg szemlélésében, hogy eltartott egy percig, mire rájött, hogy kétszáz fej fordult felé.

– Anna Kennedy volt az én kősziklám a szükség idején – mondta Ilina. – Szakértő jogi kalauzolásával senki sem érhet fel, és csak ajánlani tudom a szolgálatait, ha bárki közületek elkövetné azt a hibát, hogy magára vonja a sajtó úriembereinek figyelmét.

Erre nagy nevetés tört ki: alig volt olyan ember a teremben, aki ne szerepelt volna rendszeresen a lapokban vagy a pletykarovatokban, vagy a politikai oldalakon.

– Kérlek, csatlakozzatok hozzám, igyunk megmentőm egészségére! – javasolta Ilina, és Anna felé emelte a poharát.

Anna azt kívánta, bárcsak a föld nyelné el, de közben mindent megtett, hogy mosolyt erőltessen az arcára. Látta, hogy az úszómedence túloldaláról Nick Kimble bámul rá dühödten, ami egy kis vigaszt jelentett, és amit végszónak tekintett a távozáshoz. Elindult az ajtó felé a ruhatáron keresztül.

– Nem vagyok meglepve, hogy Ilina elégedett – szólalt meg egy hang, miközben a pultnál várt a kabátjára. – Hat számjegyű kártérítés, visszavonás a harmadik oldalon: igazán szép munka!

Anna azonnal felismerte a mögötte álló nőt. Helen Pierce legenda volt a jogi szakmában, félelmetes partner ügyvéd a Donovan Pierce irodában. Gyakran látta, ahogy a hűvös szőkeség parancsolón bevonul a Legfelsőbb Bíróságra, de megszólítani soha nem merte. A Donovan Pierce rágalmazási és becsületsértési ügyekre specializálta magát, és a szakma egyik legkeményebb ügyvédi irodájának tartották – főleg Helen Pierce-nek köszönhetően.

– Köszönöm! – hebegte Anna, és nem tudta, mit kéne még mondania.

– Személy szerint én mindig azt gondoltam – folytatta Helen –, hogy a kereset egy kicsit álságos az adott körülmények közt.

– Igazán? Miért mondaná ezt?

Helen csilingelőn felnevetett.

– Beperelni a Globe-ot, mert azt állítja, hogy Ilina vásárlásmániás?

– Aligha erről volt szó! – bosszankodott kissé Anna Helen pikírt stílusán. – A Globe egy szenzációhajhász katalógust jelentetett meg Ilina költekezéseiről, amelyet nyilvánvalóan úgy állítottak össze, hogy Ilinát megszállottnak, önzőnek és fékezhetetlennek tüntessék fel, pusztán az olvasóik szórakoztatására.

– Miss Miranova költekezése – fékezhetetlen? Nem értem, miből gondolták ezt?

Helen felhúzta a szemöldökét, és félreérthetetlen tekintetet vetett a terem túlsó végében ketrecbe zárt leopárdokra, a hegymagas tortára és a cirkuszművészekre. Nem csoda, hogy ilyen rohadt jó ügyvéd, gondolta Anna. A legkisebb gesztusa is képes a bűntudat vagy bűnrészesség érzését kelteni az emberben.

– Minden tiszteletem az öné – szólalt meg Anna –, de kizárólag Miss Miranovára tartozik, hogyan költi el a saját pénzét, és tény, hogy az a cikk, jelentős kárt okozott neki.

Helen hűvös pillantással méregette, ám Anna állta a tekintetét, eltökélten, hogy nem hagyja vegzálni magát. A varázslat megtört, amikor a ruhatáros odahozta a kabátjukat, de úgy tűnt, Helen egyáltalán nem siet, hogy távozzék.

– Na és milyen az élet a Davidson Owennél?

– Hektikus – válaszolta Anna, és ismét az órájára pillantott.

– Merem állítani, hogy partner lehet magából, ha képes elég sokáig kitartani – folytatta Helen.

– Még ebben az évben, remélhetőleg.

– Valóban? – nevetett Helen. – Mindketten tudjuk, hogy Stuart Masters nőgyűlölő. Csak gratulálni lehet magának a lojalitásáért, de nem táplálhat illúziókat!

Anna küszködött, hogy megőrizze semleges arckifejezését, de a szíve vadul kalapált.

– Illúziókat?

– Gondolom, tisztában van vele, hány nő lett partner a Davidsonnál az elmúlt tíz esztendő alatt?

– Néhány.

– Kettő! – javította ki Helen, és ismét azzal a hideg pillantással fixírozta. – A családi részlegüknél. Nem valami briliáns ügy, igaz: két új női partner szemben a tizennyolc férfival?

Hová akar mindezzel kilyukadni? Helen csak társalog, vagy van a kérdezősködésében valami hátsó szándék? Kezdett a dolog úgy festeni, mint egy állásinterjú – és tényleg, nem ezért kalapált Anna szíve?

– És hogy mennek a dolgok a DP-nél? – kérdezte most ő olyan közömbösen, ahogyan csak tudta. – Olvastam az Ügyvédben, hogy Larry végül visszavonul.

Larry Donovan alapította a céget huszonöt évvel azelőtt. Nagyhangú volt, hivalkodó, a szakma egyik igazán színes egyénisége. Az a pletyka járta, hogy ő és Helen tiszteletteljes távolságot tartanak, de egyáltalán nem rajonganak egymásért.

– Két hét múlva lesz a búcsúpartija – mondta Helen. – Mindig azt hittem, hogy kizárólag akkor fogja elhagyni az irodát, ha koporsóban viszik, de úgy látszik, a legújabb, nála sokkal fiatalabb felesége jelentős nyomást gyakorol rá, hogy elköltse a pénzt, amelynek az összegyűjtésére egy életet áldozott.

– Na és mit fog csinálni? Világ körüli útra megy?

Helen elengedte a kérdést a füle mellett.

– Nem akarok kertelni, Anna. Larry visszavonulásával szükségünk lesz rá, hogy bizonyos területeken megerősítsük a csapatot.

– Állást ajánl nekem?

Helen mosolygott.

– Egy élet nagy lehetőségét ajánlom.

– Partnerséget?

– Még nem.

Anna érezte, hogy izgalma rögtön alábbhagy, de az ilyen ajánlatok mindig játszmát jelentettek.

– Ebben az esetben nem látom semmi értelmét, hogy otthagyjam a Davidsont – válaszolta kihívóan. – Annak ellenére, amit ön mond, éppen most szereztem egy hatalmas jó pontot a cégnek. Hallotta Ilina dicséretét. Azt hiszem, ez igencsak előnyös helyzetbe hoz, hogy partner legyek.

Helen mosolygott.

– Nick Kimble mindenkinek elmondta ma este, aki csak hajlandó volt meghallgatni, hogy ez az ő hatalmas jó pontja.

A szorító érzés Anna gyomrában jelezte, hogy Helen igazat beszél. Nick és Stuart Masters összetartottak; együtt golfoztak, feleségeik barátnők voltak, kizárt dolog, hogy Stuart őt támogatná Nick ellenében. De nem hagyhatta, hogy Helen lássa, igaza van.

A telefonja ismét mérgesen csörögni kezdett.

– Tényleg mennem kell!

– A péntek esti csúcs – bólintott Helen. – Ki van bajban ez alkalommal?

Anna tartózkodón mosolygott. Nincs az a kincs, amiért részleteket adna ki az ügyről vagy az ügyfeléről.

– Magamra emlékeztet, Anna. Kemény, okos, ambiciózus. Beszéljünk újra a közeljövőben, oké?

Anna bólintott és elszáguldott, abban a reményben, hogy talál egy taxit valahol beékelve a Bentleyk közé.

Anna egyáltalán nem gondolt az állásajánlatra a következő nap; egyszerűen nem volt rá ideje. Este még megbeszélést tartott az ügyféllel, utána késő éjszakáig dolgozott. Délelőtt tízkor már egy ügyvédnek adott utasításokat egy kávézóban Pimlicóban; két órával később sarokba szorítottak egy bírót; és harminc perccel azután a birtokukban volt egy közlési tilalom, amely az összes nagy hírügynökséget meggátolta abban, hogy zaftos expozét jelentessenek meg Anna ügyfeléről, egy premier ligás futballistáról, aki elkövette azt az erkölcsi botlást – ahogy Nick Kimble fogalmazott –, hogy teherbe ejtette a szeretőjét.

Délután öt óra lett, mire Anna végre úton volt szülei dorseti háza felé, fizikailag holtfáradtan és érzelmileg teljesen kifacsarva a News of the World jogi igazgatójával folytatott heves szóváltástól. Még nem volt harmincéves, de ma legalább húsz évvel idősebbnek érezte magát. Leengedte az ablakot, és hagyta, hogy a meleg levegő beleborzoljon a hajába. Tulajdonképpen tökéletes volt az időzítés ahhoz, hogy kiautózzon a városból; csendes volt a forgalom, és a késő délutáni nap hosszú zöld árnyakat vetett a mezőkre, amelyek mellett elhaladt. Mégsem tudta elengedni magát. Két nappal azelőtt felhívta az anyja, Sue azzal, hogy valamit meg kell beszélniük. Telefonon nem volt hajlandó elárulni, miről van szó, és Anna rögtön betegségre vagy az üzleti ügyeikkel kapcsolatos anyagi problémákra gondolt. Szülei, Sue és Brian tulajdona volt a Dorset Nurseries, egy gyönyörű kertészeti központ Thomas Hardy országának szívében. Csodálatos hely volt, amelyre anyja jó ízlésű, elegáns tekintete felügyelt. A dús pázsitot kövér dáliáktól és klemátisztól roskadó talicskák vették körül, fehér répalepkék repdestek pipacsokkal és gyűszűvirágokkal telezsúfolt terrakottacserepek fölött.

Öt évvel azelőtt megnyitottak egy nem mindennapi éttermet egy korábban elhagyatott télikertben, és azonnal sikerük lett. Egy ilyen estén nem létezett kellemesebb hely, ahol elücsöröghetett az ember, miközben Darjeeling teát szürcsölgetett, vagy megkóstolta Brian Kennedy süteményeit és salátáit.

Anna papája a hadseregben tanult meg főzni, és mindig remekelt a konyhában; nagy élvezettel vetette bele magát új szerepébe. Épp ezért aggódott Anna. Korábban már voltak a szüleinek anyagi gondjai – milyen vállalkozásnak nincsenek manapság? –, és ő tudta, hogy megölné az apját, ha ezt fel kéne adnia.

Végre ráfordult a Minivel a kocsifelhajtóra. A család otthona egy nagy, nádfedeles ház volt, amely hátával a kertészet kerítésfalára nézett.

– Itt van… – kiáltott fel az apja, és kitárt karokkal sietett elé.

Még mindig a fehér séfruháját viselte, amelyet az aznapi menü pecsétjei és maszatfoltjai tettek teljessé.

– Gyere át a konyhába! – hívta, magához szorítva a lányát. – Fogadok, hogy elkelne egy nagy pohár bor, mi?

Sue a hosszú tölgyfa asztalnál ült, és egy elszámolási könyvbe írt.

– Mindketten fáradtnak látszotok – jegyezte meg Anna, miközben odasétált az anyjához, hogy megcsókolja.

– Tessék, az idősebbik lányom! Mindig igyekszik kedveskedni! – morogta Brian jóindulatúan.

– Aggódom miattatok! – ráncolta Anna a homlokát. – Túl keményen dolgoztok. Mindketten.

Sue nagy csattanással becsapta a könyvét. Kevésbé tűnt örömtelinek, mint a férje.

– Igazság szerint ennél jobban nem is érezhetném magamat. Tudod, most már három hónapra veszünk fel előjegyzéseket szombatra és vasárnapra, úgyhogy talán kezd végre kifizetődni az egész.

– Fantasztikus! – lelkesedett Anna széles mosollyal.

Arra gondolt, hogy ha a megbeszélés nem az üzletről szól, akkor valami még baljósabb dolog lehet a téma. Szeme egy pillanatra találkozott az anyjáéval, de Sue szinte azonnal elkapta a tekintetét.

– Na és milyen a munka? – érdeklődött az anyja élénken.

– Hektikus. Szerdán lezártuk a becsületsértési ügyet. Az ügyfelem hatalmas partit rendezett, úgyhogy kicsit még zúg is a fejem.

– Kutyaharapást szőrivel, az majd segít – mondta Brian, és átterelte lányát a házon.

Az elülső szoba zsúfolt volt és otthonos, alacsony gerendákkal, széles téglakandallóval és szedett-vedett fényképekkel apjának a hadseregben töltött napjairól, a szülei esküvőjéről. Aztán volt ott néhány bekeretezett csálé kép még abból az időből is, amikor Anna és a húga gyerekek voltak. Olyan hely volt ez, ahol Annának kedve lett volna egyszerűen csak bekuckózni egy könyvvel, és elfeledkezni a világról – ám meglátta azt a bekeretezett fényképet, egy merőben új jelenséget a falon.

Összerezzent, aztán kényszerítette magát, hogy ránézzen.

A húga, Sophie szorongatta rajta a Nemzeti Televízió Díját, amelyet a „Legjobb tényfeltáró program: Dorseti konyha” című műsoráért kapott. Még szebb volt a képen, mint általában, durcás ajka vörösre festve, hosszú, hollófekete sörénye Veronica Lake-hullámokba fésülve; karcsú, formás teste az alakjára simuló ruhában inkább egy ötvenes évekbeli filmcsillagocskát, mint egy ünnepelt séfet idézett.

Anyja figyelte őt.

– Láttad a díjkiosztót?

Anna a fejét rázta.

– Ismersz. Nincs időm tévézni.

– Mi elmentünk az ünnepségre. Csodálatos volt!

A hangulat szikrázott a feszültségtől. Apja azzal enyhítette, hogy megkínálta Annát egy nagy pohár borral.

– Finom Sauvignon.

– Nekem is van valamim a számodra – mondta a lány.

Lehajolt, hogy beletúrjon a táskájába, kihúzott egy ajándékpapírba csomagolt dobozt, és átnyújtotta az apjának.

– Nekem hoztad? – kérdezte Brian csillogó szemmel.

Anna vigyorgott.

– Azt hiszem, csak a te születésnapodat ünnepeljük ebben a házban az elkövetkező huszonnégy órában.

– Nyisd ki holnap, Brian. A partin – mondta Sue.

– Nyisd ki most, papa! Holnap nem leszek itt – vágta rá gyorsan Anna.

Sue először a férjére nézett, majd vissza Annára.

– Amikor azt mondtad, hogy eljössz apád születésnapjára, azt hittem, hogy itt leszel az igazi napon.

Anna elfordította a tekintetét.

– Vissza kell mennem.

– Ezek szerint egy ügyfél partijára el tudsz menni, az apádéra meg nem?

Anyja orvlövése célba talált. Anna kényelmetlenül fészkelődött.

– Azt hittem, csak néhány barát jön át egy italra, nem gondoltam, hogy valóságos partit rendeztek. Különben sincs ott szükségetek rám.

– Boldog volnék, ha maradnál – mondta Brian.

Anna teljes szívéből szeretett volna az apjával ünnepelni. A családi események valaha annyira fontosak voltak a Kennedyk számára, és miközben lénye egyik része tudta, hogy neki kéne nagyvonalúbbnak lennie, és felülemelkednie azon, ami történt, mintha sohasem esett volna meg, azt is tudta, hogy nem volna képes egy levegőt szívni Sophie-val és a barátjával, Andrewval. Még nem.

– Biztosan eljön? – nyögte ki végül.

Szülei egymásra pillantottak.

– És Andrew is eljön – mondta Sue élénken. – Neki sikerült szabadnapot kérnie a munkából, pedig tudod, milyen elfoglalt.

– Mama, ne erőltesd!

– Épp azon kezdek tűnődni, hogy az életed hátralévő részét azzal fogod-e tölteni, hogy elkerülöd a húgodat.

A magas, feszes arccsontok, a karcsú termet, amelyek Sue eleganciáját kölcsönözték, kezdték megkeményíteni a vonásait. De Anna minden munkanapja azzal telt, hogy állnia kellett a sarat. Akkor csak nem fog most megingani Sue szigorú és hajthatatlan tekintete alatt?

– Nem vagyok készen rá, hogy találkozzam vele – mondta, és gyorsan belekortyolt a borába.

– Na és mikor leszel készen? Közel két éve nem beszéltél vele. Kezd az egész nevetségessé válni!

– Ellopta a barátomat! – emlékeztette őket Anna.

– Igen, és ezt rosszul tette. De nem volna itt az ideje, hogy elásd a csatabárdot? A kedvünkért? A kedvedért?

Anna elfordította a tekintetét. Még mindig nem fogják fel! Számukra ez nyilván csupán valami félresiklott románc. Mivel Dorsetben élnek, messze az ő londoni életétől, nem látják, milyen mélyen megsérült, mennyire lesújtotta az árulás. De még ha felfognák is, akkor sem akarnának állást foglalni vagy beleavatkozni. Anna eddig munkával, cigarettával és alkohollal, a távolsággal próbálta kiűzni az emléket, de az érzés most ugyanolyan nyersen és zsigerien tört rá, mint abban a pillanatban, amikor először találta együtt a húgát és a barátját.

Sue hangja megenyhült.

– Sophie a húgod, Anna. Jó lány, jó gyerek. Ne felejtsd el, hogy ő mentette meg a vállalkozásunkat.

– Igen, egyedül ő! – Anna próbált nem keserűnek tűnni.

Brian megsimogatta a lánya karját.

– Beszéljünk erről később, hmm?

Sue felhorkant.

– Valamikor meg kell tudnia, Brian!

Anna ösztönei veszélyt jeleztek.

– Megtudni, mit?

– Ezt említette anyád a telefonban, drágám – kezdte Brian, és arcán teljes együttérzés tükröződött. – Sophie és Andrew összeházasodnak.

Anna egy pillanatig nem kapott levegőt, szíve dörömbölt, agya száguldásba kezdett. Érezte, hogy mindkét szülője őt nézi, de képtelen volt elszakítani a tekintetét a padlótól. Lelke mélyén már kezdettől tudta, mit akar az anyja mondani. Az újságok foglalkoztak a sztorival, ő azonban nem akart tudomást venni a suttogásokról.

– Andrew a múlt hónapban megkérte a kezét, és gyorsan meg akarják tartani az esküvőt, szeptember első hetében, szóval nemsokára – sorolta az apja. – Tudod, milyen Sophie, ha egyszer a fejébe vesz valamit! És persze azt szeretné, ha te is eljönnél.

Anna ráparancsolt magára, hogy vegyen levegőt.

– Ó, drágám, olyan szép lesz! – lelkesedett Sue. – Természetesen felajánlottuk, hogy itt rendezzük meg, de Sophie azt akarta, hogy Andrew szüleinek a házában tartsák, abban a toscanai kastélyban.

A világ legszebb háza. Anna ezt gondolta, amikor Andrew elvitte a Villa Soléba egy romantikus kiruccanásra. Akkor még az is az eszébe ötlött, hogy ott lesz az esküvője, nem mintha ő és Andrew valaha is házasságról beszéltek volna a hároméves kapcsolatuk alatt. Túlságosan lefoglalta őket az életük és a karrierjük. Azt hittem, boldogok vagyunk. Talán azok is voltak.

Csak éppen nem elég boldogok.

– Nem tudsz eljönni? Vagy legalább megpróbálni?

Brian szomorú, sajnálkozó arckifejezése elég volt ahhoz, hogy Anna eltökéltsége meginogjon.

Elképzelte, ahogy a húga és az exe kilép egy idilli toscanai templomból, és kacagva lebukik a konfettieső elől. Hallotta Andrew szellemes, romantikus beszédét a vacsoránál, amint elmondja mindenkinek, mennyire szerelmes ifjú feleségébe. Nem, képtelen lenne ezt végigcsinálni!

– Ne tudok, papa, a munkám… – szabadkozott, és valami indok után kutatott.

– Ó, hagyd már békén, Brian! – szólt közbe Sue türelmetlenül. – Tudod, hogy nála a munka mindenek fölött áll.

Mindig is ez volt a probléma, ugyebár?

– És ez mit akar jelenteni?

– Semmit! – mérgelődött Sue. – Csupán azt, hogy Sophie mindig képes volt a magán-és a szakmai élete közt zsonglőrködni.

– És Andrew ezért veszi el őt, és nem engem?

– Ugyan, ti ketten! – szólt közbe Brian csillapítón. – Ne fújjuk fel ezt a dolgot jobban, mint amekkora valójában. Elmegyünk Olaszországba egy hétre, rengeteg program vár ránk. De biztosra veszem, hogy a Davidson sem bánná, ha néhány napot kivennél. Szerinted?

Az Anna halántékai közt zsongó enyhe másnaposság szolgáltatta a megoldást.

– Igazság szerint, papa, nem a Davidson a probléma. Éppen most kaptam egy új állást, hamarosan kezdenem kell. Nem kérhetek szabadságot, amint beléptem, belátod, ugye?

– Egy új állást? – lelkesedett Brian, és bizonytalanul a feleségére tekintett. – Ez fantasztikus!

Anna feldobottnak, mámorosnak, acélosnak érezte magát.

– Igen, csak tegnap jött az ajánlat. Donovan Pierce, ők az ország legtekintélyesebb médiajogi cége. Ez nagy lépés előre a számomra, megmérettetés a partnerséghez.

– Szép eredmény, drágám!

Anyja savanyú arcot vágott.

– Akkor sem értem, miért ne tudnál eljönni az esküvőre. Az élet fontosabb, mint a munka!

Anna, már eltökélten, fenékig ürítette a poharát.

– De nem nekem, mama! – mondta. – Már nem.

2

Sam Charles bármilyen más alkalommal azt hitte volna, hogy a mennyországban ébredt fel. A hátán feküdt egy puha, meleg ágyban, ropogós vászon ágynemű hűsítette a bőrét, és valami csodálatos duzzadó, nyalogató érzés fogta körül a farkát.

– Mmm… – nyögte, mire hasonló mormolás felelt a takaró alól. Ajka vigyorgásba szaladt. Istenem, egy jóreggeltfuvolázás; mióta nem volt ilyenben része? Jessica nyilván… – A francba!… – kapott aztán levegő után, és olyan hirtelen ült fel, hogy csillagok szikráztak a szeme előtt.

Fellökte magát az ágy háttámlájához – egy háttámlához, amelyet, mint ahogy hirtelen rájött, még sohasem látott –, és egy roppant csinos, vörös hajú lány zöld szemébe pillantott, akinek az arckifejezése valahol a nevetés és a csábítás közt vacillált.

– Rosszul csináltam valamit? – kérdezte a lány.

– Nem… Igen… – dadogta Sam, és körbepillantott a szobában, hogy valami jelet, bármi fogódzót találjon, amely elárulja neki, hol van.

– Elnézést! – dorombolta a lány, és újra eltűnt a takarók alatt. – Jobban fogok igyekezni.

– Kérlek, ez nagyon kedves tőled, de… – Sam elhúzódott, és rák módjára kikúszott az ágyból. – Kimegyek a fürdőszobába. Egy pillanat, és itt vagyok.

Egészen a fürdőszobáig hátrált, és becsukta maga mögött az ajtót.

– A kurva életbe! – suttogta magában, és fejét a kezébe temetve leereszkedett a kád szélére. – A kibaszott-elbaszott életbe!

Ilyen nincs, ez nem létezik! Hiszen eljegyezte magát Jessica Carr-ral, a milliárddolláros lány-a-szomszédból színésznővel, Amerika kedvencével, a bombázóval, aki minden nő lenni szeretne, és akivel minden férfi kefélni szeretne. De az a lány ott kint, az érzéki, szép ajkával, az halálbiztosan nem Jessica.

Hogy a francba kerültem ide? Agya olyan volt, mint a sár, és világbajnok fejfájás gyötörte. Arra még emlékezett, hogyan kezdődött az este: ő konferálta a Friss Tehetség kitüntetést a Rive magazin díjkiosztó ünnepségén a Királyi Operaházban. Addig minden rendben zajlott. Aztán ott volt az ünnepséget lezáró parti a kelet-londoni Shoreditch House klubban. Abban biztos volt, hogy még ott is tisztességesen viselkedett. Ám ezen túl igencsak kevés emléke maradt.

Felkapott egy kártyát a mosdóról, amelyen az a roppant kevéssé meggyőző kijelentés állt, hogy a hotel egy szál magában meg fogja menteni a Földet az „egyszerre egy törülköző” akciójával. Thomas Hotel, olvasta. Még életében nem hallott róla! Talán a legközelebbi, amelyre ráleltek. Ó, istenem, ó, istenem! Miért?

Igazság szerint nagyon is jól ismerte a kérdésre a választ. Lehet, hogy a menyasszonya a legkívánatosabb nő Hollywoodban, de mint a legtöbb dolog Látszatországban, Jessica is csak köd és tükör. Nem volna olyan lélegzetelállító alakja az örökös béltisztítás, botox, műnapbarnítottság és boksztréning nélkül. Néha napi négy órát edz, aztán amikor a díjkiosztószezonhoz közelednek, még többet. Sam most maga előtt látta Jessicát, ahogy az ágyon fekszik a maga oldalán a slampos frottírköntösében, valami röhejes Pilates-gyakorlat pozíciójába merevedve, és elhessenti őt, amikor megpróbálja megcsókolni. ,A körmöm, Sam!”, „Most csinálták meg a hajamat!”, „Hatkor hívnak!”: mindig van valami ok, amiért eltaszítja magától. Nem mintha ebből bármi felmentené azért, hogy egy tetves kis hotel fürdőszobájában kucorog… hol is? Ismét rápillantott a törülközőszövegre. Thomas, Fitzrovia.

Legalább nincs túl messze az otthonától.

– Sam? – hívta egy lusta, szexi hang a hálószobából. – Jössz?

Megrázta a fejét. Hacsak nem.

– Egy pillanat!

Hideg vizet fröcskölt az arcára, és belenézett a tükörbe. Drágán nyírt sötétszőke haja csomókban meredezett. Híres világoskék szeme bevérzett. Fantasztikusan nézel ki, gondolta szarkasztikusan. Senki sem ismerte volna fel benne Anglia legkeresettebb színészét, arról már nem is beszélve, hogy Hollywood egyik legismertebb párjának a felét.

Kinyújtotta a nyelvét. Szürke és lepedékes volt, mint egy három napra a hűtőben felejtett hússzelet. Mennyit ivott tegnap este? Hunyorított, megpróbált visszaemlékezni, de nem látott mást maga előtt, mint két, kimerevített képet: egy tálcát kupicákkal, amelyekben valami buborékos ital lötyögött, és egy idiótát, aki a térdén csúszott a padlón. Lenézett a bőrén látszó karcolásokra. Ezek szerint ez én voltam!

Mély lélegzetet vett, törülközőt kanyarított a dereka köré, és lélekben felkészült egy beszédre. Borzasztó tévedés, nem a te hibád, mennem kell, fontos találkozó, ilyesmi. De aztán kinyitotta az ajtót, és ott volt a lány, elnyúlva az ágyon. Hosszú combok, feszesek, formásak. Nem a nőiességnek az a fertelmes, rostos Los Angeles-i variációja, ami csupa ín és luftballoncsöcs. Ez egy igazi női test volt, érett és gömbölyű. Sam érezte, hogy kezd újra életre kelni. Le az agarakkal, fiú!

Másfelé nézett, és felfújta az arcát.

– Figyelj, uh…

– Katie – mondta a lány félmosollyal.

– Igen, Katie. Nézd, sajnálom, de tényleg mennem kell.

Elaludtunk, és… dolgom van.

A lány bólintott, és mosolygott.

– Azért szép volt az éjszaka, ugye?

Lefogadom, gondolta Sam, és vágyakozva nézte Katie testét. Rosszul érezte magát, nem akarta megsérteni a lány érzéseit, de bármelyik pillanatban besétálhatott egy szobalány. Tudta, milyen gyakran előfordul, hogy a garniszállók személyzete elfecsegi az újságoknak, amit látott.

Ezen az alapon az sem kizárt, hogy paparazzók várnak a szoba előtt; talán Katie rendezte meg az egészet.

– Szép volt – mondta őszintén, és leült az ágy szélére. – De nem lett volna szabad megtörténnie. Barátnőm van, igazság szerint menyasszonyom. – Elhallgatott. – Na, és mennyire voltunk indiszkrétek az elmúlt éjszaka?

– Tulajdonképpen egészen diszkrétek voltunk. – A lány mosolygott. – Bár amikor megpróbáltál a térdeden gördeszkázni, lehettek olyanok, akik azt gondolták, hogy szeretnéd magadra vonni a figyelmet.

– Ez a Shoreditch House-ban történt?

Azon tűnődött, vajon hány ember láthatta.

– A Shoreditch House-ban?

– Nem ott találkoztunk?

A lány zavartan nézett.

– Ed partiján találkoztunk. A Sohóban.

Ed? Ki az az Ed?

– Ne aggódj, Sam! Nem kérlek, hogy végy feleségül – mondta Katié, és leheletfinom csókokkal borította a férfi nyakát.

Sam összeszorította a szemét, küzdött a fülébe suttogó ördöggel: végül is már csalt – nos, talán csak félig-meddig – , akkor miért ne szállna be egy újabb menetbe? Rengeteg barátja van, akik össze-vissza kefélnek, különösen Hollywoodban. Nemcsak más nőkkel – igazgatók feleségeivel, rajongókkal, a sminkeslányokkal a felvételeken –, hanem férfiakkal is. Nyugat-Hollywood „csak férfi” fürdőiben, a kapcsolatépítő partikon. Végighallgatta, amikor dicsekedtek, és együtt nevetett velük, de magában azt gondolta, ti szerencsétlen flótások. Ő nem ilyen! Nos, most már ilyen vagy, nem igaz?

Katie végigfuttatta az ujját a vállán.

– Nem maradhatsz csak még egy fél órát?

Sam kísértést érzett. És nem csak azért, mert a lány kemény mellbimbója a karját dörzsölte. Igazság szerint magányos volt. Az év háromszáz napján egyedül feküdt az ágyában.

Õ és Jessica egyszerre egy időben általában a világ különböző pontjain voltak, filmet forgattak, vagy városról városra jártak reklámkörutakon, és ugyanazokra az ostoba kérdésekre feleltek a kapcsolatukról. Igen, négy éve vagyunk együtt; nem, még nem jelöltünk ki dátumot. És igen, még mindig őrülten szerelmesek vagyunk egymásba.

– Sajnálom. Bárcsak tudnék! – mondta őszintén.

Más időben, egy másik életben visszamászik a paplan alá, szobaszolgálatot rendel, aztán talán elviszi a lányt vacsorázni, koktélozni. Normális beszélgetést folytat zenéről vagy művészetről, vagy csak elsüt néhány viccet. Katie olyan jópofa, életvidám lánynak tűnt, mint akikre annak idején bukott, mielőtt minden, még a szerelmi élete is a munkáról kezdett szólni.

– Ne aggódj, megértem – sóhajtott Katie, és a ruhája után nyúlt, amelyet hanyagul egy székre dobott. – Figyelj, nem akarod, hogy én fizessem ki a számlát? Azt hiszem, neked talán egy kicsit… kínos lenne.

Sam rögtön érezte, hogy belemar a bűntudat, mivel arra gondolt, vajon a lány nem afféle csókolj-és-fecsegd-el csapdae, aztán gyorsan megkönnyebbült, és felcsillant benne a remény, hogy hátha megúszhatja ezt a félrelépést. Elővette a tárcáját, és átadott a lánynak néhány gyűrött bankjegyet.

– Köszönöm, Katie, ez elég lesz a számlára és taxira, hogy hazavigyen. Szörnyen érzem magamat, hogy ezt kell tennem veled!

A lány mosolygott, és felrántotta a bugyiját a ruhája ráncai alatt.

– Ne aggódj! – Szeme találkozott Sam tekintetével. – Szerencsés vagy, ugye tudod?

– Ó, de mennyire! – Képtelen volt ellenállni a kísértésnek, hogy mohón el ne mosolyodjon.

– Nem, úgy értem, hanem amiatt, hogy problémát okoz, hogy láthatatlanul mehess ki a szállodából. Csodás lehet, ha ilyen sikeres az ember!

– Hát ezt nem állítanám – hűtötte le Sam, és most ő vette fel a ruháját. – Néha teljesen tele van a tököm azzal, hogy állandóan paparazzók követnek, még a szemetedet is áttúrják. Legalábbis amikor Jesszel vagyok, így fest a helyzet. Nélküle egy kicsit kevésbé érdeklődnek irántam.

– Nekem ez tisztességes üzletnek hangzik – jegyezte meg Katie. – Ott van érte a pénz, a hírnév, az, hogy valami olyat kell csinálnod, amit imádsz.

– Azt hiszem, igazad van – mondta a férfi, és tudta, hogy hálátlannak tűnik.

– Mi a titkod?

Sam vállat vont.

– Megfelelő időben a megfelelő helyen, azt hiszem. Ahogy mondod, szerencsés voltam.

– Mit gondolsz, nem adhatnád nekem a szerencsét hozó nyúllábadat? Eddig elkerült a jó sors.

Sam a homlokát ráncolva nézett rá. Az a homályos érzése támadt, hogy értenie kellene, miről beszél a lány, mintha egyszer már lefolytatták volna ezt a beszélgetést.

Katie, látva az üres tekintetét, a szemét kezdte forgatni.

– Tényleg nem sokra emlékszel az elmúlt éjszakából, mit mondjak!

Sam vágott egy grimaszt.

– Tequiláról rémlik valami.

– Ah. Hát elég sokáig beszélgettünk, mielőtt átmentél Mr. Diszkóba. Arról, hogyan próbálok színésznőként érvényesülni.

Újabb emlékfoszlány. Ahogy ők ketten Whitney Houston „I will always love you” számát éneklik a hotel folyosóján.

– Nem jelentkeztél az X Faktorba?

– Nem! – csapott Katie játékosan a karjára. – Három évig jártam a Guildhallba.

– Ah. Elnézést!

Együttérzéssel nézett a lányra. Most már értette, miről beszél; nem volt olyan régen, amikor pontosan ott tartott, ahol most Katie. Kétségbeesetten várta, hogy legyen valaki, aki segíti, észreveszi, lökést ad neki.

Elcsábította a lány? Nem – egészen biztos volt benne, hogy egy vödörnyi tequila után nagyon is szívesen jött el ebbe a hotelba. És különben is, aligha hibáztathatja Katie-t. Légy bármilyen tehetséges, mindig szükséged van egy kis szerencsére. Sam sansza akkor érkezett el, amikor találkozott Sir Andrew Kerr-rel, a Royal Shakespeare Company egyik színészével egy kávézóban, közvetlenül a St. Martin’s Lane háta mögött. Tudta, hogy Andrew meleg, és majdnem biztosan érdeklődik majd iránta szexuálisan – az lett volna tisztességes, ha finoman elutasítja, amikor meghívta őt vacsorára. De nem ezt tette. És az elől sem zárkózott el, hogy az estét egy partin, majd egy klubban folytassák. Sir Andrew ajánlata, amely végül elérkezett, sok hét és együtt átszórakozott éjszaka után, kegyes fogadtatásban, de udvarias visszautasításban részesült. Ám addigra Andrew már bemutatta sugárzóan jóképű új protezsáltját ügynökök, producerek és igazgatók befolyásos belső köreinek. És Sam kíméletlenül kihasználta a kapcsolatokat, hogy feljebb mászhasson a létrán. Két évvel azelőtt összefutott Sir Andrew-val a BAFTA díjkiosztóján, és az öregember szívszorongatóan decens volt a történtekkel kapcsolatban. „Egy színésznek azt kell tennie, amit egy színésznek tennie kell”, mondta, és meghívta Samet egy konyakra. „Minden a művészetünkért történik, drága fiam.”

Sam Katie-re nézett, aki épp a vörös loboncát kötötte hátra. Tényleg gyönyörű, és az a test… egyszerűen pompás! Ha volna egy csepp igazság a földön, óriási csillagként tündökölne. De Sam tudta, hogy nem segíthet neki úgy, ahogyan Sir Andrew segítette őt. Ha sms-eket és telefonhívásokat kapna egy bomba szép csillagocskától, na, az aztán igazán nem dobná föl a már amúgy is gyengélkedő kapcsolatát Jessicával! Mégis pocsékul érezte magát, hogy ennyiben hagyja a dolgot.

– Megadhatnád a telefonszámodat – mondta végül. – Talán megkérhetem a menedzseremet, hogy találjon ki valamit.

– Igen, köszönöm, hogy felhívtad. Nagyra értékelem.

– Már felhívtam? – nevetett Sam idegesen.

Katie elővett egy amatőr kinézetű névjegyet.

– És itt a számom. Ha esetleg hallanál egy igazgatóról, aki egy szexi, klasszikusan képzett vörös hajú lányt keres.

Sam anélkül, hogy gondolkozott volna, viszonozta a gesztust.

A telefonja zümmögni kezdett – megadta a jelet, hogy mozduljon végre.

– Figyelj, most jobb, ha megyek – mondta. A lány odalépett hozzá, hogy megcsókolja, de ő felugrott, és elindult az ajtó felé. – Biztos, hogy keresni foglak – tette még hozzá, a névjegykártyát lobogtatva. – És remek volt!

Kiosont a szobából, elsurrant az ajtón lógó Ne zavarjanak! tábla mellett, és gyorsan végigsétált a folyosón. Még mindig csöngött a telefonja, de a képernyőn a „Titkos szám” felirat állt. Jessica? Talán, de nem valószínű. Bostonban forgat, és a keleti parton ilyenkor az éjszaka közepe van. De hát nem ez volna az első eset, hogy ellenőrzésképpen rácsörög.

– Ah, a francba! – suttogta, és megnyomta az elfogad gombot.

– Remélem, rendesen viselkedtél!

Sam szíve a torkában dobogott, mielőtt rájött, hogy férfihangot hall.

– Eli? – kérdezte, és elöntötte a megkönnyebbülés.

A menedzsere volt, Eli Cohen. A „semmi-sem-lehetetlen” és „mindent-megoldunk” régi iskola követője. Ennek ellenére Sam egyáltalán nem volt meggyőződve, hogy szeretne Eli valamelyik fejmosásának a szenvedő alanya lenni.

– Persze hogy én vagyok, te farok! – bömbölte Eli. – Mit gondolsz, ki a franc?

– Hol vagy?

– New Yorkban.

– Miért hívsz ilyenkor? Hajnali öt lehet ott, ahol vagy.

– Korán kelő vagyok. Különösen akkor, amikor a kedvenc ügyfelem rám csörög az éjszaka közepén, hogy elmondja, rálelt az új Rita Hayworthre, és közben úgy vihog, mint egy szerelembe gárgyult iskolás kölyök. Van valami, amiről tudnom kellene?

Egyenesen a közepébe, mint egy pótapa, rezzent össze Sam. – Mire célzol? – próbált minden erejével ártatlannak tűnni.

Bűntudatot érzett, hogy hazudik Elinek, de nem akarta ezt az ügyet jobban felfújni, mint amennyire muszáj.

– Hogy mire célzok? Ha londoni idő szerint hajnali háromkor felhívsz, és valami szexi csirkéről áradozol, akkor kénytelen vagyok aggódni, hogy mit fogok olvasni az újságokban!

– Ne légy már buggyant! – hárított Sam. Közben leért a lépcső aljára. – Én konferáltam a Friss Tehetség díjat, nem emlékszel? Egy bizonyos lány messze kitűnt a többiek közül.

Eli mordult egyet. Nem úgy hangzott, mint akit meggyőztek.

– Biztos vagy benne, hogy semmit nem kell elmondanod nekem?

– Nem! Csak a fiatal színészeket próbálom segíteni!

Szavai visszhangoztak a beton lépcsőházban.

– Mondj, amit akarsz. Csak tartsd a pöcsödet a nadrágodban, kölyök. Nem éri meg!

Sam érezte, hogy elpirul.

– Hagyd abba az aggályoskodást! Nézd, mennem kell. Később beszélünk, jó?

Óvatosan kinyitotta a hallba vezető ajtót, és kimenekült egy oldalbejáraton. Levegő után kapott, amikor a napfény lesújtott rá, és előkaparta a napszemüvegét a zakójából. Lassú, lezser léptekre kényszerítette magát. Csak egy mindennapos szállodai vendég a reggeli sétáján. Végigpásztázta a szemközti járdát, paparazzókat keresve. Semmi, és ez már valami. És ami még jobb, egy fekete taxi közeledett. Felemelte a karját, hogy leintse.

– Chelsea Harbour, legyen szíves.

Sam az igazat mondta, amikor Katie a hírnévről kérdezte. Egy ideig csodálatos volt, briliáns, a legjobb munka a világon, de mostanában kezdte fárasztani. Azért amikor berogyott a taxi hátuljába, örült, hogy a hírneve és a pénze megvette neki a diszkrét második otthonát a folyóparton. Néhány perc múlva biztonságban lesz odabent, és maga mögött tudhatja ezt a rémes kalandot.

– Hé – szólalt meg a taxisofőr, amikor besoroltak a forgalomba. – Maga nem az a színész, hogyishívják?

– Bárcsak az volnék! – mondta Sam, és még feljebb tolta orrán a napszemüveget. – Örökké így járok.

Látta, hogy a sofőr elgondolkozva néz a visszapillantó tükörbe.

– Sam Charles. Így hívják – bökte ki végül. – Igazán jól megalapozta magát az a fickó, eh? Na és a barátnője, Jessica akármi. Az aztán egy bomba csaj! Nem volna rossz összebútorozni vele, he? Mi? – csámcsogott a gondolaton hátrafordulva, hogy hallja az utasa egyetértését.

– Hát igen – adta meg neki Sam, és közben az ablakon keresztül az aranyketrecén túli világot bámulta. – Fogadok, hogy pompás volna!

3

Matt Donovan még soha életében nem vett át születésnapi ajándékot ennyire nyugtalanul, kíváncsian, izgatottan és dühösen. London leghíresebb médiajogi erőművének elegáns Broadwick streeti irodái előtt állt, és mélyen kifújta a levegőt, mielőtt belépett.

Meg tudod tenni, hajtogatta, miközben a Donovan Pierce ügyvédi iroda üveg és rozsdamentes acél recepcióspultja felé lépdelt. Meg kell tenned, emlékeztette magát, felidézve az elmúlt hat hónap megpróbáltatásait, amikor is összeomlott az üzleti vállalkozása, kimerültek élete megtakarításai, és ügyvédi szaktekintélye vészesen közel vitorlázott a tönk széléhez.

– Helen Pierce-hez jöttem – mondta a pult mögött ülő modell-szőkeségnek.

A lány éppolyan elegáns és sikkes volt, mint a környezete – a padlótól a plafonig érő ablakok és a legutolsó divatot tükröző faragott bútorok egy minden vonatkozásban jó kapcsolatokkal rendelkező, ultramodern globális cég hatását keltették.

– Lenne szíves megmondani a nevét? – kérdezte a lány közönyös arccal.

Matt azonnal arra gondolt, bárcsak pénzt pazarolt volna egy új öltönyre a régi hűséges darabja helyett, amely már több évet kiszolgált. De hát apja néhány héttel korábbi fantasztikus ajánlatáig nem volt olyan helyzetben, hogy akár a jelzálogát kifizesse, arról már nem is szólva, hogy pénzt öljön egy Paul Smith-öltönyökkel teli ruhatárba csupán azért, hogy jó benyomást keltsen.

– Donovan. Matthew Donovan – mondta, mire a szőkeség Felugrott, és a helyére rángatta szűk ceruzaszoknyáját.

– Elnézést kérek, Mr. Donovan! Egyenesen az igazgatótanács tárgyalótermébe kell kísérnem. Mindenki nagyon izgatott, hogy itt van – áradozott, miközben végigvezette a férfit a folyosón.

Matthew vágott egy grimaszt. Kezdettől világossá tette, hogy csak azzal a feltétellel jön ide, ha ugyanúgy kezelik, mint bármely más alkalmazottat, de hát tudhatta volna: apja működését soha nem a visszafogottság jellemezte.

Õrizd meg a nyugalmadat, biztatta magát. Hiszen csak egy állásról van szó!

De amint az ajtó kicsapódott, egy szobányi emberrel találta magát szemben, akik mind felálltak, hogy megtapsolják. Levegő után kapkodott.

– Matthew! – bömbölte Larry Donovan, és tenyerével rácsapott Matt öltönyének a hátára. – Olyan jó, hogy végre itt vagy!

Matt megmerevedett apja idegennek érzett ölelésében. Hat héttel azelőttig Larry Donovan távoli figura volt az életében. Akkor vált el az anyjától, Katherine-től, amikor Matthew alig töltötte be a nyolcadik évét, és ha mégis betévedt hozzájuk, mindig valami nagyszabású gesztussal vagy színpadias túlzással érkezett: Matthew tizenkettedik születésnapján cirkuszi zsonglőrök és bohócok csapatával bukkant fel, vagy aznap, amikor Matthew megszerezte a jogosítványát, Larry egy Porsche Carrerát vitetett az ajtaja elé, amelyben még egy kártya is volt a következő szöveggel: „Egy üveg pezsgőt találsz a kesztyűtartóban.” És most ez, mind közül a legnagyobb, legmeglepőbb gesztus.

Apja, karját Matthew vállán tartva, a teremhez fordult.

– Emberek! Ez itt Matthew, az ország egyik legjobb fiatal ügyvédje, és határozottan az öreg fa almája. Most, hogy engem kitesznek legelni, szerintem remekül be fogja tölteni az űrt. Matthew családjogi specialista, ami azt jelenti, hogy a Donovan Pierce mostantól teljes körű szolgáltatást tud nyújtani ultragazdag klienseinek. Válási ügyek, házasság előtti és házasság utáni szerződések és bármi, amire csak gondolhatunk. – Kuncogása olyan hangos volt, mint egy oroszlánbőgés. – Tudom, hogy csatlakoztok hozzám, hogy velem együtt üdvözöljétek a cégnél, mint a helyemre lépő vezető partnert!

Matthew mereven mosolygott, amikor a többi partner és alkalmazott ügyvéd ismét tapsolni kezdett.

– Mindenkinek köszönöm, nagyon örülök, hogy itt lehetek! Különösen eme jellemzően visszafogott bemutatás után. – Udvarias nevetés csattant fel. – Mindenesetre alig várom, hogy munkához láthassak. Mindent el fogok követni, hogy megfeleljek a túlzott hírverésnek!

Larry bólintott.

– Nagyon helyes! Szerintem csapjunk egyenesen a közepébe, hadd lássa Matthew, mivel áll szemben. Mi van az e heti listánkon?

Larry, miután leköszönt mint vezető partner, hivatalosan csak tanácsadóként járt be a Donovan Pierce-hez, de a csapat még most is úgy követte az utasításait, mintha ő volna a római császár. A részlegek fejei végigfutottak az ügyeiken – egy snookerjátékos belesétált egy újság csapdájába, egy színésznő beperelt egy magazint, mert közölték a lánya fényképét, plusz a nagy falat, a becsületsértési ügy, amely az ingatlanmilliárdos Jonathon Balont érintette. Matthew egy pillanat alatt felmérte mindegyiket.

Larryvel szemben egy a negyvenes évei végén járó szőke nő ült, ropogós fehér blúzban és palackzöld kosztümben, amely jól illett éles szeméhez. Áradt belőle a tekintély és a hozzáértés, hogy a kissé rémisztő erőről ne is beszéljünk. Helen Pierce legenda volt a jogi világban. Azt beszélték róla, hogy jobb összeköttetései vannak, mint a kormánynak, és a tárgyalótermek félelmetes harcosának hírében állt. Matthew már találkozott vele; szóba sem jöhetett, hogy valaki Helen Pierce hírnevével csak úgy megengedje, hogy a cége egy részét átadják egy jövevénynek, akár a családhoz tartozik, akár nem. Úgyhogy Matthew-t odarendelte egy „kötetlen ebédre”, amely szélsebesen kihallgatásba csapott át. Helen mindenről kifaggatta, a pénzügyi kompetenciájától egészen a jog obskúrus pontjaiig. Matthew úgy érezte, hogy egészen jó teljesítményt nyújtott, különösen ilyen kemény nyomás alatt, ám Helen végül padlóra küldte azzal, hogy elmondta: megbízott egy detektívet, hogy mindent vizsgáljon meg a magánéletében, az üzleti dolgait, a válását, az exfeleségét, a fiát. „Minden, amit valaha csinált, látott vagy gondolt, felhasználható maga ellen, Matthew” – mondta. – „Tudnom kell, mennyire tiszta a piszkos szennyese. Nem szeretem a meglepetéseket!”

Igazság szerint Matthew nem akarta elfogadni az állást – vagy a „születésnapi ajándékot”, ahogy Larry nevezte, amikor az apja teljesen váratlanul felhívta két hónappal azelőtt. Kapcsolata az apjával elég problematikus volt Helen Pierce nélkül is. De valójában nem volt választása. Amikor apja nagy mennyiségű törzsrészvényt ajánlott fel neki a Donovan Pierceben, Matt egy kis háromfős családi praxisban volt partner ügyvéd Hammersmithben, de a kifizetetlen számlák, emelkedő bérleti díjak és adók, és egy korrupt irodavezető együttese megtorpedózta őket anyagilag.

A megbeszélés hamar véget ért, és Matthew egyedül maradt Larryvel és Helennel.

– Olyan jó, hogy végre itt vagy, Matty! – lelkesedett Larry, és hátba vágta a fiát. – Mit szólnál hozzá, ha megünnepelnénk ezt az alkalmat egy korai ebéddel?

Matt az órájára pillantott. Alig volt fél tizenegy.

– Nem lehetne inkább holnap? Talán el kéne foglalnom a helyemet. Alig várom, hogy a lábamat az íróasztalom alatt tudjam!

– Nekem nem jó – válaszolta Larry. – Holnap nem vagyok bent, félnyugdíjas, emlékszel? Gyere, Helen, ezt megöntözzük valamivel, jó?

Helen Pierce nem tűnt lelkesnek, ahogy a papírjait szedegette.

– El vagyok havazva, Larry. A Balon-üggyel kell foglalkoznom.

– A francba Balonnal! – dörögte Larry. – Ez egy sokat ígérő nap. A fiam végre hazatért az őt megillető helyre. Ezt meg kell ünnepelnünk!

Kihajolt az ajtón.

– Denise! – kiáltott végig a folyosón. – Legyen szíves, foglaljon nekünk egy asztalt Scottnál. Mennél előbb, annál jobb. Matthew, Helen és én. Mondja meg Mariónak, hogy ezúttal egy igazán remek asztalt akarok.

– Mit szólnál hozzá, ha elvinnénk Anna Kennedyt? – kérdezte Helen. – Ő is ma kezdett, emlékszel?

– Anna? – tűnődött Larry a homlokát ráncolva. – Ő az a csinos barna? Rendben. Eljöhet, ha nem kezd munkáról papolni.

Matthew megkönnyebbülten látta, hogy a vendéglő csendes. Korán volt még az ebédhez, és az elegáns étterem épphogy kezdett megtelni. Ismerte az apját, tudta, milyen hangos és zavarba ejtő szokott lenni, különösen, ha leragad a bordeauxinál. Amikor mindnyájan leültek, Matthew átpillantott Anna Kennedyre, aki szemmel láthatóan éppolyan kínosan érezte magát, mint ő. De hát könnyen lehet, hogy ez is amolyan férfigolyókat összetörni vágyó nőstény, aki soha el nem mosolyodna. A taxiban az étterem felé jövet telefonhívásokat bonyolított, és utasításokat ugatott a titkárnőjének. Mindössze egy délelőttöt töltött a cégnél, biztosan nem lehet máris egy halom ügye… Anna rajtakapta, hogy nézi, mire a férfi elfordította a fejét. Tagadhatatlanul nagyon vonzó nő, akit talán állandóan stírölnek a férfiak. A világért se szeretné, ha a lány lúzer szoknyapecérnek tartaná, főleg, hogy ő az új főnöke.

– És hol dolgozott eddig? – kérdezte Matthew, miközben elhelyezkedtek az asztalnál.

– A Davidsonnál. Rengeteg azonnali végzést intéztem.

Személyiségvédelmi és becsületsértési ügyeket.

Matthew bólintott. Impozáns.

– És mi hozta ide? – kérdezte.

– A DP-nek egyértelmű a nemzetközi reputációja azok érdekeinek védelmében…

A férfi rátette a karjára a kezét.

– Ne aggódjon, ez nem interjú.

Anna játékos mosolyt villantott rá.

– Oké, a pénz – suttogta.

Matthew nevetett. Talán mégsem fogja összetörni a golyóit ez a lány.

– Nincs túl korán egy whiskyhez, ugye? – kérdezte Larry.

Helen olyan fagyos pillantást vetett rá, hogy Matthew-nak rögtön az anyja jutott eszébe.

– Akkor csak én? – kérdezte Larry rezzenetlenül, és visszaintette a pincért.

– Na és mi a véleményük a mi kis ügyvédi irodánkról, maguknak kettejüknek?

– Ami azt illeti, meg vagyok lepve, hogy senki sem rágcsál morogva csontokat – válaszolta Matthew.

– Micsoda? – döbbent meg Larry, aki későn kapcsolódott be a társalgásba.

– Azt hiszem, Matthew a Donovan Pierce hírnevére utal. – Helen mosolygott. – Hogy mi vagyunk a jogi világ dobermannjai.

Matthew bólintott.

– Némi igazság azért van benne, ezt elismerem – mondta Helen. – De szívesebben látom magunkat védelmezőnek, mint agresszívnak. A törzsklientúránk jól ismert és gazdag, és mi mindent megteszünk, hogy megvédj ük őket a média kizsákmányolásától.

Matthew nem tudott elnyomni egy mosolyt.

– De hát ki zsákmányol itt ki kit? A hírességek boldogan kihasználják a médiát, amikor az megfelel nekik. A lapok a zaftos sztorik után adják el a példányaikat, és a Donovan Pierce-hez hasonló cégek hatalmas díjakat zsebelnek be azzal, hogy megpróbálják fenntartani a békét a két fél között.

Helen nem reagált, inkább Annához fordult.

– Te mit gondolsz?

Okos húzás, gondolta Matthew. Átpasszolni a kérdést valaki másnak.

– Nos, lehet, hogy egy színésznőnek vagy egy énekesnek az előtérbe kell tolnia magát, hogy észrevegyék – válaszolta Anna. – Ez a munkájuk része. De akkor is joguk van a magánélethez.

Mindenkinek joga van hozzá.

Matt ránézett, zavarta a lány acélos magabiztossága.

– Ugyan már, ha egy olcsó kis valóságshow sztárja eladja az esküvőjét vagy a válását az OK! magazinnak, igazán nem fújolhat, ha valaki megjelentet egy fotót, amelyen az Anonim Alkoholistáktól jön ki.

– Lehet, hogy a törvény más véleményen van, Matthew – mosolygott Anna.

Matthew-nak ez volt az első napja, és vezető partner volt. Nem hagyhatta, hogy egy alkalmazott fölébe kerekedjék, és egyébként sem értett egyet a nővel.

– Anna, a törvény ezen a téren félig el van szúrva – mordult fel. – El van torzítva azoknak az embereknek a kedvéért, akik megengedhetik maguknak a költséges végzéseket, becsületsértési tárgyalásokat és agresszív jogi cégektől küldött fenyegető leveleket. Ez nem igazság, ez zsarnokság!

– És ez tartja a magunkfajtákat a húsosfazéknál – kuncogott Larry, és boldogan szeletelni kezdte az előételét.

Matt érezte, hogy az izmok kezdenek megfeszülni a nyakán. Tudta, hogy nem kéne ennyire felhúznia magát, de húsz évet töltött azzal, hogy a törvény túlsó végén küzdött, felbomlott családok romjait takarította el, ahol a pénz gyakran igencsak szűkösen volt. És megtanulta, hogy azoknak az embereknek, akik nem tudják megengedni maguknak, hogy jogi csatákat vívjanak, ritkán szolgáltatnak igazságot. Látta, hogy a hajthatatlan rendszer képes családokat szétmorzsolni, tisztességesen dolgozó embereket összezúzni és gyerekeket cserbenhagyni. Mindezek fényében nehéz volt együtt éreznie egy elkényeztetett szappanoperasztárral, aki nem kedveli a fotósokat.

– Soha nem bánt benneteket a bűntudat? – kérdezte végül.

– Bűntudat? – kuncogott az apja. – Mi csak szolgáltatást nyújtunk, Matty. És ezt nagyon jól csináljuk!

– Azt olvastam, hogy a Poke magazin kénytelen lehúzni a rolót, mert annak a förtelmes parlamenti képviselőnek, akinek ti vittétek az ügyét, hat számjegyű kártérítést kell fizetniük.

– Akkor a hülye barmoknak nem kellett volna azt állítaniuk, hogy a pasas buzi, aki nagy előszeretettel szedi föl a partnereit nyilvános vécékben! – nevetett Larry.

– De én úgy tudtam, hogy fotóik voltak róla, amelyeken Hampstead Heath körül csellengett.

– Nem illegális, fiam! – mondta Larry, és kacsintott. – A kutyáját sétáltatta.

Matthew az ajkába harapott. Nem hagyhatta, hogy az apja fölhúzza, ma nem. Inkább Helenhez fordult.

– Igazság szerint nem azért bukott meg a Poke, mert nem tudták bizonyítani, hogy az állításuk a vécébeli partnerfelcsípésről igaz? Ez egy kis, független magazin, és nem voltak kellő forrásaik, hogy megtámadják a keresetet.

Larry benyakalta a fehér burgundiját.

– Eljött hozzánk egy kliens, hogy pereljük be a magazint, és mi bepereltük őket. Munka elvégezve. Mellesleg bocsáss meg, hogy sok pénzt kerestem, amiből neked szép házakra, jó iskolákra, anyádnak meg ginre telt.

– Róla ne beszélj! – mondta Matthew halk hangon.

Larry mindig tudta, melyik gombot kell megnyomnia, hogy kiváltsa a megfelelő reakciót a fiából. Matthew vadul védte az anyját, és soha nem bocsátotta meg az apjának azt, ahogyan bánt vele, és ahogyan elhagyta őket. Anyja egy évvel korábbi halála óta ezek az érzések csak fölerősödtek.

– Miért ne beszéljek róla? – pattogott Larry, aki egyre dühösebbnek látszott. – Szereted szentnek feltüntetni az anyádat, holott nem sokat tudsz a kapcsolatunkról!

– Miféle kapcsolat?! – heveskedett Matthew. – Soha nem voltál jelen. Mindig az ügyfelekkel lógtál, minden ürügyet felhasználtál, hogy távol maradhass!

– Talán megkérdezhetnéd magadtól, miért választottam a távolmaradást!

– Rendben van, fiúk, játsszatok csak szépen! – szólt rájuk Helen határozottan. – Ha nem tudjátok magatok mögött hagyni a családi problémákat, akkor semmi remény, hogy együtt dolgozhassunk. Komolyan mondom!

– Ne… – kezdte Larry, de bármit is akart mondani, a szavak a torkára fagytak, arca elvörösödött. Az inge gallérját cincálta.

– Jól vagy? – Matthew a homlokát ráncolta, és letette a borospoharát. Látta, hogy izzadságcseppek gyöngyöznek apja homlokán.

– Jól vagyok, ne izgulj! – mondta Larry bosszúsan, a mellkasát gyúrva. – Csak egy kis gyomorbántalom, azt hiszem.

De Matthew látta, hogy valami nagy baj van. Helenre és Annára pillantott, és a nők aggódó arckifejezése elárulta, hogy az ösztöne nem csal.

– Apa? Mi baj van? Mondd meg!

Larry akkorra már hamuszürkévé vált, és a gyomrát szorongatta. Aztán hirtelen megrándult, és öklendezni kezdett, a hányadék sugárban fröccsent a hófehér, keményített abroszra. Egy nő a szomszédos asztalnál felsikoltott, amikor Larry előrebukott a székében, és leejtette a poharát, amely darabokra tört a padlón.

– Hívja valaki a mentőket! – kiabálta Matthew. Megragadta apját a hóna alatt, és ügyetlenül leeresztette a padlóra. Larry élettelenül terült el, szeme kifordult.

– Azt hiszem, szívroham – mondta Anna.

– Nem, a szentségit! – csattant fel Matthew.

Gyorsan megoldotta apja nyakkendőjét, és közben kétségbeesetten próbált visszaemlékezni, mit tanult a cserkészetnél az újraélesztésről. Lehajolt: nem észlelt szívverést, nem hallott légzést. Tennie kellett valamit, méghozzá gyorsan.

Remélem, jól csinálom, rémüldözött, miközben összekulcsolta a kezét, és a feje fölé emelte.

– Mit művel?! – Annának elállt a lélegzete.

– Menjen az útból! – dörrent rá Matthew. Teljes erőből lesújtott apja mellére, öklével egyenesen a mellcsontját célozva meg.

– Megöli! – sikított egy női hang.

De a dolog működött. Larry összerándult a padlón, egy hörgéssel kiszakadt belőle a bennrekedt levegő, szemhéja megrebbent, szeme kinyílt.

– Mit tehetnék? – kérdezte Anna sürgetőn Matthew oldalán.

Larry megfogta a fia kezét, és erőtlenül megszorította.

– Ez elég – suttogta.

– Oké, a mentők két percre vannak – közölte Helen nyugodtan, összeszedetten. Valami utasítást kiáltott a pincéreknek, akik elhúztak egy asztalt az útból.

Miközben Helen rendezkedni kezdett az étteremben,

Matthew letérdelt, és apja aggasztóan kihűlt kezét fogta.

Kérlek, Istenem, imádkozott némán, behunyt szemmel, tudom, hogy mindig szörnyeteg volt, de nagyra értékelném, ha még nem vennéd el ezt az embert.

– Imádkozol? – kérdezte Larry gyenge hangon, de érződött, hogy mulat a dolgon. – Remélem, lefelé irányítod, mert szerintem a nagyfőnök már lemondott rólam!

– Én viszont nem! – mondta Matthew. – Legalábbis nem egészen.

Bár a mentőautó perceken belül megérkezett, a várakozás örökkévalóságnak tűnt. Végül hangosabbá vált egy sziréna sivítása, kivágódott az étterem ajtaja, és berohant két mentős.

Matthew hátralépett, és megpróbálta kiszámítani, hol lehet a legközelebbi sürgősségi ellátás. A Londoni Egyetemen, Hustonban. Tíz perc, ha laza a forgalom, több, ha belekerülnek a szokásos londoni dugókba. Agya tapogatózva igyekezett bármi másra gondolni, csak hogy ne lássa azt a rémisztő, rettenetes jelenetet maga előtt, a saját apját, amint ott fekszik a hátán, és az életéért küzd. Voltak idők, amikor Matthew az apja halálát kívánta, de most, amikor megkínálták a lehetőséggel, rájött, milyen sokat adna érte, ha megakadályozhatná a bekövetkeztét.

Elborította a magányosság hulláma. Anyját már elvesztette, és most közel állt hozzá, hogy az apját is.

– Oké, öregfiú – mondta az egyik mentős, és ráemelte Larryt egy hordágyra. – Egy szempillantás alatt kivisszük innen.

Hogy képesek ilyen nyugodtak maradni? – gondolta Matthew, követve őket. Ostobának és tehetetlennek érezte magát, miközben a hordágyat kigurították az utcára. Látta, hogy Helen és Anna az étterem előtt állnak szomorú arccal, nyilván a legrosszabbra számítva.

Larry ismét megszorította a fia kezét.

– Ne aggódj! – suttogta.

– Nem aggódom – biztatta Matthew, és megpróbált mosolyogni. – Szívós vagy, mint az öreg kenyér.

– Nem is olyan öreg! – mondta Larry.

Ahogy az ápolók betolták a hordágyat a mentőautóba, Matthew elkezdett bekászálódni mellé, de az egyik mentős megállította.

– Csak a család, attól tartok.

– A fia vagyok – mondta Matthew, és lenézett a törékeny öregemberre. – A fia vagyok! – És rájött, hogy évek óta most először akarta kimondani ezt.

4

Helen Pierce kedvenc aranyceruzáját pörgette az ujjai közt, kinézett ötödik emeleti ablakán a Soho háztetőinek sziluettjére, és abban reménykedett, hogy ez a nap jobb lesz, mint az előző volt. A hétfő reggeli igazgatótanácsi konferencia és Larry drámai szívrohama után mindössze négy órát tudott elszámolni a munkaidejéből – két év óta ez volt a legalacsonyabb napi penzuma. Egyszer elkapta a sertésinfluenza, de még akkor is képes volt tanácsadó e-maileket és levéltervezeteket küldözgetni a betegágyából.

Helen munkamorálja volt az egyik ok, amiért London legsikeresebb ügyvédei közé számított. Bár még csak reggel fél tíz volt, már két elszámolható órát áldozott Jonathon Balonra, a milliárdos ingatlanfejlesztőre, akit egy nagyszabású becsületsértési perben képviselt. Miután tíz hónapot dolgozott az ügyön, a díjak meghaladták az egymillió fontot; és ha beszámítjuk Helen többi perét is, futballisták, oligarchák, mozi csillagok és iparmágnások jóhírvédelmi, személyiségjogi és rágalmazási kereseteinek széles skáláját, akkor bizton lehetett számítani rá, hogy négymillió lesz a bevétele abban a pénzügyi évben.

Amikor az Evening Standard London legbefolyásosabb emberei közé sorolta, az „elegáns ruhába bújt farkas” leírással jellemezték, ami titokban rettenetesen tetszett neki. Tudta, hogy vannak férfiak, akik szexinek találják az imázsát: szögegyenes szőke haja, átható zöld szeme és római orra egy vonzó hollywoodi karakterszínésznő külsejét kölcsönözték neki, és ő ki is hozta ebből a figurából a legjobbat a rá szabott kosztümökben és márkás lakkcipőkben. De Helen Pierce-t az a tény izgatta fel igazán, hogy őt tartották London legkeményebb médiajogászának, és mivel London volt a világ becsületsértési pereinek központja, ez azt jelentette, hogy szinte biztosan ő a legjobb az egész világon abban, amit csinál. Ez pedig szexi a javából!

Éles telefoncsengés rázta fel a gondolataiból.

– Miss Pierce?

– Igen?

– A titkár hívja Lazner bíró irodájából. Bekapcsolhatom?

– Hát persze – mondta Helen a homlokát ráncolva. Vajon mit akarhat?

Úgy volt, hogy a Jonathon Balon becsületsértési perben Lazner bíró fog elnökölni a Legfelsőbb Bíróság királyi táblájánál, a Queen’s Benchnél, és a tárgyalás szeptemberben volt esedékes. Balont a sárga agyagba döngölte a tekintélyes amerikai magazin, a Stateside: a milliárdos vállalkozóról szóló nyolcoldalas portréjukban azt állították, hogy olyan pénz felhasználásával indult el az üzleti világban, amelyet egy északlondoni gengsztercsalád kölcsönzött neki, hogy így mossák tisztára drogból szerzett vagyonukat. Balon érthetően tajtékzott a dühtől, mivel addig is kíméletlen ügyeskedőnek tartották, és ez csak tovább rontotta a reputációját. Kézenfekvő volt, hogy rögtön Helen Pierce-t válassza jogi képviselőjének: tűz ellen tűzzel vedd fel a harcot, így fogalmazott. Helennek ez tetszett.

– Jó reggelt, Helen.

Helen már sokszor beszélt Julian Neillel, Lazner bíró titkárával.

– Csak nem? – kérdezte, elővéve fátyolos hangját a nagyobb hatás kedvéért. Mindig finoman flörtölt a jogrend összes befolyásos hímneműjével. – Bár biztosan hallott szegény Larryről.

– Hogy van? – kérdezte Julian.

– Úgy hallom, javul. Szerintem hamarosan a tárgyalóteremben látjuk viszont.

A titkár udvariasan nevetett.

– Adja át neki az üdvözletünket. Nos, Lazner bíró megkért, hogy beszéljek magával a Balon kontra Steinhoff Publications ügyről.

Helen bólintott. Hogy feledkezhetett meg erről? Rózsaszín szalaggal átkötött bézs dossziék halmaza borította az íróasztalát, és mindegyik a legjelentősebb ügyére vonatkozott. Órákig görnyedt fölöttük a hétvégén. A legtöbb becsületsértési kereset el sem jutott a bíróságig, gyakran elrendeződött a tárgyalást megelőző feszült órákban. Ez azonban nem olyan ügy volt, amelyet Helen különösebben szeretett volna elrendezni – részben mert úgy érezte, hogy meg tudja nyerni, részben a várhatóan az őszbe jócskán belenyúló pertől remélt súlyos pénzek miatt.

– Szeretné előrehozni a tárgyalást – mondta Neil.

Helen kihúzta magát, az aggodalom szokatlan rezzenését érezte.

– De már megvan a dátum! Szeptember tizennyolcadika.

Elégedetlen morgás hallatszott a telefonban.

– A bíróságok nem a maguk kedvéért vannak, Miss Pierce! Épp most intéződött el egy másik ügy, amely négyheti tárgyalásra volt előjegyezve. Azt javasoljuk, hogy az ön pere vegye át a helyét. Kezdés három hét múlva hétfőn.

Helen tudta, hogy az „azt javasoljuk” egy rendelkezés kibocsátásának udvarias formája.

– Azt akarják, hogy nem egészen egy hónap múlva kezdjünk? – kérdezte. – De hiszen még nem vagyunk készen!

– Ó, Helen! Maga mindig készen van. Azonkívül Lazner bíró az elmúlt éjszaka felét azzal töltötte, hogy átnézte az ügy aktáit, és úgy gondolja, hogy három hét egy tárgyalás előtti áttekintésre több mint bőséges. Jobb az ilyen dolgokat előbb, mint később elintézni, nem gondolja? Biztosan még maga is szeretne szabadságra menni ezen a nyáron.

Helen hangosan szitkozódott, amikor letette a kagylót.

A bírónak igaza volt, amikor azt mondta, hogy három hét elég hosszú idő a végső előkészületekre, de ő nem egyszerűen kész akart lenni; minden lehetséges problémával előre számolni akart. Helen minden pert meg akart nyerni – és az esetek többségében el is érte a célját. De ez a tárgyalás nem pusztán arról szólt, hogy bebizonyítsa a vádak hazug voltát, és kiharcolja a kártérítést. Helyre kellett állítania Balon tekintélyét. Ezért jöttek az emberek a Donovan Pierce-hez: a cég teljesített. Nem voltak olcsók, de a klienseik boldogan fizettek. A futballista, aki ötvenezer fontot költött egy végzésre, amely elleplezte számtalan félrelépését, több százezret, ha nem több milliót takaríthatott meg szponzorszerződésekben. Drága?

Még az ár kétszereséért is olcsók lettek volna.

Helen élesen beszívta a levegőt, és felvette a telefont.

– Lucy, hívd össze a Balon-csapatot egy konferenciára az igazgatótanács tárgyalótermébe. Azonnal!

Zöld teát kortyolgatott, miközben összeszedte a gondolatait. Rendbe kell tennie ezt a dolgot. Semmi elvarratlan szál, semmi változó nem maradhat. Semmi vizsgálati fogság. Belebújt az Armani-zakójába, és végiglépdelt a folyosón a tárgyalóterembe, ahol a csapata várta kíváncsi, de aggódó arckifejezéssel. Mind éles eszű jogász volt, a kínálat krémje, akiket nemcsak a magánjogi vétkes cselekmények és a pertörténet terén tanúsított beható ismereteik, hanem anyagi kérlelhetetlenségük miatt is választott.

Anna Kennedy ült a mellette lévő széken.

– Hogy van Larry? – kérdezte, amikor Helen elhelyezkedett, hangot adva mindegyikük gondolatának.

– Rendbe jön – válaszolta Helen kurtán. Most nem volt ideje fecsegésre. – Változott a terv. A Balon-ügy három hét múlva esedékes, úgyhogy mindnyájan búcsút inthetnek minden nyaralási álomnak, amelyet esetleg az elkövetkező néhány hétre dédelgettek.

Behatóan figyelte őket, felfedezi-e a lázadás bármi jelét az arcukon. Biztosan tudta, hogy egyikük lefoglalt egy utat Jordániába, egy másik pedig azt tervezte, hogy Kaliforniába repül a bátyja esküvőjére. De mindnyájan ismerték az aranyszabályt: a Donovan Pierce mindenekelőtt. Ha feldúlta is bármelyiküket a hír, nem mutatták. Ez remek; ezek szerint jól trenírozta őket.

– Susie, azt szeretném, ha átrágnád magadat az összes tanú vallomásán, hogy réseket találj.

Egy gyakornok idegesen felemelte az ujját.

– Tanúk?

– Minden ember, akit meginterjúvoltak a cikkben – magyarázta Susie kissé türelmetlenül. – Plusz Balon Statesideújságírói, jelenlegi, múlt-és jövőbeli barátai, családtagjai, ellenségei és alkalmazottai.

Helen halványan elmosolyodott. Tetszett neki ez a „jövőbeli”. Azt jelezte, hogy a csapata mindent meg akar vizsgálni, még a valószínűtlen forgatókönyveket is. A valószínűtlen volt az egyik dolog, ami biztosan betett az embernek a tárgyalóteremben.

Helen David Morrow-hoz, a jóképű rangidős munkatárshoz fordult. Ő dolgozott legszorosabban vele az ügyön.

– David, holnap reggelre legyen egy tájékoztató az asztalomon, amely felvázolja az ügy összes gyengeségét. Egyetlen ponton sem lehetünk védtelenek.

Mindegyiküknek kemény feladatot adott szoros határidővel, beléjük véste a kívánságát, hogy minden követ mozgassanak meg, aztán felállt, és kisétált. Neki sem volt vesztegetni való ideje, úgyhogy amint becsukta az irodája ajtaját, máris leemelte az első dossziét az egyik halomról. A titkár telefonhívása az ő Ravellóba tervezett hétvégi kiruccanását is levette a napirendről, de nem bánta. Elkötelezett vezető volt, prioritásait mindig a cég jelentette.

Átpörgette az oldalakat, gyorsolvasással végigfutott az aktán, és közben jegyzeteket firkált. Igazság szerint önmagán kívül senkiben sem bízott, hogy meg tudja találni a lyukakat, vagy ki tudja használni a másik fél peranyagának gyengeségeit.

Bosszúsan felpillantott, amikor a telefon csörögni kezdett. – Lucy, megmondtam, hogy egyetlen hívást sem fogadok!

– Eli Cohen az a Cohen Simonstól.

– Az más. Kapcsold be.

A Cohen Simons egy kicsi, de befolyásos menedzsercég volt, akiknek számos idősödő hollywoodi sztár és néhány izgalmas fiatal szerepelt a listáján; azonkívül minden telefonhívás, amely Látszatországból érkezett, felcsigázta Helen érdeklődését. Általában nagyon magas köröket érintő ügyekről volt szó, és a magas körök jót tettek a cégnek.

– Eli – szólt a kagylóba. – Hogy ityeg a fityeg?

– Nem jól, Helen – mondta a menedzser. – Bizalmas ügyről van szó. Tud beszélni?

– Természetesen.

Új oldalra lapozott a jegyzetfüzetében.

– Egyik kliensem ügyét ki akarják teregetni az országos lapokban. Természetesen szeretnénk eltussolni.

Helen megengedett magának egy halvány mosolyt. Ismerte a formulát: ez zaftos ügynek ígérkezett.

– Oké, kezdjük inkább a mivel, mint a kivel. Mondja el, mi történt.

– Egyik színész ügyfelemnek, egy nagy sztárnak, aki tartós partnerrel él együtt, egyéjszakás kalandja volt két héttel ezelőtt. A lány zsarolja. Tonnányi pénzt akar, különben egyenesen a sajtóhoz fordul.

– Van bármi bizonyítéka?

– Bizonyítéka? Spermáról beszél?

– Spermáról? – Helen összerezzent.

– Tudja, DNS-mintáról egy szexuális közösülésből. Bár ha őszinte akarok lenni, a srác olyan merevrészeg volt, hogy alig emlékszik a szexre.

Helen gyorsan lefirkálta a „Mások?” kérdést. Ha ez a színész be volt rúgva, mindig fennáll a lehetőség, hogy más emberek igazolják a történteket. Egy elázott tintás, akit csőbe húztak, általában nem sokat törődik azzal, hogy eltüntesse a nyomait.

– Úgy értem, fotók, videofelvétel – mondta.

Egy ideig csend volt.

– Van egy fotó egy mobiltelefonon róluk, ahol együtt vannak az ágyban.

– Látta?

– Személyesen nem. De a kliensemnek elküldték.

– Látnom kell, amint lehet!

Helen elhallgatott egy pillanatra, éles esze megvizsgálta a szempontokat, felmérte a kockázatokat.

– Ugye tud közlési tilalmat elrendeltetni? – kérdezte Cohen.

– A brit törvények a mi oldalunkon állnak, nem?

– Igen, de vannak más megoldások is, amelyekkel élhetünk.

Ez volt az a tudásanyag, amit nem tanítanak a jogi egyetemeken: hogyan érj el bombabiztosan hat számjegyű díjakat, vagy másképpen fogalmazva, hogyan temesd a hullákat olyan mélyre, hogy soha senki ne találja meg őket. Helen meg sem tudta számlálni, hány titkos bizalmi megállapodást hozott tető alá, hogy egy szeretőt vagy egy barátot elhallgattasson. Természetesen voltak egyéb stratégiák is: meg lehetett állapodni egy főszerkesztővel, hogy elálljon egy sztoritól, cserébe egy nagyobbat szóló, exkluzív első oldalas történetért valami más témáról. Vagy lehetett keménykedni is, és ott betartani a médiának, ahol a legjobban fájt: a költségvetésüknél. Ez volt Larry kedvenc trükkje.

Megfenyegette őket, hogy ellehetetlenítik a hirdetéseiket, vagy tartósan korlátozzák a hozzáférést a sztárok névsorához. „Űzz piszkos játékot!”, szokta mondani. „A szemétládák csak ezt értik meg.”

Helen lenézett a jegyzeteire.

– Na és mennyit akar a lány?

– Ötszázezret.

– Fontot vagy dollárt?

A csaj angol, úgyhogy feltételezem, fontot. Bár amikor előállt ezzel, az ügyfelem pánikba esett, és elküldte a picsába.

Félmillió font nagy pénz, ami nagy nevet jelent. Nagyon nagy nevet.

– Ki az ügyfél? Az elnök? – kérdezte Helen nevetve.

Eli nem nevetett.

– Sam Charles.

Helen mosolygott magában. Ez volt az egyik bonusz a munkájában. Bepillanthatott a függöny mögé Hollywood titkos viselt dolgaiba, megnézhette, valójában hogyan működnek a sztárok, amikor nem forognak a kamerák. Ennyi idő után igazán nem kellett volna meglepődnie senki viselkedésén, azt azonban mégsem gondolta volna, hogy Sam Charles képes belemenni ilyen balfékségbe. De hát az ő véleménye se nem osztott, se nem szorzott. Mivel Sam Charles a világ egyik legnagyobb sztárjának számított, különösen egy hollywoodi álompár részeként, minden elképzelhető napilap és magazin kapva kapott volna a sztorin. Nem csoda, hogy ez a lány ilyen sokat kért.

– Már értem, miért akarja eltussolni – mondta.

– A lány azt mondja, hogy elmegy a sajtóhoz, ha huszonnégy órán belül nem adunk neki választ.

– Majd teszünk róla – mondta Helen.

Szünetet tartott, hogy összeszedje a gondolatait.

– Hogy hívják a lányt?

– Katie.

– És Sam mikor beszélt vele utoljára?

– Talán egy órával ezelőtt.

Helen felvázolta a stratégiáját a jegyzettömbjére.

– Szeretném, ha visszahívná Katie-t. Állítsa le. Mondja azt, hogy időre van szükségük, amíg összeszedik az ötszázat.

– Sam hívja fel?

– A leghatározottabban nem. A továbbiakban semmiképp nem léphet vele kapcsolatba. Azonkívül a lány jobban elhiszi majd a magyarázatot, ha Sam menedzserétől jön.

De nem akarjuk kifizetni neki a pénzt!

– Persze hogy nem, viszont ezzel időt nyerhetünk. Nem szeretnénk, ha elmenne valamelyik pletykagyűjtő újságíróhoz, vagy egyenesen egy nagy sajtóorgánumhoz, ha ezt megakadályozhatjuk. Hol van most Sam? Beszélnem kell vele, minden részletet tudnom kell a találkozásukról.

– Caprin forgat. Nehéz lesz kirángatni onnan.

Helen megkocogtatta a jegyzettömböt az aranyceruzájával, és mosolygott.

– Akkor mi megyünk el hozzá.

Letette a kagylót, és ránézett az íróasztalán tornyosuló Balon ügyiratok halmazára. Azon tűnődött, hányat lehetne belegyömöszölni a bőröndjébe, aztán megrázta a fejét. Igazán nem tudná megindokolni, hogy a cég költségein elugrik egy pazar olasz szigetre, még akkor sem, ha a ravellói kirándulást törölnie kellett. Balon a prioritása, milliókat ér pénzben, és ha nyernek, felbecsülhetetlen értéket jelent publicitásban. Sam Charles is szépen fog fizetni – és Helen sokkal szívesebben csevegett volna vele a félrelépéséről egy-két Bellini mellett – , de ez radar alatti, észrevétlen ügy volt, és így kisebb értéket jelentett a cégnek. Vonakodva felvette a telefont, és Anna Kennedy mellékét tárcsázta.

A fiatal munkatárs egy percen belül ott állt az ajtajában, jegyzettömbbel a kezében.

– Ülj le – mondta Helen.

– Valami fejlemény van a Balon-ügyben? – kérdezte Anna.

Helen a fejét rázta.

– Sam Charles félrelépett – mondta, és Anna reakcióját figyelte. A lány csak a szemöldökét vonta fel. Nem volt a sztároktól elájuló rajongótípus, és talán már a Davidsonnál is foglalkozott hasonlóan sikeres ügyfelekkel. – A kérdéses ifjú hölgy azzal fenyegetőzött, hogy elmegy az újságokhoz, és Mr. Charles természetesen szeretné megakadályozni, hogy a média megkaparintsa a történetet.

Elhallgatott egy pillanatra.

Ez partner ügyvédi munka, Anna. A nagy lehetőség. Magam akartam elvégezni, de mivel nyakunkon a Balon-per, ez egyszerűen lehetetlen.

Anna bólintott.

– Boldogan vállalom – mondta közömbös arckifejezéssel.

– Ez nem valami vidám kirándulás a Földközi-tengerre, Anna!

– Értem.

– Akkor azt is biztosan érted, hogy a Balon-anyagot ott akarom látni az íróasztalomon, mielőtt belefogsz.

– Természetesen – bólintott Anna, és az ajtó felé indult.

– Ó, és Anna – szólt utána Helen, amikor a lány már kilépett. – Eszedbe ne jusson, hogy akár egyetlen hibát véts!

5

Matthew-t abban a pillanatban elfogta a rosszkedv, amint meglátta Larry új feleségét, Loraleet.

A farmer forrónadrágot és ékkövekkel díszített szandált viselő, magas, szőke nő odarohant a kórházi osztály recepciójához, és rögtön kiabálni kezdett.

– Hol a férjem? Azonnal vigyenek hozzá!

Hívják a biztonságiakat, gondolta Matthew, és belekortyolt a kávéjába, amelyet éppen most vett az italautomatából.

Bár már több mint huszonnégy óra eltelt Larry szívrohama óta, Loralee most először látogatott be a kórházba. Mexikóból kellett visszarepülnie, ahol boot camp edzőtáborban volt, nyilván próbálta ledobni magáról a túlsúlyt, amelyet az egy hónapos nászútjukon szedett fel.

Az elmúlt nap megterhelte Matthew-t érzelmileg, mégis örült, hogy egyedül birkózhatott meg a helyzettel. Korábban mindössze két alkalommal találkozott Loraleevel, de hamar felmérte, hogy a negyedik Mrs. Larry Donovant pontosan abból a fából faragták, mint az előző kettőt: önző, kapzsi, fiatal, és legfőképp nagyravágyó. Nyíltan dühöngött, amikor Larry bejelentette a tervét, hogy Matthew-nak adja át az üzletrészét. „Alattomos, ármánykodó kis szarházi”, ha jól emlékszem, ezeket a szavakat használta rám, gondolta Matthew. Loraleenek szemmel láthatóan más tervei voltak Larry pénzével.

Matthew most lelkierőt gyűjtött, amikor a recepciós feléje mutatott.

– Hello, Loralee – üdvözölte a nőt.

– Mi a franc történt? – kérdezte az, és lecsapta steppelt Chanel táskáját a férfi melletti ülésre.

Matthew megpróbált uralkodni magán. Huszonnégy órája nem aludt, fáradt, éhes és kizsigerelt volt. Másra sem volt most szüksége, mint egy összetűzésre.

– Ivott? – csattant fel a nő. – Te hagytad, hogy igyon?

Felbosszantottad?

– Én is örülök, hogy látlak – válaszolta Matthew.

– Hagyd a faszságot, Matthew! – ripakodott rá Loralee, résnyire húzva kék szemét. – Te tudtad, hogy magas a vérnyomása!

– Egyáltalán nem! – vágott vissza Matthew csípősen. – Még karácsonyi üdvözlőlapokat sem váltottunk legalább egy évtizede, nemhogy orvosi leleteket!

– Akkor mi történt?

– Éppen ebédeltünk, és ő előrebukott.

– Egyszerűen így? Ezt nem hiszem el!

– Az igaz, hogy ivott. Tudod, milyen.

– Igen, tudom – mondta Loralee. – Nagyon jól ismerem a férjemet, és azt is tudom, hogy megígérte, visszafogja az ivást.

Nyilván felizgatta magát.

Matthew bűntudatosan félrenézett.

– Tudtam! – diadalmaskodott Loralee. – Veszekedtetek, igaz?

Matthew elutasította Loralee célzását, hogy ő valahogy szándékosan idézte volna elő apja szívrohamát, noha az elmúlt napot azzal töltötte, hogy ugyanezzel vádolta magát. Bárcsak ne bosszantotta volna fel az apját, bárcsak ne hagyta volna, hogy annyit igyon, bárcsak nemet mondott volna, amikor Larry ebédelni hívta; minden elképzelhető „bárcsak” átfutott már az agyán attól a pillanattól kezdve, amikor beszállt a mentőautóba, addig a percig, amikor az orvosok végre közölték vele, hogy Larry meg fog gyógyulni. Mély lélegzetet vett, a steril kórházi levegő elöntötte a torkát.

– Forró hangulatú volt a beszélgetés, az igaz – ismerte el. – Leginkább jogi vita folyt. De Loralee, abból, amit az orvosok közöltek, kiderült, hogy már korábban is voltak szívproblémái. Őszintén mondom, fogalmam sem volt a magas vérnyomásáról!

– És ha tudod, jelentett volna ez bármi különbséget? – mosolygott gúnyosan a nő.

Matthew minden érzelemtől mentesen megállapította, milyen egyenletesek és fehérek a fogai.

– Természetes, hogy jelentett volna! Nem akarom, hogy bármi történjék vele, hiszen az apám!

Loralee nevetésében nem csendült jókedv.

– Igazán? Amikor neked megfelel, amikor valami hasznot remélhetsz tőle!

A szavak szúrtak.

– A partneri státusra gondolsz? Ne légy nevetséges! Larry lépett velem kapcsolatba, nem fordítva történt.

– Azt várod tőlem, hogy ezt elhiggyem? Roppant kényelmes, nem? Épp amikor a céged a tönk szélére kerül, felbukkan a papa a semmiből, és felajánlja a partnerséget.

– Nem tudom, mire célzol, de…

– Semmire sem célzok, Matty! – vágott vissza a nő szarkasztikusam – Tényként állapítom meg. Te beugrottál a hajóba, és kihasználsz egy beteg öregembert, akire amúgy szarsz.

– Loralee, ide figyelj… – kezdte Matthew, és a teljes százkilencven centis magasságáig kihúzta magát. Evezősalkat volt, a Cam folyón edzette magát az egyetem alatt, és igencsak megfélemlítő tudott lenni, ha akart.

– Nem, te figyelj! – sziszegte a nő, lehalkítva a hangját, hogy mások ne hallják. – Szeretem az apád. Azt akarom, ami a legjobb nekünk. Neked semmi közöd nem volt hozzá az elmúlt huszonöt évben, és ő ezalatt jól megvolt, tökéletesen jól. Aztán abban a másodpercben, amikor te újra belépsz az életébe, majdnem meghal!

Szavaiban nyugtalanító igazság csengett. Matthew hátranézett a magánkórház kórtermébe, ahol az apja feküdt, sápadtan, gyengén, a mindig feltörő életerő elpárolgott belőle. Hogy tud egy ember, akinek a jelenléte mindig átütő volt, olyan kicsinek és jámbornak tűnni a kórházi ágyában? Örült, hogy Larry alszik. Gyűlölné az érzést, hogy ilyen állapotban van.

Bárcsak ne fogadtam volna el a partnerséget!

Matt nem volt orvos. Fogalma sem volt, hathatott-e a vitájuk közvetlenül a szívrohamra. Azt azonban nem lehetett elkerülni, hogy a munkakapcsolatukba ne férkőzzön be a feszültség. Egyértelműen túl sok érzelem, túl sok bűntudat és elutasítás gyűlt már fel ahhoz, hogy mást várhassanak az együttműködéstől. Tudta, hogy el kellett volna utasítania az ajánlatot. Éveken át meg akarta büntetni az apját, és ha visszautasítja Larry nagyvonalúságát, halálos csapást mért volna rá büntetésként. De más, önző okok miatt elfogadta a partnerséget, és tessék, mindez hová vezetett.

– Igaz, problémás volt köztünk a kapcsolat – mondta, és közben érezte, hogy arca elvörösödik, és elönti a düh. – De ne merj ilyet mondani, hogy szarok rá! Huszonnégy órája ülök a betegágya mellett. Egy szemhunyásnyit sem aludtam, mert ő az apám, és természetesen fontos a számomra, hogy mi történik vele. Most pedig hagyjuk abba a veszekedést, mert mit sem segít, és ahogy a dolgok állnak, nincs is jelentősége!

Loralee elfordította a fejét, és percekig csendben maradt. Amikor újra összekapcsolódott a tekintetük, a nő szemében könny csillogott.

– Nézd, sajnálom, hogy méregbe gurultam, de ez rettentően stresszes a számomra – csuklott el a hangja.

Matthew-t meglepetésként érte az érzelemkitörés, és azonnal megenyhült a nő iránt.

– Tudom. Én is sajnálom. Gyere, kikísérlek innen.

– Nem, semmi baj. Hogy van Larry?

Matthew a fejét rázta.

– Alszik. És nekem jólesne egy kis friss levegő.

Loralee idegesen végignézett a folyosón.

– Hogy van?

– Ne aggódj, az orvosok azt mondják, hogy rendbe jön.

Loralee szeme a férfi tekintetét kereste.

– Borzasztóan érzem magam, hogy nem tudtam vele lenni a bajban, de az első gépre felültem, amelyikre tudtam.

Matthew bólintott.

– Most is nagyon fog örülni, ha meglát.

A nő megérintette a karját, végigsimított rajta. Keze elég sokáig elidőzött ahhoz, hogy Matthew valami árulást véljen a gesztusában.

– Köszönöm, Matthew – mondta Loralee. – Azt hiszem, jó volna, ha barátok lennénk, nem gondolod?

A férfi bólintott, elhessegette a paranoiáját. Apja szívrohama úgy megrémisztette, annyira megdöbbentette, hogy rájött, van valami a kapcsolatukban, amit érdemes megmentenie. Most megbocsátónak kell lennie. Nem cinikusnak és gyanakvónak.

– De. Barátok – mondta lassan, majd megfordult, és kisétált a nyári melegbe.

6

Sam hátradőlt a Riva motorcsónak fehér bőrülésében, karját egy gyönyörű modell vállán nyugtatta, és az aznapi nyolcadik koktélját szürcsölgette. Oké, nem volt az egy igazi koktél, de hát ez az egész helyzet tökéletesen valószerűtlennek tűnt: a szikrázó tengeren bukdácsolt nem messze Capri partjaitól, egy Adriana nevű, korábbi Pirelli-lány dorombolt a fülébe, és ami a legjobb volt az egészben: kisebb vagyont fizettek neki azért, hogy megjelenjen egy hirdetésben, amelyet az ismerősei közül senki még csak látni sem fog. Mégis csalónak érezte magát. Ennek az olasz italhirdetésnek nyaralást kellett volna jelentenie a számára, jó alkalmat, hogy elszórakozzon és feltöltődjön, ehelyett ideges volt, szétszórt, és mintha kívülről figyelt volna valaki mást, aki poharakkal koccintgatva nevetgél, és lazának, gondtalannak mutatja magát a stáb kedvéért.

– Elég! – kiáltotta Dino, a rendező. – Nem jó a fény. Holnapig leállunk.

Sam megkönnyebbülten fellélegzett. Nem tudta, meddig képes még megőrizni az arcára ragasztott boldog mosolyt, annak ellenére, hogy Adriana közben a mellét birizgálta az ujjaival.

– Szeretnél elmenni valahová vacsorázni, Sam? – kérdezte a lány, és csábítón oldalra billentette a fejét. – Nagyapám Capriról származik. Körbevezethetlek.

Sam kísértést érzett, hogy igent mondjon – Adriana szívdöglesztően gyönyörű volt, és kávészínű hajzuhataga csiklandozta a férfi vállát –, de épp egy ilyen gondolat miatt került eredendően ebbe a pácba.

Sajnálom, Adriana – szabadkozott –, de megbeszélésem van ma este. Jogi ügy, borzasztó unalmas.

A modell mosolya elhalványult – nyilvánvaló volt, hogy nincs visszautasításhoz szokva.

– És, gondolom, nem szeretnénk Jessicát felbosszantani, igaz? – jegyezte meg pikírten.

Samnek csípte a szemét a gúnyolódás, a benne foglaltakkal viszont kénytelen volt egyetérteni. Nem, gondolta. Tényleg nem szeretnénk őt felbosszantani. Ezért dolgozott kétségbeesetten a menedzserével és az új ügyvédjével azon, hogy megállítsa ezt a szarvihart, és ezért intézte úgy, hogy Jessica hívásai egyenesen az üzenetrögzítőre érkezzenek.

A motorcsónak visszakörözött a csillogó hatvanméteres jachthoz, amely a Marina Piccola kikötőtől nem messze horgonyzott. Sam felmászott a fedélzetre, és belebújt egy frottírköntösbe, amelyet egy vonzó fiatal stylist tartott elé.

– Valaki keres – mondta Josh, a személyi titkára, és feltartotta a mobilját. Eltérően a legtöbb híres hollywoodi színésztől, Samnek a legutóbbi időkig nem volt személyi titkára. Most, hogy szerződtetett egyet, elismerte, hogy nagymértékben megkönnyíti az életét, bár beteggé tette a gondolat, hogy Josh esetleg tud a félrelépéséről – talán tényleg tudott. A ténytől, hogy ez hamarosan az egész világ tudomására juthat, ha nem köhög ki félmillió fontot – még rosszabbul érezte magát.

– Ki az?

– Nem volt hajlandó megmondani – rántotta meg a vállát Josh. – Női hang, nagyon rámenős. Azt mondja, sürgős, személyes ügy.

Sam a szemöldökét ráncolta, átvette a telefont, és elindult a jacht félemeletén lévő luxuskabinja felé, abban a reményben, hogy az ügyvéd hívja – mi is a neve? Helen valami? Bármelyik pillanatban megérkezhet. Eli megnyugtatta, hogy kézben tartják a helyzetet, de sokkal nagyobb biztonságban érezte volna magát, ha ezt egy szakembertől hallja.

Halló, Sam beszél – mondta, amikor becsukódott mögötte az ajtó.

– Itt Katie.

Sam azonnal érezte, hogy a pulzusa száguldani kezd. Mi a francot akar már megint? Őszintén szólva nem volt túlságosan meglepődve, amikor Katie két nappal azelőtt felhívta. Ostoba módon odaadta neki a névjegyét, és tulajdonképpen miért is ne hívná? Ő is ezt tette volna. Minden valamit érő, törekvő színész megpróbálja az összes létező kapcsolatát felhasználni, hogy egy fokkal feljebb tehesse a lábát a létrán – és ki volna erre alkalmasabb, mint egy hollywoodi sztár? Helyesbítés: egy bűntudatos hollywoodi sztár? Sam motyogott valamit arról, hogy megszervez neki egy találkozót Elivel, amikor Katie felrobbantotta a bombát.

– Ötszázezer fontot akarok! – közölte, mintha egy autogramos fotót kérne. – Felvételeim vannak, nagyon intim felvételek. Nem hiszem, hogy Jessica látni szeretné őket. Főleg nem a New York Post címoldalán!

Sam akkor megszakította a vonalat, és felhívta Elit, aki annak a harci kutya hírű ügyvédnek a kezébe adta az ügyet. Nem arra való az a nő, hogy véget vessen az egésznek? Belebámult az embermagasságú tükörbe. Sebezhetőnek látszott a túl nagy köntösben. Rémültnek. És pontosan így is érezte magát.

– Most meg mit akarsz, Katie? – kérdezte, és próbált magabiztosságot és önuralmat csempészni a hangjába.

– Szerintem világosan megmondtam! – hangzott a jeges válasz. – A pénzt akarom! Hol van?

Sam a homlokát ráncolta.

– Azt hittem, a menedzserem fog…

– Megmondtam, hogy ötig akarom a pénzt! – ripakodott rá a lány. – Te csak ne próbálj a menedzsereddel etetni!

– Katie, ezekhez a dolgokhoz idő kell – igyekezett Sam lecsillapítani. – Egyszerűen nem tudok annyi pénzt elővarázsolni a levegőből, amennyit te kérsz!

Na ne szórakozz! Fogadok, hogy a tárcádban több van!

Sam megdörzsölte a szemét. Hogy ítélhette meg ennyire rosszul ezt a lányt? Aznap éjjel a partin – az emlékfoszlányai szerint – és másnap reggel a hotelban Katie okos, felvágott nyelvű, tisztességes lánynak tűnt. Elsősorban ezért vonzódott hozzá. Sam megértette, hogy szeretné a lehető legtöbbet kihozni ebből a helyzetből – de ez azért eszement! Hát nem?!

– Miért csinálod ezt, Katie? – kérdezte halkan. – Azt hittem, jól kijöttünk azon az éjszakán. Megígértem, hogy segítek neked, amennyire csak tudok.

– Na persze! – gúnyolódott a lány. – Mintha fel is hívtál volna valaha!

– De ez zsarolás! – próbálkozott Sam. – Fordulhatnék egyenesen a rendőrséghez!

– Fenyegetsz engem, Sam? – sziszegte Katie. – Mert nem hiszem, hogy ez okos dolog volna a te helyzetedben!

Sam összerezzent. Látszott, hogy a konfrontáció nem vezet sehova.

– Akkor miért nem hagyod, hogy segítsek? – kérdezte. – Színésznő vagy. És úgy látszik, nagyon is jó színésznő. Ha az újságokhoz fordulsz, az rád sem fog jó fényt vetni. Nagyon sok a vesztenivalód!

A lány felhorkant.

– Tényleg? Onnan nézve, ahol én állok, semmi vesztenivalóm sincs.

A hangok elmosódtak a „semmi” szóban, és Sam rájött, hogy a lány részeg. Nem csoda, hogy nem vevő a racionális érvelésre. Ennek ellenére tovább erősködött.

– Figyelj, megmondtam már Londonban, hogy ezekhez a dolgokhoz idő kell. Tudom, hogy nehéz ügy. Hogy kiábrándító, és szükséged van arra a szerencsés fordulatra…

– Például hogy találkozzam egy mozicsillaggal egy partin.

Aztán szexeljek vele. Ez igencsak szerencsés fordulat volt, mi?

Samben, haragja ellenére, megpendült némi együttérzés.

– Te jobb vagy ennél, Katie. Te többet érsz ennél!

Igen, tudom – mondta a lány. – Ezért ment fel az áram éppen most hatszáz lepedőre.

– Ez nevetséges! – vesztette el végül Sam a hidegvérét. És hol van az a rohadt ügyvéd, amikor szüksége van rá?

– Mi nevetséges? – pattogott Katié. – Pénzt kapni szexért?

Nem ez volna az első alkalom!

Sam úgy érezte, kihagy a szíve egy pillanatra. Jól hallotta?

– Te egy… prostituált vagy? – suttogta. Biztos volt benne, hogy a szoba forog körülötte.

– Én szívesebben nevezem eszkortnak. Hogyan élhetnék meg különben két meghallgatás közt?

– Ó, Jézus!…

Sam lerogyott az ágy szélére, és a halántékát dörzsölte. Már látta a főcímeket. Hollywoodi sztár botránya egy loncsos bűnöző lánnyal. Hazug ringyó kimutatja a foga fehérjét. Ocsmány brit összetöri fess szívét. És mindezt azért, mert szeretett volna egy kellemes éjszakát eltölteni, szabadon az összes tündérmese-baromságtól, ahol levetheti az álarcát, és önmaga lehet. Nincs többé „te”, gondolta sötéten. Köztulajdon vagy. Üzlet. Gép, hogy másoknak pénzt csinálj.

– Nincs vele gondod, ugye? – gúnyolódott Katie. – Nyilván már elfelejtetted, milyen az, amikor fogalmad sincs, honnan jön a következő csekk. Amikor öt mérföldet kell gyalogolnod a West Endig, mert egy buszjegyet sem engedhetsz meg magadnak. Nehogy azt mondd, hogy te sohasem folyamodtál trükkökhöz, hogy boldogulj!

– Ha szeretnél valami szerepet, elintézhetek neked egy meghallgatást – próbálkozott Sam kétségbeesetten.

– És azt képzeled, hogy hiszek neked?

– Bízzál bennem, Katie!

Sam hallotta, hogy a lány elutasítón megszívja a fogát.

– Elárulom neked, hogy kiben bízom. Blake Stanhope-ban. Ma délután beszéltem vele.

– Stanhope? – Sam jéggé dermedt London leghírhedtebb, pletykára szakosodott médiamenedzsere neve hallatán.

Azt mondja, az eszkort megközelítés segíti az ügyünket. Szerinte ettől egymilliónál is többet lehet kaszálni a sztorival világszerte; talán még azokba az amerikai kibeszélő show-kba is be tud szervezni. Úgyhogy azt hiszem, jobb húzás, ha kiborítom a bilit.

– Kérlek, Katie, Eli megszerzi neked a pénzt! – könyörgött Sam. – Ne hamarkodj el semmit!

– Tudod, mit akarok. Holnap reggel kilenckor találkozom Blake-kel, hogy a továbbiakat megbeszéljük. Nem szeretnék erre az útra lépni. De rá fogok, ha kell!

– Katie, ne tedd! Kérlek! – De a telefon elnémult.

Sam egy percig a mobilját bámulta, aztán káromkodva az ágyra hajította. Felrántotta az ajtót.

– Josh! – ordított ki. – Keríts nekem egy másik telefont! És hol az a kurva ügyvéd?

7

– Ecco! Ecco! Taxi! Taxi!

Anna lesétált a rámpán, miután a szárnyashajó egy dörrenéssel beállt a Marina Grande kikötőjébe Caprin, és a feje búbjáról a szemére húzta a napszemüvegét.

Hűha, gondolta, amikor pillantása befogadta az égbe törő sziklához tapasztott, pasztellszínű kockacukorházakat, és figyelte, ahogy az egy napra érkező, izgatottan csevegő, elegáns turisták csapatostul kitódulnak a hajóból. Harminc perccel azelőtt hagyta el Nápolyi, Olaszország egyik legszegényebb városát az omladozó bérházaival, és most itt volt, a szikrázó tengerrel a balján, egy Roberto Cavalli-üzlettel a jobbján. Úgy érezte magát, mint Dorothy Óz csodaországában, mintha egy szélvész felkapta és elsodorta, majd letette volna egy fantáziavilágban.

Na de hol vannak Sam Charles emberei? – tűnődött. Felemelte az egy éjszakára méretezett táskáját, és elindult a kikötőből. Hála az égnek, szuperkönnyen utazott – csupán arra volt ideje, amikor megállt a házánál a repülőtérre menet, hogy fogja a pizsamáját és az útlevelét. De hogyan találja meg az ügyfelét? A szervezés erre vonatkozóan aggasztóan lezsernek tűnt.

– Ne izguljon, Sam emberei magára fognak akadni – mondta a színész menedzsere hanyagul.

Te könnyen beszélsz, gondolta Anna, aki kutyául szenvedett a hőségtől a meglehetősen unpraktikus ügyvédkosztümjében.

Te egy légkondicionált irodában ülsz L.A.-ben.

– Hé, maga!

Megfordult, és egy alacsony, sovány fickót látott, aki a kikötőn át futott felé. Sortot viselt, és egy csicsás Bluetoothfülhallgató volt a fején. Határozottan Sam egyik emberének tűnt.

– Anna, igaz? – nyújtotta a kezét. – Josh vagyok, Sam személyi titkára. Elviszem hozzá.

– Remélem, egy ilyennel megyünk – mutatott a lány a nyitott tetejű, élénk színű csíkos vászonernyők alatt hűsölő taxik sorára.

– Ühüm – mormolta Josh. – Még ennél is jobbal.

Elvette Annától a táskát, és elindult néhány kőlépcsőn lefelé. A lépcsők aljánál egy gyönyörű motorcsónak horgonyzott, csupa fényes fa és króm.

Ó, igen, roppant Sophia Loren-es, gondolta Anna, amikor Josh besegítette.

– Na és hol van Sam? – kiáltotta túl a motor bőgését, amikor a hajó kisüvített az öbölből, habzó fehér csíkot hagyva maga után.

– Rögtön itt a földnyelv mögött – mutatott Josh a parttól mintegy kétszáz méterre horgonyzó fehér jachtra.

– Nem szállodában lakik? – lepődött meg Anna.

– Dolgozik. Az adott körülmények közt jobb, ha ott kint van, mint ha a szárazföldön.

Anna azon tűnődött, vajon Josh tud-e az „incidensről”, és ha igen, még kinek a fülébe jutott el. Semmi oka nem volt, hogy kételkedjen Josh lojalitásában, de úgy tudta, hogy új jövevény Sam csapatában, és az ilyen biztonsági kockázattal jár. Kétségtelenül jól fizetik, de egy ennyire robbanásveszélyes sztori százezreket ér.

– Úgy hallom, mostanában lépett be Samhez – jegyezte meg csak úgy mellékesen.

– Igen, remek módja a kezdésnek, igaz? – mosolygott Josh. – Ráadásul Sam olyan rendes!

Anna semleges arccal bólintott. Még nem egészen döntött Sam Charles felől. Mindig elvet csinált abból, hogy bemagolja az ügyfeleit, mielőtt találkoznak, ezért az egész repülőút alatt Nápolyig egy interjúkkal, életrajzokkal és újságsztorikkal teli dossziét olvasott a színészről. Ahogy átlapozta a jellemét megrajzoló, áradozó cikkeket, az az általános benyomása alakult ki, hogy Sam Charles manipulátor. Egyik percben valami egyetemi revüshow közönséges tagja, a másikban alternatív brit filmeket forgat, és csupán néhány évre volt szüksége, hogy eljusson Hollywoodba. Az ilyen meteorszerű felemelkedés nem történik véletlenül. Még a megfelelő kapcsolatokkal, menedzserrel és partnerrel is több mint szerencse kell ahhoz, hogy valaki a világ leggyilkosabb városában boldoguljon. Minden vallomás azt mondja róla, hogy „kíméletlen játékos”, de én készen állok rá, hogy bebizonyítsák, tévedek, mosolygott Anna magában. Ilina Miranovára gondolt, és a találkozásukat megelőző előítéletes véleményekre, hogy milyen is lesz az asszony.

A motorcsónak lehorgonyzott a jacht mögött.

– Attól tartok, hogy magas sarkúban tilos a fedélzetre lépni – mondta Josh, Anna cipőjét vizsgálgatva.

Anna kilépett a cipőből, és Josh segítségével ügyetlenül felkapaszkodott a jachtra.

– Sam a faron – vagyis magának és nekem a hajó hátulján van – mosolygott Josh.

Anna Sam Charlest a korlátra támaszkodva találta. Frottírköntöse nyitva csüngött. Haja nedves, napbarnított lába csupasz volt, két ujja közt cigaretta lógott, és kibámult a tengerre. Annának önkéntelenül az jutott eszébe, hogy olyan, mint egy dzsigoló coitus után, viszont vitathatatlanul nagyon szép. Eltelt egy perc, mire Sam rájött, hogy társaságban van.

– Helló – mondta bizonytalanul.

– Anna Kennedy – lépett előre a lány kinyújtott kézzel. De mivel a férfi továbbra is zavartan nézett, hozzátette: – Ügyvéd a Donovan Pierce-től.

– Azt hittem, Helen Pierce jön…

– Attól tartok, Helennek Londonban kellett maradnia. – Sam aggodalmas arckifejezése félreérthetetlen volt. – Ne aggódjon. Ez a munkám. Végzések. Személyiségjogi kérdések.

Lebeszélte magát, hogy egy zanzásított életrajzzal fárassza a férfit. Tudta, hogy Sam felméri, azon meditál, elég jó-e a feladatra. Nem vette személyes sértésnek. A médiajogban eltöltött évek során megtanulta, hogy a hírességek mindig a legjobbat akarják, aki velük reklámozza magát. Természetesen a főfőnök nem szükségszerűen a legalkalmasabb személy egy feladatra, de az a felfogás dívik, hogy a legjobbat megkapni mindennél fontosabb.

– Azt hiszem, rögtön munkához is láthatnánk – mondta Anna gyorsan. Nem akart időt hagyni, hogy Sam elkezdje megkérdőjelezni az alkalmasságát. Szigorú utasításokat kapott, hogy végezze el a munkát, amilyen gyorsan csak lehet. – Talán elmehetnénk egy kevésbé nyilvános helyre? – tette hozzá.

– Hát persze – mondta a férfi, és elnyomta a cigarettáját. – Jöjjön a lakosztályomba.

Anna nem sok jachton járt, és meglepődött, meg egy kicsit csalódott is volt, hogy Sam Charles előkelően lakosztálynak titulált kabinja csak egy meglehetősen szűkös hálószoba. Leült a kis íróasztalhoz, és kinyitotta a jegyzetfüzetét, miközben Sam fel-alá járkált, szórakozottan és nyugtalanul.

– Tudja, felhívott húsz perccel ezelőtt – mondta, és beletúrt nedves, piszkosszürke hajába.

Anna egy percig nem tudta levenni róla a szemét. Találkozott már modellekkel, akik mintha egy másik világból csöppentek volna ide, ám ezt az érzést hosszú, sovány testük és eltúlzott vonásaik okozták. De Sam a jóképűsége, a makulátlan bőre, a szeme átható, rendkívüli kéksége miatt mintha egy más faj egyede lett volna.

– Ki?

– Katie. A lány. Azt mondta, beszélt Blake Stanhope-pal.

Anna bólintott. Remekül meglett volna Stanhope belekeverése nélkül, de egy ilyen nagydurranás sztorinál ez várható volt.

– És mit mondott még?

– Még több pénzt kért, képzelje el!

– Ugye nem mondta megint azt neki, hogy húzzon el a francba?

Sam kuncogott, a hangulat kezdett oldódni közöttük.

– Most nem. – Leült az ágyra. – Oké, coach – mondta. – És most mit csinálunk?

Pillantása nyugtalanította Annát. A kis szobában, a tenger ölelésében, túl intimnek érezte a légkört ahhoz, hogy szakszerű legyen.

– Most elmesél mindent. A legelejétől.

Sam mosolygott.

– Féltem, hogy ezt fogja kérni.

Bár Sam vonakodott, végül elmondta neki mindazt, amire képes volt visszaemlékezni a Katie-vel történt találkozásáról. Anna időnként megállította, hogy belekérdezzen a részletekbe, és közben jegyzeteket firkált. Mialatt figyelt, az járt a fejében, vajon hogy lehet egy ilyen jóképű és sikeres pasi ennyire rászedhető. De hát már több tucatszor tanúja volt az effajta viselkedésnek. Lehet szó színészről, sportolóról vagy énekesről, a hírességek azt hiszik, hogy golyóállók; úgy gondolják, hogy a normális emberi szabályok rájuk nem vonatkoznak. Anna azon tűnődött, vajon hány más nővel feküdt már le Sam. Színésznőkkel, statisztákkal, modellekkel, feleségekkel. Nem számít, hogy ott van neki Jessica Carr, a világ egyik legkívánatosabb nője, aki otthon vár rá. A kiindulási pont mindig ugyanaz marad: azért teszik, mert tehetik.

– Szóval beléhatolt, amikor szeretkeztek? – kérdezte Anna. Érezte, hogy elpirul; örült, hogy a fény a hajón barackrózsaszín és halvány.

Sam elfintorította az arcát.

– Igen, szeretkeztünk. Vagyis nagy valószínűséggel. De ennél rosszabb a helyzet.

– Bizarr szex?

– Nem! – hördült fel Sam védekezőn. – A lány kurva.

– Fizetett neki?

– Nem. Igen. Félig-meddig. Adtam neki valami pénzt, hogy taxival menjen haza, meg a hotelszámlára. Próbáltam kedves lenni hozzá.

Anna a homlokát ráncolta.

– Ha nem fizetett neki a szexért, miért mondja, hogy kurva?

– Ő mondta nekem az imént, amikor telefonált. Azt mondta, eszkortként dolgozott a múltban. Ez nem lesz nyerő, ugye?

Anna a fejét rázta.

– Hát nem ideális, az biztos.

– Mit tehetünk?

Egy pillanatra egyáltalán nem tűnt annak a beképzelt, arrogáns celebnek, akinek Anna elgondolta magában.

– Szerzünk egy végzést, amelyik megakadályozza, hogy a sajtó lehozza a sztorit.

– Becsületsértés miatt? De hiszen lefeküdtem vele!

– Ezt neki be kell bizonyítania.

– Van egy fotó a mobilján, amelyik az ágyban mutat minket.

Ki tudja, mikor vette fel? Talán a tizedik tequila után.

– Láthatnám?

A férfi átnyújtotta a telefonját.

– Nos, ez az ágyban mutatja magát, de nem szeretkezés közben. Egyébként nem arra kell a végzés, hogy elkerüljük a becsületsértést. Közlési tilalmat rendeltetünk el személyiségi jogok alapján.

– Személyiségi jogok? Ez hogy működik?

– Nos, privát helyen volt. Ha valaki lefotózná a húgát az ágyban, anélkül, hogy ő engedélyt adott volna rá, maga kiborulna, igaz? Pusztán attól, mert híres, még nem garázdálkodhat bárki kényére-kedvére a magánszférájában.

Plusz a sztori visszahat majd a családi életére – a bíróságok ezt figyelembe veszik. Nem maga az egyetlen, akit ez sérthet.

Sam reményteljesebbnek tűnt.

– Azt hiszi, hogy megkapjuk a végzést?

– A védelem állíthatja, hogy publikálni kell a történetet a köz érdekében, mivel maga híresség, egy ideál, de nem valószínű, hogy sikert érnének el.

Anna a jegyzetfüzetébe irkált, felvázolta a stratégiáját. Ezt szerette leginkább a jogban. Eldönteni, mi a legjobb terv, kijelölni az irányt, amerre az ügyet terelni akarja. Miközben összeállította a menetrendet, kezdte egyre öntudatosabbnak érezni magát. Helen ötlete, hogy tartsák vissza Katie-t, okos elképzelés volt. Így némi lélegzetvételnyi időt és komoly sanszot kaptak, hogy sikerül közlési tilalmat elrendeltetniük, mielőtt Blake Stanhope a sajtóhoz futhat.

– Tényleg azt hiszi, hogy az egész médiát megakadályozhatjuk abban, hogy közöljék a sztorit? Újságokat, tévét és mindent? – kérdezte Sam.

– Igazság szerint azt hiszem, jobb volna Katie-t megakadályozni abban, hogy egyáltalán a média közelébe jusson – mondta Anna elgondolkozva. – Ha a sajtó egyszer megkaparintja a sztorit, akkor is árthatnak az információval, ha végzés alatt állnak – név nélküli történetekkel, egymás mellé rakott képekkel, címekkel. Ideális esetben azt kellene elkerülnünk, hogy a média valaha is megtudja ezt a történetet.

– Vagyis Katie-t kell elhallgattatnunk?

Anna bólintott.

– És Blake Stanhope-ot. Szeretném ezt a jogtanácsosunkkal megvitatni – de azt hiszem, ez a legjobb út előre.

– Ezek szerint nem hiszi, hogy az újságok már tudnak róla?

A lány a fejét rázta.

– Ha Katie igazat mondott, még nem is találkozott Blakekel. A fickó látni akarja majd a bizonyítékait, és biztosra akar menni, hogy a lány körül minden abszolút törvényes. Azt is biztosra akarja venni, hogy Katie nem farol ki az utolsó pillanatban. Végül is nem kis dolog elárulni a világnak, hogy kurva vagy. Ezért kétlem, hogy Blake huszonnégy órán belül megkörnyékezné a médiát, talán még több időre is szüksége lesz. És az újságok sem fogják csak úgy kinyomtatni a történetet. Először találkozniuk kell Katie-vel, eskü alatt tett írásbeli nyilatkozatot kell kapniuk tőle, és így tovább, és így tovább. És addigra be lesz fogva a szája.

Sam továbbra is nyugtalannak látszott.

– De tudunk elég gyorsan lépni? Csütörtökig nem mehetek Londonba!

– Ne aggódjon! – Anna mosolygott. – Magának nem kell a bíróságon megjelennie. Ott általában nyüzsögnek a bűnügyi riporterek, úgyhogy ha a személyiségi jogait akarja védeni, ez épp a célja ellen hathat.

Figyelte, ahogy Sam végiggondolja a dolgot. Együtt érzett vele; riasztó lehet, ha az ember egész élete kockán forog, még ha ezt maga idézte is elő.

Sam végül ráemelte a szemét.

– Köszönöm – mondta egyszerűen.

Szava magabiztosságot kölcsönzött és hízelgett Annának.

– Nincs mit.

Josh téblábolt az ajtóban.

– Miss Kennedy? Itt a hajó, hogy partra vigye.

Anna felállt, és becsukta a jegyzetfüzetét.

– Akkor most mit csinálunk? – kérdezte Sam.

A lány rámosolygott.

– Én itt hagyom magát a gyönyörű Caprin, visszamegyek Londonba, és utasítom a jogtanácsost.

– Mikor megy a gépe?

– Az első gép Nápolyból holnap reggel. Egy igazán briliáns jogtanácsost, Nigel Keyest fogom felkérni, akivel korábban együtt dolgoztam, és átadom neki a maga tanúvallomását. Meg vagyok győződve, hogy estére kézhez kapjuk az ideiglenes határozatot. Aztán visszamegyünk a következő héten, és meghosszabbíttatjuk. De ez általában csak formalitás.

Sam tétovázott egy pillanatig, végül Joshhoz fordult.

– Vissza tudod tartani a hajót néhány percig? – kérdezte, aztán Annánál puhatolózott. – Nem zavarja, ha stoppolok, és átmegyek magával?

– Egyáltalán nem. A maga hajója.

– Azt hiszem, valami olasz milliárdos adta kölcsön a forgatásra.

– Mindig úgy képzeltem, hogy az összes filmcsillagnak saját jachtja van.

– Én tequilára költöttem a pénzt.

Anna a fedélzeten várt rá, egy csapat seregélyt figyelt. A földnyelv körül keringtek és le-lebuktak, miközben a nap egyre alacsonyabbra süllyedt a rózsaszín horizonton. Amikor Sam megjelent, vászonnadrágot és felgyűrt ujjú fehér inget viselt. Egyszerű, összedobott öltözéket, ami azonban tökéletesen áll az efféle szép embereken.

Egy ügyfél, Anna, szidta magát a lány. Nem szabad kigúvasztanod rá a szemed. Különben is csaló!

– Hol szállt meg? – kérdezte Sam, miközben besegítette a lányt a hajóba.

– Stúdió Rosso, fogalmam sincs, hol lehet. A cég utazási irodája foglalta le. Képzelheti, hogy nem volt valami hatalmas választék huszonnégy órás előjegyzéssel csúcsszezonban Caprin.

– Tudja, mit, elviszem magát. Giovanni, ő a sofőröm, minden házat ismer a szigeten. Biztosan ismeri a hoteljét, talán már randevúzott is a tulaj lányával.

Ahogy átsiklottak a marinába, Anna napernyőkkel pettyezett kavicsos strandot látott; a napimádók a szarongjaikban és cseppnyi Speedóikban a törülközőiket csavarták fel, a holmijukat pakolták össze aznapra. Sam végigvezette Annát a mólón, majd át az úton, ahol egy a hatvanas éveiben járó, csokibarnára sült férfi támaszkodott egy palackzöld Mercedes szedánra.

– Anna, ő Giovanni – mutatta be a lánynak Sam. – Giovanni, ez a bella signorina Anna. Le tudná tenni a hoteljánál, a Studio Rossónál?

Giovanni vigyorgott, egy sor káprázatosán fehér fogat villantva fel.

– Nagy örömmel! A sziget túloldalán van.

– Remek! Legalább látok valamit Capriból ezen a nyúlfarknyi látogatáson.

– Még soha nem járt itt, signorina? – kérdezte Giovanni a válla fölött, ahogy nyaktörő sebességgel elindultak.

– Nem, bárcsak jártam volna!

A megfeszített munka miatt Anna több mint másfél éve nem volt egy rendes nyaraláson. A románcát Andrew-val minikiruccanások tarkították Prágába, Dublinba és Rómába; mindketten egyformán keményen dolgoztak, hogy megpróbáljanak a lehető leggyorsabban felkapaszkodni a karrierlétrán, mégis sikerült időt szakítaniuk az élvezetekre. Szingliként nem lett volna sok értelme két hetet kivennie, hogy aztán egyedül töltse.

– Azt hiszem, ebben az esetben szükségünk lesz Giovanni szabadalmaztatott szigettúrájára – mondta Sam.

– Bellissimo – ragyogott Giovanni. – Irigylem magát, signorina, először fogja látni Caprit.

Anna nevetett.

– Ez jól hangzik.

Az autó elindult a dombra Anacapri, a sziget csúcsán elterülő város felé. Az ablakok le voltak húzva, fenyőillatú levegő áradt a kocsiba. Anna azonnal beleszeretett a szigetbe. Buja volt, ugyanakkor sziklás – a szirtek éles szélei hirtelen felugrottak az égre, aztán aláhulltak a tengerbe, oldalaikat zöld fák és bougainvilleák tették lágyabbá. Minden villa, amely mellett elhaladtak, tökéletesebbnek tűnt, mint az előző, az út minden egyes kanyarulata újabb lélegzetelállító kilátással kecsegtetett, minden ódonnak és omladozónak, mégis finomnak és elegánsnak tűnt. Útközben Sam megmutatta Capri látványosságait – lent a szirtek alján a Kék-barlang felé a Faraglioni-sziklákat, a San Giacomo-kolostort – egy olyan ember magabiztosságával és szeretetével, aki sok időt töltött a szigeten.

Előrehajolt, és megkocogtatta Giovanni vállát.

– Megállna itt egy pillanatra?

Kigurultak egy poros parkolóba, és Sam az alacsony támfal nyílásához vezette Annát.

– Jöjjön! – mondta, és a kezét nyújtotta.

Óvatosan, a bokrokat félresöpörve lecsoszogtak egy rövid, keskeny ösvényen, és egy szikla szélén, egy kis tisztáson kötöttek ki.

Annának tágra nyílt a szeme. Leláttak egészen a Marina Grandéig, ahol pasztellszínű házak tarkállottak, és elegáns kétárbocosok bukdácsoltak halászhajókhoz ütődve. Azon túl a jádéval és türkizzel márványozott tenger egészen a Nápolyiöbölig nyúlt, ahol Anna megpillantotta az égbe kapaszkodó Vezúvot a szárazföldön.

– Csodálatos, ugye? – mosolygott Sam, aki most Anna mellett ült a sziklán. – Nehéz nem úgy érezni, mint Cary Grant, amikor az ember itt fent van.

A lány meglepetten pillantott rá. Valahogy nem várta, hogy Sam ugyanazt az izgalmat érzi attól, hogy itt lehet, ugyanaz a szerelem tölti el a régi hollywoodi varázslat iránt.

Sam kivett egy csomag cigarettát a zsebéből, és rágyújtott.

– Kérhetek egyet? – kérdezte Anna.

A férfi vigyorgott.

– Elnézést, hogy nem kínáltam meg! Azt hittem, én vagyok az utolsó dohányos a világon.

Egymáshoz dugták a fejüket, mint az összeesküvők, az öngyújtó lángja felett.

– Tetszik nekem ennek a helynek a romantikája – jegyezte meg Anna, mélyen beszíva a füstöt. Kátrányszag keveredett a lonc szédítő virágaromájával. – És nem megyek el anélkül, hogy be ne ülnék az egyik ilyen nyitott tetejű taxiba, hogy úgy érezhessem magamat, mint Ava Gardner.

– Bele is illik abba a szerepbe – mérte végig Sam a sötétkék ceruzaszoknyáját és fehér blúzát.

Anna idegesen nevetett.

Sam fújt egy füstkarikát.

– Jess szereti a csillogást – jegyezte meg csendesen. – A jachtokat, a magánrepülőket, a pazarló költekezést, de soha nem voltam képes rávenni, hogy végignézze a Fogjunk tolvajt!, és Felliniről valószínűleg azt képzeli, hogy egy cipőmárka.

Lopva Annára pillantott.

– Ugye azt hiszi, hogy egy seggfej vagyok?

– Nem azért vagyok itt, hogy megítéljem – válaszolta a nő.

– Azért vagyok itt, hogy a segítségére legyek.

Sam vállat vont.

– Tudom, hogy a legtöbb ember szerint egyfolytában cigánykerekeket kellene hánynom, amiért Amerika egyik leggyönyörűbb, legsikeresebb nőjével élek együtt, de… nem teszem. Úgy érzem, csapdába estem. Egyetlen dolog van, ami közös bennünk, hogy színészek vagyunk. Nézze, nem akarok kibúvókat keresni, hogy miért feküdtem le azzal a lánnyal, de… – Annára vetett pillantása arról árulkodott, hogy többet is szeretne mondani. – Elnézést! – nevette el végül magát. – Gondolom, ezt a pszichológusomnak, nem az ügyvédemnek kellene elmondanom.

– Semmi vész, bőven kijut nekem ebből – mondta Anna. – Már arra gondoltam, hogy be kéne tetetnem egy díványt az irodámba.

És ez igaz volt. Hírességek, iparmágnások és sportsztárok egyformán szerették másokra sózni a problémáikat, „teríteni”, ahogy az amerikai talkshowkban nevezték. Anna együtt tudott érezni velük – végül is általában bajban voltak –, de gyanította, hogy ennek kevesebb köze van az önvizsgálathoz, és több ahhoz a vágyhoz, hogy magukról beszélhessenek. Samre nézett, és azon járt a feje, vajon igaz-e, amit mondott. Talán hiányzik a szerelem a Jessica-kapcsolatból. Vagy talán meggyőzte magát, hogy ezt higgye, miután lefeküdt Katie-vel; igazolni akart egy cselekedetet, amelyről tudta, hogy helytelen. Az egyik dolog, amire megtanította a munkája, hogy a férfiaknak nem kell boldogtalanul élniük a párjukkal ahhoz, hogy megcsalják.

Gondolatai kínosan elkalandoztak az éjszakához, amikor a barátját, a férfit, akiben megbízott, ágyban találta a húgával. Emlékezett Andrew tiltakozásaira, hogy ez nem az, aminek látszik, hogy nem jelent semmit, hogy soha többé nem fordul elő. De az is mind hazugság volt, persze.

Amikor Andrew végül bevallotta, hogy szerelmes Sophieba, ő megértette. Megértette, hogy Sophieba könnyű beleszeretni. Nem lehet tudni, mi tette, a szépsége, az érzékisége, a kissé gyámoltalan bűbája, de bárki, aki találkozott vele, belesodródott az örvényébe.

Amit nem értett meg, ami annyira fájt, és amitől tökéletesen ostobának érezte magát, az az volt, amikor Andrew bevallotta, hogy már nem szerelmes belé, hogy kihunyt a szikra a kapcsolatukból, és ő már nem tudja boldoggá tenni.

Anna nem ismerte Jessica Carrt, és persze fogalma sem volt, hogyan érez Sam iránt. De egy dolgot tudott: senki sem szolgál rá, hogy egyoldalú kapcsolatban kelljen élnie.

– Ha valóban szeretne beszélni róla, adhatok magának egy tanácsot? – szólalt meg végül.

– Mit?

Tétovázott, mielőtt megszólalt.

– Gondolja végig, hogy tulajdonképpen miért történt ez az egész. Ha boldogtalan Jessicával, akkor talán véget kéne vetnie annak a viszonynak, nem pedig mással szeretkeznie, aztán meg kiharcolni egy végzést, hogy megóvja a kapcsolatukat.

– Micsoda? Vagyis nem akarja elintézni a közlési tilalmat?

– Ezt egy szóval sem mondtam – Anna ellenséges remegést érzett. – Mindössze arra céloztam, hogy ha boldogtalan, akkor változtasson a dolgokon, és tegye magát boldoggá.

Sam arca lángolt.

– Azért az nem olyan egyszerű, ezt maga is tudja!

Anna megvonta a vállát.

– Nem szükségszerű, hogy túl nehéz legyen.

A férfi megfordult, és szó nélkül beszállt a kocsiba. Anna némán átkozta magát, tudta, hogy túllépte a határt. Tisztában volt vele, mennyire nem szabadna, hogy a személyes élményei belekavarjanak a szakmai lépéseibe.

Továbbhajtottak a szigeten keresztül, mindketten kibámultak a kocsiból a maguk oldalán, elpárolgott a feldobott hangulat. Végül beértek Capri városába, ahol Giovanni megállt a nyüzsgő Piazzetta mellett.

– A Studio Rosso arra van – mutatott egy halom mellékutca szövevényére. – Csak menjen egyenesen előre, és meg fogja látni. Mondja meg Consuelának, hogy ciao.

– Köszönöm, Giovanni! – búcsúzott Anna, és kikászálódott.

Már majdnem becsukta az ajtót, amikor Sam előrehajolt.

– Hé, nem éhes?

– De igen! – vágta rá a lány egy kicsit túl gyorsan.

– Van egy fantasztikus étterem nem messze innen, a La

Capannina. Az összes nagy név járt ott: Sinatra, Loren. – Mosolygott. – Azt mondta, szeretne egy saját Ava Gardnerpillanatot.

Anna örült, hogy visszatértek a békés hangnemhez, de csalódást érzett, hogy Sam nem ajánlotta fel a társaságát. Mit vártál, gondolta magában, hogy egy filmcsillag pont veled akar majd vacsorázni?

– Eljönnék magával – folytatta Sam, mintha olvasna a lány gondolataiban –, de azt hiszem, ha meglátnának Európa egyik legforgalmasabb turistaközpontjában egy csinos lánnyal, aki nem a menyasszonyom, még nagyobb bajba keverednék, mint amekkorában már amúgy is vagyok.

Anna nevetett.

– Látja? Máris tanult.

Sam arca komolyra váltott, kék szeme Anna tekintetét kereste.

– Felhívna, amint kijött a bíróságról? Nem hagyhatjuk, hogy ezt közöljék, Anna.

Anna tudta, hogy Sam játszik vele, hogy korrekt volt az első benyomása róla: manipulátor. Hírességek ügyesen tudják azt az érzést kelteni az emberben, hogy számukra te vagy a legfontosabb a világon, mire te mindent elkövetsz, hogy a szolgálatukra légy.

– Megteszem, ami tőlem telik – mondta, majd becsukta az ajtót, és integetett, amikor a kocsi elhajtott. Tudta, hogy Sam Charles talán egy szörnyű gazember, aki lányok falkáját tartja minden kikötőben. Tudta, hogy talán hazudott arról, ami azzal a lánnyal, Katie-vel történt. Azt meg végképp tudta, hogy első osztályú színész.

Ennek ellenére, amikor megfordult, hogy végigsétáljon a macskaköves utcán, nem tudta elnyomni magában az érzést, hogy nem létezik fontosabb dolog az életében, mint segíteni Samnek.

8

– Otthon, édes otthon! – kiáltotta el magát Larry, amikor kinyitotta Cheyne Walk-i otthona ajtaját. Letette táskáját a márványpadlóra, és beszívta az ismerős illatot – virágok, bútorfény, kávé. Otthon. Soha nem vette észre, milyen jellegzetes és megnyugtató illata van a házának, amíg nem töltött el öt napot a kórházban. Öt napot? Csak öt nap lett volna? Sokkal hosszabbnak tűnt! De hát nem tudta felidézni, volt-e az életében olyan alkalom, amikor megállt és néhány percnél többet gondolkozott a dolgain. Most meglepődve tapasztalta, hogy néha jó lelassítani, és beszívni a rózsák illatát.

Loralee benyomakodott a háta mögött, megfogta a karját, és felvezette a lépcsőn a hálószobájukba. Úgy bánt vele, mint egy beteg aggastyánnal.

– Ülj le oda az ágyra, én pedig szólok Irinának, hogy főzzön valami ebédet – mondta.

– Remek ötlet, ki nem állhattam azokat az íztelen kotyvalékokat a kórházban! Mit szólnál egy finom steakhez?

Loralee a fejét rázta, mézszőke haja hullámzott.

– Szó sem lehet steakről! A doktor azt mondta, hogy le kell nyomnunk a koleszterinedet. Áttérünk a párolt zöldségekre és a hüvelyesekre, amíg nem erősödsz meg.

Larry felmordult.

– Hogyan várhatják el, hogy az ilyen hippi mosléktól megerősödjek? Na és mit szólnál egy gyors lélekmelegítőhöz ebéd előtt?

– Ó, nem! – ráncolta Loralee a szemöldökét. – Egy pohár vörösbor egy nap, ez állítólag jót tesz a szívnek. De röviditalról ne is álmodj!

– Mi ez itt? A rohadt Gulag? – fröcsögött Larry.

Loralee odasétált hozzá, és hátrasimította a haját.

– Ugyan már! – mondta kedvesen. – Vigyáznunk kell rád. Annyira közel álltunk hozzá, hogy elveszítsünk, hát nem éri meg néhány apró áldozat?

Áldozatok, gondolta Larry, te könnyen beszélsz, nem te hozod őket! Ám ezt nem mondta ki, csak halványan a feleségére mosolygott.

– Az lesz, amit mondasz, öreglány.

– Nagyszerű! – Loralee somolyogva az öltözőszoba felé fordult. – Ki kell bújnom ezekből a ruhákból, árad belőlem a kórházszag.

Az öltöző luxusához Loralee ragaszkodott, amikor másfél évvel azelőtt beköltözött a házba. Larry százezer fontot költött arra, hogy áttörjék a hálószobájuk falát egészen az emelet túlsó végén lévő másik hálóig, és így egy óriási légkondicionált teret nyerjenek. Újdonsült felesége hamarosan ugyanekkora összeget pazarolt el, hogy ezt a teret cipőkkel, ruhákkal és táskákkal tömje meg.

– Ó, elfelejtettem szólni – kiabált ki bentről –, Matt hívott ma reggel! Azt mondta, át akar ugrani, amikor már itthon vagy.

Larryn boldogság hullámzott át.

– Remek! – mondta, és megpróbált nem túl feldobottnak tűnni. Nagyon jól tudta, hogy Loralee nem túlságosan rajong a fiáért. – Mikor jön?

– Azt mondtam neki, hogy a mai nap talán nem volna alkalmas.

– Miért nem?

– Azt mondtam, dolgod van.

– Dolgom? – bosszankodott Larry. – Visszavonultam, nem emlékszel? Úgy ásít előttem a nap, mint egy rohadt nagy foghíj!

Pimasz tyúk, nagy kedve volna most rögtön felhívni Matthew-t! Érezte, hogy megint felszökik a vérnyomása.

Oké, lélegezz, biztatta magát, miközben a mellkasát masszírozta, és kibámult az ablakon a Temze és az Albert Bridge kipányvázott lándzsái felé. Imádta a piát, de igazság szerint nagyon nem szeretett volna újra keresztülmenni az elmúlt héthez hasonló megpróbáltatásokon. Miután negyven évet töltött a gyorsítósávban, sikerült meggyőznie magát, hogy elpusztíthatatlan. Nos, ezt rosszul mérted fel, igaz, öregfiú? A késő délután langyos levegője ellenére reszketett. Tudta, hogy az emberek, miután ilyen közelről meglegyinti őket a halál, gyakran új erőre kapnak, és felszabadultnak érzik magukat, hálásak az újabb lehetőségért. Ő azonban csak ürességet és magányt érzett.

Loralee dúdolt magában a szomszéd szobában, mint egy kislány, aki öltözködősdit játszik. Larrynek nem voltak illúziói új feleségével kapcsolatban, de tudta, hogy Loralee aggódik érte. Elég ez ahhoz, hogy életben tartsa őt a nyugdíjas évei alatt? És a fontosabb kérdés: mi az ördögöt fog most csinálni?

Az elmúlt néhány hónap a váratlan döntések kábulatában telt: megházasodott, feladta a céget, kinyújtotta a kezét Matthew felé. Ezek mind jó ötletnek tűntek a maguk idején, de mind betöltendő, fájdalmas űrt hagytak benne. A gondolat, hogy nincs munka, amelyet el kell végeznie, nincsenek tanácskozások, amelyeken részt kell vennie, nincsenek telefonhívások, amelyeket fogadnia kell, görcsbe rántotta a gyomrát.

Mi a francot csinálnak az emberek, amikor nyugdíjba mennek? Golfoznak? Ezzel az erővel akár most rögtön lemehetne a temetkezési vállalathoz, és kiválaszthatna egy sírkövet.

Igazság szerint első felesége, Katherine halála késztette arra, hogy újraértékelje a helyzetét. Ez nagyobb megrázkódtatást jelentett, mint amekkorát bevallott. Lelkében Katherine még mindig az a fiatal, virgonc lány volt, akibe több mint negyven évvel azelőtt beleszeretett. Az olyan energikus és életteli emberek, mint Katherine Donovan, nem dőlnek ki csak úgy a sorból! Lenézett a karján éktelenkedő kék foltra, ahol az ápolónők bekötötték az infúziót, és kénytelen volt arra gondolni, hogy de, talán mégis kidőlnek.

Ezért hagyta abba a munkát, ezért adta át a céget Matthewnak. Egyszerűen szerette volna jóvátenni, ahogyan az első feleségével és a fiával bánt. A két dolog úgy illett össze, mint kard a hüvelybe, és a tökéletes megoldást kínálta. Nos, a majdnem tökéletes megoldást. Loralee őrjöngött, annak ellenére, hogy több pénzük volt, mint amennyit el tudtak költeni. De hát létezik annyi pénz, amennyi elég volna egy Loraleehez hasonló, nagyravágyó fiatal nőnek? Meglepetten felnézett, amikor meghallotta a felesége hangját.

– Ezért mondtam, hogy dolgod van – dorombolta Loralee. Az öltözőszoba ajtajában állt, egyik karjával az ajtófélfára támaszkodott. Meztelen volt, a magas sarkú cipőt, harisnyát és harisnyatartót, plusz a mellét és combját alig takaró csöppnyi fehér kötényt, meg egy ápolónői fityulát leszámítva, amelyet kackiásan félrecsapott, mint egy részeg tengerész. –

Gondoltam, szükséged lehet egy kis szerető gondoskodásra…

Lassan, csábító mozdulatokkal odasétált az ágy lábához, és felkúszott Larryhez, ruganyosán, mint egy párduc.

– A konzulens azt mondta, hogy el kell kezdened a rendszeres sportolást – mondta fátyolos hangon, majd hátralökte Larryt a párnákra, és hozzáfogott, hogy kigombolja az ingét. – Azt hiszem, én pontosan azt tudom nyújtani neked, amit az orvos rendelt.

Larry felnyúlt, megfogta Loralee fenekének lágy, bársonyos hajlatát.

– Óóóh, Mr. Donovan, ezt nem szabad! – kuncogott a nő.

Larry boldogan érezte, hogy megkeményedik a farka. Nem rossz egy hatvanöt éves, a kórházból épp most kikerült, bétablokkolókat szedő fickótól, mosolygott magában. És a gondolat, hogy felhívja a fiát, mintha elpárolgott volna.

9

– Elnézést! Lehetne néhány centivel feljebb húzni a lepedőt? – kérdezte Matthew, és érezte, hogy elvörösödik. – Attól tartok, ismét szerződésszegésben van a khm, fenék.

A rendező fanyar képet vágott, de csettintett egy asszisztensnek, aki odasietett az ágyhoz, és óvatosan feljebb húzta a fehér lepedőt Erica Sheldon hátán. Matthew felfújta az arcát, és megpróbált nem a hosszan csillogó napbarnított bőrre, a karcsú nyakra, a párnán szétterülő sötétvörös hajzuhatagra bámulni. Krisztusom, micsoda pazar nő!

Normál körülmények között természetesen élvezte volna a lehetőséget, hogy jó közelről megszemlélheti a világ egyik legszebb színésznőjének a testét, most azonban nem lehetett normál körülményről beszélni. Szürreálisról, bizarról, iszonyatosan zavarba ejtőről, arról igen. De normálisról? Nem. Erica ügyvédjének a minőségében volt jelen a Shepperton Studios egyik színpadán; arra ügyelt, hogy a meztelenséget taglaló pontok a színésznő szerződésében betű szerint betartassanak – és nem hibázhatott. Ez volt az első igazi feladata, amióta partner ügyvéd lett a Donovan Pierce-nél, és eltökélte, hogy nem fogja elcseszni, bármennyire is kibillentette a helyzet nyugalmi állapotából. Persze gyanította, hogy ez csakis a Helen Pierce fogalmai szerint tréfásnak tartott feladat lehetett: a médiajogi megfelelője annak, amikor az új segédet elküldik a boltba egy üvegkalapácsért vagy egy vödör gőzért. Helen most tesztelte, megmutatta, ki az úr a háznál, tehát nem szerezheti meg neki azt az élvezetet, hogy bármit elhibáz. Kívülről fújta a szerződés pontjait: milyen fehérneműben jelenhet meg Erica – tangában, bugyiban vagy szabványbikiniben igen, G-stringben nem –, hol játszódhatnak a szexjelenetek – hálószobában, előszobában igen, fürdőszobában nem, hacsak nem takarják el zuhanyfüggönnyel –, és hogy ebben az esetben pontosan hány millimétert mutathatnak meg a „gluteus maximus bevágásából”.

Matthew-t mindig bosszantotta a jogi zsargon, a ragaszkodás az átláthatatlan, hosszadalmas, csűrcsavaros nyelvhez, amikor a hétköznapi angol is éppolyan szabatosan tud fogalmazni. Például: „Megmutathatják a hát alsó részét, a fenék bevágásának felső részét azonban nem.” Mennyivel világosabb lett volna, ha egyszerűen azt mondják: „semmi seggnyílás”. Elmosolyodott a gondolatra.

– Minden rendben?

Hirtelen felnézett. Erica Sheldon szólt hozzá. Egy ágyról.

Meztelenül.

– Rendben, igen – hebegte gyorsan.

– Megfelel, ha így folytatjuk? – kérdezte a színésznő komoly arccal.

– Igen – krákogott Matthew. – Így folytathatjuk.

– Csak még egy csipetnyi fenék, jó? – tette hozzá Erica játékosan.

Matthew felemelt hüvelykujjal megadta az engedélyt, aztán rájött, micsoda pöcsnek tűnhet, és magát átkozva elfordult.

A jelenet rövid volt, másodszorra rögzítették is, és miközben Erica és a főszereplő férfi partnere a lepedő alatt vonaglott, Matthew meg volt győződve, hogy a színésznő erkölcseit végig megőrizték.

Figyelte, ahogy Erica lekászálódik az ágyról, és hagyja, hogy egy fehér köntösbe bújtassák. A nő rajtakapta Matthew-t, hogy nézi, mire ő látványosan visszatette a szerződést az aktatáskájába, és távozni készült.

– Köszönöm, hogy végigcsinálta. – A színésznő mosolygott, és közben lófarokba kötötte a haját. – Tudom, mennyire kínos magának, de el se hinné, milyen trükkökkel próbálkozik néhány rendező.

– Csak a hátát figyelik – poénkodott Matthew.

Erica nézte egy pillanatig, aztán elnevette magát.

– Érdekes – mondta. – Azt hittem, hogy maguk ügyvédek mindig komolyak.

– Á, borzasztó mulatságosak vagyunk mi, ügyvédek.

– Őszintén?

– Nem, nem őszintén. Magának igaza van, a legtöbbünk halálosan unalmas.

– Nahát, milyen remekül el tudja adni magát nekem! – csipkelődött a színésznő.

– Elnézést – szabadkozott Matthew. – Csupán nem vagyok hozzászokva, hogy meztelen jelenetekkel legyen dolgom.

Erica kuncogott.

– Nem egészen meztelen jelenet, hála a maga sasszemének.

– Azt hiszem, eltaláltuk a megfelelő arányt. Elég sok takaró, hogy a maga erkölcseit óvjuk. És épp elég kevés, hogy a közönség beinduljon.

– Hogy a közönség beinduljon? – korholta Erica.

– Nem úgy gondoltam! Nem pornóértelemben.

– Pornó?

– Nem pornó. Nyilván nem pornóértelemben. Nézze, sajnálom…

A színésznő kuncogni kezdett, széles mosolya felderítette az arcát.

– Maguk angol pasik aztán tényleg mulatságosak!

– Mulatságosak, és rosszak a fogaink. Minden közhely igaz.

– A maga fogai elég jónak tűnnek nekem.

Csak nem flörtölünk? – merengett Matthew, és gyors mozdulattal becsapta az aktatáskáját.

Egy hivatalos kinézetű lány közeledett feléjük.

– Miss Sheldon, itt a kocsi, hogy hazavigye.

– Rendben, csak egy pillanat – mondta Erica, de közben nem vette le nevető szemét Matthew-ról.

– Itt lakik valahol a környéken? – kérdezte a férfi abban a reményben, hogy elterelheti magáról a vizslató tekintetet.

– Santa Barbarában, úgyhogy nem.

– Igazság szerint úgy értettem…

– Tudom, csak ugratom magát – mosolygott Erica. – Richmondban bérelek egy házat. Közel van a stúdiókhoz, szép a kert.

– Ó, és merrefelé? Én sem lakom messze Richmondtól – jegyezte meg Matthew, és érezte hogy vacsorapartimódba vált.

– A domb tetején, a park mellett. Most hazamegy?

Matt az órájára nézett. Nem sok értelme lett volna, hogy visszabaktasson az irodába.

– Azt hiszem, haza. Onnan is elvégezhetek valami munkát.

– Munkamániás, igaz?

– Az a helyzet, hogy új vagyok a cégnél, ezért teljes gőzzel próbálok extra házi feladatot végezni, megpróbálok lépést tartani a dolgokkal.

– Akkor hazavihetem? Arrafelé megyek.

Matthew tágra nyitotta a szemét.

– Engem? A maga kocsiján?

Erica nevetett, és lassan bólintott, mint aki valami nehéz dolgot próbál elmagyarázni egy gyereknek.

– Igen, az én kocsimon. Esküszöm, hogy nem harapok. Csak várjon, amíg átöltözöm, oké?

Matthew nyugalmat parancsolt magára. Végül is most ezzel foglalkozik. Hírességekkel találkozik, mindössze ebből áll a napi munkája. Ha az első jelre elolvad valakitől, akit a tévében látott, akkor kizárt dolog, hogy képes lesz ellátni a feladatát.

Erica kilépett a lakókocsijából, szűk farmerban, nyitott nyakú, sötétkék pólóban és lapos balettcipőben. Karján krokodiltáska lógott, napszemüvegét a feje búbjára tolta. Ha egyáltalán lehetséges, még szexisebb volt ebben a lezser öltözékben, mint amikor csak egy lepedő takarta.

– Jöjjön, fura fickó! – mondta, és kacsintott. Odavezette a férfit egy fekete Mercedeshez.

Matthew gyorsan előreugrott, hogy kinyissa neki az ajtót.

– Először kitesszük a barátomat, oké? – fordult Erica a sofőrhöz. – Hová megyünk?

Matthew megadta a chiswicki címét.

Hátradőlt a bőrülésben, és figyelte, ahogy a színésznő a táskájában matat a blackberryjéért, és miután megtalálta, kikapcsolja.

– Utálom ezt a ketyerét – fintorgott Erica, és visszadobta a blackberryt a táskába. – Olyan, mint azok a rémséges ölebek, állandóan azt akarja, hogy az ember vele foglalkozzék.

Ismét azokkal a nevető szemekkel nézett a férfira.

– Tehát, Mr. Ügyvéd…

– Matthew, kérem. Matthew Donovan – mondta Matt, és esetlenül kezet nyújtott.

– Gondolom, illik bemutatkoznunk, miután látta a fenekemet, igaz?

– Igen, azt hiszem, ezt kívánja az etikett – mosolygott Matthew.

Hétköznapi dolgokról fecsegtek, miközben az autó mellékutcákon kanyargóit Sheppertonból Chiswick felé.

– Oké, Matthew, tehát új a cégnél. Akkor hogy lehet, hogy a neve ott díszeleg az ajtó fölött?

– Hosszú történet. Az apámé volt a cég.

– Na és maga hol volt eddig?

Matthew a fejét rázta.

– Biztosan nem hallott arról a vállalatról.

– Próbáljon ki. Már jó néhány bulvárlapjukat bepereltem.

– Igazság szerint az nem médiajogi cég volt, hanem családjogi praxis, úgyhogy most a Donovan Pierce-nél szerződéses esetekre specializáltam magamat, plusz fontos kliensek válási ügyeit intézem.

– Akkor beszélnie kellene egy barátommal – mondta Erica elgondolkozva.

– Házassági problémák?

A színésznő szomorúan mosolygott.

– Valami olyasmi. Van egy névjegykártyája?

– Igen, természetesen. – Matthew elővette az egyik vadonatúj Donovan Pierce bizniszkártyáját, és átnyújtotta Ericának.

– Ez a legelső, amelyet kiadok a kezemből.

– Akkor meg fogom becsülni – mondta a színésznő, és betette a kártyát a táskájába. – Biztosan cinikussá teszi, hogy nap mint nap a szerelem nagy szeméthalmával kell foglalkoznia.

– A szerelem szívás.

– Hát ezt nem tudom. Az exférjem egy balfácán volt, de azért én remélek.

Matthew úgy érezte, hogy a kocsi túlságosan hamar megállt a lakása előtt. Erica végigpásztázta az elhagyatott utcát.

– Na és milyen Chiswick, ha az ember el akar menni valahová este?

– Van néhány remek hely, de egy sem vehetné fel a versenyt a maga társadalmi életével.

– Úgy érti, a vörös szőnyeges premierekkel, a gálavacsorákkal, a divatbemutatókkal, azokkal a csillogó eseményekkel, amelyeken lát?

– Igen, úgy értem.

– Oda megyek, ahová kényszerítenek, szerződésekkel. Előtte hetekig kell éheznem, hogy belepréselhessenek valami sziporkázó estélyi ruhába, aztán egész este a világ legkíméletlenebb embereivel kell fecsegnem. Megtarthatja magának. Nekem bármikor adhat helyette egy hamburgert és egy sört.

– Sört kaphatunk az Old Blightyban – ajánlotta Matthew.

– Tessék… – mondta Erica, és belenyúlt a táskájába. – A telefonszámom. Ha egyszer meg akarná mutatni egy nem idevalósinak Chiswick szédítő látnivalóit.

Matthew lenézett a kártyára. Olyan érzése volt, mintha a teste fölött lebegne. Erica Sheldon épp most adta meg neki a telefonszámát!

– Komolyan mondja?

– Sokkal jobb, mint ha megnéznék egy újabb blu-ray filmet.

Matthew a ház előtt állt, amelyben a lakása volt, és figyelte, ahogy a fekete Mercedes eltűnik az utcán. Egy pillanatra lenézett a kezében szorongatott kártyára, és kisfiús vigyor ömlött el az arcán. Erica Sheldon. A világ legnagyobb filmsztárja vele akar szórakozni menni. Vele!

Megnézte a tükörképét egy autó fényes oldalában. Egy cseppet sem volt hiú, de olyan gyakran ugratták a jóképűsége miatt az exbarátnők, a régi titkárnője, hogy már szinte el is hitte. Ám míg szabályos vonásai, sűrű sötét haja és sportos alkata gyönyörű nők szakadatlan folyamát biztosították neki Cambridge-ben, egy filmsztárhoz semmiképpen sem érhetett fel.

Zsebre vágta a névjegyet, és bement a lakásába, a folyóra néző kis, két hálószobás apartmanba. Lehajította a kulcsait a konyhapultra, és kinyitotta a hűtőt, hogy kivegyen egy sört.

Hátradőlt a kanapén, egy hajtásra megitta a sörét, és feltette a lábát a dohányzóasztalra.

Talán ideje már, hogy elkezdjen randevúzni, mondta magának, miközben szórakozottan kibámult a vízre. Biztosra vette, hogy Erica ajánlata csupán baráti gesztus, de micsoda kiindulási lehetőség! Harminchárom éves korára Matthew társadalmi élete szinte semmivé zsugorodott. Válása után a barátok, akiket házaspárként szereztek, nem akartak állást foglalni, és lassanként eltűntek a radarernyőről, míg az egyetemi jó haverok kezdtek beleveszni a családi életbe, ahogyan ő is tette a hét évvel azelőtti házasságát követően. Néhány havonta meghívták egy-egy barbecue-ra vagy vacsorapartira, ahol szinte elkerülhetetlenül belógattak az orra elé néhány szingli lányt, felhúzott szemöldökök és finom lökdösés kíséretében. És igen, lefeküdt néhányukkal, de igazság szerint annyira megviselte volt felesége árulása, hogy az elkötelezettség nélküli szexen kívül semmi komolyabbra nem volt hajlandó.

Egyik ujjhegyével kihúzta Erica kártyáját. Talán fel kéne hívnia. Végül is kedves. Egy hollywoodi sztárhoz képest. Elmosolyodott magában: hogy ez milyen nevetségesen hangzik! Erica egyike volt a People magazin Legszebb Embereinek. Tizenötmillió dollárt keresett évente. Ez azt jelenti, hogy azért az egyperces fenékvágat-jelenetért többet kapott ma, mint amennyit ő egy év alatt hazavisz.

Összerezzent, amikor felmordult a kaputelefon. A homlokát ráncolta. Általában nem csengetett be hozzá más, mint a pizzás kifutófiúk.

– Igen? – szólt a telefonba, és megnyomta a gombot.

– Carla vagyok – mondta egy bádoghang.

Matthew teljesen megdöbbent a volt felesége hangja hallatán.

– Feljöhetnék? – sürgette az asszony.

Carla soha nem látogatta meg. Amikor a fiuk, Jonas, Matthew-nál aludt, apja mindig ott vette fel és tette le a gyönyörű Notting Hill-i háznál, amelyben Carla a második férjével lakott. Kapcsolatuk szívélyes, de távolságtartó volt. Matthew-nak így felelt meg, mert nem volt biztos benne, meg tudja-e valaha bocsátani az asszonynak, amit tett.

Kopogás hallatszott, és Matt visszacsúsztatta Erica névjegykártyáját a zsebébe, mielőtt kinyitotta az ajtót.

– Szia, Matt! – üdvözölte Carla lágyan. – Hogy vagy?

Gyönyörű volt, és a szokásosnál lezserebben festett fehér nyári ruhájában, egyszerű lófarokba fogott, mézszőke hajával. Attól a perctől kezdve, amikor Matthew először meglátta egy zsúfolt fulhami bárban, mindig padlóra tudta küldeni a férfit a szépségével.

– Hallottál Larryről?

Matthew már aznap megpróbált kapcsolatba lépni vele, amikor Larry szívrohamot kapott. Végül is Larry Jonas nagyapja volt, és bár ők ketten csak ritkán találkoztak, Matt úgy döntött, hogy értesíti Carlát. De csak a nő üzenetrögzítője válaszolt, és az asszony azóta is adós maradt a visszahívással.

Matt nem tudott mást feltételezni, mint hogy ez indokolja a látogatását.

– Hogy van? – kérdezte Carla gyorsan.

– Ma engedik ki a kórházból, bár vigyáznia kell, nehogy egy újabb roham érje.

– Nagyon sajnáltam, amikor meghallottam a hírt.

Matthew alaposan megnézte. Nyilvánvaló volt, hogy nem Larry betegsége vitte oda. Az arcát tanulmányozta, és észrevette, hogy Carla szeme körül piros karika éktelenkedik.

Rémület döfött bele a fia miatt.

– Carla, mi baj van? Hol van Jonas?

– Ne aggódj! Jonasszal minden rendben. Én viszont már voltam jobban is.

Átkarolta vékony, inas karjával a testét. Lefogyott a közös életük óta, és most is makulátlanul ápolt és elegáns volt. A tökéletes kis milliomosfeleség, gondolta Matthew, ám rögtön meg is bánta ezt a gyerekes cinizmust. De hát tudta, hogy még mindig tele van keserűséggel. Mintha tegnap lett volna az éjszaka, amikor rájött Carla viszonyára. Emlékezett, ahogy integetett neki, amikor a felesége elindult egy csajos estére. Emlékezett, hogy otthon felejtette a mobilját, és ő meglátta, ahogy a reggelizőpulton csiripelt, mert egy kitartó sms-válaszra várt. Kinyitotta az üzenetet, csak hogy leállítsa a zajt. Az ágyam még mindig őrzi a tested melegét, mikor tudsz újra elszabadulni? Dxx És ezzel befellegzett a házasságának, a kiegyensúlyozott családi életnek, amelyre mindig vágyott.

– Hozhatok neked valamit? – kérdezte, és kisétált a konyhába. – Egy italt?

– Kávét. Valamelyik specialitásodat.

Nagyon kevés kapcsolata maradt Carla életével az elmúlt néhány évben, de ez a kód megmaradt köztük. Matt úgy vélte, a négy év házasság teszi.

Főzött egy csésze kávét a csillogó egyszemélyes kávémasinában, és bevitte a nappaliba. Carla a könyvespolc előtt állt, és egy bekeretezett fényképet nézett, amelyen ő és Jonas a homokban fetrengett a nevetéstől. Matthew tudta, hogy az emberek nem tartanak fotókat a volt házastársukról ennyi évvel a válás után, de hát ez egy szenzációs fénykép volt, különösen Jonasról. Annyira élvezte a nyaralást!

Carla hátrafordult és ránézett, és Matthew látta, hogy a szeme tele van könnyel.

– Olyan boldognak látszunk itt! – Sikerült kinyögnie a szavakat, mielőtt összegyűrődött az arca, és zokogásban tört ki.

Matthew odalépett hozzá, és esetlenül átölelte a vállát.

– Mi történt? – kérdezte kedvesen. – Mi a helyzet?

– David elhagyott. – Szavait elnyelte a zokogás. –

Elhagyott.

Az ágyam még mindig őrzi a tested melegét, mikor tudsz újra elszabadulni? Dxx David. Egy Notting Hill-i bankár és egy korábbi ügyfél, aki meghívta Mattet és Carlát a karácsonyi partijára, miután kimondták a válását. Hat hónappal később Matt rájött, hogy David és Carla attól az estétől kezdve viszonyt folytat. Amikor végül tetemre hívta Carlát, az asszony megvetően azt mondta, hogy Matthew el akart menekülni az apja befolyása alól, ez volt a leghőbb vágya, és ezért magába fordult, több időt áldozott a munkájának, mint a családjának.

– Jonas alig ismer! – vágta férje szemébe olyan brutalitással, amellyel sebezni akart.

Még aznap este elhagyta Matthew-t, egyenesen beköltözött David házába, és Jonast is magával vitte. Másnap megérkezett a coup de grâce, a kegyelemdöfés a válási kereset képében. Carla szerint az ok a „család elhanyagolása” volt.

Matthew három évig gyűlölte Davidet, minden dühét és sérelmét arra az emberre zúdította, aki elvette a családját. Megpróbált továbblépni, de az érzés folyton ott motoszkált a tudata mélyén, minden tettét átfestette. Carla és Jonas jelentették az igazi okot, amiért elvállalta az állást a Donovan Pierce-nél. Így alkalma nyílt rá, hogy komoly pénzt keressen, pénzt, amely visszaadhatja az önbecsülését, pénzt, amely a legjobb iskolákat és nyaralásokat biztosíthatja Jonasnak. Fia nem szenvedhet hiányt semmiben, és mindenért ő állja majd a cechet. Gyűlölte Davidet, amiért megadta a családjának a biztonságot és kényelmet, amire Carla mindig áhítozott. A Donovan Pierce jelentette a lehetőséget, hogy ugyanolyan feltételekkel játsszon, hogy David méltó ellenfelévé váljon.

Kivéve, hogy David most lelépett. Matthew mély lélegzetet vett. Milyen régóta vágyott rá, hogy ezeket a szavakat hallja! A bankár az elegáns házzal, a gyors autóval, a vagyonnal, a férfi, aki elcsavarta Carla fejét, és elvette tőle a fiát. De most, amikor ez bekövetkezett, a győzelmet valahogy jelentéktelennek érezte.

– Van egy papír zsebkendőd? – szipogta Carla.

A férfi a konyhai kéztörlőből adott neki egy darabot.

– Ne aggódj, Jonas az egyik barátjánál van. – Carla kifújta az orrát, és leült a kanapéra.

– És hol van David?

– Valószínűleg az új barátnőjét bassza – fröcsögte az asszony meglepő gyűlölettel.

Matthew ellenállt a kísértésnek, hogy kibuggyanjon belőle a nevetés. Carla mindig nagyon megvetette a durva beszédet, és leszidta a férjét, valahányszor az megeresztett egy káromkodást.

– Viszonya van?

Az asszony felhorkant.

– Előre látható volt, nem? És ne gyere azzal, hogy

„megmondtam!”

– Nem volt szándékomban.

– Nem hibáztatnálak, ha most cigánykerekeket hánynál – mondta az asszony, és közben újabb könnycseppek peregtek le az arcán. – Tudom, hogy elcsesztem az életünket, de most nem volt máshová mennem.

Matthew fogta a kávéscsészét, és belenyomta Carla reszkető kezébe.

– Szükségem van rád, Matt! – vallotta be Carla, és a férfi úgy érezte, hogy valami megrebben a lelke mélyén.

– Szükséged van rám?

– Családjogi ügyvéd vagy.

– Azt akarod, hogy jogi tanácsot adjak?

– Miért ne? Te vagy a legjobb a szakmában.

Matthew vállat vont.

– Attól tartok, hogy ez nem számít. Nem tehetem. Összeférhetetlenségről van szó. Azonkívül biztos vagy benne, hogy ezt akarod?

Ezt a kérdést mindig feltette a klienseinek. „Biztos benne?” Carla a homlokát ráncolta.

– Tudom, hogy pillanatnyilag meg vagy bántva, de biztosnak kell lenned, hogy a válás jelenti a helyes utat számodra.

Hihetetlennek tűnt, hogy azt kéri Carlától, gondolja át ezt a lépést, amikor mást sem akart az elmúlt három évben, mint hogy az asszony otthagyja Davidet. Igazság szerint Carla szájából akarta hallani a döntést.

– Igen, el akarok válni tőle! – jelentette ki Carla, és belekortyolt a kávéjába. – És az utolsó pennyjéből is ki akarom forgatni!

– Meséld el, mi történt, az elejétől.

– Tényleg tudni akarod? – mosolygott az asszony halványan. – Mi ez, ha nem képviselhetsz? Ingyenes tanácsadás?

– Valami olyasmi.

– Köszönöm! – Átült a kanapé túlsó végébe, és megölelte Mattet. – Igazán, Matt, ez sokkal több, mint amit megérdemlek.

Matthew megdermedt egy pillanatra, aztán viszont visszaölelte a nőt, beleszagolt a hajába, megcsapta a boldogabb napok ismerős illata.

– Hát akkor – ocsúdott fel, és előkapott egy jegyzettömböt és egy tollat. – Az elejétől…

Visszaült a székre, készen, hogy meghallgassa a történetet. Teljesen megfeledkezett Erica Sheldon zsebében lapuló telefonszámáról.

10

– Most akkor megvan az a végzés, vagy nincs? Mer’ innen, ahol ülök, úgy látszik, mintha maguk ott csak meresztenék a hátsó felüket!

Anna a jogtanácsos irodájában ült, a számítógép képernyőjére meredt, és azt kívánta, bárcsak soha ne találták volna fel a Skype-konferenciát. Nem elég, hogy hallotta Jim Parkert, aki ötezer mérföldről hívta Los Angelesből, de most még látta is! És Jim Parker egyáltalán nem tűnt boldognak. Anna Samre és Nigel Keyesre, a jogtanácsosukra pillantott. Ők sem repdestek az örömtől.

– Mint ahogy ön is tudja, Mr. Parker, múlt héten elintéztük az ideiglenes végzést, úgyhogy ma azért leszünk a bíróságon, hogy minél előbb véglegesítsük a döntést. Nem tudunk gyorsabban haladni, mint ahogyan már így is haladunk.

– Hát persze! – csattant fel Parker. – Közben meg az a kurva és a zugügyvéd médiaügynöke kitálalnak a lapoknak.

Anna ökölbe szorította a kezét. Mostanáig Sam egyenes, szókimondó menedzserével, Eli Cohennel tárgyalt. Eli a régi iskolához tartozott, értette az eljárást, és bízott benne, hogy a Donovan Pierce teljesíteni fog. Jim Parker, Sam ügynöke viszont látszólag azon a véleményen volt, hogy az ügyvédek megbízhatóság tekintetében némileg a bűnözők alatt állnak.

– Az ideiglenes végzés befogja a szájukat, Mr. Parker – mondta Anna. – Persze mindnyájan boldogabbak leszünk, ha végleges formában látjuk.

– És garantálhatja nekem, hogy ez megöli a sztorit?

Anna kifújta a levegőt, próbálta megőrizni a nyugalmát. Gyanította, hogy ez csupán hollywoodi hatalmi játszma – Parker a muszklijait mutogatja az ügyfele előtt, bizonygatja Samnek, hogy ő kész a végsőkig harcolni érte, még ha ezek a teszetosza britek nem is.

– Nincsenek garanciák – magyarázta Anna türelmesen. – A múlt heti folyamodványra ex parte végzést kaptunk, ami azt jelenti, hogy Blake és Katie nem voltak jelen a bíróságon. Ma ott lesznek az ügyvédeikkel. Ennek ellenére a mai nap csak formalitás.

– Ne jöjjön nekem ezzel a formalitással! – dühöngött Parker. Hangja recsegett a készülékben. – Mindig megvan a módja, hogy kicsesszenek valakivel. Én ezzel keresem a kenyeremet.

– Engedje meg megjegyeznem, Mr. Parker, de ez a brit jogrend…

– Hagyja a süket dumát! – szakította félbe Parker. – Én eredményt akarok! És még ma estig akarom! Hívjon fel, amint a kezében van az a közlési tilalom, oké? És Sam?

– Igen, Jim?

– Szólj, ha bármire szükséged van. Neked mindig itt vagyok a vonal végén, hallod?

– Köszönöm, Jim.

A képernyő elsötétült, és Anna némán felsóhajtott. Nigel Keyes jogtanácsos felhúzta bozontos, ősz szemöldökét.

– Nos, szerintem Mr. Parker álláspontja világos – jegyezte meg, és felemelkedett. – Menjünk hát, és tegyünk amerikai barátaink kedvére.

– Adna nekünk egy percet? – kérdezte Anna Samre pillantva.

– Természetesen – válaszolta Nigel. – Kint várok.

Amikor becsukta az ajtót, Anna Samhez fordult.

– Sajnálom – mondta a férfi. – Jim néha egy kicsit nyers tud lenni. Azt hiszem, csak aggódik, hogy sikerül-e elintéznünk ezt a dolgot.

Sam bőre még mindig aranyosan izzott, csak néhány napja tért vissza Capriról. De a színész egy cseppet sem tűnt kipihentnek.

– Természetes, hogy az ember aggódik ilyen esetekben – szólalt meg Anna. – De amit mondtam, igaz: ez tényleg csak formalitás. Számtalan ehhez hasonló végzést intéztem már; ha egy bíró kész ideiglenes közlési tilalmat elrendelni, semmi oka sem lehet, hogy a végleges tilalommal kapcsolatban meggondolja magát.

Sam bólintott, de nem úgy tűnt, mintha megnyugodott volna.

– Nos, pillanatnyilag nem tehetünk mást – mondta, és felállt. – Egyelőre eltűnök. Hívjon fel abban a percben, amikor megvan a végzés.

– Természetesen.

Anna együtt érzett vele, de meg volt győződve, hogy alaptalanok az aggodalmai. Úgy vélte, a legfontosabb, hogy Sam megértette, milyen közel járt a katasztrófához. Tapasztalata azt mutatta, hogy vannak ügyfelek, akik soha nem tanulják meg a leckét, de gyanította, hogy Sam Charlest ez az epizód egy életre távol tartja majd a partiktól és a tequilától.

– Elmondta Jessicának? – tette fel a kérdést hirtelen. Természetesen változatlanul nem értett egyet a férfi hűtlenségével, de úgy érezte, már belefektetett némi időt és energiát Sam jövőjébe. Azt akarta, hogy a színész helyesen cselekedjen.

– Nem, a rohadt életbe, nem! – Sam hitetlenül nézett a lányra.

– De hát mi van a Caprin folytatott beszélgetésünkkel? Arról, hogy boldog?

– Anna, azért fogadtam fel magát, hogy bogozza ki ezt a gubancot, és tartsa titokban! – fakadt ki a férfi. – Igen, elkövettem egy hibát, de nem szándékozom még egyszer elkövetni, akkor meg minek verjük a tamtamot?

Anna feltartotta a kezét.

– Én a maga oldalán állok, Sam.

– Semmi kétség, és hálás vagyok mindenért. De szeretném ezt az egészet a hátam mögött tudni.

– Hát persze, megértem.

Anna elhallgatott, azon gondolkozott, mit mondhatna még. Tudta, hogy talán ez az utolsó alkalom, amikor láthatja Samet.

– Azt hiszem, ideje elindulnom a bíróságra – mondta élénken, és az ajtó felé mozdult. – Azonnal felhívom, amint túl leszünk rajta.

Sam hirtelen elé lépett.

– Nézze, meghívhatom ebédre? – kérdezte. – Hogy köszönetet mondjak, amikor véget ér ez az őrület, egy kis ünneplésre? Lefoglalhatok egy asztalt egyre, és szerezhetek egy kocsit, amelyik visszaviszi a munkahelyére.

Anna szíve kalapálni kezdett. Caprin, az éjszaka után, amikor együtt utaztak a taxiban, és ő boldognak és mámorosnak érezte magát, úgy döntött, hogy csak a sztár csillogása fogta be a fénysugarába. De az volt az igazság, hogy vonzódott a férfihoz. Lehetetlenség volt nem vonzódni hozzá.

Micsoda közhely vagy! – szidta magát.

– Ebédre? – kérdezett vissza tétován. Időt akart nyerni.

– Tudja, az étkezés reggeli és vacsora között.

Szedd össze magadat, te lány! Mondj igent!

– Oké. – Vissza kellett fognia magát, nehogy kacagni kezdjen. – Csak ha gyorsan bekapunk valamit. Remek lenne.

– Fel is számolhatja nekem, ha ez azt jelenti, hogy nem fog elrohanni egy óra múlva.

Anna mosolygott.

– Talán szaván fogom.

A Királyi Törvényszék a híres londoni utca, a Strand túlsó végén állt egy hatalmas gótikus, esküvői tortára emlékeztető épületben, rövid sétányira Nigel irodájától. Anna loholt a férfi után, ám hosszú léptei még így is alig tudták tartani a tempót a közel kétméteres jogtanácsossal. Séta közben Nigel vidáman csevegett az ügyről és a bíróról, aki régi jó barátja, és időről időre körülnézett, hogy megbizonyosodjék, ott van-e mellette Anna. Ez csupán egy apró gesztus volt, de Anna számára megkülönböztette Nigelt a falkától. Igaz, a jog mára befogadóbb lett, mint régen volt, de azért még mindig ott rejtőzött egy macsó, haverkodó, fensőbbséges kultúra a hosszú fekete talárok alatt. A jogtanácsosok fele azt gondolta, hogy az ügyvédek – és különösen a női ügyvédek – fizetett segédek, akik csak arra vannak rendszeresítve, hogy cipeljék az aktákat, és kávét hozzanak nekik, bár a nők valójában a főnökeik voltak, ők adták ki az utasítást a férfiaknak, hogy végezzék el a munkát.

Fogadok, hogy Helen Pierce-t nem kezelik így, gondolta Anna bánatosan. De aki mégis megtenné, annak nem szeretnék a bőrében lenni!

A bíróságon egymás után átmentek az ellenőrző kapukon, be a hatalmas boltozatos előcsarnokba, amelynek falait a jog nagyságairól készült olajfestmények díszítették. Diákkorában Anna lejárt ide, és végigülte a tárgyalásokat. Kétszer annyi valóság és dráma rejlett bennük, mint a legtöbb joghallgatót annyira elbűvölő szappanoperákban, és Anna még most is átélte az izgalmat, valahányszor az épületbe lépett.

Csak formalitás – ezt mondta Jim Parkernak, és komolyan is gondolta. Az Egyesült Királyság magánjogi törvényei védték a hírességek félrelépéseit, ha azok zárt ajtók mögött történtek, és egy bírónak semmi oka sem lehetett, hogy szembemenjen ezzel. Mégis, sok függött ettől a döntéstől. Nemcsak Sam hírneve, hanem az ő saját helyzete is a cégnél. Nagy győzelem volna – még néhány ehhez hasonló, és karácsonyra partner lehet.

– Melyik tárgyalóteremben vagyunk? – kérdezte Nigel. Mérték után készült cipője kopogott a márványlépcsőkön felfelé. – A nyolcasban, ugye?

De Anna nem figyelt rá. A tárgyalóterem előtt Blake Stanhope mellett Martin Bond jogtanácsos várakozott. Anna lélekben felnyögött. Naná, hogy ő, ki más? – gondolta.

Harminchat éves korára Martin Bond volt az egyik legfiatalabb királyi tanácsos a felhozatalban; magániskola, arrogáns, beképzelt fickó, szinte azonnal meghívta Annát vacsorára, miután kipattant a szakítása Andrew-val. Anna még akkor is visszautasította volna, ha nem érzi magát érzelmileg annyira sebzettnek: elviselhetetlenül leereszkedőnek és önteltnek találta a férfit. Magától értetődött, hogy Martin nem felejtette el a visszautasítást, és elvi kérdést csinált abból, hogy megnehezítse Anna életét, valahányszor az útjaik keresztezték egymást.

– Haladunk felfelé a világban, igaz, Anna? – mondta alattomos mosollyal, amikor a lány odalépett hozzá. – Eljött, hogy nagyfiúkkal játszadozzon?

– Martin mint nagyfiú? – gonoszkodott Anna. – Nem ezt hallottam.

Elégedetten látta, hogy a nyílvessző célba talált, de azonnal el is átkozta magát. Bármennyire élvezte is, hogy kipukkaszthatja Martin nagyképűségét, rossz politikának tűnt felhúzni az ellenfél jogtanácsosát épp akkor, amikor a bíróság elé kell lépniük.

Elfoglalta helyét egy padon Nigel mögött. Baker bíró besuhogott a hátsó ajtón, fekete talárja Batmanként hullámzott mögötte, a keskeny vörös gallér a nyaka körül jelezte, hogy a Legfelsőbb Bíróság legmagasabb testületéhez, a Queen’s Bench részleghez tartozik.

Maroknyi ember ült a hátsó sorban, köztük egy szőke nő, akiben Anna az egyik bulvárlap bírósági riporterét ismerte fel.

– Kérjük, hogy ürítsék ki a tárgyalótermet – mondta Nigel, miután felállt, és kinyitotta a dossziéját.

A bíró ismerte a formulát; a végzési ügyek a magánszférába tartoztak. Bólintott a teremszolga felé, aki gondoskodott róla, hogy a közvetlenül érintetteken kívül senki se tartózkodjék a helyiségben.

Miközben az emberek kicsoszogtak, Anna a csinos lányra fordította a figyelmét, aki a jogtanácsosa mellett ült a tárgyalóterem túloldalán. Feltehetően Katie Grey, gondolta meglepetten. Egy nagy mellű szőkeséget képzelt el, valakit, aki a nyílt szexualitásával lehengerelte Samet, de ez a lány olyan volt, mint Grace Kelly vörös hajú változatban: hűvös és elegáns, szürke ruhában, és mint egy kóristalány, a füle mögé gyűrt hajjal. És tagadhatatlanul gyönyörű, ismerte el Anna a csalódottság tőrdöfésével.

– Nos, hát újra itt vagyunk – mondta Baker bíró, félhold szemüvege fölött méregetve őket.

Péntek délután volt, és a bíró úgy festett, mint akinek tele van a hócipője. Öt órára a golfpályán lesz Surreyben.

Nigel Keyes felemelkedett, és megköszörülte a torkát.

– Bíró úr, azért vagyunk ma itt, hogy a Blake Stanhope és Katie Grey elleni titoktartási végzés meghosszabbítást nyerjen a személyiségi-jogvédelem alapján, az elmúlt héten biztosított ideiglenes végzés feltételeit követően.

Anna azon mélázott, vajon hová viszi majd Sam ebédelni. Remélte, hogy egy diszkrét helyre. De valamelyik sajtóbarát étterem – az Ivy, a Le Caprice – egyértelműbben jelezhetné, hogy üzleti megbeszélésről van szó. Megregulázta elkalandozó gondolatait, amikor Martin Bond felállt.

– Ezt a végzést személyiségi jogok alapján kérték, bíró úr. Számomra mégis úgy tűnik, hogy ha Mr. Charlest valóban annyira aggasztaná a magánélete, akkor eleve nem keveredett volna szexuális kapcsolatba Miss Greyjel.

Arrogáns szarházi, gondolta Anna, miközben figyelte, milyen behízelgőn mosolyog Martin a bíróra.

– Ez az ügy nem a személyiségi jogok megsértéséről szól – folytatta Bond. – Ez a végzés Mr. Charles népszerűségének, következésképpen kereskedelmi értékének megőrzését célozza. Szexuális kapcsolata Miss Greyjel, ha szabad hozzátennem, nagy mennyiségű alkohol elfogyasztásával társult, és ez a tény nyilván nem tesz jó hatást a közönségre, különösen Mr. Charles jelentős rajongói bázisára az Egyesült Államok konzervatív vidékein. Egyértelmű, hogy Mr. Charles minden tőle telhetőt, ami nem kevés, el akar követni, hogy megőrizze a hollywoodi stúdiók jóindulatát és a maga a-fiú-a-szomszédból imázsának népszerűségét. Ő a Guillaume Riche borotválkozás utáni arcszesz, a Sputnik vodka és a férfiak számára készült Asgill’s öregedésgátló bőrápoló termékcsalád arca, hogy csak hármat említsek. Tehát nem személyiségi jogokról van szó, hanem üzletről, így az ideiglenes végzést meg kell szüntetni ezen az alapon.

Bond erőteljesen képviselte az ügyét, de Anna nem túlságosan aggódott. Egyértelmű volt, hogy nincs sok esélye. Baker bíró nyilván mindezt már az ideiglenes végzés kibocsátása előtt megfontolta. A bíró türelmetlenül intett a kezével, jelezve, hogy eleget hallott, és Bond vonakodva leült.

Nigel Keyes újra szólásra emelkedett. A jogtanácsosnak csupán néhány, hasonlóképpen a személyiségi jogra alapozott esetet kellett megemlítenie, amelyek sikerre vezettek, és precedensértékű határozatot eredményeztek; el volt döntve az ügy.

Anna mögött nagy csattanással kinyílt, majd becsukódott a tárgyalóterem súlyos ajtaja. Amikor megfordult, egy fiatal férfit látott, aki ideges elszántsággal közeledett Blake Stanhope jogtanácsosához. Martin Bond fülébe suttogott, miközben Blake bíró közömbösen figyelte a betolakodót.

– Emlékeztethetném az újonnan érkezettet, hogy ez egy zárt tárgyalás?

Martin Bond felemelte a kezét.

– Elnézést kérek, bíró úr. Ő a csapatunk tagja, és sürgős üzenetet hozott.

– Akkor igyekezzen! – csattant fel a bíró.

Anna érezte, hogy az idegei bizseregni kezdenek, amikor a fiatal küldönc átadott Bondnak egy papírköteget, amelyet a jogtanácsos kíméletlen hozzáértéssel, gyorsolvasással végigfutott. Aztán Annára nézett, elégedettség virított az arcán.

Mi az ördögöt kaphatott, tűnődött a lány aggodalmasan.

Bond a bíró felé fordult.

– Aligha szükséges lordságodat és nagybecsű kollégáimat emlékeztetnem, hogy egy személyiségi jogok alapján hozott végzés érvényét veszti, ha a végzés tárgya a továbbiakban már nem titkos.

Nigel gyors pillantást vetett Annára. Bond odasétált a pulpitushoz, és átadta Baker bírónak a köteget.

– Szeretném benyújtani ezeket a dokumentumokat – egy hír kinyomtatott változatát, amely az elmúlt húsz percben jelent meg a Botrányvadász weboldalon és a Daily News internetes kiadásában.

Széles mozdulattal fordult Anna és Keyes felé.

– A tények, amelyeket az ügyfelük rejtegetni próbál, immár nyilvánosságra kerültek.

A bíró eleget olvasott. Bocsánatkérőnek tűnt, amikor Nigel Keyeshez intézte a szavait.

– Feltételezem, Mr. Keyes, hogy ön még nem látta ezt.

– Nem, bíró úr – mondta Nigel, és szokatlanul zavarodottnak tűnt, amikor a teremszolga átadta neki a dossziét. – Kaphatnánk néhány röpke pillanatot, hogy meggyőződjünk ezekről az állításokról?

Anna kirohant a folyosóra, bekapcsolta az iPhone-ját, és kikereste a News és a Botrányvadász weboldalát. Bizony, ott is volt: „Sam Charles egy kurvával: exkluzív képek”. Epe öntötte el a torkát, amikor meglátta, hogy mindkét weboldalon ez a vezető szenzáció. Lehetetlenség volt megmondani, melyik médiumé az exkluzivitás, mivel úgy látszott, néhány perc eltéréssel postázták a hírt, bár a News hozta le a mobillal készített fényképet, amelyen Sam és Katie együtt volt az ágyban.

Nem hiszem el! Hogyan? Érezte, hogy remeg a keze, amikor kikapcsolta a telefont. Teljesen át vagyok verve!

Visszament a tárgyalóterembe, és zordan Nigel felé bólintott.

Bond arcán diadal ült.

– Szeretné, ha felolvasnám a történetet az ellenfél jogtanácsosának okulására? – károgta. – „Sam meghúzta, a lány lehúzta”, ez az egyik cikk címe.

– Elég, Mr. Bond! – szólt rá a bíró bosszúsan, aztán Nigelhez fordult. – Nehéz ezt most személyiségi jogi ügynek tekintenem, miután a történet fent van az interneten. Azt hiszem, mindnyájan egyetérthetünk, hogy a törvény világosan fogalmaz ebben a kérdésben.

– Igen, bíró úr – mondta Nigel, és becsukta a dossziéját.

Anna érezte, hogy izzadság gyöngyözik a halántékán, és a terem forog vele. Az interneten egész héten nem jelent meg semmi a sztoriról. Miután megkapták az ex parte végzést, beszélt mind Katie-vel, mind Stanhope-pal, mert halálbiztosra akart menni: megértették, hogy tilos bármit is mondaniuk. De hát akkor hogyan szivároghatott ki? Nem lehettek olyan ostobák, hogy elébe mentek a dolgoknak, és eladták a sztorit? Nigelre nézett, aki csak megrántotta a vállát.

– Rendben van, a múlt csütörtökön kiadott közlési tilalmat hatályon kívül helyezem – jelentette be Baker bíró, levonva a következtetést.

Nigel Keyes összeszedte a holmiját, és elhagyta a tárgyalótermet. Anna azonnal követte.

– Rohadtul szerencsétlenek voltunk – mondta a férfi.

– Szerencsétlenek? – dühöngött Anna. – Valaki beszélt. Ebben semmi szerepe a szerencsének!

Végignézett a folyosón, és látta, hogy Blake Stanhope máris a telefonon lóg. Gondolkodás nélkül rohanni kezdett felé.

– Anna! Várjon! – kiáltott rá Nigel.

De ő se látott, se hallott. Megállt Blake előtt, a szeme szikrát szórt.

A férfi halványan, sunyin rámosolygott, és a füléhez ragasztott telefonra mutatott.

– Drágám, telefonálok.

– Mit sem jelent magának a bíróság megsértése, Blake? – támadt rá Anna. – Annyira eltökélt mások életének a tönkretételében, hogy ezért bármire képes?

Blake fanyar arccal becsattintotta a mobilját.

– Mire céloz, Miss Kennedy? Hogy kiszivárogtattam a történetet? Ez igazán súlyos vád!

– Akkor miért van itt két zugújságíró a bulvárlapoktól? Talán jövőbe látók?

Két szőke nőre mutatott, akik élénken beszélgettek Martin Bonddal.

– Drágám, egyszerűen csak megemlítettem egy barátomnak, hogy a bíróságra jövök. Mivel a közlési tilalom feltételei kényszer alatt tartottak, ezen túl nyilván nem adhattam ki semmi részletet. Ebből élek, ugye tudja? Ismerem a játékszabályokat, köszönöm szépen!

– Akkor miért vannak itt?

– Mert előfordul, hogy az ideiglenes végzéseket megszüntetik. Nem ez az első eset, ezt maga is tudja.

Anna lassan megrázta a fejét.

– Remélem, kéznél van az ügyvédje, Blake – mondta. – Szüksége lesz rá.

– Senki sem szereti a mérges veszteseket, Anna.

Anna Blake mellébe bökött az ujjával.

– Itt nem arról van szó, hogy elvesztettük a „játszmát”, ahogy olyan ékesszólóan fogalmazott. Hanem arról, hogy valaki megszegte a törvényt, és ez maga volt, amikor kiszivárogtatta a történetet a sajtónak.

– Nem, Anna, nem én voltam. Ellentétben azzal, amit talán gondol rólam, én tisztelem a törvényt. Jövő héten lesz a hatvanadik születésnapom. Nem szeretném börtönben tölteni a bíróság megsértése miatt.

– Lószar! – mondta Anna, és sarkon fordult. – Totális lószar!

Kirohant az utcára, szíve dübörgött, amikor bekapcsolta a telefonját. Ha a sztori húsz perccel azelőtt kipattant online, akkor a média máris lecsap Samre. Ó, istenem, vajon Jessica látta-e már, töprengett. Micsoda őrület!

Torka kiszáradt, miközben legörgette Sam számát, és megnyomta a hívás gombot.

– Hello, Anna! – Sam hangja vidám, várakozásteljes volt. – Minden rendben?

Anna behunyta a szemét. Nem mondhatta meg másképp, csak kertelés nélkül.

– Hatályon kívül helyezték a közlési tilalmat, Sam.

– Micsoda? – krákogta a férfi. – Ezt hogy érti? Hatályon kívül helyezték? Hogyan? Miért? – Hangjában a zavar először félelemre, majd dühre váltott.

Anna levegőt préselt a tüdejébe.

– A bíró megváltoztatta a véleményét azon az alapon, hogy a történet már nem titkos.

– Nem titkos? Mi az ördögöt akar ezzel mondani, hogy nem titkos?

– Megjelent a News online oldalán. És a Botrányvadászon is.

Vészjósló csend honolt a vonal túlsó végén.

– Sam?

Anna hallotta a háttérből, hogy a színész egy számítógép klaviatúráján kopog. Újabb szünet következett, aztán egy hangos csattanás.

– Bassza meg! – sziszegte Sam végül. – Ezt nem hiszem el!

Ezt kurvára nem hiszem el!

– Nem tudom, hogy szerezték meg a sztorit.

– Maga nem tudja? – üvöltött Sam. – Hát nem azért fizettem éppen most ötvenezer fontot magának, hogy tudja? Nem arról van szó, hogy magának mindent tudnia kell? Az volt a feladata, hogy távol tartson a hírektől – hát mondhatom, remek munkát végzett, Anna!

– Nézze, nyilván Katie vagy Blake beszélt velük. Természetesen bepereljük őket a bíróság megsértéséért, ami bűntettnek számít. Megpróbálhatunk kártérítést követelni.

– És ez mennyiben segít rajtam? – ordította Sam. – Elszabadult a pokol, igaz? Mi a francot csinálok Jessicával?

Anna megpróbált nyugodt maradni, de remegett a hangja.

– Nézze, úgy hallottam, hogy Bostonban forgat. Ez azt jelenti, hogy ott hajnali fél hat van, tehát valószínűleg még alszik. Legalább maga mondhatja el neki, mielőtt a sajtóból értesül.

– Ó, nagyszerű! Milyen nagyszerű! – csattant fel Sam.

– Kezelni tudjuk a dolgot, Sam – biztatta a lány, de őszintén szólva már maga is kezdett kételkedni ebben. Igaza volt Samnek az elszabadult pokolról. Felnézett, és Nigelt látta, aki a bíróság lépcsőjén állt, és sürgető hangon ugatott a telefonjába.

– Itt van a jogtanácsosunk. Beszélek vele, meglátjuk, mit tehetünk, aztán egyenesen visszamegyek az irodába, és megtárgyalom a dolgot Helen Pierce-szel.

– Akinek eleve vinnie kellett volna ezt az ügyet!… Anna arca lángolt a szégyentől.

– Nem ideális a helyzet, de tudjuk kezelni.

– Valóban? Hát akkor kezelje ezt: ki van rúgva!

Aztán megsüketült a telefon.

– Anna? – szólította egy kedves hang. Nigel Keyes állt mellette.

– Kirúgott – bámult Anna még mindig hitetlenül a készülékre. Csak akkor vette észre, hogy Nigel a saját mobilját nyújtja felé.

– Helen Pierce – suttogta.

Ó, a francba!

– Anna? Láttad a News online oldalát? – Sürgetés érződött Helen máskor jegesen nyugodt hangjából.

– Épp most jöttünk ki a bíróságról – dadogta Anna. – Mi…

– Nézd, ezt most itt azonnal leállíthatjuk – mondta Helen, tudomást sem véve róla. – Mivel a végzés érvényben van, Katie nem beszélhet, és nélküle senki sem bizonyíthatja, hogy Sam szexeit vele. Kártérítést követelhetünk. Biztos vagyok benne, hogy sikerül elérnem egy első oldalas visszavonást a holnapi…

– Helen, a végzést hatályon kívül helyezték – nyögte ki végül Anna.

– Micsoda?!

Helen hangjának jéghideg acélosságától Annának kedve lett volna elrohanni és elrejtőzni.

– Csak néhány perc hiányzott, és véglegesítették volna, de Stanhope jogtanácsosa azonnal értesült a sztoriról, amint megjelent. A bíró hatályon kívül helyezte a közlési tilalmat.

Némaság ült a vonal túlsó végén. Mintha a Strandén dübörgő forgalom elnyelte volna Annát. Úgy érezte, futóhomokon lépdel, amely eltűnik a lába alól. Beszívja egy hangos, klausztrofóbiás gödörbe, és sohasem lesz képes kimászni belőle.

– Sam tudja? – kérdezte Helen hideg hangon.

– Épp most mondtam el neki. Dühös volt. Azt mondta, ki vagyok rúgva.

– Ó, Anna! – mondta Helen. – Ostoba, ostoba kislány!

De hiszen semmit nem csináltam rosszul! – szeretett volna Anna felkiáltani. Hogyan segíthetnék a dolgon, ha valaki úgy dönt, hogy megszegi a szabályokat? Ám csak állt ott, úgy érezte, mintha a világ legnagyobb letolását kapta volna az igazgatónőjétől.

Helen hallgatott. Aztán megszólalt.

– Megmondtam, Anna, hogy nem hibázhatsz.

– Ez nem hiba volt – válaszolta a lány, és küzdött, hogy ne remegjen a hangja. – Nyilván Stanhope és Katie beszélt a közlési tilalom ellenére.

– Mindenkire vonatkoztatnod kellett volna a végzést, és el kellett volna hallgattatnod a médiát!

– Volt egy stratégiánk. Mindnyájan egyetértettünk benne!

Tudta, hogy a célzása, miszerint még Helen Pierce is hibázhat, teljesen hiábavaló. Bár Helen, mint Anna felügyelő partnere, szintén helybenhagyta, hogy a közlési tilalom csak Blake-re és Katie-re legyen érvényes, Anna tudta, hogy ez a tény kényelmesen el lesz felejtve, és a kudarc egyedül őt terheli majd. Ennyit a karácsonyra várható partneri előléptetésről, gondolta, és vágott egy grimaszt.

– A Donovan Pierce egy specializálódott cég, Anna – tette hozzá Helen. – Nincs sok ügyvéd a listánkon, de aki van, az a legjobb. Mi nem követünk el hibákat. A hírnevünk jelent mindent. A hírnevünk nélkül semmik vagyunk.

– Megpróbálok még egyszer beszélni Sammel – ajánlotta Anna. – Gondolom, a Standard kijön a sztorival ma délután, de ha őt rá tudjuk venni, hogy adjon egy rokonszenves interjút a Sun holnapi számába, enyhíthetjük a hatást.

– Azt hiszem, már eleget tettél – mondta Helen. – Majd én beszélek Sammel, és magam végzem el a tűzoltást.

Találkozunk, amikor visszaérsz az irodába.

Annát hányinger környékezte, amikor visszaadta a telefont Nigelnek. A jogtanácsos együtt érzőn nézett rá.

– Ennél rosszabb dolgok is megesnek – vigasztalta.

– Tényleg? – Anna úgy érezte, elzsibbadt, mintha minden levegőt kiszívtak volna belőle. – Elnézést, Nigel, mennem kell. Látta, hogy egy fekete taxi közeledik, és felemelte a karját.

– Ne vegye annyira a szívére! Lesznek más ügyek – mondta Nigel kedvesen, és kinyitotta előtte az ajtót.

Maga csak ne legyen ebben annyira biztos, gondolta Anna, amikor hátradőlt az ülésben, és rémülettel gondolt a Helennel való szembesülésre.

A taxisofőr ránézett a tükörben.

– Hová megy, aranyom?

– Az oroszlánbarlangba! – válaszolta Anna sötéten.

11

Sam megmarkolta az ülése karfáját, és megpróbált nyelni. A pilóta leszálláshoz készülődött, jobbra döntötte a magánrepülőgépet, és a színész most meglátta a vékony, alacsonyan úszó felhők közül kibukkanó Cape Codot, egy földnyelv ujjat, amelyet utak és házak szabdaltak keresztülkasul, és a fölötte repülő apró szúnyogról mit sem tudó lapos, szürke Atlanti-óceán ölelt. Bárcsak itt fent maradhatna, állandóan a föld körül keringhetne, hermetikusan elzárva a világ többi részétől – milyen boldog volna!

Sam mindig imádta a repülést. London egyik sivár munkásnegyedében nőtt fel, nem messze Heathrow-tól, ahol a gépek olyan alacsonyan bömböltek el a házuk felett, hogy el tudta olvasni a légitársaságok nevét: Air China, Thai Air, Air New Zealand… Arra emlékeztették, milyen egyszerű kiragadni valakit egy jegy áráért egyhangú életéből. És amióta valóban híres lett, a repülőgépek jelentették számára a menedéket. Egy hátradönthető ülés ezeregyszáz méterrel a tengerszint felett azon kevés helyek egyike volt, ahol valóban tudott pihenni, kikapcsolódni, és nem törődni az emberek millióival, akik mind egy darabot akartak belőle.

De ma este, a pezsgő és az ízletes falatok ellenére, amelyeket a csinos stewardess megállás nélkül hordott elé, nem tudta elengedni magát. Ma viharok és késések és a madárinfluenza kitörése után áhítozott, bármit szívesen fogadott volna, ami megakadályozza, hogy leszálljanak, bármit, ami megakadályozza az elkerülhetetlen szembesülést Jessicával.

Természetesen felhívta a barátnőjét. Ezt nem lehetett kivédeni. Miután Anna közölte vele a rossz hírt – nem, a katasztrofális hírt! – a végzésről, kénytelen volt kirángatni Jessicát a bostoni hotel luxuslakosztályának kényelméből, ahol azalatt lakott, amíg a Gyilkos című thrillert forgatták a városban.

Beszélgetésük maga volt a keresztre feszítés. Jessica először fáradtnak és kótyagosnak tűnt, bosszúsnak, hogy Sam megzavarta a nyugalmát. Nem, nem hallotta a kora reggeli híreket. Nem, nem hívta az ügynöke.

Így hát Sam kénytelen volt mindent elmondani neki. Először döbbent csend fogadta, de amikor aztán átszakadt Jessica érzelmi gátja, Samre zúdult zavarának, hitetlenségének, és végül dühének mindent elsodró ereje. Nem, mondta – vagy inkább sikította –, nem, nem szeretne találkozni vele, hogy személyesen beszéljék meg a dolgot. Soha többé nem akarja őt látni! A beszélgetés véget ért, amikor Jessica menedzsere megérkezett a szállodába, hogy kimenekítse a színésznőt a városból.

Sam fészkelődött az ülésében, amikor erre gondolt. Útközben a norholti repülőtérre, ahol felszállt a sugárhajtású gépre, látta a Sky News képeit Jessica hoteljéről, amelyet lerohantak a paparazzók. Neki sikerült elkerülnie, hogy a sajtó meglincselje, de ez csak perceken múlott: összepakolt egy bőröndöt, és elhagyta chelsea-i lakását, mielőtt a média fogságba ejthette volna a saját otthonában. Londoni ügynöke titokban elvitte egy házba Nyugat-Londonba; ott várt, amíg sikerült a lehető legkorábbi időt lefoglalniuk a repüléshez. Helen Pierce felhívta, hogy megnyugtassa, a lehetetlent is elkövetik a helyzet krízismenedzselése érdekében. Valahogy nem hitt a nőnek. A sajtóvisszhang mindent elborított. Nem létezett olyan tévéállomás, internetes oldal vagy újság a nyugati féltekén, amelyik ne hozta volna le nyálát csorgatva a sztorit zaftos főcímekkel. És ez még csak az első hullámot jelentette. A hétvégi lapokat uralni fogja a hír. Exbarátnők, féltékeny kollégák és különböző, kényelmesen meg nem nevezett „barátok” másznak majd elő a semmiből, hogy szenzációs részletekkel tetézzék Hollywood legizgalmasabb botrányát. Aztán jönnek majd a celebmagazinok – a történet hetekig foglalkoztathatja a közönséget. Hamarosan mindenki mindenhol tudni fogja, mit művelt, vagy inkább a valóság buja változatán fognak csámcsogni: „Sam Charles kurvákat hajszol”, „Sam Charles, a csaló”, és ami a legrosszabb, „Sam Charles megríkatja Jessicát”. Nem lesz hol elrejtőznie.

A kerekek sivítva fékeztek Cape Cod Hyannis repülőterének betonján, londoni idő szerint majdnem este nyolckor, helyi idő szerint délután háromkor. Katlan forróságú levegő borította be Samet, amikor kilépett a gépből. Egy elsötétített ablakú limuzin várta. Fogalma sem volt, kinek a kocsija – abból, amit tudott, akár egy bérgyilkosé is lehetett, akit Jessica fogadott fel, de nem volt ilyen szerencséje. Az ablak zümmögve leereszkedett, és a menedzsere, Eli Cohen dugta ki rajta tomboló képét.

– Szállj be, te fasz! – dörögte.

Sam bedobta a táskáját a hátsó ülésre, és bekászálódott.

– Miért hoztál ide? – kérdezte, amikor körülnézett a Cape lapos, számára ismeretlen vidékén. – Beszélnem kell Jessicával!

– Hát persze, ezt tudom, Einstein! – dühöngött Eli. – Azért hoztalak ide, mert Jessica elpucolt a városból. És hadd mon’jam el neked, ötven évre elég szívességet kellett kérnem, hogy kiderítsem, hová.

– Ezek szerint beszéltél vele?

– Nem, személyesen nem. De tudod, Harry Monk és én régi jó barátok vagyunk.

Harriet Monk volt Jessica ügynöke. Egy Los Angeles-i nagyágyú az ITG tehetségkutató ügynökségnél, és a szakma egyik leghírhedtebb férfigolyó-szorongatója.

– Hová megyünk?

– Egy lakóparkba az Inner Cape-en. Egy New York-i családé. A lányuk Jessica egyik barátnője. Na és nem szeretnéd elmondani, hogy mi történt…?

Miközben Sam röviden összefoglalta az elmúlt hét eseményeit, menedzsere alig szólt, csak itt-ott bólintott vagy mordult egyet. Samet idegesítette a hallgatása; Eli nem az a fajta volt, aki bármivel kapcsolatban befogja a száját.

– Mit gondolsz? – kérdezte Sam aggodalmasan, amikor túljutott a beszámolón.

Eli egy pillanatig mereven nézte.

– Mindössze egyetlen kérdésre szeretném tudni a választ.

Miért?

– Miért? Be voltam szíva. Láttad a képeket, csinos lány.

Eli felhorkant.

– Nem azt kérdem, hogy miért tetted – mondta, le nem véve Samről átható tekintetét. – Azt kérdem, hogy miért kaptak rajta.

Sam a fejét rázta, és bánatosan mosolygott. Ez volt az egyik ok, amiért Elit választotta menedzseréül. Manapság a legtöbb filmsztárnak olyan menedzsere és ügynöke van, aki a Yale-en vagy a Harvardon szerzett MBA-diplomát. Designeröltönyben járnak, japán ételeket esznek, és mindent számítógépes táblázaton terveznek meg. De melyikük látna át ezen a felhőtömbön a médiaviharban, és tenné fel az egyetlen lényegre tapintó kérdést? Elinek igaza volt. Ha Sam félre akart volna kefélni bármilyen lánnyal, megtehette volna. Mindig rengeteg az önként vállalkozó, és ő minden nehézség nélkül találhatott volna egy diszkrét, félreeső helyet a találkáikhoz. Eli arra célzott, hogy ez az eset nem a szexről szólt, és igazság szerint még csak nem is a gőz kieresztéséről. Talán Sam szerette volna, ha rajtakapják? Máskülönben miért csíp fel valaki egy lányt egy ilyen nyilvános helyen? Máskülönben miért jár vele őrült boogaloot egy száját tátó tömeg előtt? Máskülönben miért rúg be annyira, hogy gyakorlatilag könyörög a lánynak: ugyan zsarolja már meg? Sam hosszan kifújta a levegőt.

– Oké, megfogtál – mondta. – Most mit csináljak?

Eli a régi iskolát képviselte. Nem volt a legdivatosabb menedzser, de krízishelyzetben biztos támaszt jelentett, és abban a percben Samnek nagyobb szüksége volt rá, mint valaha.

Eli megrántotta a vállát.

– Ezek a dolgok elmúlnak.

– Ne csináld, Eli, ez komoly!

– Tudom, hogy komoly, fiacskám. Megmondhatom neked, hogy milyen filmre vállalkozz, milyen reklámot csinálj, milyen partikat kerülj el. Bármilyen szakmai kérdésben irányíthatlak, tanácsot adhatok neked. De most a szívedről van szó, és abba nem látok bele! – Megfordult az ülésében, és kutatóan Samre pillantott. – Sam. Ha a kliensemként gondolok rád, azt szeretném, hogy te és Jessica maradjatok együtt, és még soksok pompás pénzt keressetek. Ha viszont a barátomként tekintelek, akkor azt kívánom, hogy boldog légy. A két dolog valójában nem ugyanaz. Ha szereted őt, akkor könyörögj a bocsánatáért, menj el Vegasba, és kösd be a fejét. Ha nem szereted, akkor mondd meg neki. Rengeteg balek van, aki boldogan elfoglalná a helyedet.

Sam kinézett az ablakon. Érdekes, Anna Kennedy nem pontosan ezt próbálta elmondani neki Caprin?

– Szóval szerinted kimászhatok ebből?

– Hugh Grant is kimászott. De őszinte leszek: ez elsősorban Jesstől függ. Liz Hurley keresztre feszíthette volna Hugh-t, de ő a méltóságteljesebb utat választotta, és ez mindkettejüknek megfelelt. De Jessica? Ha bosszúhadjáratot indít az Ellen DeGeneres talkshow-ban, halott vagy. Ha Jess gyűlöl téged, akkor egész Amerika gyűlöl téged.

– Huh, kösz, Eli!

– Hé, csak azt mondom, ami a helyzet. Tedd, amit jónak látsz. De ne felejtsd el, ami kihat a te karrieredre, az kihat az enyémre is. És szükségem van új ügyfélre.

Az autó megállt egy széles cédruskapu előtt, és a sofőr megnyomta a kaputelefon gombját, hogy bejelentse az érkezésüket. Amikor kinyílt a kapu, és a kocsi végiggördült a felhajtón, egy hatalmas, fehér Cape-ház tűnt fel egy hektárnyi park közepén.

Sam kilépett a kocsiból. Félig-meddig arra számított, hogy hírszerkesztőségi helikopterek fognak dübörögni a feje felett, de nem hallott mást, mint a parton megtörő tenger sziszegését és a fölötte köröző sirályok rikoltását. Lehunyta a szemét, beszívta a meleg, sós levegőt – élvezte a pillanatot, a vihar előtti csendet. Eli leengedte a kocsi ablakát.

– Abban a bárban foglak várni, az országút mellett – mondta kihajolva. – Csörögj rám, amikor vége az egésznek. És Sam? Gondolj az új ügyfelemre, oké?

Amikor a kocsi stoplámpái eltűntek a szeme elől, Sam mély lélegzetet vett, és odasétált a házhoz. Épp felemelte a kezét, hogy bekopogjon, amikor kivágódott az ajtó.

– Hát te aztán mérhetetlenül pimasz vagy!

Barbara Carr, Jessica anyja állt az ajtóban. Az életmódmagazinok összetörték kezüket-lábukat, hogy bizonygassák, a két nő sokkal inkább testvérnek, mint anyalányának tűnik, de Samnek mindig az volt a véleménye, hogy Barbara olyan, mint Jess viaszfigurája, amelyet kint felejtettek a napon.

– Hogy merészelsz idejönni, te olcsó kis szarházi? – üvöltötte. – Szegénykém nem szenvedett még eleget?

– Ha csak egy percre láthatnám…

– Jess nem akar látni téged! – csattant fel Barbara. – Soha többé nem akar látni!

– Ezt megértem, de azért beszélnünk kellene.

– Igen? És vajon mit mondhatnál, ami javíthatna ezen a helyzeten?

– Csak szeretném elmondani neki, hogy mi történt.

– Szerintem ez istenverte világos!

Jessica megjelent az anyja mögött. Sápadtnak és komolynak látszott, nem volt rajta smink, zöld szeme kivörösödött a könnyektől, híresen szép testét egy óriási pulóverbe bugyolálta. A fotókon, amelyeket a vörös szőnyegen készítettek róla, elegánsnak és tökéletesnek tűnt azokban az idomaira tapadó, napbarnított bőrét felfedő ruhákban, de most a túl bő szvetter kihangsúlyozta, valójában milyen apró is a teste.

– Figyelj, mama! – szólalt meg. – Csak egy percet adj nekünk!

Barbara úgy nézett, mintha ellenkezni akarna, de aztán vállat vont.

– Egy percet. Többet nem is érdemel!

Jessica megfordult, és átsétált a házon, aztán ki egy sor üvegajtón, amelyek a tengerpartra vezettek. Sam követte, és a homokon lépdeltek. Balra előttük bozótos dűnék keskeny gerince húzódott. Kint a tengeren, a szikrázó Nantucket Soundon túl Martha’s Vineyard csillogott a távolban.

– Nos? – kérdezte Jessica.

– Sajnálom – tett Sam egy lépést felé.

– Ne érj hozzám! – csattant fel a lány. – Még azt is rosszul tűröm, hogy ilyen közel vagyunk egymáshoz. Mondd el a mondandódat, aztán menj!

– Kérlek, őrizd meg a nyugalmadat, Jess. Csak szeretném megmagyarázni.

– Megmagyarázni? Megmagyarázni? Meg akarod magyarázni, hogy megbasztál egy kurvát, és megszégyenítettél engem az egész világ előtt? Bocsásd meg, Sam, ha képtelen vagyok megőrizni a nyugalmamat!

– Rosszul tettem, tudom – kezdte a férfi.

– Ó, több mint rosszul tetted, Sam! Ez maga volt a karrieröngyilkosság, és nem fogom hagyni, hogy engem is magaddal ránts!

Sam érezte, hogy felfordul a gyomra. Már korábban is látott embereket, akik a rossz oldalról közelítették meg Jessicát, és ez soha nem végződött jól a számukra. Mindig tudta, hogy barátnőjében bosszúszomjas vonás rejtőzik, de soha nem volt ennek szenvedő alanya, és semmi kedve sem volt hozzá, hogy most elfogadja a szerepet.

– Lehetne szó arról, hogy egy percig ne a karrierünkről beszéljünk? Ennek semmi köze a karrierünkhöz. Ez rólad és rólam szól.

A lány szemét döntötték a könnyek.

– Igenis rengeteg köze van a karrierünkhöz! Mi védjegy vagyunk, Sam. Jelképezünk valamit. Egészségesek és boldogok vagyunk, egy tökéletes fiatal pár; mindenki a helyünkben szeretne lenni. De most tönkretetted az egészet. Minden munka, amit ebbe öltem, hiábavalóvá vált. És miért? Valami olcsó londoni kurváért, aki a farkadat és az egódat masszírozza.

Ennyibe kerül mindent romba dönteni?

Megvetéssel nézett Samre, és ő tudta, hogy teljes joggal.

– Nem ez történt, Jess. Sohasem akartam így bánni veled.

Kinyújtotta a kezét, hogy megérintse a lány karját, de Jessica elrántotta magát.

– Ne! – zokogta. – És nehogy azt hidd, hogy visszajöhetsz hozzám térden csúszva azzal, hogy „sajnálom”, és azt képzelheted, hogy megúsztad!

Sam egy pillanatig Anna Kennedy hangját hallotta, ahogy nyaggatja.

Gondolja végig, hogy tulajdonképpen miért történt ez az egész.

Menyasszonya szépséges, könnyáztatta arcától annyira megszégyenült, hogy képtelen volt tovább ránézni. De tudta, hogy bűntudata és együttérzése nem térítheti el attól, amit mondani akar, amit mondania kell.

– Nem jövök térden csúszva vissza, Jess – szólalt meg végül, és édes, hatalmas megkönnyebbülést érzett, amikor a szavak elhagyták az ajkát. – Valójában egyáltalán nem jövök vissza. Csak azért akartalak látni, hogy ezt megmondjam neked.

Sajnálom, őszintén sajnálom! De vége.

Jessica megtorpant a homokon, és ránézett.

– Te szemétláda! – hörögte.

– Talán az vagyok. Talán igazad van. De így lesz a legjobb.

– Hogy lehet ez a legjobb, Sam? – A lány hangja remegett. – Hogy képzelheted, hogy így lesz a legjobb?

– Gyűlölöm, ami történt, de furcsa módon örülök, hogy megtörtént, mert nem akarunk még ötvenéves korunkban is együtt lenni úgy, hogy nem szeretjük egymást. Hogy még együtt lenni sem szeretünk.

A szél belekapott Jessica mézszőke hajába, és Sam egy villanásra meglátta, milyen gyönyörű is valójában, smink és frizura nélkül. Egy igazi nő, nem az a hollywoodi bábu, akivé azóta vált, hogy a csillaguk a sztratoszféráig röpült. Eszébe jutott a nap, amikor először találkoztak a Kinek kell ez? című romantikus vígjáték felvételén. Egy ilyenfajta film csak akkor működik, ha a főszereplők közt igazi kémia jön létre, és köztük ez bőven meg is volt. Maui romantikus paradicsomában forgattak, fiatalok voltak, szabadok és szinglik, és őszintén szólva mind a ketten tudták, hogy egy valódi szerelem még soha nem ártott egy film népszerűségének. Visszatekintve, a kapcsolatuknak azonnal véget kellett volna érnie, amikor megérkeztek Los Angelesbe, de addigra már felfigyelt rá az amerikai közönség. Jess tévésorozata beindult – az amerikai nézősereg imádta őt, és mindenki boldogan benyalta forgószél erejű románcát ezzel a jóképű angollal. Egyik pillanatról a másikra izgalmasak lettek. Fogadták Sam hívásait. Rendezők, producerek kopogtak az ajtaján. És amikor a Kinek kell ez? igazi, átütő siker lett, Sam azonnal felkerült az A listára.

Mindez túl gyorsan, túl hamar történt. Most már tudta.

– Kérdezhetek valamit? – mondta csendesen.

– Csak nem akarsz kvízműsorvezetőt játszani?

– Miért nem beszéltünk soha az esküvőnkről? Miért kerültük el, hogy kijelöljünk egy dátumot?

Sam egy évvel azelőtt megkérte Jessica kezét, mert ez tűnt a következő logikus lépésnek. Addigra „Samica” már Hollywood egyik leghíresebb párja volt, és úgy tűnt, hogy az egész világ lélegzet-visszafojtva várja az esküvő bejelentését. De Samet abban a pillanatban, amikor felhúzta Jessica ujjára a négykarátos Harry Winston-gyűrűt, bizonytalanság fogta el. Most már tudta, miért.

– Mert túl elfoglaltak voltunk egy istenverte esküvőhöz, Sam. Mi van, csak nem arra gondolsz, hogy el kellett volna mennünk valami szaros kis kápolnába, Vegasba?

– Talán. – Sam megvonta a vállát. – Talán el kellett volna mennünk. Vagy talán azért nem jelöltünk ki dátumot, mert mind a ketten tudtuk, hogy rosszul tennénk.

– Szóval most azzal a ténnyel igazolod a kurvát, hogy én nem neveztem meg a napot? Rohadj meg!

Sam újra közelebb lépett.

– Jess, megérdemelsz valakit, aki megbecsül – mondta kedvesen. – Mindketten megérdemlünk.

– Mást sem érdemelsz, mint herpeszt! – fröcsögött a lány.

Sam elkapta a karját, és a szemébe nézett. Jessica küzdött egy pillanatig, aztán abbahagyta.

– Magányos vagyok, Jess. Te nem?

A lány elfordította a tekintetét, szeme végigfutott a homokon. Sam azt hitte, nem fog megszólalni, de aztán hirtelen visszafordult, tekintetük találkozott.

– De igen – mondta.

Olyan törékenynek és sebezhetőnek tűnt abban a hatalmas szvetterben. Sam lelkének egy része szerette volna átkarolni és védelmezni, de tudta, hogy ezzel csak rontana a helyzeten. – Sajnálom, Jess – mondta. – Őszintén sajnálom!

A lány megrázta a fejét, arcán könnyek peregtek végig. – Menj el! – suttogta.

– Nem lehetne, hogy…

– MAMA! – kiáltott Jess vissza a ház felé.

Sam elhátrált, elindult a tengerparton, érezte, hogy homok gyűlik össze a mokaszinjában. Elővette a telefonját, és felhívta Elit. Nevetést és honky-tonk zene csengését hallotta a háttérből. – A francba, ez gyorsan ment! – kiáltott fel Eli. – Gondolom, akkor ez egy nagy, kövér „nem”, igaz?

Sam felsóhajtott.

– Gyere, vegyél fel.

– Tarts ki, cowboy, máris úton vagyok!

Mire Sam hátrafordult, Jess már eltűnt.

12

– Első ügyfél?

Helen kikukkantott az ajtón, tökéletes frizurája keretezte a mosolyát.

Matt bólintott. Két hete volt a cégnél, és végre sikerült saját üzletet behoznia.

– Remek! – mondta Helen élénken. – És azt akarom, hogy minden egyes nanomásodperc fel legyen jegyezve arra az elszámolási lapra.

Matthew egy pillanatig arra gondolt, hogy rámutat a tényre, miszerint részvényes a cégnél, és mint ilyet, nem kezelhetik zöldfülűként, de tudta, hogy nem sok hatása volna. Helen még Larryvel is így beszélt.

– Ó, és ne felejtse el, hogy hírességekkel van dolgunk. A gazdagok mások.

– Azt hiszem, olvastam már erről valahol – mormolta Matthew, de addigra Helen már nem volt sehol.

Jézusom, gondolta. Olyan, mintha egy akváriumban dolgoznék.

Amióta elkezdte a munkát a Donovan Pierce-nél, a nap minden percében magán érezte Helen pillantását, aki méregette, kritizálta. Matt azt hitte, ha egyszer elkezd összeállni a saját ügyféllistája, Helen talán lazítani fog, ám ő még mindig „bekukkantott”, tanácsmorzsákat ejtett el, finoman aláásta a tekintélyét. Talán paranoiás vagyok, gondolta a férfi. De hát mit jelent ez? „Csupán az, hogy paranoiás vagy, még nem jelenti, hogy nem próbálnak rajtakapni valamin.” Biztosan jól jönne Helen Pierce-nek, ha ő úgy döntene, hogy elmegy innen. „Helen Pierce és Társai” – egészen jól cseng.

De nem volt ideje ezen tovább töprengeni, mivel a titkárnője, Diane bevezetett egy elegánsan öltözött urat a szobájába.

– Mr. Beaumont keresi önt, Mr. Donovan.

Matt felállt, és megrázta a férfi kezét.

– Örülök, hogy megismerhetem – mondta. – Kérem, foglaljon helyet.

Matt maga akkor sem tudta volna, ki Rob Beaumont, ha fényes nappal keresztülesik rajta, de egy gyors pillantás az internetes filmadatbázisra elárulta neki, hogy új ügyfele filmrendező, akinek a nevéhez egy sor kritikusan fogadott független film fűződik. A legtöbb tini számára Beaumont azonban sokkal ismertebb volt a házassága miatt. Felesége, Kim Collier egy lánybanda énekeseként vált híressé, és bár a banda időközben feloszlott, ő megőrizte népszerűségét, amennyire Matthew tudta, azzal, hogy pletykalapok állandó szereplője volt.

– Igazi hírig folyik kint az irodájuk előtt – jegyezte meg Rob, miközben letelepedett egy székbe. – Mi történt?

Matt az utcára néző ablak felé pillantott. Hat óra volt, mégis egy csapat fotós nyüzsgött még a téren.

– Fontos ügyünk volt az elmúlt héten. A főszereplők elrejtőztek, és úgy látszik, a paparazzók azt hiszik, itt dugdossuk a klienseinket valahol.

– Csak nem Sam Charlest képviselték?

Matt halványan elmosolyodott. Mindössze két hete dolgozott a médiajogban, de még ő is átlátta, mennyire rossz hír a cégnek Sam ügyének sikertelensége. Megjelent néhány nagyhangú vélemény a bulvárlapokban arról, hogy a közlési tilalom visszavonása hatalmas győzelem a sajtószabadság szempontjából. Titokban arra gondolt, hogy igazuk van.

– Tehát maga Erica barátja? – kérdezte, részben azért, hogy elterelje az ügyfél figyelmét, részben azért, hogy elindítsa a beszélgetést.

– Igen, de nem ő az oka, hogy itt vagyok – jegyezte meg Rob kaján nevetéssel. – Ő valóban a barátom. De nem különleges barátom.

– Persze hogy nem – hadarta Matt gyorsan.

– Jó véleménnyel van magáról.

– Valóban?

Matt képtelen volt leküzdeni a kíváncsiságát. Tudta, hogy Rob Erica ajánlására kereste meg a céget, és azon tűnődött, fel kéne hívnia a színésznőt, hogy köszönetét mondjon neki.

– Amikor beszéltem Ericának a házasságomról, közölte, hogy maga a megfelelő ember számomra.

– Hízelgőnek találom.

Rob bólintott, és lenézett a kezére.

– Nehéz ügy, igaz?

– A válás soha nem könnyű. Én is átestem rajta.

Igazság szerint kétszer, gondolta. Bár ragaszkodott hozzá, hogy nem képviselheti Carlát a válóperében, exfelesége le sem szállt a telefonról, kérdések és tanácskérések listájával rohamozta. Lehetetlennek bizonyult, hogy ne rángassák őt is bele az ügybe.

Rob hátradőlt a székében, és mesélni kezdett az ügyvédjének a házasságáról Kimmel. Arról, hogyan ismerkedtek meg, amikor a nő egyik videóját rendezte nyolc évvel azelőtt. A fiúkról, Oliverről, aki körülbelül ugyanolyan idős volt, mint Jonas. És az okokról, amiért eltávolodtak egymástól.

– Létre akar hozni egy divatmárkát – mondta. – Látta, hogy Posh Spice-nak sikerült, és azt hiszi, ő is meg tudja tenni, úgyhogy rengeteget utazik. Jövőre turnéra akar menni, újra felpörgetni a hallgatottságát. Kim ahhoz az embertípushoz tartozik, akinek szakadatlanul csinálnia kell valamit. Én mindig támogattam ebben, de ez nem mindig használ egy házasságnak.

Egy borítékot lökött Matthew felé.

– Ezt a válókeresetet küldte nekem a múlt héten.

Matt gyorsolvasással végigfutott a belül lapuló dokumentumon.

– Család elhanyagolása? – kérdezte.

Rob megvonta a vállát.

– Sokat vagyok távol. Tudja, a filmezés hónapokat vesz igénybe, és ő állandóan féltékenykedik a színésznőkre. De mit kellene csinálnom, csak börtönben játszódó filmeket szabadna készítenem? És… hát sok konfliktus volt a pénz miatt. Szerintem Kim azt hitte, hogy az új Spielberghez megy feleségül, ám nem egészen így alakult a dolog. Mindig megtettem mindent, ami tőlem telik, de azt hiszem, egyszerűen semmi sem elég jó.

Matt felnézett, és meglátta Rob szomorú, feldúlt arckifejezését. Ő maga is átélte ezeket az érzéseket.

– El akar válni? – kérdezte megértőn.

Rob hallgatott egy ideig.

– Nem igazán, de ez a házasság nem működik. Különböző dolgokat akarunk. Legalábbis ő erre hivatkozik – tette hozzá, és megpróbált mosolyogni.

– Ezt vitathatja.

– Hát persze, de miért maradjak egy házasságban, amelyikben a másik fél nem akar benne maradni? – Szomorúan megrázta a fejét. – Nem, nem akarom vitatni. Csak annak örülnék, ha a dolgok minél simábban lezajlanának. A fiam kedvéért. Mindenki kedvéért.

Befejezték a megbeszélést, és Diane kikísérte Robot.

Kávé, mondta Matt magában, majd felállt, és elindult a folyosó végén lévő űrkorszaki konyha felé. Mindenütt fényes edények és felszerelések csillogtak, Mattnek azonban fogalma sem volt, hol tartják a kávét. Miközben kutatott, szekrényeket nyitogatott ki, egyfolytában ott duruzsolt a fejében valami, amit Rob Beaumont mondott. „Mindig megtettem mindent, ami tőlem telik.” Matt arra a szörnyű napra gondolt, amikor rájött Carla hűtlenségére. Akkor és ott rögtön el kellett volna mennie az ügyvédeihez, és benyújtania a válókeresetet házasságtörés címén. Ma már látta, mekkora balek volt, de a szerelem nem így működik. Hiába bántanak meg, te akkor is szeretnéd megpróbálni, hogy helyrehozd a dolgokat. De Carla nem akarta helyrehozni. Legalábbis vele nem.

– Hol van az a kurva kávé? – bukott ki belőle dühösen.

– Itt – mondta egy hang. Hátrafordult, és Anna Kennedyt látta, aki mögötte állt, és egy időkapszulára emlékeztető dobozt emelt a magasba. – A kávétartóban.

– Elnézést – motyogta Matt. – Rossz napom van.

– Tudom, hogyan érez – mondta Anna, és finoman elterelte Matthew-t az útból, hogy odaférjen a Gaggia kávémasinához.

– Na és hogy mennek a dolgok? – kérdezte a férfi, bár előre tudta a választ.

Anna csinos arca fáradt és borús volt. Az a túláradó energia, amelyik kissé megriasztotta a Scott’s vendéglőben, alábbhagyott, és jó okkal, sejtette Matt. Az egész cég még mindig Sam Charlesról suttogott. El tudta képzelni a letolást, amelyet Helen adhatott neki, amikor visszajött a bíróságról. Azóta alig dugta ki az orrát az irodájából.

– Elviselhetően. Bár jól meglennék, ha több paparazzo már nem követne hazáig.

– Magát követik?

A nő bólintott.

– Meg vagyok győződve, hogy azt hiszik, Sam az én kerti sufnimban bujkál. – Átnyújtotta a kávéscsészét. – Erről jut eszembe, remélem, Rob Beaumont a hátsó ajtón ment ki.

– Miért?

– Hát, az utca tele van paparazzókkal, és ő épp most tárgyalt egy családjogi ügyvéddel. Ez nem a legéleselméjűbb társaság, de azt azért ők is tudják, mennyi kettő meg kettő.

Matt érezte, hogy elfogja a pánik, amikor eszébe jutott Helen csipkelődő figyelmeztetése: a gazdagok mások. Lehet, hogy máshol kellett volna találkoznia az ügyfelével, nem az irodában? Hirtelen nagyon tapasztalatlannak érezte magát, és mintha kirántották volna megszokott közegéből.

– És megkereste már Piers Douglast?

Anna a pultra könyökölt, miközben a kávéját kortyolgatta.

– Ő meg kicsoda? – kérdezte Matt, és azon kapta magát, hogy átmegy védekezésbe.

Úgy tűnt, hogy ez a nő már csak ilyen hatással van rá. Próbált nem sokat foglalkozni a Scott’snál elköltött ebéddel az első napjukon a cégnél – végül is apja szívrohama mindent elhomályosított –, de még mindig nem felejtette el, milyen harcos, nagyképű álláspontot képviselt Anna a személyiségi jogokkal kapcsolatban. Eltűnődött, vajon az utóbbi időben meggondolta-e magát a kérdésben.

– Médiatanácsadó, aki nálunk van alkalmazásban. PRszakértő.

– Miért kéne ő nekem?

Anna meglepettnek tűnt.

– Mert ha Rob és Kim között problémák vannak, akkor az első oldalas hír. Egy médiajogi cégnek teljes körű szolgáltatást kell nyújtania. Imázsmenedzselést, meg ilyesmit. Azonkívül már akkor pórázon kell tartania a médiát, amikor érlelődik a baj, nem csak amikor a macska már beleszart a ventilátorba.

A beszélgetés egyre inkább letolás jelleget öltött.

– Azt hittem, jogi cég vagyunk. Nem Max Clifford irodája.

– Jól tenné, ha bepótolná a hiányosságait – suttogta a nő játékosan. – Diszkréció mindenekfelett.

Matt próbálta nem összeráncolni a szemöldökét. Ő volt Anna főnöke, a lánynak mégis sikerült elérnie, hogy ostobának és zavarodottnak érezze magát.

– Nem vagyok meggyőződve, hogy éppen magának kellene szakértő tanácsokat osztogatnia a diszkrécióról, Anna.

Ez övön aluli ütés volt, de a lány bosszantotta. Honnan kéne tudnia mindezt a PR-ról és az imázsmenedzselésről? A régi cégénél csak arról kellett gondoskodnia, hogy minden reggel legyen elegendő papír zsebkendő az íróasztalon.

– Ez meg mit akar jelenteni? – bámult rá Anna dühösen.

– Semmit – mormolta Matt.

– Jobban örülnék, ha előjönne a farbával.

– Nézze – sóhajtott Matthew. – Nem nekem kell megmondanom magának, hogy a Sam Charles-ügyet rosszul kezelte.

– Rosszul kezeltem? Mindnyájan egyetértettünk a stratégiában! Mit tehetnék, ha valaki úgy dönt, hogy kiszivárogtatja a történetet?

– De kiszivárogtatták.

– Igen, és minden tőlünk telhetőt el kell követnünk, hogy megtudjuk, ki beszélt.

Matthew felhúzta a szemöldökét.

– Én nem vagyok médiaszakértő – ez világos –, de ez szinte lehetetlen lesz. Nem kell más, mint egy névtelen e-mail, vagy talán sms-ben átküldték azt a képet egy mobilról. Manapság már egy fontért lehet egy eldobható SÍM kártyát kapni.

– Köszönöm a felvilágosítást – mormolta Anna, és az ajtó felé indult. – Átküldőm e-mailen Piers adatait, talán elmondhatja neki, hogyan kell kiszivárogtatni egy sztorit.

Matt figyelte, ahogy a nő eltűnik. Arra gondolt, hogy utána megy, és bocsánatot kér, de túl fáradtnak és rosszkedvűnek érezte magát. Nők, morogta a bajsza alatt. Jobban elvan nélkülük.

13

Anna visszament az irodájába, és nagy csattanással bevágta az ajtót.

Hogy merészeli? Ez a lekezelő szarházi! Ha mindent összeszámol, mióta is, talán öt perce dogozik a médiában, mégis van pofája megleckéztetni őt!

Leült az íróasztalához, behunyta a szemét, és dörzsölni kezdte a halántékát. Meglett volna anélkül, hogy összeütközésbe kerül az új vezető partnerrel, akit majdnem olyan sértődékenynek és szánalmasnak talált, mint Helen Pierce-t, viszont tagadhatatlanul a főnöke volt, még ha apuci tálcán is nyújtotta át neki a céget.

Ránézett az asztalán halmokban álló újságokra és magazinokra. A News of the World, a Mail on Sunday, a Globe, a The Chronicle, mindegyik leközölte a Sam Charles-sztori saját, kissé eltérő változatát. És akkor még szó sem esett az Államok és Európa pletykalapjairól és bulvármagazinjairól! A bulvárlapok számára, természetesen, ez a történet maga volt a tökély: szenzációs mese a celebek kicsapongásairól enyhén izgató képek kíséretében, amelyeken egy csinos lány volt látható melltartóban, tetézve azzal a bonusszal, hogy jól megrugdoshatták a médiajogászokat annak leple alatt, hogy megálljt akarnak parancsolni a Sam Charleshoz hasonló gazdag, hűtlen gazfickókat védő jogrend őrületének. Biztos, hogy nem fognak leszállni erről a sztoriról, amíg az utolsó csepp hasznot is ki nem facsarták belőle.

Kézbe vette a News of the World vasárnapi számát, amely hatalmas képet közölt Katie Greyről enyhén hiányos fekete alsóneműben, a következő címmel: „Az éjszakám Sammel: exkluzív interjú”. Nehéz volt felfogni, hogy mindamellett, ami a világban történik – katonák legyilkolása Afganisztánban, a szudáni, iráni, észak-koreai helyzet, a globális recesszió – , miért találják még a tekintélyesebb lapok is ilyen nemzetközi jelentőségűnek, hogy Sam Charles lefeküdt egy eszkortlánnyal. Márpedig annak találták. És amit a brit bulvárlapok írtak, azt minden médiaügynökség újra meg újra elszajkózta, a huszonnégy órás hírműsoroktól kezdve a figyelemre méltó internetes vitafórumokig bezárólag. Még egy csokor Sam Charles-vicc is közkézen forgott. Kérdés: „Hogy dugja be Sam Charles prostija a tévét a konnektorba?” Válasz: „Fogalma sincs, hogy kell, mindig őt dugják.”

Anna dühösen ledobta az újságot.

Az elmúlt néhány nap maga volt a pokol. Egész karrierje során nem érezte még ennyire elszigeteltnek és megszégyenültnek magát. Szégyenkezett a szakmai kudarca miatt, hogy nem tudta kiharcolni a közlési tilalmat. Szégyenkezett azért, mert megígérte Samnek, hogy minden rendben lesz. Szégyenkezett a szülei előtt, akik figyelemmel kísérték az eseményeket – a sors keserű iróniája folytán a húga, Sophie Dorseti konyha című showja közvetlenül azelőtt került adásba, hogy ő megjelent a tízórás hírekben; bár az, hogy van ember, aki hírértékűnek tekinthet egy filmfelvételt arról, hogy ő péntek este elhagyja az irodát, továbbra is rejtély maradt a számára.

Anna áthajolt a telefonhoz, és felvette. Az egyest tárcsázta, Sid, a mellé rendelt ügyvédgyakornok számát.

– Sid, át tudnál jönni egy pillanatra? – kérdezte.

Legszívesebben senkivel sem találkozott volna, de tennie kellett valamit. Aznap reggel nagyon nehezen szánta rá magát, hogy bejöjjön dolgozni; kísértést érzett, hogy betelefonáljon, és beteget jelentsen, aztán elhúzzon egy kibucba, és ott folytassa az életét. Biztosan ez lett volna a legegyszerűbb megoldás. Helen Pierce nem szólt egy szót sem – tulajdonképpen átnézett rajta, mint a levegőn –, de Anna tudta, hogy ez az epizód PRkatasztrófát jelentett a cégnek. Végül is Brüsszeltől Bangaloréig minden újság megnevezte a Donovan Pierce-t mint az ügyvédi irodát, amelynek nem sikerült megszereznie a végzést. Bárki mondta is, hogy „rossz reklám nem létezik”, nem dolgozott még a jogban.

– Ah, gyere be, Sid! – mondta a félénk kopogtatásra.

A vörös hajú gyakornok belépett a szobába, és Anna az újsághalmokra mutatott.

– Hálás volnék, ha megszabadítanál ezektől. Fűzd le őket, bár ha rajtam múlna, megkérnélek, hogy a Broadwick Streeten rakj belőlük tüzet.

– Megengedi, hogy elmenjek, miután végeztem velük? – válaszolta Sid.

Anna az órájára pillantott. Még nem volt fél hét. A legtöbb gyakornok hét, sokszor nyolc óráig dolgozott, igyekeztek a főnökség kedvében járni és bizonyítani. De igazság szerint Sid nemrégiben értesült róla, hogy nincs az öt gyakornok között, akiket megtartanak ügyvédbojtárnak teljes munkaidőben, a szeptemberi vizsgájuk után. Amikor Anna belépett a Donovan Pierce-hez, és megtudta, hogy Sidet kapja gyakornokként, megkérdőjelezte a döntést, mivel a lánynak csak néhány hete volt hátra a cégnél. Most azonban kénytelen volt rájönni, hogy az ő itteni állása sem sokkal biztosabb, mint Sidé.

Bólintott.

– Igen, elmehetsz.

Sid hálásan mosolygott, és kivitte az újságokat. Ügyelt rá, hogy gondosan becsukja maga mögött az ajtót.

Miután a lapok kikerültek onnan, Anna nagyon üresnek találta az irodáját. Egy tolltartón és néhány iraton kívül nem volt más az íróasztalán. Aligha hagyta rajta a keze nyomát a Donovan Pierce-en, és világosan látszott a lehetőség, hogy erre már nem is nyílik alkalma. Amikor elfogadta az állást, Helen biztosította, hogy számításba veszik mint partnert a három hónapos próbaidő leteltével. Most már abban sem volt biztos, hogy kihúzza a három hónap végéig. Érezte, hogy könnyek tolulnak a szemébe. Péntek óta tartotta magát, de többel már nem tudott megbirkózni.

– Ne légy ilyen átkozottul hülye! – suttogta magában, ökölbe szorított kézzel. – A franc essen beléd, ha lenyeled ezt a hazudozást!

Megragadta a jegyzetfüzetét, és felcsapta egy új oldalnál.

– Nos hát… – mondta ki hangosan.

A lap tetejére leírta a „Stratégia” szót, és kétszer aláhúzta. Ez volt a kedvenc szava. Pozitív, cselekvő, olyan szó, amely azt fejezi ki, hogy tudod, hová mész. Csakhogy milyen úton? Annának semmi kétsége sem volt, hogy vissza kell vágnia, de a tolla megállt a papír fölött, bizonytalanul, hogy mit is írjon. Lenézett az üres helyre, ahol az újságok hevertek addig, és csettintett az ujjával. Történetet akarnak? Am legyen, majd ő ad nekik!

„Blake Stanhope”, firkálta le. „Beperelni a bíróság megsértéséért. Sam Charles-féle eszkortlány. Bebörtönözni kiszivárogtatásért.”

Mosolygott magában. Az a szemétláda Matthew Donovan tévedett. Súlyosan tévedett! Mindig megvan a módja, hogy rájöjjenek, ki szivárogtatta ki a hírt. Természetesen Blake körömszakadtáig tagadni fog – ahogy maga mondta, börtönbe kerülhet egy ilyen súlyos vétségért. De valaki, valahol tudta, mi történt, és kiborította a bilit. Elméletileg a Daily News szerkesztője vagy az internetes pletykaoldal tulajdonosa nem fogja elárulni neki a forrást, viszont Blake Stanhope soha nem tartozott a kedvenceik közé. Ez a parazita más emberek hibáin és félrelépésein élősködik, és Anna átkozottul biztos volt benne, hogy rengetegen vannak, akik örömest belevernék az orrát a saját piszkába. Amellett Anna már számtalanszor kötött barterüzletet szerkesztőkkel: információt adott információért. Most azonban problémát jelentett, hogy nem volt mivel előállnia, nem volt cserealapnak való történet, nem volt semmi, amit felajánlhatott volna.

Megszólalt a telefon, és Anna bosszúsan pillantott rá. Egy ideig arra gondolt, hogy nem veszi fel. A hivatalos órák utáni hívások soha nem jelentettek jó hírt, és most úgy kellett neki egy közlési tilalomért könyörgő begerjedt focista, mint púp a hátára. Aztán, sóhajtva, mégis felemelte a kagylót.

– Anna Kennedy.

Csend volt a vonal túlsó végén.

– Halló! Van ott valaki?

Végül meghallotta, hogy a hívó mély lélegzetet vesz, és egy vékonyka hang azt kérdezte: – Sam Charles ügyvédjével beszélek?

Ó, istenem, nehogy már egy narkós! Vagy ami még rosszabb, egy rajongó, aki azt szeretné megkérdezni, milyen Sam a való életben!

– Igen – válaszolta Anna. – Én képviselem Mr. Charlest. Vagy helyesebben én képviseltem.

– Elnézést, hogy ilyen későn telefonálok – szabadkozott a hang. – Nem tudtam biztosan, hogy felhívjam-e.

– Ki beszél?

A hang fiatal volt. Talán egy tinilányé. Egy biztos: nem úgy hangzott, mint aki képes kifizetni Annának a Donovan Pierce munkatársainak járó óránként 250 fontos díjat. Ahhoz meg túl félénk volt, hogy újságíró vagy egy másik ügyvéd legyen.

– Nem ismer engem – mondta a hang. – De nagyon nagy szükségem van a segítségére!

– Jogi problémája van?

Újabb csend következett.

– Azt hiszem, meggyilkolták a nővéremet.

Anna a homlokát ráncolta.

– Ebben az esetben, szerintem, a rendőrséggel kéne beszélnie.

– Ó, már megtettem – tudja, hat hónappal ezelőtt halt meg – , de úgy látszik, már nem akarnak foglalkozni vele. – Ebben az esetben nem látom…

– Múlt héten volt a halotti szemle a halálával kapcsolatban – vágott közbe a lány gyorsan. – A halottkém persze nem mondta, de én tudom, hogy meggyilkolták, és be akarom bizonyítani – be kell bizonyítanom!

Anna belekortyolt a kávéjába.

– Attól tartok, nem értem, miért engem hívott.

– Maga hírességekkel foglalkozik, igaz? A nővérem halála benne volt az újságokban, amikor történt, ezért arra gondoltam, különösen a szemle után, hogy valaki jobban megvizsgálhatná. De most mindenhonnan ez a nagy durranás folyik, hogy Sam Charlesnak viszonya volt, és olyan az egész, mintha a nővérem nem is létezett volna.

Annában akarata ellenére feltámadt a kíváncsiság.

– Ki volt a nővére?

– Amy Hart.

Anna leírta a nevet, de első hallásra semmit nem mondott neki.

– Még mindig nem értem, miért gondolja, hogy én vagyok az, aki segíthet magának.

– Azért hívtam magát, mert maga ismeri a törvényt, és ismeri a celebeket. Egy híres ember ölte meg a nővéremet, és megpróbálják eltussolni. Még az újságok is a zsebükben vannak.

Anna érezte, hogy a szíve gyorsabban ver.

– Nézze, be tudom bizonyítani, hogy a nővéremet megölték. Nem találkozna velem? Kérem!

Anna tudta, hogy úgy kéne óvakodnia ettől az ügytől, mint a tűztől, de a lány hangjából kicsendülő könyörgés megindította. Magányosnak, kétségbeesettnek, elhagyatottnak tűnt. Nem nagy mulatság egyedül szembenézni bármilyen traumával; az elmúlt három nap megtanította erre. A lány szavai a fülében csengtek: Még az újságok is a zsebükben vannak. Lehetséges volna? De hiszen minden lehetséges, ha vannak összeköttetéseid, és van pénzed!

– Mit gondol, mi történt Amyvel? – kérdezte Anna kedvesen. – Ki tette ezt vele?

– Találkozzunk!

Anna agyának racionális oldala azt súgta, hogy ez egy őrült, összezavarodott gyerek, akinek inkább lelkészi, mint jogi szaktanácsra volna szüksége.

– Nem tudok segíteni magának, ha nem mondja el, mit gondol.

– Személyesen kell találkoznunk.

Anna végül beadta a derekát. Túl nagy volt a kíváncsisága.

– Azt hiszem, megihatnánk egy kávét holnap.

– Nyári munkát kaptam a Pizza Hutban. Szerdán van szabadnapom.

– Kapjunk be egy szendvicset. Mit szólna hozzá, ha a Green Parkban találkoznánk? A szökőkútnál. – Nem akarta, hogy ez a hivatali idejéből vegyen el. – Hogy hívják?

– Rubynak. Már láttam a fényképét, úgyhogy tudom, hogy néz ki.

– Oké, Ruby. Akkor találkozunk.

Anna felkapta a zakóját, és elindult az ajtó felé. Lehet, hogy Helen Pierce leírta, de Anna Kennedyben még dúlt a harci kedv.

14

A tengerpart két és fél mérföld hosszú, ezt mondta neki Mike. Sam végigpillantott a távolba vesző fehér homokcsíkon, és azon tűnődött, miért nem járt még itt. Eigan szigete, tíz mérföldre a skót szárazföldtől, szívszaggatóan szép volt: a nedves homok fodrain halvány napfény ragyogott, a sziklákat hanga rojtozta, és a feje fölött, szinte a szárnyukat se rebbentve, keringtek a hullámokat vacsorájukért pásztázó halászsasok.

Sam odébb rúgott egy uszadék fát, de aztán eszébe jutott, hogy ez a legjobb gyújtós, és megtorpant, hogy felvegye. Ahogy előrehajolt, észrevette, hogy a kétezer dolláros Tom Ford nadrágja alján fehér gyűrűket hagyott a sós víz. A másodperc törtrészéig eltűnődött, létezhet-e valahol tisztító ezen a csöppnyi szigeten – de mivel még üzlet sem volt, erősen kételkedett. A csillogó napfény teleszórta apró gyémántokkal az áttetsző atlanti vizeket, és a látványtól feltámadt benne a lázadás szelleme, odarohant a part széléhez, és belegázolt a hullámokba, amíg a vászon csuromvizes nem lett.

Miközben nevetve térdig felgyűrte a nadrágját, felvillant benne, hogy bár még csak két napja hagyta el a celebek elkényeztetett világát, az máris tovatűnt, mint egy álom. Eli azt tanácsolta neki, hogy rejtőzzön el Mexikóban vagy az egyik rendező barátjuk idahoi ranchán – legalábbis addig, amíg a botrány elül, és a keselyűk abbahagyják a körözést. De Sam nem akarta, hogy idegenek vegyék körül, barátok társaságában szeretett volna lenni.

– Pillanatnyilag nem sok van belőlük errefelé, kölyök – jegyezte meg Eli.

És ez bizony igaz volt. Samet éppenséggel nem halmozták el támogatásukról szóló üzenetekkel az úgynevezett haverjai, a legkülönbözőbb színészek és filmesek, akikkel örökké együtt lógott Hollywoodban. Ha egyszer meghaltál, hát meghaltál. Nem akarták, hogy Sam fekete foltjaiból bármennyi is rájuk ragadjon. Úgyhogy Sam régi egyetemi barátját, Mike McKenzie-t hívta fel, mivel őt tartotta azon kevés emberek egyikének, akik megérthetik, min megy keresztül. És Mike osztrigafarmja Eiganön az áldott magányt kereső számára tökéletesnek bizonyult.

Eli Jess Cape Cod-i rejtekhelyétől visszaautózott Sammel egyenesen a repülőtérre. A jet Samet Oban apró leszállópályájáig vitte, ahol beugrott egy négyüléses propelleres masinába, és már a rázós földet éréshez készülődött Eigan északi partján, amikor a legtöbb embernek még be sem dobták a reggeli újságját.

Lehunyta a szemét. Ma nem akart az újságokra gondolni, nem akart tönkretenni egy gyönyörű napot, amelyet azzal töltött, hogy sétált, élvezte az arcát melengető napsütést, és hallgatta a hullámok, a madarak és a szél hangjait. Lesz még arra idő később is. Sokkal később. Vonakodva megfordult, hogy visszabandukoljon Mike otthona, az alacsony kis tanya felé. A távolból látta, hogy fehér füst gomolyog a kéményből. Vannak rosszabb búvóhelyek is, gondolta. Igazság szerint el tudta képzelni magáról, hogy hosszabb ideig ott marad. Mike elég jól megvolt az elmúlt hat-hét évben; ez a hely jelentette számára a menedéket, az üdvözülést. Talán Samnek is egyszerűbb, kevésbé hívságos életre volna szüksége.

Végigsétált a keskeny ösvényen a házig, megmosolyogtatták a kagylók és a szép kövek, amelyek két oldalról a virágágyásokat díszítették. Ez annyira nem illett az általa ismert ápolatlan, tiszteletlen, rendetlen Mike-hoz! De a barátja már nem ugyanaz az ember volt, akit az egyetemen ismert. Hogyan is lehetett volna, miután ott kint élt?

– A filmsztár hazatér – jegyezte meg Mike, amikor Sam bebújt az alacsony ajtón. – Már aggódtam, hogy elkaptak a fókák. Mihez volna kedved vacsorára? Osztriga? Rák? Kagyló?

Sam belevetette magát az egyik rozoga székbe az öreg vastűzhely mellett.

– Úgy csinálsz, mintha ez a hely egy flancos Nobu lenne.

– Olyan is, kivéve, hogy az én kajám frissebb – kacsintott rá Mike. – És nálam nincsenek evőpálcikák.

Sam mosolygott. Évek óta nem látta régi barátját, és ideges volt a gondolattól, hogy felhívja. Végül is mit mondjon neki? „Figyelj, Mike, öreg haver, elbasztam az életemet és a karrieremet, és kéne valahol egy hely, ahol a paparazzók biztosan nem bukkannak rám. Tudom, túl fontos ember voltam az elmúlt öt évben még ahhoz is, hogy egy képeslapot küldjék, de eljöhetek és maradhatok nálad?”

Aztán szinte szóról szóra ezt mondta.

Mike drámai szünetet tartott, majd így szólt:

– Vennél nekem egy Snickerst útközben a repülőtéren? Imádom, és a hajó csak egy hét múlva jön át a szárazföldről.

Legalább annyira azért nem változott meg! Igazság szerint sok tekintetben éppolyan beképzelt faszkalap maradt, mint akivel Sam a Gólyák Hetének második napján találkozott a Manchesteri Egyetemen. Felfedezték, hogy ugyanarra a dráma szakra jelentkeztek, és barátság szövődött köztük, mivel mindketten a keserű komédiákért és a hetvenes évek színdarabjaiért rajongtak. Azon a nyáron, amikor megkapták a diplomájukat, felléptek egy kétszemélyes show-val az Edinburgh Fringe fesztiválon, és meglepő sikert arattak. De Sam mindig az a Dudley Moore-féle figura maradt, szemben Mike Peter Cookra emlékeztető komikus zsenijével, és hat hónappal később barátságban szétváltak útjaik: Sam a komoly színház felé fordult, Mike pedig masszív sikereket aratott a független komédia új generációjának élcsapatában. Ezt követte aztán saját beszélgetős show-ja, majd egy BAFTA-győztes komédia, és hírneve innentől már egy botrányhősével és egy nők bálványáéval vetekedett.

Sam figyelte, ahogy Mike újabb adag szenet lapátol a tűzre, és sötét bozontja a szemébe lóg. Barátja haja mindig Byronra emlékeztette: Mike azt szokta mondani, hogy úgy használja, mint egy hipnotizőr az ingát: azzal csábítja ágyába a lányokat.

– Mit nézel? – kérdezte Mike.

– Téged, te nagy barom! Olyan vagy, mint egy figura a BBC egyik Thomas Hardy-adaptációjából.

– Basszus, azt reméltem, hogy inkább egy David Essex-féle cigánytrubadúrra hasonlítok.

– Előbb a „Come on Eileen”, mint „Téli rege”, haver.

– Mondja a puhány komédiás! Nem én vagyok, akinek a hátát gyantázzák.

– Hé, ha benne van a szerződésben, akkor gyantáztatnom kell! – nevetett Sam.

Boldog volt, hogy gond nélkül vissza tudtak térni az ökörködésükhöz, mintha közben nem is telt volna el az idő. Azt kívánta, bárcsak ne várt volna ennyit; még mindig gyötörte a bűntudat, hogy nem volt ott, amikor Mike-nak a legnagyobb szüksége lett volna rá.

Sam nem volt igazán meglepve a hírtől, hogy Mike idegösszeomlást kapott, épp, amikor csillaga a zenitre hágott. Mindig is szeszélyesnek és egy kicsit mániásnak tartotta, de hát ilyen volt Mike. Örökké ott kavart valamilyen bizarr alternatív darabban, vagy éppen egy hatalmas jelmezes partit szervezett. Festett és kaktuszokat nevelt, és curryt főzött egyszerre húsz embernek. Energiaközpont volt, amelyik soha nem állt le. De Sam elég jól ismerte ahhoz, hogy lássa: a teljes kiégés felé rohan. Mike egyszer bevallotta neki, attól fél, hogy ha egyszer megáll, belezuhan a lénye közepén tátongó lyukba.

Végül, hét évvel azelőtt, Mike tényleg belezuhant abba a lyukba. A Loch Ness mellett találtak rá, ott bóklászott meztelenül, és azt motyogta, hogy a szörnyet keresi. Épp akkor fejezett be egy rekordokat döntő, telt házas egyszemélyes show-sorozatot Wembleyben; lubickolnia kellett volna a dicsőségben. Ehelyett egy diszkrét pszichiátriai klinikára küldték Walesbe. Amikor két hónap múlva kiengedték, Sam felajánlott neki egy szobát Los Angeles-i otthonában, és megígérte, hogy bemutatja hollywoodi kapcsolatainak, de Mike-nak más elképzelése volt, és kiköltözött Eiganre. Azóta, valahányszor Sam a hírekben szerepelt – egy színészi díj, egy ötcsillagos premier –, Mike ehhez hasonló gúnyos képeslapokat küldött: „Hallottam a nevezésről. Egész nap krumplit ástam ki.” Vagy: „Nagyon tetszettél az új filmedben, itt száj-és körömfájás tombol.”

De Sam a zsúfolt programja, no meg a feszültség miatt, hogy fenntartsa a kapcsolatát Jessicával, még karácsonyi üdvözletét is elfelejtett küldeni Mike-nak, arról már nem is szólva, hogy eljöjjön, és meglátogassa régi barátját.

Mike kivett két doboz világos sört az öntöttvas hűtőből, és az egyiket átnyújtotta Samnek.

– Tudod mit, Mr. Bojangles? Menjünk el homárt fogni ma este. Így nem lesz akkora honvágyad.

– Na és te, Mike? Nem érzed magányosnak magad idekint?

– Hogy lehetnék magányos? Holdanként tizenkét birka béget – mosolygott. – Azonkívül él itt hat család; még iskolánk is van – nyolc sráccal a naplóban, azt hiszem.

Fejüket lehúzva az alacsony ajtónyílásban, kiléptek a szabadba, és leültek egy kőfalra a tengerrel szemben. Sam hátravetette a fejét, élvezte a meleg szellő cirógatását az arcán. Egy közeli szirten egy kis kápolna romja állt, amelyet egy fészkelő sirálykolónia vett birtokába. Egyszerűen tökéletes volt a lét.

– Már értem, miért nem akarsz elmenni innen. Hogy találtál rá erre a helyre?

– Az unokahúgom, Lucy, Mullba költözött. A klinika után feljöttem, hogy meglátogassam, és egy nap épp egy ingatlanügynökség mellett sétáltam el, amikor megláttam ezt a hirdetést: „Osztrigafarm eladó”. Békére és nyugalomra vágytam, és az osztrigák nem arról híresek, hogy visszabeszélnek. Azonkívül mindig is úgy képzeltem el magam, mint aki a Jó életet éli. Csak utamat állta az a fránya hírnév.

Meg a lányok, meg az autók, meg a pénz.

– Hiányzik?

– Nem – mondta Mike nyersen. – Kétszer egy évben elmegyek Obanba, és előadok egy stand-up számot egy kocsmában, ahol kagylót és egy korsó sört szolgálnak fel három fontért. Többnyire megdobálnak a kagylókkal. De szerintem titokban tudják, hogy jó, amit csinálok.

– Elhiszem. Ezek szerint még mindig írsz?

Mike belépett a házba, és egy szamárfüles jegyzettömbbel a kezében tért vissza.

– Ez egy forgatókönyv egy papról, aki Hollywoodba megy dolgozni. Tucatnyi ilyet írtam. Néhány közülük a legjobb dolog, amit valaha alkottam. Biztosan a tengeri levegő teszi!

Sam ölébe dobta a füzetet, aki belelapozott, egyre növekvő izgalommal.

– Nevess már egy kicsit, öreg harcos! – szólt rá Mike magabiztosan. – Tudom, hogy mikor esedékes, lemértem az időt.

Samnek nem kellett elolvasnia Mike forgatókönyvét, hogy tudja, milyen briliáns lehet. A „zseni” szó rengeteget forgott L.A.-ben, de egy formában lévő Mike McKenzie volt az igazi nagyágyú. Nemcsak mulatságos, hanem elszomorító is tudott lenni; az elgondolkoztatót csak úgy odavetette – az embernek akkor állt el a lélegzete, és akkor jött rá a szavai súlyára, amikor ő már régen valami másnál tartott. Sam soha nem tudott olyat írni, ami akár megközelítette volna Mike teljesítményét. Ez volt az egyik ok, amiért elment színésznek. Nehéz volt egy ilyen tehetség árnyékában élni.

– Miért is váltunk el mi egymástól?

Mike fanyarul mosolygott.

– Kreatív különbségek. Legalábbis ezt mondja a Wikipédiád szócikke.

– Az igazság az, hogy én nem voltam szórakoztató.

– Legalább volt annyi vér a pucádban, hogy ezt belásd.

Sam oldalvást rápillantott.

– Kísértést éreztem, hogy ne tegyem.

Mike beárnyékolta a szemét, és lenézett rá.

– Ezt hogy érted?

– Azt gondoltam, te vagy a biztos megélhetési forrásom.

Mike felhorkant, és hozzávágott egy kavicsot.

– A nemzetközi filmcsillag azt hitte, hogy én vagyok a fejőstehene?

– Ez az igazság. Te olyan kibaszottan meg tudtad nevettetni a közönséget! Könnyedén rád akaszkodhattam volna, mint a te Ernie Wise-od, de… – De sztár akartál lenni?

– Valahogy úgy – mondta Sam, a teáját szürcsölve. – És nézd, mindez hová vezetett.

– Szeretnél beszélni róla?

Sam nevetett.

– Jézus, Mike, tudom, hogy lezseren kezeled a dolgokat, de azt azért nem gondoltam volna, hogy két teljes napot vársz, mielőtt felhozod a témát.

– Úgy tűnik, hogy az egész világ erről beszél. Nem voltam biztos benne, hogy szeretnéd, ha még valaki elmondaná a bölcsességeit róla.

– Az a különbség, hogy te a barátom vagy.

– Oké, mivel megkérdezted, szerintem egy kapitális fasz vagy. Térjünk más témára? – Sam kuncogott. – Ezt imádom benned, hogy mindig lélegzetelállítóan mulatságosnak találsz.

– Én és még vagy egymillió ember.

– Ah, most a múltról beszélsz.

– Ugyan, Mike! Hiányzik neked.

Barátja csendben maradt egy darabig. Nem hallatszott más, csak egy bárány bégetése a hátuk mögött a domboldalon.

– Tényleg hiányzik, hogy megnevettessem az embereket – szólalt meg végül. – Mentálisan jobban érzem magamat, elég erősnek, hogy újra belevágjak, de félek kilépni a színpadra. Vegyük csak azt, hogy mi történt veled. Színész akartál lenni.

Cirkuszi mutatvány lettél.

– Kösz!

Mike halkan, elgondolkozva nevetett.

– Azért jók voltak azok a régi szép napok, igaz?

– Tudtam, hogy kísértést érzel, te sunyi rohadék! Különben miért írnál papokról Hollywoodban, amikor fűzhetnéd a helybéli fejőlányt? Én mondom neked, Mike, ha akarnál, te lehetnél a következő Will Ferrell! Az biztos, hogy a magasságod megvan hozzá.

– Add nekem az Edinburgh Fringe fesztivált Látszatország helyett – bármikor!

Mike szeme elhomályosult, mintha beleveszett volna a húszas éveik nosztalgiájába.

– Emlékszel arra az első show-ra, amit rögtön az egyetem után dobtunk össze? Apropó, kurva vicces voltál benne!

Sam vállat vont, úgy fogadta a bókot. Tudta, hogy a halálpontos komikusi időzítés, amely elnyerte számára Hollywood néhány legjobb romantikus komédiájának főszerepét, éppen annak a show-nak a próbái közben alakult ki benne.

– Újra meg kéne csinálnunk. – Mike hangja csendes és izgatott volt.

– Micsodát?

– Az Edinburgh Fringe-et. Neked és nekem.

– Ugyan, Mike! Tudod, hogy én nem tehetem.

– Miért nem? Túl híres vagy? – gúnyolódott Mike. – A törékeny filmsztár egód nem képes néhány enyhe megjegyzést elviselni?

– Ne légy hülye! – hepciáskodott Sam. – Egyszerűen ma már nem csinálok ilyet. Igazából sohasem csináltam.

– Ne tekintsd stand-upnak. Tekintsd szórakoztatásnak. És ehhez senki nem ért jobban nálad, Sammy fiú. Nézd, már túl késő van, hogy bekerüljünk a hivatalos edinburgh-i programba, de tudod, hogy közel s távol nincs olyan szponzor, aki ne ugorna a nyakunkba, ha azt mondjuk, hogy ki akarunk rukkolni egy kétszemélyes show-val.

Mike szeszélyes temperamentuma egyik szokásos hangulatváltozásán esett át: két perccel azelőtt még oly nyilvánvalóan vonakodott attól, hogy visszatérjen a rivaldafénybe, most viszont eufóriás elszántsággal meg akarta valósítani. Sam nem szerette volna kiábrándítani régi barátját, de a gondolat, hogy vicceket gyártson egy teremnyi bepiált diáknak, legalább olyan távol állt tőle, mint az, hogy csatlakozzék az asztronautákhoz a következő űrmisszión.

– Én képtelen vagyok rá. De te tedd meg! – mondta bátorítólag. – A komédia világának új hősre van szüksége.

– Téged mi akadályoz meg benne?

– Karrierem van. Hollywoodban.

– Akkor meg miért nézel úgy, mint aki rögtön összeszarja magát, amikor megkérdezem, hogy meddig maradsz Eiganön?

Sam zavarba jött, hogy rajtakapták. Eigan tényleg idillinek tűnt, de nem ezért akart határozatlan ideig ott maradni. A sziget távoli és magányos volt, megvédte őt, és annyira kikapcsolta a valóságból, hogy úgy érezte, mintha az elmúlt néhány nap eseményei – Katie, a bírósági ügy, a szakítás Jessicával – meg sem történtek volna.

Mike együtt érzőn nézett rá, mintha olvasna a gondolataiban.

– Tudom, milyen sokat jelent a karriered számodra. Menj vissza L.A.-be. Tisztázd a dolgokat. Hozd meg a szükséges döntéseket. Nem rejtőzhetsz el itt örökre!

– Te megtetted – mondta Sam halkan.

– Én más vagyok, mint te – felelte Mike, és Sam a lelke mélyén tudta, hogy a barátjának igaza van.

15

– Tehát sikerült megszereznem a zaklatásellenes végzést a megnevezett paparazzoügynökségekkel szemben ma reggel – magyarázta Anna a bíróságon töltött délelőttjét a Grammydíjas énekessztárnak, Chantal Elliotnak. – Száz méternél közelebb nem mehetnek magához, és erről kiteszünk egy figyelmeztetést a maga házánál, a mamája és a papája otthonánál és ennél az irodánál is. Nem közelíthetik meg, és nem is követhetik. Nem tökéletes megoldás, de javítani fog a helyzetén.

Az aprócska sztár leugrott menedzsere, Ron Green irodájában a kanapéról, és Annára vetette magát.

– Köszönöm, köszönöm, köszönöm! Megmentette az életemet! – ölelte szorosan magához az ügyvédnőt.

Anna megdermedt, nem tudta, hogyan reagáljon.

Hihetetlenül csontosnak érezte a lányt a karjaiban. A húszéves, hidrogénezett szőkeség olyan volt, mint egy pici játék baba, amelyik eltörhet, ha viszontöleled.

– Ez azt jelenti, hogy abbamarad? Úgy értem, örökre? – zokogta az énekes. A fekete szemfesték végigcsorgott az arcán. – Mer’ má’ nem tudom elviselni. Ha a paparazzók tovább üldöznek, megölöm magamat. Komolyan mondom!

Anna bólintott. Chantal közismert volt az alkohollal és drogokkal folytatott küzdelméről, és szinte heti gyakorisággal szerepelt az újságokban az éjszakai bárok előtti járdán előadott legkülönbözőbb hisztériás jelenetei miatt.

– A paparazzóknak, legalábbis egyelőre, távol kell maradniuk – magyarázta Anna megnyugtatón. Át tudta élni, milyen nehéz lehet a fotósok állandó jelenlétét elviselni, ha valaki ennyire felpörgött állapotban van. – De értenie kell, hogy végleg soha nem tudjuk megszabadítani tőlük. Főleg akkor nem, ha maga állandóan… nos, úgy viselkedik, hogy bekerüljön a hírekbe.

Chantal lebiggyesztette az ajkát, és vadul megtörölte a szemét, amitől csak még jobban szétkente a festéket.

– De voltam rehabon, már két hónapja tiszta vagyok! – Megrántotta a vállát. – Akkor meg miért érdeklem még mindig annyira őket?

Mert egy egyszemélyes főcímgyártó gép vagy, gondolta Anna. Nézte a törékeny lányt, aki gombóccá kucorodva törölgette a szemét a menedzsere kanapéján, és azon tűnődött, vajon színjáték-e az egész. Lehetséges volna, hogy ennyire naiv? Mielőtt a zaklatás elleni végzésért folyamodtak, Chantal hetekig arról panaszkodott, hogy újságírók és fotósok bebámulnak az ablakán, átválogatják a szemetét, követik az alkoholt árusító boltba, és várnak rá, amikor kitántorog egy klubból. Ez a lány mintha tényleg nem tudná egybeilleszteni az élete két felét: Chantalt, a popsztárt, akit a figyelem éltet, és ezért borzasztó nagy szüksége van rá, és Chantalt, a sokszoros szenvedélybetegségben szenvedő kislányt, aki nem tud megbirkózni a nyomással, hogy aranyhalként egy akváriumban él. Az utolsó csepp a pohárban az volt, amikor két nappal azelőtt kiugrott egy csomag Rizla cigarettapapírért, és fél tucat paparazzo vetette rá magát. Ahogy keresztülrohant az úton, hogy elmeneküljön előlük, az egyik fotós átment a lábán a mopedjével. Chantal teljes önkívületbe zuhant, sikítozva ült a járdán, amíg valaki ki nem hívta a mentőket. Ez persze ott virított az ország összes újságjának a címoldalán: „Chantal végül elveszti a drogharcot”, A popsztárt diliházba viszik”. Annát megdöbbentette az együttérzés tökéletes hiánya, amit a lapok tanúsítottak a lány iránt. Persze azt is sejtette, hogy ez csak egy volt Chantal összeomlásainak hosszú sorában. Ha valaki ilyen közel tudott kerülni hozzá, mint ő, és látta, milyen sebezhető valójában, könnyen az a benyomása támadt, hogy cinikusan flörtöl a népszerűséggel, aztán farkast kiált, amikor nincs ínyére a dolog.

Chantal mosolyt erőltetett az arcára, aztán elkezdett körbeszökdécselni az irodában, mint egy gyerek.

Ron megérintette Anna vállát, hogy kihívja a szobából.

– Biztos benne, hogy békén hagyják? Maga is láthatja, mennyire labilis.

Anna összefonta mellén a karját, kételkedő kifejezéssel az arcán.

– Pillanatnyilag zsíros bevételi forrást jelent a médiának. Drogfüggő, tehát sztori. Leszokóban van a cigarettáról. Másik sztori. Újra iszik – rögtön itt az újabb sztori. A sajtó vár és figyel, és ha kép kell nekik, megszerzik. A zaklatási végzés a megnevezett ügynökségekre vonatkozik, abban viszont semmi nem akadályozhatja meg őket, hogy szabadúszó fotósokat alkalmazzanak, és üzletet kössenek velük.

Ron mosolygott.

– A legfontosabb, hogy Chantal úgy érzi, felszabadult a nyomás alól egy időre. Legalább ezért hadd mondjak köszönetét.

– Nem, Ron, a köszönet magát illeti – rázta a fejét Anna.

Tudta, hogy Ron kifejezetten őt kérte, amikor jogi segítségre volt szüksége, és ez megadta neki a kellő lökést. A Sam Charles-ügy őrült hírverése után az ügyfelek messze elkerülték; senki sem akarta, hogy Anna szakmai balszerencséje rá is átragadjon. De Rob jó barátja volt. Anna sokat dolgozott a menedzsmentcégének még a Davidsonkorszakában, és a férfi lojális maradt, amikor Chantal bajba került.

– El sem tudja képzelni, mit jelent, hogy visszaülhettem a nyeregbe, és sikerült megszereznem a végzést magának.

– Ugyan, Anna, nehogy már könnyekre fakadjon miattam! – kacsintott Ron. – Rengeteg bajom van ezzel az elkényeztetett kisasszonnyal ott bent. Csak azért mentem magához, mert maga a legjobb, semmi más okom nem volt rá.

Anna arcát enyhe pír öntötte le.

– Köszönöm!

– És ne hagyja, hogy bedarálják azok a disznók, jó?

Kizárt dolog, gondolta Anna magában. Újra játékban vagyok.

Kilépett Ron hammersmithi irodájából, és fogott egy taxit a Piccadillyhez. Forró nap volt, és lehúzta az ablakot, hogy a meleg levegő legyezze az arcát. A Donovan Pierce lezser cég volt, annyira azonban mégsem lezser, hogy sortot, ujjatlan pólót és szandált viselhetett volna. A testére simuló, könnyű gyapjúból készült Armani-ruha jól mutatott délelőtt a bíróságon, de ahhoz, hogy most átsétáljon benne a parkon, nem lehetett ideálisnak nevezni.

Már majdnem egy óra volt. Fél órát ad magának itt – legfeljebb. Lecsökkent munkamennyisége rózsásabb oldalát az jelentette, hogy több ideje maradt töprengeni, hogyan tudná Blake Stanhope-ot elkapni a bíróság megsértése címén. Eddig még mindenhol falakba ütközött. Neil Graham, a Botrányvadász weboldal szerkesztője végül fogadta a telefonhívását, de szokás szerint tompa agyúnak és nehézkesnek mutatta magát. Talán még mindig dühös volt azért a Serena Balcon színésznőről készült, megbuherált képért, amelyért Anna beperelte az elmúlt évben. Ettől függetlenül is kizárt dolognak tűnt, hogy megerősítse: Blake Stanhope szivárogtatta ki a sztorit. Legalábbis egyelőre.

Mi a francot keresek itt? – gondolta Anna, amikor kifizette a taxisofőrt, és besétált a Green Park kapuján. A randevú a különös lánnyal tegnap még ésszerűnek tűnt. Az biztos, hogy a beszélgetés Rubyval igencsak szokatlan volt, de Annát érdekelte a lány története. Talán az állt a háttérben, hogy elszigeteltnek és sebezhetőnek érezte magát, és Ruby kétségbeesett segélykiáltása megpendített benne egy húrt. Na jó, essünk ezen túl, gondolta. Ruby Hart, hol vagy?

Hivatalnokok és turisták tucatjai tülekedtek a kiszáradt, sárga füvön, hogy napozzanak, vagy megebédeljenek egy árnyas fa alatt. Anna elővette Ruby arcképét, amelyet a lány átküldött neki, hogy felismerje, de senkit nem látott, aki hasonlított volna rá.

Az órájára pillantott. Kettőre vissza kell érnie az irodába, különben Helen Pierce kérdezősködni kezd. Bár a fagyos légkör felengedett egy kicsit – Ron Green megbízása kétségtelenül segített ebben –, Anna még mindig úgy érezte, hogy pária a vezető partner szemében, de tudta, hogy semmi értelme a dolog igazságtalanságán emésztődnie. Nincs más hátra, mint hogy összeszedje magát, és bebizonyítsa Helennek: jól döntött, amikor alkalmazta.

– Anna?

Megfordult. Annyira elmerült a gondolataiban, hogy nem vette észre, amikor a lány közeledett felé. A forróság ellenére vastag fekete leggingst viselt a vászonsortja alatt, és idegesen rágta egyik kifestett körmét.

– Nyilván maga Ruby – jegyezte meg Anna, és megrázta a másik kezet. – Sétáljunk? Túl meleg van az ácsorgáshoz.

Ruby félénken bólintott.

– Elnézést, hogy nem akartam az irodájában találkozni.

Gondoltam, úgysem jutnék túl a recepcióson.

– Nem, valóban nem úgy fest, mint egy átlagos ügyfelünk – mosolygott Anna. – Hány éves?

– Tizenhét.

Egek, sokkal idősebbnek látszol, gondolta az ügyvédnő, ahogy a lány kemény, gondoktól megviselt arcát nézte. Ne vonj le rögtön következtetéseket, Anna, szidta magát.

– Na és honnan jött?

– Doncaster mellől.

– Iskolába jár?

Ruby bólintott.

– Igen, érettségire készülök. Utána jelentkezem majd az egyetemre – mondta egy csipetnyi büszkeséggel.

– Nagyszerű. Melyikre?

– Cambridge-be.

– Gratulálok! – mosolygott Anna.

Remélte, hogy nem tűnt leereszkedőnek. Pedig az voltál, gondolta. Drogozó tini anyának képzelted, igaz?

– Na és mit akar csinálni? Úgy értem, amikor megkapta a diplomáját?

Ruby megrántotta a vállát.

– Eredetileg újságírásra gondoltam, de az túl korruptnak és csalónak tűnik.

Anna nem tudott visszafojtani egy cinikus nevetést. Rögtön Andrew jutott eszébe, és az, hogy először szerzett Sophie-nak egy gasztrorovatot az újságjánál, aztán rögtön viszonyt kezdett vele. A csaló semmi ehhez képest!

– Mi olyan mulatságos? – kérdezte Ruby.

– Elnézést, nem magával kapcsolatos – szabadkozott Anna. – Abból élek, hogy újságokkal dolgozom, emlékszik? És igen, magának igaza van, talán vannak csaló újságírók. Ugyanakkor sokkal több kiváló, nagyon tisztességes akad köztük. Akik jobbá teszik a világot, és akik rengeteget kockáztatnak, hogy politikusokat és cégeket felelősségre lehessen vonni.

– Egyáltalán, létezik még ilyen újságírás? – kérdezte Ruby kétkedőn.

Anna a végtelen vitákra gondolt, amelyeket Andrew-val folytatott a média állapotáról. Andrew panaszaira a túlfeszített költségvetésekről. A hírszerkesztőség munkatársaira nehezedő nyomásról, hogy a legfrissebb, és nem szükségszerűen a legalaposabban kinyomozott történeteket hajtsák fel. „Ez a tényfeltáró újságírás halála”, mondta egyszer Annának. ,A költségvetések megkurtítása és a médiajogászok, akik minden második percben torkon ragadnak bennünket, megakadályozzák, hogy olyan világraszóló szenzációkhoz juthassunk, mint korábban tettük!”

– Létezik. Talán nem olyan gyakran, mint kellene – válaszolta Anna rossz lelkiismerettel, mivel tudta, hogy Andrew a hozzá hasonló ügyvédeket hibáztatta az újságírás hanyatlásáért. – De létezik.

Elértek egy fákkal szegélyezett tisztáshoz, és leültek egy padra egy nyárfa árnyékába.

– Még mindig nem sikerült egészen rájönnöm, hogyan segíthetnék magának – mondta Anna Rubyhoz fordulva.

– A nővéremet meggyilkolták, és senki nem hisz nekem.

– És akkor én miért higgyek?

– Talán nem fog, de arra gondoltam, hogy legalább odafigyel rám.

Hát erről van szó? – gondolta Anna csalódottan. Ez a szegény lány csak ki akarja valakinek önteni a lelkét? Az órájára nézett, és mélyen felsóhajtott.

– Oké, akkor talán kezdje a legelején.

Ruby a messzeségbe nézett, és újra rágni kezdte a körmét. A fekete lakkból levált egy darab, és az ajkához ragadt.

– Mondtam magának – kezdte. – A nővérem meghalt hat hónappal ezelőtt. A nyomozás nyúlt, mint a rétestészta. Végül az a döntés született, hogy a halála gyanús, de nem tudják az idegenkezűséget bizonyítani.

– És maga elégedetlen ezzel?

– A főbérlő találta meg holtan a lakásában. A látszat szerint leesett a lépcsőn. Magas sarkú cipő volt rajta, és a lépcső meredek volt.

– Elképzelhetően hangzik. Mi volt a halál oka?

– Eltört a nyaka.

– Mert leesett a lépcsőn? – kérdezte Anna. Próbálta összeállítani az események sorrendjét.

– Ezt mondta a halottkém – bólintott Ruby. – De szerintem lelökték.

Anna közelebb hajolt.

– Lehetséges volna?

– A patológus beszélt a tárgyaláson. Azt mondta, képtelenség biztosan tudni, de a halálát okozó sérülések „nagyrészt összeegyeztethetők – Ruby itt felemelte az ujjait, hogy idézőjelet mutasson – egy lépcsőn történt leeséssel”.

– Akkor a halottkém miért nem jelentette ki, hogy balesetről van szó?

– Senki nem tudja biztosan, mi történt. És a halottkém elismerte, hogy vannak nem jellemző motívumok is. Például az alkohol mennyisége, amit Amy megivott. Ritkán ivott. Azonkívül az egyik szomszédja látott egy férfit a lépcsőházban Amy lakása közelében azon az estén, amikor meghalt. A rendőrség követte ezt a nyomot, de semmi sem sült ki belőle. Nem találták gyanúsnak.

Szegény Ruby! Nyilván csak egy lelkileg sérült gyerek, aki valami fogódzót keres. Anna nem hibáztatta érte, de sejtelme sem volt, hogyan segíthetne rajta.

– Ruby, fel sem tudom fogni, milyen rettenetes lehet ez a maga számára – mondta gyengéden. – Néha próbálunk értelmet adni valaminek, hogy segítsen feldolgozni a bánatunkat. De meg kell mondanom, hogy számomra ez egy nagyon tragikus balesetnek tűnik.

Ruby bólintott. Olyan volt, mintha erre a reakcióra számított volna.

– A mamám is ezt mondja. Azt mondja, ez az én mechanizmusom, hogy megbirkózzam a történtekkel. Még azt sem hagyta, hogy beszéljek a tárgyaláson. Úgysem vesz soha senki komolyan egy tizenhét évest. De nekem ez az egész egyszerűen nem hangzik hihetően.

– Na és miből gondolja, hogy nem baleset történt?

– A rendőrségi jelentésben az áll, hogy Amy magas sarkú cipőt viselt, amikor megtalálták a lépcső alján. De én nem hiszem, hogy akkor is rajta volt, amikor leesett. Először is csak egy körme volt kifestve, és nyilván még nedves volt, amikor felhúzta a cipőjét, mert körömlakkot találtak a cipő bőrbélésén.

– És ez mit bizonyít? Lehet, hogy épp a körmét festette, amikor ki kellett szaladnia. Felkapta a keze ügyébe eső magas sarkú cipőt, sietett, megbotlott.

– Leggingsben és pólóban volt, amikor megtalálták. Olyan cuccban, amiben az ember otthon lődörög. Amihez nem illik egy pár Jimmy Choo. A nővérem soha nem vett volna fel Choot a kényelmes ruhájához. – Zavartan nézett vissza Annára. – Tudom, hogy úgy hangzik, mintha szalmaszálakba kapaszkodnék, igaz? Érzem, hogy senki nem fog egy szót sem elhinni ebből a bíróságon vagy akárhol. De én ismertem a nővéremet, és nekem egyszerűen nem áll össze a kép.

– Akkor a rendőrség miért nem tartotta gyanúsnak a halálát?

Ruby szomorúan rázta a fejét.

– Nem tudom.

Anna ismét az órájára nézett. Kínosan érezte magát, hogy cserbenhagyja a szegény lányt, de erre tényleg nem volt ideje.

– Figyeljen, Ruby, boldogan segítenék magának – mondta, próbálva a bosszúságot kizárni a hangjából. – De ez nem az én jogi területem, amellett nem adott nekem semmit, amivel dolgozhatnék. Azt mondta a telefonban, hogy egy híres ember ölte meg a nővérét. Vagy elmond mindent, vagy tényleg mennem kell.

– Nem tudom, kiben bízhatok meg.

Anna megfogta a lány kezét.

– Bennem megbízhat, Ruby. Csak mondja el végre, mi történt.

A lány mély lélegzetet vett.

– A nővérem járni kezdett egy híres színésszel, ezt már elmondtam. Én először izgatott voltam. Megkértem Amyt, hogy szerezzen nekem egy autogramot tőle. Egy ideig tartott a kapcsolat, de aztán a nővérem nem akart beszélni róla. Azt mondta nekem, hogy a pasi egy idióta, és hogy veszekedtek, és nem akarja többé látni.

– Na és?

– Na és Amy otthagyta. És fogadok, hogy a híres emberek nem szeretik az ilyet. Fogadok, hogy odament a nővérem házához, és újra összevesztek, és a következő dolog, amit tudunk, hogy Amy halott.

Maga biztos benne, hogy a férfi odament? – törte Anna a fejét.

– Nem. De így van értelme az egésznek. Az embereket általában olyanok ölik meg, akiket ismernek, nem igaz?

– Igen, de…

– És mi van a cipővel? Meg a körömlakkal? Szerintem ez a színész odament a lakásába, és egyszer csak lelökte Amyt a lépcsőn. Talán baleset volt, de nem akarta vállalni érte a felelősséget. Szerintem ő adta a lábára a magas sarkú cipőt, hogy úgy nézzen ki, mintha leesett volna, aztán elment a lakásból.

Dühödten csavargatta a haját az ujjai körül.

– Amy barátját kikérdezték a tárgyaláson?

A lány bólintott.

– Azt állította, hogy már szakítottak, mire Amy meghalt.

Anna reményei, hogy ebből kisülhet bármi, amiért érdemes az ebédjét kihagynia, vészesen fogyni kezdtek.

– Azt még nem mondta el, ki volt Amy barátja.

– Ryan Jones.

Anna csak pislogott. A név semmit sem jelentett számára.

– Tudja, Ryan Jones, aki Jamie-t játssza a Barclay’s Placeben.

A Barclay’s Place egy alacsony költségvetésű, vacsoraidőben, diákoknak sugárzott szappanopera volt. Földi állomásokon nem is volt fogható. Anna azt várta, hogy Ruby egy magas rangú politikai kapcsolatokkal rendelkező hollywoodi A listást fog megnevezni, de ha azt nem is, legalább egy színházi „sir”-t, akinek protekciója van a lapoknál.

– Elfogultsági kifogást akarok bejelenteni a tárgyalással szemben – bökte ki végül Ruby. – És azt szeretném, ha ezt maga vállalná.

Anna elcsüggedt.

– Nézze, Ruby, sajnálom, hogy ilyen veszteség érte, őszintén sajnálom. De azt hiszem, ez csupán egy rendkívül szomorú baleset, bármennyire is nehéz lehet ezt elfogadni. És nem hiszem, hogy az elfogultsági kifogás segíthet akár magának, akár a családjának, hogy továbblépjenek.

– De ugye lehet elfogultsági kifogást bejelenteni a tárgyalással szemben?

Anna vállat vont.

– Hát igen. A Legfelsőbb Bírósághoz kell fordulnia bírói felülvizsgálatért, bár több indoklásra lesz szüksége, mint hogy „Amy otthon nem viselt magas sarkú cipőt”.

Ruby a táskájában matatott, és kihúzott egy viharvert pénztárcát.

– Nézze, több mint száz font van ebben – próbálta belenyomni Anna kezébe. – Azt szeretném, ha elvállalná a képviseletemet. Ismeri a törvényt, és ismeri a hírességeket. Amikor olvastam magáról az újságokban, tudtam, hogy más nem segíthet nekem.

Annának mosolyognia kellett.

– Nem sok ember van magán kívül, aki pillanatnyilag talán még hisz a jogászi képességeimben.

– Fogadja el a pénzt! – nógatta Ruby.

Anna a fejét rázta.

– Ó, Ruby, nem lehet. Nem tehetem meg. Nem ez a szakterületem.

– Kérem! – könyörgött a lány, és könnyek gyűltek a szemébe. – A nővérem okos volt és gyönyörű. Semmije nem volt, az apánk rendszeresen vert minket, de ő felépített egy szép életet magának. És most halott. Nem tudom, van-e testvére, Miss Kennedy, de ha van, és megölnék, biztosan tudni akarná, miért történt!

– Nyilván így van, de…

– Tudom, milyen joggal foglalkozik, Miss Kennedy. Gazdag emberek ügyeit tussolja el! Miért nem tesz egyszer egy helyes lépést a változatosság kedvéért? Miért nem segít egyszer kideríteni az igazságot?

A szavak kínosan érintették Annát. Kedvesen nézett Rubyra.

Menjen vissza Doncasterbe. Menjen vissza az iskolába. Kerüljön be Cambridge-be, és okozzon büszkeséget a nővérének!

– Megtenne legalább egy szívességet nekem? – kérdezte Ruby, és átnyújtott Annának egy barna borítékot. – Legalább vegye el ezt tőlem. Minden, amit kiderítettem Amy haláláról, ott van benne. Csak olvassa el.

– Rendben – mondta Anna, és begyűrte a borítékot a táskájába. – De most tényleg mennem kell!

– Még ha nem is segít, köszönöm, hogy legalább találkozott velem. A legtöbb ember azt gondolná, hogy csak egy dilis lány vagyok.

Ez a gondolat az én agyamon is átfutott, tűnődött Anna.

Elfordult, és szinte rohant a kapu felé, azon imádkozva, hogy találjon egy taxit a Piccadillyn.

– Helen Pierce tényleg meg fog ölni – mormolta magában. – És hogy őszinte legyek, nem is hibáztathatom érte.

16

Helen a zuhany alatt állt, amikor megszólalt a telefon. Fél nyolc volt, de a napja már másfél órával azelőtt elkezdődött: teniszleckét vett a klubjában. Fegyelemre van szükség mind a test, mind a karrier karbantartásához! Elzárta a csapokat, és kikiáltott a gőzfelhőn keresztül.

– Graham, felvennéd?

A telefon tovább csörgött a fürdő melletti hálószobában.

– Graham! – szólt ki újra, majd az orra alatt ezt morogta: – Hol van ez a nyavalyás?

Magára kapott egy puha köntöst, és nedves lábnyomokat hagyva a krémszínű szőnyegen, kimasírozott a fürdőszobából. Felkapta a telefont az ágy mellett álló éjjeliszekrényről. Megnyomta a gombot, hogy fogadja a hívást, és közben dühösen meredt a férjére, aki még mindig békésen szunyókált az ágyukban, csupán ősz bozontja látszott a paplan fölött. Régen volt már, amikor Graham ilyen korán kelt. Miután elvesztette mandátumát a parlamentben, mint a London körüli megyék egyik képviselője, hónapokig előbb volt ébren, mint Helen, olvasott, kutatott, eltökélte, hogy politikai történészként új karriert épít fel magának. De amikor a könyve szerződése és a hozzá kapcsolódó televíziós sorozat kútba esett, kifogyott a lelkesedése, és most napszám csak tötyörgött kensingtoni kertjükben, és homályosan arról regélt, hogy „helyi szinten akarja felrázni a dolgokat”. Nem mintha Helen bánta volna ezt; a benne buzgó ambíció elegendő volt mindkettejüknek. Csak bosszankodott, mert egy ilyen kora reggeli telefonhívás kizárólag munkát jelenthetett.

Helen Pierce – reccsent a kagylóba.

– Visszajött – mondta egy hang.

Helen azonnal felismerte Jim Parker nyugati parti akcentusát.

– Sam? – kérdezte.

– Ki más?

– A francba, épp itt volt az ideje!

– Nekem nem kell mondanod, drágám!

Sam Los Angeles-i ügynöke őrjöngött, amikor a főcímeket uraló kliense eltűnt három nappal azelőtt. Vagyis nem egészen tűnt el. Eli Cohen, Sam menedzsere tudta, hol rejtőzik, de senkinek nem volt hajlandó elárulni, még Helennek vagy Jimnek sem, attól tartva, hogy kiszivároghat védence holléte. Helen megértette Jim dühét – végül is égető szükség lett volna rá, hogy Sam ügyében minél előbb hozzálássanak a kárenyhítéshez, mivel az újságcikkek karakterszáma mit sem csökkent.

– Na és hol van? És hol van maga? – kérdezte, és közben a haját szárítgatta egy törülközővel.

– Sam visszajött a vidéki házába – mondta Jim. – És én éppen oda tartok. Egy órával ezelőtt értem Heathrow-ba.

– Rendben, egy óra múlva ott találkozunk.

Helen választ sem várva letette a kagylót. Jim Parker elég okos volt ahhoz, hogy tudja, Helen Pierce eget és földet meg fog mozgatni, hogy rendbe hozza ezt az ügyet. Kénytelen! Helen valójában fütyült Sam Charles karrierjére – ez a kockázata annak, ha híres és hűtlen vagy –, ami viszont nagyon is érdekelte, az a cége hírneve volt, ezért kellett mindent elkövetnie, hogy ne csak a tüzet oltsa, hanem a helyzetet is orvosolja. És ez volt az oka, hogy Jim változatlanul igényt tartott a szolgálataira, bár Sam kiadta Anna útját.

Helen besétált az öltözőszobájába, és végigfuttatta kezét a ruhák során; imádta, ahogy a fogasok halkan összekoccannak. Öltözőszobája nyugodt rendjében megállt egy pillanatra, hogy áttekintse a helyzetet. Tulajdonképpen szerencsés volt, hogy Annára osztotta a Sam Charles-ügyet. Óriási kísértést érzett, hogy maga foglalkozzék vele, a dicsőségért, a zsákmányért. Ám ahogy a dolgok alakultak, Anna tekintélye szenvedett csorbát. A következő néhány hétben majd felméri, mekkora az a csorba; nem akart megszabadulni az éles eszű, ambiciózus lánytól – változatlanul azt gondolta, hogy Annában nagy lehetőség rejlik –, de ha ki kell rúgnia, hát gondolkodás nélkül megteszi.

Helen végül egy kikeményített fehér blúzt és egy szűk ceruzaszoknyát választott.

Általában ennyire formális, szigorúan szabott holmikat csak bírósági napokon viselt; a blúzok gallérjának merevsége és a szoknyák vonala páncélöltözet hatását keltette. A jogásztársadalom évekig vitatta a prókat és kontrákat az ügyben, hogy megszabaduljanak-e az ügyvédek lószőr parókájától, szárnyas gallérjától és talárjától. Az ellenzőik túl nagyképűnek és szertartásosnak, a dickensi kor relikviáinak tartották őket, de Helen megértette, miért kedveli annyi ügyvéd hivatása jelvényeit – védőöltözet volt ez, pajzs és sisak, amikor csatába indultak. A mai is egy ilyen nap lesz, kivéve, hogy a bíróság helyett Sam Charles vidéki kúriája a harctér. És Helen szaktekintély volt a katonai stratégiában; tudta, hogy ezt a harcot nem veszítheti el.

– Hány óra? – kérdezte Graham.

Megmozdult, átgurult a párnán, hogy a feleségére nézzen.

Arcát gyűrődések barázdálták az ágyneműtől.

– Majdnem nyolc.

A férfi mordult egyet, és visszafészkelte magát a paplan alá.

– Még öt perc, és felkelek, elkészítem a kávédat.

– Ne törd magadat – mondta Helen, majd elmasírozott mellette, és menet közben felkapta az aktatáskáját az íróasztalról.

– Úgy lesz, ahogy mondod, drágám – motyogta a férje, és a másik oldalára fordult.

Helen a bosszúság és sajnálat keverékével nézett rá. Olyan furcsa volt arra gondolnia, hogy épp egy évtizeddel azelőtt Graham tökéletes fogásnak tűnt. Helen harmincnyolc éves volt, amikor találkoztak egy koktélpartin Mayfairben. Sohasem érzett ellenállhatatlan vágyat, hogy feleséggé avanzsáljon, azzal meg végképp nem törődött, hogy ketyeg a biológiai órája, de ahogy egyre feljebb kapaszkodott mind a szakmai, mind a társadalmi létrán, rá kellett jönnie, hogy egy férj kívánatos csingilingi. A szingliket gyanakodva nézték az ő magas társadalmi köreiben. Férfiaknál, persze, ez elfogadott volt: az egyedülálló férfiakról az a vélemény járta, hogy playboyok, nagy kópék, akik élnek, mint hal a vízben, és válogatnak a nőkben. A szingli nőket viszont vagy ragadozóknak, vagy diszfunkcionálisnak tartották.

Graham jó családból származott, jó kapcsolatai voltak, és jóképű volt azon a pirospozsgás arcú, magániskolái diák módon. Nagyapja fontos szerepet töltött be a hatvanas évek konzervatív kormányában, régi iskola stílusú politikusként tisztelték, pénz, hatalom és arisztokratikus származás mind a rendelkezésére állt, és arról is suttogtak, hogy Graham politikai karrierje hasonló röppályára kerülhet. Amikor kilenc hónapos udvarlás után összeházasodtak, Helen őszintén nagy reményeket fűzött ahhoz, hogy egy nap a házastársi fészkük a Downing Street 10. szám alatt lehet. De megalázó módon kiderült, hogy Graham többször nem fog bekerülni a parlamentbe. Az új politikai klímában a stílusát ódivatúnak és tutyimutyinak tartották, és elvesztette mandátumát egy jó szónoki képességű, nála tizenöt évvel fiatalabb liberális demokrata jelölttel szemben. Ezzel az álmoknak vége is szakadt. Graham egész életét úgy töltötte, hogy mindent tálcán kínáltak neki, és nem tudta, hogyan birkózzon meg a helyzettel, amikor valami nem a forgatókönyv szerint történt.

Helen persze elválhatott volna tőle. Igazság szerint el kellett volna válnia tőle. Ha lettek volna közeli barátnői, ezt a témát biztosan megtárgyalják hosszú, együtt érző ebédek alatt a San Lorenzóban. De neki nem volt ideje ebédre – és nem volt ideje válásra. Legalábbis egyelőre nem.

– Akkor viszlát! – morogta Graham. – Mikor jössz haza?

Miért? – gondolta Helen. Talán azt tervezed, hogy elszöktetsz Rómába?

– Ó, valószínűleg későn – sóhajtott fel. – Egy ügyfélnél leszek Wiltshire-ben. Nem tudom, meddig fog tartani.

Graham lejjebb húzta a paplant, látszott, hogy feltámadt az érdeklődése.

– A Sam Charles-ügy?

Mindenki a botrányról beszélt: a tény, hogy a hír még Graham elit arisztokratikus világáig is eljutott, jelezte, hogy milyen nagyot szólt. Helen bólintott.

– Krízismenedzselő megbeszélés a házában.

– Nem létezik, hogy ne tudnád rendbe hozni! – állította a férje. – Azt a Svurak fickót is kimostad!

Épp egy hónappal korábban történt, hogy Helen kihúzta a premier ligás focistát egy még nagyobb slamasztikából. A pálya rosszfiúja lebukott egy tizenhat éves lánnyal egy lepusztult szállodai szobában. Nem elég, hogy nagy élvezettel filmre vette az egész eseményt, de még remek viccnek is tartotta, hogy a felvételt elküldje az összes barátjának – akik közül az egyik szerint még nagyobb poén volt felajánlani egy bulvárlapnak egy nagy rakás pénzért cserébe. Helennek csak úgy sikerült megakadályoznia Svurak karrierjének teljes csődjét, hogy egyenesen a csúcsnál kezdte a kármentést. Először egy sor megállapodást kötött a focista klubjával, akik beleegyeztek, hogy a hotelban készült filmért a bulvárlap exkluzív – és kivételesen őszinte – interjút készíthet a csapatkapitánnyal. Ennek tetejébe az újság ígéretet kapott, hogy kizárólagos joggal tudósíthat Svurak meglepetésszerű házasságáról egy talpon maradásért küzdő lánybanda ambiciózus énekesével. Az esküvőt a Carlos Blanco luxushotelban készültek megrendezni Marbellán, amelynek a tulajdonosa, szintén a Donovan Pierce ügyfele, repesett a boldogságtól, hogy benyalhatja a reklámot.

Takarítónak, nem ügyvédnek kellene hívni bennünket, gondolta Helen. Hiszen ezt csináljuk: eltakarítjuk a szart, mielőtt bárki egyáltalán tudná, hogy odapottyantották.

– Azt hiszem, hosszú napnak ígérkezik – mondta, és megnézte a telefonját, nem kapott-e újabb üzeneteket. – Még az is lehet, hogy belenyúlik a holnapba. Ha úgy döntök, hogy ott maradok, felhívlak este.

– Menj, kapd el a frakkjukat, drágám! – szólt utána Graham, ahogy Helen kisétált.

Legalább az egyikünk csináljon valamit, gondolta az asszony, és becsukta az ajtót.

– Jézus! Egy percre sem tudnak békén hagyni? – kiabált Sam. Visszahúzódott a függöny mögé. A helikopter ott lebegett a fák fölött a kertje végében. Vajon észrevették? – tűnődött. Lehet, hogy a Sky News nézői látni fogják, ahogy a Smeg hűtője mellett lapul, és leolvassák a bűntudatot az arcáról? Egyáltalán mit akarnak tőle? Úgy érezte, mintha álmot látna, és nem tudna felébredni belőle.

Sam még L.A.-ben sem gondolta, hogy erődítményben kellene élnie. Rendre elutasította Jessica kéréseit, aki egy huszonnégy órás fegyveres őrt szeretett volna Hollywood Hills—

i otthonukba, és megelégedett a legkorszerűbb riasztórendszerrel és egy kapuval lezárt kocsifelhajtóval. A Copley’sban, a wiltshire-i kúriájában még ennél is lazábban kezelte a biztonságot: itt nem volt más, mint egy távirányítású kapu és egy zárt láncú tévé, amely most a kapu körül összesereglett, létrákra állva a nyakukat nyújtogató riporterek és fotósok tucatjait mutatta neki. Addig soha nem érezte szükségét semmilyen biztonsági berendezésnek, még akkor sem, amikor Jessica jött hozzá látogatóba. A helyi lakosok a faluban tisztelték a magánéletét, és mindig az volt az elve, hogy miért csináljon magából foglyot, ha nem muszáj? Azonkívül csalónak érezte volna magát azzal a rengeteg filmcsillaghacacáréval – csak az önhitt, hülye faszok veszik be L.A.-ben azt a „De hiszen én annyira fontos vagyok!” baromságot, nem igaz? Ám ilyen alkalmakkor, amikor az ember nem mer kinézni a konyhaablakán, belátja a közmondás bölcsességét, hogy „jobb félni, mint megijedni”.

– Bárcsak letettem volna egy pár taposóaknát a kocsifelhajtó körül! – morogta, miközben figyelte, ahogy a helikopter végre megfordul, és meredeken belefúrja magát a felhőkbe.

Az igazi baj az volt, hogy Sam általában imádta a Copley’sban töltött időket. Szerette a gyönyörű tizennyolcadik századbeli házat mézszínű homlokzatával, saját pisztrángostavával és erdejével. Olyan volt ez neki, mint Sohaország Pán Peternek. A kerítés mögött egy öttagú csapatokra méretezett focipálya terül el, az erdőben kötélhinta – Jaco hullámvasútjai és körhintái helyett. Sam biztonságban, otthon érezte magát a Copley’sban, még ha volt is benne vagy tizenkét hálószoba, ahová soha be sem tette a lábát. De most… Érezheti-e itt még biztonságban magát valaha?

Összehúzta a szemöldökét, amikor a kitartó berregés a tudatáig hatolt. Nem hallotta addig, amíg a helikopter el nem szállt, de most megállapította, hogy a kaputelefonból jön.

– Josh! – ordította. – Megint azok a kibaszott riporterek? És hol van Jim?

Személyi titkára rohanvást érkezett a nappaliból, ahol telefonhívásokat bonyolított.

– Bocs, Sam! – sziszegte, kezével a mobilját takargatva. – New Yorkkal beszélek. Nem azt akartad, hogy kerítsem elő neked Harveyt? És szerintem Mr. Parker a médiaszobában van, a tévéközvetítéseket figyeli.

– A kurva életbe! – dörmögte Sam, és odarohant a falon lévő ezüst dobozhoz. – Mi értelme van személyzetet tartani, ha mindent magadnak kell csinálnod?

Dühösen rábökött a gombra.

– Ki az? – kérdezte, de rögtön vissza is hőkölt, amikor dübörgés töltötte be a szobát: száz kiabáló hang, fényképezőgépzárak kaotikus kattogása; úgy hallatszott, mintha lázadás tört volna ki odakint.

– Hel… Pier… – szólt egy recsegő hang.

Sam alig tudta kivenni a szavakat a zsivaj fölött.

– Kicsoda? – ordította.

– Helen Pierce. Engedjen be!

Jim Parker kiabált le a lépcsőn.

– Az ügyvéd. Engedd már be!

Ahogy Sam megnyomta a kapcsolót, amely a kaput nyitotta, egy erőteljes női hangot hallott a kaputelefonon keresztül.

– Ha bármelyikük akár csak az egyik lábát be meri tenni erre a birtokra – szólt a hang egy iskolaigazgatónő tekintélyével –, egy pillanat alatt elkapom a torkát, mielőtt kimondhatná, hogy „mukk”!

Máris tetszik nekem ez a tyúk, mosolygott Sam.

Új ügyvédjét meglepően szexinek találta. Idősebb volt, szigorúbb, mint az előző; ropogós blúzában és nagyon magas sarkú lakkcipőjében úgy festett, mint egy pin-up girl az 1940-es évekből. Vagy lehet, hogy újabban a rideg nőkre utazom? – gondolta Sam, miközben figyelte, ahogy Helen besétál az ebédlőjébe Eli és Valerie Lovell, a PR-nagymenő társaságában, aki szintén átrepült az Államokból erre a haditanácsra. Mind kezet ráztak, aztán leültek Sam vörösfenyő ebédlőasztalához. Ez volt a színész kedvenc szobája a házban, modern bővítménye a háromszáz éves épületnek, amelyet azért terveztek, hogy ellensúlyozza a ház antik hangulatát. Egy üvegfal egy halastóra és a mögötte elterülő pázsitra nézett, bár ma le kellett ereszteni a redőnyöket, hogy kiiktassák a fotósok nagy hatótávolságú lencséit.

– Nyüzsgőbb, mint odakint gondoltam – jegyezte meg Eli szokásos fanyar humorával.

– Nyüzsgő, mint egy háborús zóna – fintorgott Jim Parker.

– Sam, azt hiszem, még nem találkoztál Helen Pierce-szel – nézett ki Valerie a szarukeretes Chanel-szemüvege fölött. – Már dolgoztam vele, és jogi téren nincs nála jobb a krízismenedzselésben.

Sam felhorkant.

– Ha nem volna a Donovan Pierce, talán krízis sem volna!

Tudta, hogy goromba, de még mindig dühös volt Anna Kennedyre – és az egész Donovan Pierce-re –, amiért cserbenhagyták a végzéssel. Több kell ahhoz, hogy megbékítsék, mint hogy ideküldik a legjobb harci kutyájukat – az ügyvédet, akit eleve kapnia kellett volna!

Josh jött be, erős kávét hozott, és Sam egy hajtásra hálásan megitta. Az altatótól, amelyet hajnali háromkor vett be, hogy leállítsa a fejében végtelen körben kergetőző kérdéseket, még mindig kótyagosnak és elvarázsoltnak érezte magát.

– Hol volt eddig, Sam? – kérdezte Helen.

Sam újabb cigarettára gyújtott. Még fél tizenegy sem volt, de már elszívott egy egész paklival. Tudta, hogy rettenetes szokás, de úgy érezte, ma jó oka van rá. Szüksége volt valamire, hogy az idegeit csillapítsa.

– Eigan szigetén – válaszolta. – Egy pici hely Mull közelében. Biztosan nem hallott róla.

– Igazság szerint hallottam – mondta Helen. – Egy kis földi paradicsom, ugye? Csodálom, hogy visszajött.

Talán maradnom kellett volna, gondolta Sam. Nagy kísértést érzett, de Mike sürgette, hogy „szedje össze magát, és menjen, tisztázza otthon a dolgokat”.

Ehelyett most itt rejtőzött, az ebédlőjében, ahol az asztal újságokkal és magazinokkal volt teleszórva, és mindegyik azzal kérkedett, hogy „exkluzív” részleteket közöl a történetről. „Sam és Jess szakítása: az intim történet!”, „Miért hagytam faképnél? Jess beszél!”, „Mindig tudtam, hogy csaló, meséli Jess a barátnőjének”. Nagyrészt spekulációkról volt szó. Hála az égnek, Jessica még nem szólalt meg a nyilvánosság előtt, bár a tény, hogy Sam itt volt, ezer mérföldre „megtört szívű” menyasszonyától, elég világosan árulkodott arról, hogy mi megy végbe kettejük között.

– Gondolom, mindannyian tudjuk, mi zajlik a sajtóban – kezdte Jim Parker az asztalra mutatva. – Épp az előbb néztem végig a műholdas csatornákat; a hírmédia nagyjából ugyanezt ugatja.

Helen Pierce kinyitott egy jegyzetfüzetet.

– A szakma részéről mekkora támogatás látszik?

– Nehéz megmondani – tűnődött Jim. – Mindenki az elvárt szöveget nyomja: „Mondd meg Samnek, hogy sokat gondolunk rá”, meg a szokásos lószar, de L.A.-t egyedül csak abból lehet megítélni, hogy milyen filmajánlatok kerülnek az asztalra.

– Na és milyenek?

Jim Samre pillantott, aztán megvonta a vállát.

– Nyár van. Döglött időszak. Szerintem a „majd meglátjuk” álláspont marad addig, amíg nem tudjuk, mit hozott a konyhára Sam következő filmje. De őszintén szólva… – Vágott egy fintort. – Azt hiszem, okunk van az aggodalomra.

– Ó, de kedves! – mérgelődött Sam. – Rúgj csak belém, amikor már amúgy is a földön vagyok!

– Hé, haver, reálisan kell látnunk a dolgokat! – válaszolt vissza Jim. – Nagyon jól tudod, hogy senki vagy

Látszatországban, ha nem dől a lé. Ha filmenként félmilliárdot keresnél a stúdióknak, akkor most nem beszélgetnénk itt. Mindenki magasról tenne rá, hogy kit keféltél meg!

– Ez igaz, nézzük csak meg Charlie Sheent – bólintott Valerie. – Neki tényleg, tényleg mindent el kellett csesznie ahhoz, hogy lemondják a műsorát.

– És mi nem vagyunk Charlie helyzetében – jegyezte meg Jim. – Ő volt Amerika legnagyobb sitcomjának sztárja. Hm, Sam? Bár legyünk őszinték, a két utolsó filmje megbukott.

Sam gyűlölte, hogy úgy beszélnek a karrierjéről, mintha ő ott sem volna. Érezte, hogy védekezőállásba lendül.

– Jim, te mondtad nekem, hogy csináljam meg azokat a filmeket!

Jim széttárta a karját.

– Én kapom az ajánlatokat. Te és Eli döntötök. Ha ti a kudarcot választjátok…

– Figyelj, Jim, ez csapatmunka – utasította rendre Eli. – Ne minket hibáztass csupán azért, mert kiborult a bili!

Nem volt titok, hogy Eli és Jim nem szívelik egymást, mindkettő azért harcolt, hogy ő kormányozhassa Sam karrierjét. – Nézzék, uraim – mondta Helen határozottan – , összpontosítsuk a figyelmünket arra, amibe beleszólásunk lehet. Sam következő filmjének premierje egy-két hét múlva esedékes, igaz? Tehát a szakmához addig nem férünk hozzá. Szerintem koncentráljunk a médiára. Valerie, ez a te területed.

– A leggyengébb láncszem az a lány, Katie – mondta a PRos, és hátradobta fekete haját. – Egyértelműen őt kellene üldözőbe vennünk. Kelepcének feltüntetnünk az esetet, kiadnunk a sztorit, hogy megpróbált zsarolni bennünket.

– Nem úgy tűnne, mintha Sam így próbálna kimászni a kutyaszorítóból? – vetette fel Helen.

– Hát nem éppen ezen fáradozunk itt? – csattant fel Jim. – Nem hiszem, hogy túl késő volna beadni az embereknek, hogy Sam még csak nem is szexelt vele. Annak a lánynak nincs sok bizonyíték a kezében, tehát perrel fenyegethetjük, hatalmas kártérítést követelhetünk, ráijeszthetünk, hogy visszavonulásra kényszerítsük.

Helen gondterhelten nézett.

– Megtehetjük, de a tagadással azonnal ki kellett volna rukkolnunk. Sam szinte bevallotta a bűnét.

– Nem mondtam semmit! – dühöngött Sam.

– Valóban, és épp ez a probléma. Ha letagadta volna, és Jessica kiáll maga mellett, akkor átvészelhettük volna a vihart, ehelyett úgy fest a helyzet, hogy Jessica szó szerint kirúgta magát, és most a nyakunkon ez az egész…

Helen felkapta a Sun egyik példányát, és feltartotta, hogy mindenki elolvashassa a címet: „Bizarr Sam erőszakkal rám mászott”.

De hiszen ez baromság! – tiltakozott Sam.

– Igazán? – kérdezte Helen, miközben átfutotta a szöveget. – „Sam szexőrült volt, állandóan gyötört, hogy szexeljünk… Sam örökké szexelni akart, egy éjszaka ötször is nekem esett.”

Sam összerándult. Nem tudta rávenni magát, hogy megnézze a cikket, de így, hogy más olvasta fel, még rémesebben hangzott. A show-biznisz furcsaságai közé tartozik, hogy már ahhoz is iszonyú vastag bőr kell, ha az ember csupán a lábát akarja betenni az ajtónyílásba. A meghallgatások, visszautasítások, megaláztatások – nem tudod elviselni, csak ha csőlátásod és vasakaratod van. De ha egyszer bekerültél, lefoszlik rólad az a rinocéroszbőr. Hirtelen mindenki azt hajtogatja az életed minden napján, hogy milyen csodálatos, milyen szórakoztató, milyen jóképű vagy. És rászoksz, hogy ezt el is várd, az önbecsülésedet óvja a folyamatosan feléd áradó szeretet, bár a lelked mélyén tudod, hogy merő hízelgésről van szó. Ezért aztán, amikor mindezt elveszik tőled, a sértések és a kritikák mindennél jobban sebeznek.

– Ez igaz? – szorította sarokba Helen.

– Igen is, meg nem is – mondta kínlódva Sam.

– Igen is, meg nem is? Ez meg mit jelent? Hogy szexőrült?

– Nem! Az a lány egy régi barátnőm még abból az időből, amikor egyetemista voltam tizenöt évvel ezelőtt. Igen, szexeltünk, természetesen. És igen, én nagyon élveztem – ki nem, amikor tizenkilenc éves?

– Egyetértek – mondta Eli. Helen dühös pillantást vetett rá.

– De ez a cikk úgy állít be, mintha nőket erőszakolnék meg zsinórban. És az idő sincs megjelölve, úgyhogy az olvasók azt hihetik, mindez a múlt héten történt.

Valerie megvonta a vállát.

– Fineszes riportkészítés. Ez a módszerük.

– Nem pereskedhetünk?

– Minek? Hogy visszafordítsuk az időt? Különben ez csak elterel bennünket a fő problémától – tette hozzá Helen.

– Ami?

Ami az, hogy a hírnevét lehúzták a toalettben, és most mindenki szabadon pocskondiázhatja magát. Azzal, hogy előadta azt az eltűnési számot, a média nem juthatott semmi valós információhoz, így hát a mocsokban kezdtek turkálni, és nem nagy meglepetés, hogy találtak is exbarátnőket és elégedetlen riválisokat, akik boldogan mondanak rosszat magáról néhány fontért. A baj az, hogy ez így fog folytatódni mindaddig, amíg nem adunk nekik egy jobb sztorit.

Sam érezte, hogy hangosan ver a szíve, és megpróbált nyugalmat erőltetni magára. Nem kellett volna bevennie azt az altatót, másnap mindig ingerült lesz tőle. Úgy érezte, bárhová fordul, az emberek sárba akarják rántani, tönkre akarják tenni annak a hallatlanul kemény munkának az eredményét, amit a karrierjébe ölt.

– Egy jobb sztorit? – kérdezte Jim. – Mit akar ezzel mondani?

– Mit szólnának ehhez? – kérdezte Valerie, úgy tartva a kezét, mintha maga elé képzelné az első oldalas szenzációt.

„Sam és Jess: a második nászút.”

– Még első nászutunk sem volt! – tiltakozott Sam.

– Arra célzok, hogy nem kellene más, mint egy kibéküléses sztori. Minden meg van bocsátva, mindkettejüket hatalmas izgalom és publicitás övezi, és mi újra sínen vagyunk.

– Biztos, hogy ez véget vethetne ennek az egész Samostorozásnak – tűnődött Helen. – Maga mit gondol, Eli?

– Nem hiszem, hogy megoldható – morgott a menedzser. – Beszéltem Barbarával, az anyával. Még mindig arról papol, hogy Sam tökeit egy tálon akarja látni.

– De Jess utolsó filmjéről az a szóbeszéd járja, hogy pocsék – vetette közbe Jim. – Ha tényleg annyira rossz, talán nem bánnának egy pozitív fordulatot, hogy másfelé tereljék a figyelmet.

Sam majdnem eltátotta a száját. El sem akarta hinni, hogy ennyire cinikusan állhatnak egy olyan fontos kérdéshez, mint az ő élete.

Ide figyeljenek, maguk itt az én kapcsolatomról beszélnek! – szólt rájuk dühösen. – Nem egy bukott film miatt kell ködösíteniük!

Helen odafordult hozzá.

– Akar filmkarriert, vagy sem?

– Persze hogy akarok!

– Akkor megtesz bármit, ami ahhoz kell, hogy újra sínen legyen! Beszélt Jessicával? Szó lehet kibékülésről?

Sam hallgatott egy percig.

– Nem hiszem – sóhajtott. – Tudják, elrepültem a Cape-re, hogy beszéljek vele. Azonkívül beszéltem a barátaival is. De ez nem változtatta meg azt, amit mond.

– Nevezetesen?

– Hogy vége.

– Hát persze, eljátssza, hogy nem ismer pardont! – morgott Jim. – Azok az emberek, akik a US Weeklyt olvassák, azt akarják, hogy a lány mutasson erőt. Nem szeretnék, ha Jessica túl gyorsan beadná a derekát. Egy ideig hagynia kell, hogy te égesd magadat.

Sam dühösen meredt rá.

– És az nem elképzelhető, hogy őszintén összetört a szíve, amiért megcsalták, és többé a színemet sem akarja látni?

Egyébként szerintem talán így a legjobb… Csapata tágra nyílt szemmel meredt rá.

– Hogy lehetne így a legjobb, Sam? – döbbent meg Jim.

– Úgy, hogy azt hiszem, soha nem voltam szerelmes belé.

A csendet tapintani lehetett a szobában.

Valerie Rittyentett.

– Remélem, a sajtó nem hallgatja le ezt a szobát!

– És ezt meg is mondtad neki? – kérdezte Eli.

– Megemlítettem Cape Codon.

Jim Parker elsápadt.

– Megemlítetted. Sam, ez a karriered!

– Ez az életem! – csattant fel Sam. Érezte, hogy megfeszülnek az izmai.

Helen lenézett a jegyzeteire, az oldalt kocogtatta az aranyceruzájával.

– Oké, ha a kibékülés nem jöhet szóba, a rehabilitációról kell gondolkodnunk. Van valakinek ötlete?

Sam bámulta, ahogy Helen átvette a megbeszélés

irányítását. Pokoli hatásos! Az ügynöke, a menedzsere és a PRosa a legjobbak voltak a bizniszben, mind buldózer, de egy pisszenés nélkül behódoltak Helen Pierce-nek. Sam rengeteg nagymenőt látott a karrierje során – Hollywood az arrogáns egoisták természetes élőhelye –, de ebben a nőben volt valami több: vezérszellem és tekintély. Érezni lehetett, hogy tudja, mit csinál, és ami még fontosabb, képes azt meg is valósítani.

– Azt hiszem, elküldjük Samet Hazeldenbe – tűnődött Jim Parker. – Talán hat hét rehab lehet, amire szükségünk van.

– Rehab? – döbbent meg Sam. – Miért?

– Kit érdekel? Piáért, drogokért, szexért – torkolta le Jim. – Ez komoly lépés, mivel azt mutatja, beismered, hogy problémád van, és helyre akarod hozni.

– Hazelden remek hely, de főleg kábítószerfüggőkkel foglalkozik – szólt közbe Valerie. – Ismerek egy másik klinikát.

Nagyon kicsi. Nagyon diszkrét. A szexfüggőség a specialitásuk.

– De akkor az emberek azt fogják hinni, hogy szexfüggő vagyok! – tiltakozott Sam.

Eli megveregette a karját.

– Vannak ennél rosszabb dolgok is, apám.

– De ez nem igaz! A lány, Katie előtt mindössze kétszer szeretkeztem az elmúlt hat hónapban. Én és Jess nem voltunk éppen aktívak ezen a téren.

Valerie felnézett a plafonra.

– Édes istenem, remélem, nincs poloska a csillárban!

– Egyetértek Sammel – mondta Helen. – Ha lehet, ragaszkodjunk az „egyéjszakás őrültség” történethez. Őszintén szólva én nem hiszem, hogy a közönség – és főleg a nők – tényleg beveszik a szexfüggősztorit. Michael Douglas megúszta vele, mert akkor ez új ötletnek számított, de azóta láttuk Duchovnyt, Charlie Sheent, Tiger Woodst; ez lett a menekülési útvonala mindenkinek, akit letolt nadrággal rajtakaptak.

– Egy-két nagyon hatásos interjút kell készíttetnünk – javasolta Valerie. – A lehető legmenőbb műsorvezetőkkel.

Letterman már jelentkezett, és Ellen DeGeneres is.

Helen bólintott.

– Samet bűnbánóként kell feltüntetnünk. Hugh Grantre gondolok a Divine Brown-eset után. Tud könnyeket kipréselni, Sam?

– Még hogy tud-e könnyeket kipréselni? – hitetlenkedett Eli. – Sam a generációja egyik legnagyobb színésze!

– Igen, ez tetszik nekem! – lelkesedett Valerie. – Lehet ez a kiindulás, Sam: nem tudta Katie-ről, hogy eszkort, azt hitte, csak egy kedves, hétköznapi lány. Szereti Jessicát, de magányosnak érezte magát, mert oly sok időt töltenek egymástól távol. És maga csak egy hétköznapi srác, aki egy óriási, kövérre hízott, tetves hibát vétett.

Sam látta, hogy van ráció abban, amit mondanak, de már a gondolattól is elfogta a lámpaláz.

– Nem érdekel, mit csinálunk! De óvakodhatnánk attól, hogy a végén még nagyobb seggfejnek tűnjek, mint amúgy is? És kihagyhatnánk ebből Jessicát, amennyire lehet? Ez az én hibám, nem az övé.

– Pontosan ez kell! – kiáltott fel Valerie lelkesen. – Ez az, amit a közönsége hallani akar – sajnálja, ami történt, de még mindig szereti Jessicát.

– Remek! – mondta Helen. – Szervezzük meg az egyik talkshow-t. Közben pedig adunk a Sunnak egy exkluzív interjút. Nehezebb lesz szexmániás sztorikat publikálniuk, ha már leadtak háromezer szót „Magányom pokla” címmel. És Valerie-nek igaza van, használja azt a sort, Sam. „Az én hibám, nem az övé.” Ez jól átjön.

– Játsszunk rá a skóciai útjára is – ajánlotta Valerie, és botoxos arca szinte megélénkült. – Valami olyan megsebzettművész-a-vadonban megközelítésből. Talán elejthet egy célzást a zöld kérdések iránti érdeklődéséről, meg ilyesmi. Aztán, hogy előrelépjünk, meg kell látogatnia néhány ingyenkonyhát, gyerekotthont, esetleg egy-két menekülttábort. Talán Haitin. Vagy Szudánban. Közönséges embereknek kell szánnia az előadást.

Sam összerezzent.

– Szeretném, ha ez a magánügyem maradna.

– Már nem lehet! – torkolta le Helen csípősen.

Eli Jimre nézett.

– Mit szólsz ahhoz, hogy találnunk kéne Samnek egy szuperforgatókönyvet? Semmi sem segítene úgy rajta, mint egy rakás jó kritika. De a szerethető gazfickó klisét el kell kerülnünk. Sebezhető, ügyetlenkedő britre van szükségünk, amilyen Grant volt a Notting Hillben.

– Sok szerencsét, hogy találj egy ilyet! – gúnyolódott Jim, és megigazította az inge kézelőjét. – A jó romantikus komédiaforgatókönyvek olyan ritkák, mint a fehér holló.

Samnek hirtelen támadt egy ötlete, egy olyan ötlet, amelyről tudta, hogy működhet. Meglátta a fényt egy nagyon hosszú alagút végén.

– Mi volna, ha én magam írnék egy forgatókönyvet? – Körülnézett a szobában. Mindenki bólogatott, de tudta, hogy csak a kedvében akarnak járni. – Komolyan, miért ne? Már írtam egy show-t, amit elvittünk az Edinburgh Fringe-re.

– Hát persze, haver – mondta Eli. – Máris láss neki!

Basszátok meg, gondolta Sam, miközben az ügynöke, a menedzsere és a PR-osa tovább beszélt arról, hogyan rendezzék el ennek a Sam Charlesnak nevezett figurának az életét. Meg tudom tenni. Tényleg meg tudom! Ideje volt, hogy Sam, az igazi Sam hozzálásson, és végre önmaga legyen.

17

– Tehát. Mindent mesélj el róla!

Anna hosszan belekortyolt a borába. Ó, istenem, gondolta, más sem hiányzik, mint hogy a lazítós estéjén újraélje a Sam Charles-kudarc rémálmát két legjobb barátnője szórakoztatására!

– Nem mindennap láthatja az ember a kebelbarátnőjét a News at Tenben! – lelkesedett Cath.

– Azonkívül – tódította Suzanne kíváncsi szemmel – szeretnénk az új barátodról, Samről is hallani!

Anna kis ebédlőasztala körül ültek, és sauvignon blanc-t szopogattak, miközben Anna a házhoz rendelt kínai vacsorát az ezüstfólia tálkákból porcelántányérokra tette át. Olyan volt, mint a régi szép napokban, amikor a King’s College-ba jártak, és a három lány közösen bérelt egy házat Bermondsayben. Már kinőttek az egyetemistakorból – Suzanne most háziorvos volt Balhamben, Cath pedig az egyik nagyobb újságüzletnek dolgozott, „flancos karácsonyi dekorációkat hajtott fel”, ahogy ő fogalmazott –, de változatlanul élvezték, hogy ugrathatják egymást, és pletykálkodhatnak.

– Nincs mit mesélnem – hárított Anna. Próbálta bagatellizálni a témát. – Sam Charles egy ügyfél volt, becsaptak bennünket a közlési tilalommal. És most filmre vesznek, amikor kiviszem a szemetesvödrömet.

– Nem hiszem el, hogy Sam Charlest képviselted, és még csak nem is szóltál róla! – tett szemrehányást Suzanne tréfás sértődöttséggel. – Magát Sam Charlest!

Anna nevetett.

– Az ilyesmi nagyon gyorsan történik. Megkapod a felkérést az ügyféltől, megkapod a végzést – vagy nem. Ennyi, itt a sztori vége. Nem olyan, mintha az Oscar-díj-kiosztóra hívnának meg. Aztán meg létezik kliensi titoktartás, meg ilyesmi, igazán nem várhatjátok, hogy ti legyetek az elsők, akiknek szétkürtölöm.

Cath kiitta a borát, és az üveg után nyúlt.

– Ha arra gondolok, hogy néha még sajnáltunk is! Mindig annyira elfoglaltnak tűnsz, mostanában soha nincs időd, hogy kirúgj velünk a hámból. Azt hisszük, hogy halálra dolgozod magadat, aztán kiderül, hogy egész idő alatt ezt az izgalmas, titkos életet éled!

– Izgalmas? Kemény munka és szüntelen stressz – állította Anna.

Cath lebiggyesztette az ajkát.

– Ó, ezt nevezed te kemény munkának? A sok paparazzót meg filmsztárt? Én az egész hetet azzal töltöttem, hogy ezüstlamé hóembereket nézegettem.

– Ez a Sam tényleg olyan isteni a hús-vér valójában is? – kérdezte Suzanne. – Csuda szexi volt abban a Blue Hawaii remake-ben. Fantasztikus, milyen kockás hasa van!

– Igen, az – mondta Anna szórakozottan.

Visszagondolt a pillanatra, amikor együtt álltak a jacht fedélzetén, a jelenet intimitására, a frottírköpeny alól kilátszó napbarnított felsőtest bőrére. Érezte, hogy a nyakán pír bizsereg.

Cath figyelmét nem kerülte el a zavara.

– Várj csak, te láttad a kockás hasát? – kérdezte leesett állal.

Anna feltartotta mindkét kezét.

– El kellett mennem Caprira, hogy kikérdezzem, azon a jachton…

– Állj, állj! – szólt rá Cath izgatottan. – Tekerj vissza! Láttad a kockás hasát? Egy jachton? Caprin? Tudtam, hogy jogot kellett volna tanulnom.

Anna belekortyolt a sauvignonjába, próbálta megőrizni a nyugalmát.

– Ne csináljátok már! Itt vagyunk, három sikeres, intelligens nő, és kockás hasakról beszélünk!

Cath felhorkant.

– Együtt lógtál a világ leghíresebb nőcsábászával, Sam Charlesszal. Szerinted miről beszéljünk? Tolsztojról? Ugyan, nyögd már ki, mennyire szívdöglesztő!

– Nagyon vonzó.

– Tetszik neked! – vigyorgott Suzanne.

– Nem – hazudta Anna. – Egy ügyfél.

– Miért kefélte meg azt a kurvát?

– Melyik részét nem érted a kliensi titoktartásnak?

Suzanne teletöltötte Anna poharát.

– Térjünk erre vissza később, amikor már leitattunk a piával, jó?

Anna örült, hogy eljöttek a barátnői. Cathnek igaza volt, tényleg túl keményen dolgozott, mindig talált valami kifogást, amikor elhívták egy italra, és hiányzott neki az évődés és a melengető barátság, különösen az elmúlt hét elszigeteltsége után. Igazság szerint annyira stresszes és morgós volt, hogy ezt a pletykaestét is majdnem lemondta. Most örült, hogy nem tette.

– Na és a Sam Charles-ügytől eltekintve mi újság veled?

Jobb az új cég, mint az előző volt?

Anna beledöfte villáját a tésztába.

– Mindkét felettesem utál. Amit, azt hiszem, haladásnak tekinthettek; a Davidsonnál csak a közvetlen főnököm nem bírt. – Le van a főnök szarva! – közölte Suzanne.

Mindig könnyűsúlyú volt az ivásban; elég volt neki két pohár bor, és a tettrekész orvos máza már le is olvadt róla.

– Mi van még? – kérdezte Cath. – De munkáról többet nem beszélhetsz!

– Hát… Sophie férjhez megy.

A lezserség, ahogy bedobta ezt a mondatot a beszélgetésbe, még önmagát is meglepte.

Cath és Suzanne egyszerre tette le a szemüvegét, és mintha azonnal kijózanodtak volna.

– Ó, nem! – sóhajtott fel Suzanne. – Miért nem mondtad el nekünk? Hogyan? Mikor?

Anna felfújta az arcát, és megvonta a vállát.

– A szüleim közölték néhány hete. Az esküvő jövő hónapban lesz Olaszországban.

– Csak nem abban a káprázatos villában?

– De bizony abban – bólintott Anna.

Próbált tárgyilagosan gondolni a tényre, mint valami távoli ismerősről szóló hírre vagy pletykára, de még mindig nehezére esett, hogy hangosan kimondja. Biztosan a bor teszi, gondolta.

– Elmész? – kérdezte Cath.

– Nem. Azt mondtam nekik, hogy túlságosan leköt a munkám, holott a legtöbb megbízásom elpárolgott az elcseszett Sam Charles-ügy óta.

– Szerintem el kéne menned – mondta Suzanne határozottan.

– Igen, egyetértek – tette hozzá Cath –, ne add meg neki azt a szaros elégtételt!

– Ti ketten pont úgy beszéltek, mint a szüleim.

Suzanne nem vett róla tudomást.

– Nehéz lesz, de néha egyszerűen neki kell futnod, abban a reményben, hogy sikerül átjutnod a túloldalra. Mert, tudod, az egy jobb hely odaát. Túl ezen.

Anna kortyolgatta a borát, a cseresznye és az egres ízére összpontosított, ahogy a finom nedű lecsorgott a torkán.

– Nem akarok beszélni róla! – jelentette ki végül.

Lelke egy része kétségbeesetten vágyott rá, hogy megtárgyalhassa valakivel Sophie esküvőjét – belül mélyen érezte, hogy részben azért hívta meg a barátnőit, mert szeretett volna megszabadulni összekuszálódott érzései terhétől, szerette volna kibogozni őket, tisztázni, hogyan is érez valójában. De most, hogy kimondta, vészesen közel állt a síráshoz, és nem akarta, hogy régi barátnői tanúi legyenek a könnyeinek.

– Ó, hallottátok, hogy Maggie McFarlane-nek valami csuda klassz új bankár barátja van? – terelte a beszélgetést biztosabb vizekre.

– Maggie? Igen, a Match.com-on ismerte meg.

– Mintha azt mondta volna, hogy soha nem keresne partnert az interneten.

– Sohase mondd, hogy soha! – mosolygott Cath. – Főleg, amikor csuda klassz bankárok futkosnak az utcán.

Suzanne Annára nézett a szemüvege fölött.

– Szerintem vissza kéne térned oda. A partnerkereséshez, úgy értem.

Anna felhorkant, próbált nem tudomást venni a megjegyzésről.

– Ahogy én Annát ismerem, George Cloonyval randevúzik a titkos életében, amelyről nem hajlandó beszélni nekünk – tréfált Cath.

– Túl elfoglalt vagyok, hogy férfiak után kajtassak.

– Mintha azt mondtad volna, hogy elapadt a munka a Sam Charles-végzés után.

– Hagyjátok abba a molesztálást, vagy közlési tilalmat rendelek el rátok!

Suzanne előrehajolt, és megszorította Anna kezét.

– Szívem, eltelt két év. Hányszor szeretkeztél ezalatt?

Anna érezte, hogy görcsbe rándul a gyomra. Ez az a fajta kérdés volt, amelyre végképp nem akart válaszolni.

– Mi ez? – próbálta eltéríteni az aggodalmukat. – Az Állami Egészségügyi Szolgálat felmérése?

– Tudtam. Egyszer sem – mondta Cath helytelenítő hangsúllyal.

– Azt hittem, már túl vagy Andrew-n – kesergett Suzanne.

Anna azonnal tudta, mire céloz.

– Túl is vagyok – sóhajtotta. – A tény, hogy négy hét múlva elveszi a húgomat, éppenséggel nem késztet arra, hogy cigánykerekeket hányjak, de nem ő az oka, hogy egyedül vagyok.

– Akkor van egy hónapod, hogy találj valakit.

– Nem megyek el az esküvőre!

– De ha tényleg túl vagy rajta, hogyan tudnád ezt jobban szétkürtölni a világnak, mint ha megjelensz Toscanában valami szexi fiatal kan karján? Felejtsd már el az áldozat szerepét!

Mozdítsd meg a feneked, és hozd lendületbe a dolgokat!

– Mit szólnál Sam Charleshoz? – kérdezte Suzanne.

Anna hozzávágott egy posztópárnát.

– Miért? – Suzanne kivédte a párnát. – Te már voltál vele egyszer Olaszországban. Kérj tőle visszavágót!

– Először is, az ügyfelem. Másodszor, gyűlöl. Harmadszor, filmsztár. Ó, és mellesleg egy csaló.

– Csinosabb vagy, mint az az eszkortlány – állapította meg Cathy.

– Ó, köszönöm! Tekintsem ezt ösztönző szónoklatnak a részetekről?

– Igen, és a jelszavam: „Gondolj a kockás hasra!”

Este fél tizenegy volt, mire a barátnői végül elmentek. Anna lekaparta a tányérokról a maradékot a szemetesbe, kiöntötte a két üveg bor maradékát egy pohárba, és visszaült a kanapéra. Odakint már besötétedett, és a sarokban álló egyetlen lámpa halvány fényt vetített a szobára. Három évvel azelőtt tovább nyújtózott, mint ameddig a takarója ért, amikor megvette a Rosemary Cottage-ot, egy pici, fehérre meszelt sorházat Richmondban, de ez volt élete legjobb döntése. Nem igazán hallotta a folyót, és a közeli Heathrow-ra tartó repülőgépek gyakori zúgását sem lehetett ideálisnak nevezni, de néha becsukta a szemét, azt képzelte, hogy egy csodálatos kis faluban van a Cotswoldsban, és az összes bánata szertefoszlott. Nem mintha ez ma este működött volna. Pillanatnyilag minden mást elhomályosított a félelme, hogy elveszítheti az állását. És talál-e másikat egy ilyen nyilvános bukás után? A médiajogi munkát nem sújtotta annyira a recesszió, mint más területeket – színészekre és sportolókra mindig lehetett számítani, hogy káoszt csinálnak az életükből –, de a cégek kemény rendelkezéseket hoztak, szükségmegoldásként megelégedtek a meglévő alkalmazottakkal, és nem bővítették a létszámot. És ha nincs munkája, fennáll a reális lehetőség, hogy elveszti ezt a csodálatos kis házat. Összerázkódott a gondolattól, hogy a dolgok milyen gyorsan szét tudnak hullani.

„Rajta, Anna!” – suttogta magában. „Felejtsd már el az áldozat szerepét!” Ezt mondta Cath, és ez megszívlelendő tanács volt. Tulajdonképpen mi olyan rossz? „Van egy csodás házad, szép lábad és jó eszed” – mosolygott magában. Ez lehetne a randevúprofilja a Match.com-on.

Lekapta az iPadjét a dohányzóasztalról, bekapcsolta, és beírta a Match.com-ot a Google-ba.

– Kezdje el a love storyját! – jött az utasítás.

– Szükségem van egy cigire, motyogta, és lenyúlt a táskájáért a kanapé lábához. Ahogy matatni kezdett benne, keze rögtön hozzáért valamihez, ami a tetejére volt begyűrve. A barna boríték volt, amelyet Ruby Hart adott neki a Green Parkban. Azt tervezte, hogy majd átfut rajta az irodában, de mire az íróasztalához ért, Ruby állításai még nevetségesebbeknek és lényegtelenebbeknek tűntek a saját élete fényében, mint amikor a lánnyal beszélt.

Rágyújtott egy cigarettára, és egy pillanatig tétovázott, mielőtt letette az iPadet maga mellé, és az ölébe borította a boríték tartalmát. Meglepően kevés anyag volt benne. Néhány újságkivágás, Amy Hart boncolási jegyzőkönyvének másolata, és egy fotó egy csinos, szőke lányról, aki nem lehetett több tizenkilenc-húsz évesnél. Gyorsolvasással végigfutott a dokumentumon, és azonnal látta, hogy Rubynak igaza volt: a bulvárlapok valóban mutattak némi érdeklődést Amy halála iránt az esetet követő napokban – „Szappanoperasztár barátnőjének tragédiája” –, de a tárgyalás után már semmi nem szerepelt az újságokban. Kivéve egy rövid hírt a Globe-ban, amely arról tudósított, hogy vizsgálat folyik a „Ryan Jones szappanoperasztárhoz köthető partilány” halálával kapcsolatban.

Anna megnézte a cikk dátumát: azon a szombaton jelent meg, amikor az egész világ a Sam Charles-üggyel volt elfoglalva. Amy Hart halálhíre szerencsés volt, hogy legalább a tizenhetedik oldalra bekerülhetett. Anna igazán jól tudta, hogy a Globe szinte az egész lapot Samnek és Jessicának szentelte.

Az újságkivágást bámulta, és fülébe csengtek Ruby Hart szavai: Tudom, milyen joggal foglalkozik, Miss Kennedy. Gazdag emberek ügyeit tussolja el! Sajgó szívvel gondolt az emlékre. Tudta, hogy sokkal nemesebb célokért választotta a médiajogot, mint hogy izgalmas, jól fizetett és érdekes munkája legyen. Hírőrült volt – ez volt az egyik közös vonásuk Andrewval és a médiaügyvéd élete lélegzetelállítóan izgalmas lehetőségeket kínált arra, hogy a történések közepében érezze magát.

De Ruby velejéig erkölcstelennek állította be a szakmai életét, és Annát zavarta, hogy a fiatal lánynak ez a véleménye róla.

Mi baj származna abból, ha egy kicsit jobban belenézne ebbe? – tette fel magának a kérdést, amikor elkezdte az egyik elsőként megjelent cikket behatóbban tanulmányozni. Egy fotó is szerepelt benne: Amy, kéz a kézben Ryan Jonesszal, kisétál egy éjszakai mulatóból. Alig lehetett felismerni a családi fotón látható természetes szőke lányt. Itt a haja hosszabb volt, és platinaszőke. Karcsú lábak, toronymagas sarkú cipőben. Ez a lány magabiztos, gyönyörű, öntudatos volt.

Milyen kár érte, gondolta Anna, és hirtelen elfogta a vágy, hogy segítsen Ruby Hartnak. Elnyomta a cigarettáját, kézbe vette az iPadjét, és begépelte a Google-ba: „Ryan Jones”. Tucatjával szerepeltek a színészről bulvárlapsztorik: egy flört egy nagy mellű valóságshow-tévésztárral, egy friss ítélet ittas vezetésért, részvétel egy bunyóban egy nyugat-londoni kocsmában, sőt még egy rasszista kirohanás is a Notting Hill-i karneválon.

Hmm, remek fickó! – gondolta Anna. Ivott egy kortyot a borából, aztán tovább olvasott.

„Ritka eset az ilyen az életet másoló művészetben: a rosszfiú szappanoperahőst, Ryan Jonest tegnap azzal vádolták meg, hogy rátámadt egy zenészre, és »rasszista sértéseket« vágott a nő fejéhez a vasárnapi karneválon. Ryan Jones, aki az autószerelő Jamie Doyle-t játssza a Barclay’s Place-ben, múltkor egy ellentmondásos eset főszereplője volt az egyik epizódban: egy ázsiai család költözött az utcájába, és a figurát, akit Jones játszik, letartóztatták gyújtogatásért egy gyanús tűzesetet követően.

– Az embereknek nem szabad összekeverniük azt, ami a tévécsatornán, és azt, ami a való életben történik – jelentette ki Blake Stanhope, Mr. Jones PRmenedzsere…”

Anna érezte, hogy eláll a lélegzete. Újra elolvasta a cikk utolsó sorát, ezúttal lassabban. Blake Stanhope képviseli Ryan Jonest!

Az idő mintha megállt volna, míg a szavak jelentősége elhatolt a tudatáig, aztán a pulzusa száguldani kezdett. Rákeresett Blake Stanhope saját weboldalára, és legörgette Stanhope klienseinek listáját. Ryan nem volt köztük. De hát Blake-nek több száz ügyfele lehetett az évek során, akik közül néhánnyal ő személyesen, másokkal nyilván a csapata foglalkozott.

Anna az újságkivágás Amyről és Ryanről készült szemcsés fotójára meredt. A férfi egy gengszter, egy másokat terrorizáló, erőszakos fráter, ha hinni lehet a róla keringő történeteknek. De elképzelhető-e, hogy köze volt Amy halálához? Lehet, hogy Ruby Hartnak igaza van, és ő lökte le a lányt a lépcsőn? És utasította Blake-et, hogy minimalizálja a sajtóhíreket arról, hogy beidézték a tárgyalásra?

Annának kiszáradt a szája, ahogy végiggondolta a dolgot. Ha Blake képviseli Ryant, miért ne akart volna két legyet ütni egy csapásra azzal, hogy kiszivárogtatja a Sam Charles-sztorit a sajtónak? Így bezsebelhetett egy rakás pénzt a „Katie és Sam szexkluzívért”, ugyanakkor biztosíthatta, hogy Ryan Jones nem kerül reflektorfénybe.

Anna a homlokát ráncolta. Lehet, hogy paranoiás? Egy kis hang a fejében arra intette, hogy higgadjon le. De nem! Ez pontosan az a kettős győzelem volt, amelyet Stanhope megjátszhatott.

Dühöngött, úgy érezte, kihasználták. Az igazságtalanságtól mintha tüskét döftek volna a torkába. Te szemétláda! – gondolta, miközben Blake Stanhope komoly fekete-fehér fotóját nézte a weboldalon.

Szeme Amy Hart fényképére tévedt. Csinos, mosolygós, reményteli. Sam Charlesnak nem tudott segíteni, de talán Amynek tud. Felvette a telefont, és tárcsázta a számot, amelyet Ruby a barna boríték hátára firkált.

– Ruby? Anna Kennedy beszél.

– Tudtam, hogy fel fog hívni!

Anna szinte látta, ahogy a fiatal lány belemosolyog a telefonba.

– Szeretnék segíteni magának, Ruby. Szeretnék segíteni, hogy kiderítse az igazságot a nővéréről.

– Mindent elolvasott, amit odaadtam?

– Igen – válaszolta Anna, és közben már azon tűnődött, mi lehetne a következő lépése. – És azt hiszem, érdemes volna Ryan Jonesszal találkoznom – tette hozzá, mivel rájött: most rajta a sor, hogy két legyet üssön egy csapásra.

18

Öltönyt vett. És nyakkendőt. Egek, mióta nem volt rajta nyakkendő! Sam odahajolt a fürdőszobatükörhöz, és megigazította a csomót. Talán Windsor-csomót kellett volna kötnie? Vagy az túl hivatalos? Tudta, hogy helyesen kell döntenie, mivel ma lesz a Nagy Alkalom: megjelenik a Billingtonban, vagyis önként és dalolva besétál az oroszlánbarlangba. Újra meg újra végignézte Hugh Grant szereplését a Leno talkshow-ban, alaposan megjegyezte, hogyan ült, mit mondott, még azt is, hogy milyen ruhában volt a színész. Innen jött az öltöny. Hugh fehér inget és narancsszínű nyakkendőt viselt, mint egy magániskolái diák. Tiszteletre méltó, tiszteletteljes hatást keltett. Bűnbánó, ezt a szót használta Helen Pierce. Vajon én bűnbánónak tűnök? Vagy csupán egy aljas nőcsábásznak?

Feszengett a hotel lakosztályának fülledt hőségében, úgyhogy levette a nyakkendőt, és kigombolta az ingén a legfelső gombot. Mit számít? – gondolta dacosan. Az embereknek már amúgy is megvan a véleménye, ha az elmúlt két hét véget nem érő újságcikkeiből tájékozódnak.

Mindenképpen sárba fogja rántani a sajtó, bármit mond, vagy bárhogyan fest is a Billingtonban. Hát nem ezt követeli manapság a hírességeitől a közönség? Látni akarják őt miszlikre szaggatva, mielőtt megengedik, hogy térden csúszva visszakússzon, és megbocsátásért könyörögjön. Az egyetlen vigaszt az jelentette, hogy David Billington a talkshowházigazdák elegánsabb, intellektuálisabb változatához tartozott.

Épp az elmúlt hetekben sugározták a beszélgetését Paris Hiltonnal, amely a Frost/Nixon-interjúra hajazott.

Ha van megfelelő ember ebben a műfajban, az Billington. Egy kis szerencsével még a tökéletes interjú is kikerekedhet belőle.

– Iszonyú hőség van itt – panaszkodott, és visszamasírozott a lakosztály nappalijába, ahol a menedzsere üldögélt. – Nem csinálnál valamit a hőmérséklettel?

Tudta, hogy csak ideges. A show-t délután háromkor veszik fel az este tízórai adáshoz, és bármelyik pillanatban indulniuk kell a Time Square-i stúdiókba.

– Lazíts! – szólt rá Eli, aki a tévécsatornákon szörfölt. – A hőséggel semmi baj. Csak premierlámpalázad van.

– Premier? – lepődött meg Sam. – Azt hiszed, hogy rendszert csinálok ebből?

– Szófordulat volt. Ülj le, egyél egy kis gyümölcsöt. Jézusom, kikészülök tőled!

Sam odament az ablakhoz, és kibámult Manhattan sziluettjére a diszkrét Upper East Side-i hotel szobájából, amelybe a menedzsere bejelentette. Minden olyan távolinak tűnt, mintha egy város rajzát nézné egy gyermek meséskönyvében.

– Figyelj, Sammy! – Eli a háta mögé lépett, és úgy masszírozta a vállát, mint egy bokszoló edzője egy nagy mérkőzés előtt. – Légy önmagad. Mondd, hogy sajnálod, kürtöld szét, menynyire szereted Jesst, mosolyogj, amikor Dave a töködet szorongatja, aztán már ott sem vagyunk. Ahogy gyakoroltuk, jó?

Eli felfogadott egy Monica Glenn nevű médiacoachot, a nem verbális kommunikáció mesterét, és az elmúlt néhány napot azzal töltötték, hogy az interjút imitálták. Természetesen egy dolog Monica műhelyében elbűvölőnek és alázatosnak mutatkozni, és egészen más ugyanezt a tévéstúdió vakító fényei és magas nyomása alatt előadni.

A Sun-interjú jól sikerült. „Sam Charles: Idióta voltam”, üvöltött a cím. Sam megtört, elmondta, mennyire sajnálja, hogy mindenkit lejáratott, elmondta, mennyire megérti, hogy Jess – és a rajongói – dühösek. De a cikk írója rokonszenvezett vele, és jól felfújták Sam addig makulátlan hírnevét és a tényt, hogy csupán egyetlen korábbi barátnő bukkant fel a sárdobálás szándékával. Igazság szerint ez nagyrészt Valerie és Helen színfalak mögötti munkájának volt köszönhető; azt a néhány nőt, aki megpróbálta eladni a sztoriját, már azelőtt lefizették, hogy alkalmuk lett volna bármilyen befeketítő interjúra. Sam csak remélhette, hogy David Billington is hasonlóan együtt érző lesz.

– Fiúk, hír Billingtonról! – nyomult be Valerie a szobába, a blackberryjével hadonászva.

– Jó vagy rossz?

– Nem fogok mellédumálni, nem jó – mondta. – David Billington autóbalesetet szenvedett ma reggel. Semmi komoly, de legalább egy hétig nem lesz a show-ban.

– És ki lép be helyette?

Valerie összeszorította az ajkát.

– Neil Peters.

– Peters? – nyögött fel Sam, és az ágyra rogyott. – Bassza meg!

– Tudom, tudom, nem ideális. De ezen nem fognak változtatni. Úgy tűnik, hogy a tévétársaságnak nagy tervei vannak vele.

Sam érezte, hogy elszáll belőle a remény. Most aztán meg van cseszve! Neil Peters brit komikus volt, akinek valahogy sikerült betörnie az amerikai tévébe. Kétségkívül sikeres és befolyásos figurának számított; mintha Cambridge-ből egyenesen a BBC2 egyik hetente jelentkező szatirikus hírműsorába diplomázott volna, aztán egy saját, formalitásokat felrúgó csevegős show-t vezetett a Channel 4-on, és miután sikerült valahogy a CAA-nél egy topügynöki állást szereznie, most az Államokban vert hullámokat. A brit sajtó bizonyos részei mérhetetlenül önteltnek bélyegezték, de a bosszantóan magabiztos modorával mesterien tudott főcímekbe kívánkozó idézeteket kicsalni hírességekből. Amitől most Sam ösztöne azt súgta, hogy fusson, amerre lát.

– Nem tudjuk egy héttel eltolni az interjút? – kérdezte.

Valerie a fejét rázta.

– Most vagy soha, Sam. Újra az oldalunkra kell állítanunk a közönségét; meg kell változtatnunk az emberek véleményét a történtekkel kapcsolatban, a maga szemszögéből is el kell mondanunk a sztorit. Most kell ütnünk a vasat, amíg meleg, és amíg esélyünk van rá, hogy elfogulatlanul meghallgatnak.

– Épp ezért aggódom! Gondolja, hogy Peters megadja nekem az elfogulatlan meghallgatás esélyét? Billington helyett lép fel, és nyilván be akar vágódni a főnököknél, így aztán mindent elkövet majd, hogy egy fantasztikus exkluzív interjúhoz jusson, nem gondolja?

– Hát akkor add meg neki – szólt közbe Eli.

– Mit?

– Nyisd meg a vízcsapokat. Sírd ki a kis lelkedet! Ez az, amit a rajongók látni szeretnének.

– Nem tudok csak úgy sírni! – tiltakozott Sam. – Annyira színpadiasnak tűnne.

– Színpadias is, Sam! – mondta Eli. – Mit gondolsz, miről szól ez az egész hatalmas cirkusz? Nem más, mint szórakoztatás, fiacskám. Add meg az embereknek azt, amit akarnak!

Sam leesett állal bámult rájuk. Mindez úgy hangzott a szájukból, mintha ő valami zsonglőrködő fóka volna, aki arra van, hogy karikákon ugorjon keresztül az amerikai publikum kedvéért.

– Nem tudom, képes lennék-e ilyen… becstelenségre.

– Ez nem becstelenség, hanem színészi játék – mondta Eli. – És ebben a legjobb vagy, nem?

Valerie telefonja pityegni kezdett. Ránézett, aztán visszadobta a Birkin-táskájába.

– Itt a kocsi – közölte Samre pillantva. – Showtime!

Sam kényelmetlenül fészkelődött a székében, és egy pihét bámult a térdén. A reflektorok kellemetlen forróságot árasztottak, és érezte, hogy a stúdió közönsége egy emberként visszatartja a lélegzetét.

– Ő… nem volt prostituált – dadogta. – Úgy értem, kedves lánynak tűnt.

Neil Peters diadalittas arckifejezése elárulta, hogy rosszat szólt, de mondania kellett valamit. Bármit.

– Kedves lánynak? – mosolygott Neil. Suttogás futott végig a közönségen. – Ez mint kedves lány? – mutatott fel a háta mögé a videó vetítővásznára.

Sam összerándult, amikor az eszkort Katie képe felvillant. Egy férfimagazin számára készített fotósorozat egyik darabja volt: Katie egy ágyon hevert, és nem volt rajta más, mint némi fekete alsónemű. A közönség hahotában tört ki.

Sam még lejjebb csúszott a székében. Tudta, hogy Monica pontosan erre mondta, hogy ne tegye. „Üljön egyenesen, nézzen a szemébe!” – ismételte el újra meg újra. „Nézzen úgy, mintha semmi szégyellnivalója sem volna, és az emberek ezt fogják kiolvasni a testtartásából.” Élénken el tudta képzelni, mit olvasnak ki az emberek éppen most a testtartásából. Bűntudatot. Bűntudatot és szégyent.

– Pajzán, de kedves – mosolygott önelégülten Neil, aki szemmel láthatóan élvezte Sam kínlódását.

– A francba, nem! – kiabált be valaki az első sorból. – Az a lány egy kurva!

Ettől újabb suttogáshullám támadt a közönség soraiban.

– Volt olyan kedves, mint Jess? – kérdezte Neil.

A stúdióban azonnal halálos csend lett. Íme a gyilkos kérdés, ezért értékelte a tévéhálózat Neil Peterst olyan nagyra. Látszólag ártatlanul hangzott, de mindenki tudta, mire vonatkozik valójában. Jobb volt ez a lány, mint Jess, az ágyban? Azért fordult Sam egy csinos eszkortlányhoz, mert Jessicát, a nemzet dédelgetett kedvencét nem lehetett lepedőakrobatának nevezni?

Sam megdermedt. Mit mondhatna? Az igazat? Hogy Jessica még az ágya közelébe is ritkán engedte, nemhogy az ágyába? Nem, az amerikai közönség semmi rosszat nem akar Jessről hallani, ez világos. Valamit azonban mondania kell. De mit? Légy elbűvölő, erre intette Eli.

– Egy úr nem beszél így egy hölgyről – próbált Sam elszántan viccet faragni a kérdésből.

– Ugyan, Sam! Mondja el! Történt ilyesmi már korábban is? Magányos az élet fent a topon, távol az otthonától. Az ember elcsábulhat, ha egy csinos lány vissza akarja kísérni a szobájába.

Peters jól értett a fogásokhoz, amelyekkel meg tudta mosolyogtatni az embereket. Sam kibámult a stúdió hallgatóságára, hunyorgott a lámpák fényében az arcok tengerére, amelyek mintha mind rajta nevettek volna. Örült, hogy laza az inge nyaka. Érezte, hogy izzadság csurog végig a tarkóján.

– Nem. Ilyesmi nem történt korábban.

– Akkor mit keresett a Playboy Mansionben?

– Elnézést?

Járt néhányszor Hugh Hefner játékpalotájában. Jesszel és néhány barátjával L.A.-ből. Remek hely volt egy italra és szakmabeli ismeretségek felfrissítésére.

– Láttam ott körülbelül egy évvel ezelőtt – nyomult Peters. – Jól érezte magát, ahogy emlékszem.

Sam érezte, hogy túlfeszített idegei elpattannak.

– Álljon csak meg, egy partira voltam hivatalos! – Hangja reszketett a dühtől. – Jesszel voltam. Ebből kiindulva akar valami mocskos állatnak feltüntetni?

– Egyáltalán nem ezt mondtam.

Peters előadta egyik védjegy vállrándítását: óvta az ártatlanságát – hé, hiszen csak egy kérdést tettem fel, nem igaz? –, ugyanakkor bevonta a nézőközönséget, cinkosává tette őket, azt az érzést keltette bennük, hogy mind átlátnak ezen az ostoba brit színészen.

Újabb nevetés.

– Mi a célja ezzel, Neil? – csattant fel Sam. – A nézőszám növelése? Vagy David Billington helyére pályázik?

Nem tudott gátat szabni a szájából ömlő szavaknak. Átfutott a fején egy tétova gondolat, hogy Monica, Valerie és Eli most a kardjukba dőlnek rémületükben, de képtelen volt leállítani magát.

– Kérem, ne kezdjen el a kanapén ugrálni. Legalábbis az én első napomon ne!

Peters öntelt mosolya groteszk álarccá olvadt szét. A közönség nevetése gúnyosan visszhangzott a stúdióban.

Sam felállt, és letépte magáról a mikrofont, amelyet az ingébe fűztek.

– A francba ezzel az egésszel!

– Ugyan, Sam!

– Ezt nevezi maga szórakoztatásnak?

Peters újra megrántotta a vállát. A közönség üvöltött.

A stúdiómenedzser előkeveredett a színfalak mögül, hogy megállítsa a színészt. Ő azonban elsöpört mellette, és belerohant Valerie-be. A nő tombolt.

– Vegyen levegőt, és menjen vissza oda! – sziszegte.

– Állítsa le a show-t!

Valerie kemény, általában fegyelmezett arca most falfehér volt a pániktól.

– Meglátom, kivel beszélhetek.

Sam tudta, hogy semmi értelme. A show folytatódik. És őt megalázzák.

– Az volt a dolga, hogy megvédjen! – mondta keserűen, a fejét rázva. – Vigyen ki innen!

Meglátott egy vészkijáratot maga előtt, és futni kezdett a hosszú, keskeny folyosón.

– Sam! Várjon… – Valerie hangja elhalt.

Az ajtónál volt. Kilökte, a lélegzetéből kifogyva, és a szikrázó napfény az arcába szökött, ahogy az utcára lépett. Lárma, emberek vették körül, kameralencséket nyomtak az aurájába.

– Kotródjanak a picsába! – üvöltötte, kezével takarva el a fejét.

– Ugyan, Sam! Csak néhány felvétel… – Egy fotós egyenesen az arcába dugta a Nikonját.

– Tűnjön a francba!

A fotósnak arcizma sem rándult. A kamera Sam füléhez csapódott, a zár berregése visszhangzott a fejében.

– Mosolyogj, szerelmes fiúcska! – kárörvendett a paparazzo. – Szállj le rólam! – ordított Sam, és ellökte a férfit magától.

A fotós hátratántorodott, aztán a földre zuhant, gépe zörögve csapódott a betonhoz.

– Sam! Hagyja abba!

Valaki hívta a stúdiókból. A tömeg egyre nőtt. A dulakodásra egy sziréna hangja felelt, és Sam hallotta, hogy becsapódik egy ajtó.

A fotós zajosan talpra evickélt. Sam a tömegen keresztül egy rendőr arcát látta, kifejezéstelen, fényes és mosolytalan volt.

– Ó, a kurva életbe! – nyögte szinte némán.

Valerie futott oda hozzá. A lesifotós a rendőrrel beszélt.

– Kezelni tudjuk a helyzetet – sziszegte a nő.

Sam a fejét rázta. Ebben egyáltalán nem volt biztos.

19

A tömeg üvöltött, ahogy a póni végigdübörgött a pálya korlátja mellett; lovasa kihajolt a nyeregből, és mint egy szélmalom, forgatta az ütőjét, hogy bevágja a labdát a kapufák közé. Matthew belekortyolt a Pimm’s pezsgővel teli műanyag pohárba, nagy lelkesen, egyrészt mert olyan átkozottul meleg volt odakint a füvön, másrészt mert leplezni akarta mosolyát. Két évvel azelőtt a világ minden kincséért sem ment volna ki egy pólómeccsre – és ha rákényszerítik, motyogott volna valamit kivételezett idiótákról, akiknek több a pénze, mint az esze –, de most el kellett ismernie, hogy élvezi a dolgot. Olyan volt, mint egy királyi esküvő és egy rockfesztivál keveréke: mindenki csudára kiöltözött, de eltökélten össze akarta koszolni magát, és a smaragd füvön heverészve figyelte a szórakoztatást. Matthew azon tűnődött, vajon ő-e az egyetlen, akinek halvány gőze sincs arról, hogy mi történik valójában. Hogy mi a részidő. Hogy a pálya melyik végén kell a sárga csapatnak pontot szereznie. De hát nem azért volt ott, hogy a póló mélyreható részleteit tanulmányozza. Azért volt ott, hogy elvegyüljön, ahogy Helen utasította; ráparancsolt, hogy a nevében vegyen részt a meccsen, mivel az egyik ügyfelük szponzorálta az eseményt.

– Még egy italt, Matthew?

Matt megfordult, és azt látta, hogy a magas szőkeség, aki korábban Emily néven mutatkozott be, rámosolyog.

– Nem bánom – mondta, és bedobta a Pimm’s maradékát.

Eredetileg óvatosságra intette magát. De végül is ez nem igazán tűnt munkának. Szombat délután volt, és egész nap csinos, elegáns lányok vették körül, akik a legcsekélyebb érdeklődést sem mutatták szakmai kérdések iránt, tőle viszont mind el voltak ragadtatva. Igazság szerint még soha nem volt része ilyen vállalati vendéglátásban; időnként felbukkant egy gazdag ügyfél a háromfős hammersmith-i praxisában, aki küldött neki egy üveg skót whiskyt, de a Donovan Pierce-nél a smúzolás az ügyfelekkel, egy meghívás egy fényűző ötvenedik születésnapra, a krikett a Lord’snál, egy vállalati páholy Wimbledonban a szakma nagykutyáival és vonzó munkatársaikkal, mind a dolgok természetes rendjéhez tartoztak.

– Mindjárt jövök – mondta a szőke.

Magas sarkai belesüppedtek a fűbe, ahogy eltűnt a bár irányában. Matt nézte, ahogy távozik, és közben mohón vigyorgott.

– A francba! – morogta, amikor a mobilja vibrálni kezdett.

Privát szám. Tehát munka. Ciccegett mérgében, de azért titokban örült, hogy szükség van rá, hogy fontos. Még önmagát is meglepte, milyen gyorsan beleszokott a vezető partner szerepébe a cégnél.

– Matt Donovan – szólt a telefonba.

– Itt Rob beszél. Rob Beaumont.

– Helló! Hogy mennek a dolgok? – kérdezte meglepetten, hogy az ügyfele hangját hallja.

– Nem túl jól, Matt, hogy őszinte legyek.

Matt megkerülte a büfésátrat, hogy valami nyugalmasabb helyet találjon.

– Mi baj van?

Hosszú csend következett, aztán egy szaggatott levegővétel. Matthew-nak nem kellett Rob Beaumont-t látnia, hogy tudja, mennyire feldúlt.

– Nézze, azt hittem, hogy felnőtt módon tudjuk kezelni a dolgot, Ollie kedvéért. De a feleségem képtelen erre. Nem bírta megállni, hogy ne próbáljon ütni rajtam egy nagyot.

– Mit tett?

– Miamiba akar költözni, Matt. El akarja venni a fiunkat, és Miamiba akar menni.

Matt letette a pezsgőjét, és megpróbált koncentrálni.

– Ezt biztosra veszi?

– Beszéltem Oliver igazgatónőjével. Szerencsét kívánt nekem, és azt mondta, épp akkor írta alá Ollie ajánlását, hogy átvegyék egy South Beach-i iskolába. Tetemre hívtam Kimet. Azt állította, hogy még semmi sem biztos, de ez is egy lehetőség. Azt mondja, egy időre el akar menni Angliából. Túl nagy a médianyomás – magyarázta Rob reszkető hangon.

Matt kételkedett, hogy ez volna az ok. Egy halom újságkivágás hevert az irodájában Kim Collinsról, és biztos volt benne, hogy Kim olyan nő, aki lubickol a média figyelmében.

– Jó volna, ha rögtön hétfő reggel bejönne az irodába – javasolta, mert tudta, hogy kihagyhat egy-két programot a naptárából.

– Ugye nem teheti meg? Nem viheti csak úgy el Ollie-t Floridába!

Matthew komolyan megsajnálta a rendezőt, de a politikája azt követelte, hogy mindig a lehető legőszintébb legyen az ügyfeleivel.

– Ez nehéz helyzet, Rob. Beszéljünk róla hétfőn.

– Elviheti a fiúnkat? – kérdezte a férfi kétségbeesett, szaggatott ugatással.

– Talán – mondta ki végül Matt. – Alkalmasint.

– Ez talán tisztességes?

Nem kellett hozzá Rob, hogy emlékeztesse, mennyire tisztességtelen tud lenni a brit válási törvény: a „nem hibás” törvény nem vizsgálja a házasság felbomlásának körülményeit, így azok nem játszanak szerepet a vagyon elosztásában. A legtöbb ember ezt fogadja el a legnehezebben; ő mindenesetre közéjük tartozott. Carla otthagyta, és viszonyt folytatott egy szemétládával, akinek stukkós homlokzatú háza volt, mégis megkapta mindennek a felét. Igazság szerint többet kapott: megkapta Jónást.

– Milyen gyakran látja a fiát, Matt? – kérdezte Rob olyan halkan, hogy Matthew alig hallotta.

– Minden hétvégén.

– Egyszer egy héten. Maga szerencsés! Ha Kim elmegy Miamiba, milyen gyakran fogom látni az én Ollie-mat?

Matt hallotta, hogy rögtön zokogni kezd; ez a felnőtt férfi erős, visszafojtott nyeldekléssel küszködött.

– Kigondolhatunk valamit.

– Hogyan? Amikor a törvény az anyának kedvez?

– Rövid távon érvelhetünk a tiltott lépések rendeletével, ez megakadályozhatja, hogy Kim kivigye Olivert az országból. A továbbiakban harcolhatunk azért, hogy magánál helyezzék el a gyereket, maga legyen a gyámja, ha vállalja ezt a csatát.

Nem volt szükség rá, hogy elmondja Robnak, milyen kedvezőtlenek az esélyei. Ügyfele most csak azt akarta hallani, hogy létezik valami halvány remény, valami sovány esély, hogy legalább az országban tarthatja a fiát a válás után.

– Készen állok rá! – jelentette ki Rob dacosan.

– Akkor én is – mondta Matt, és nem vett tudomást a felvillanó kételyről, amely emlékeztette, hogy a tapasztalata, a tehetsége, a szenvedélye ellenére még a saját fiát sem tudta megtartani.

20

Ha Anna őszinte akart lenni, Ryan Jones csalódást okozott neki. Egy sokkal jóképűbb, sokkal impozánsabb valakit, egy nagydumás, lehengerlő srácot várt, akiből csöpög a karizma, aki után forognak a fejek, és aki tréfálkozik a zsongó Notting Hill-i étteremben ebédelő hölgyekkel. Ryan a teaidőben sugárzott szappanoperájában egy szerethető szélhámost játszott, aki hol elbújik a nehézségek elől, hol fejest ugrik beléjük, míg a hús-vér Ryan Jones, nos… egy kicsit alacsony volt.

Anna figyelte, ahogy a főpincér az asztalához irányítja a színészt. Drágának tűnő inget viselt, túl mélyen kigombolva, és a feje tetején tükrös napszemüveg villogott. Sütött belőle a beképzeltség, úgy rángatta a vállát és biggyesztette a száját, mint egy modell, látszott, hogy azt várja, mindenki nézzen fel a tányérjáról. Anna érzékelte, mennyire bosszús, amiért ezt senki nem teszi meg.

– Maga Anna? – kérdezte, kezét lógó farmerja hátsó zsebébe dugva.

El van bűvölve, ez biztos, gondolta Anna, és felállt, hogy kezet rázzanak.

– Igen, Anna Kennedy vagyok, a Donovan Pierce-nél dolgozom – Hugh biztosan tájékoztatta.

A randevú megszervezése tulajdonképpen sokkal egyszerűbb volt, mint hitte. Ryant az Archer Dale Management képviselte, egy cég, amellyel Anna korábban már dolgozott, úgyhogy nem volt szüksége másra, mint egy apró, ártatlan hazugságra, amellyel régi barátja, Hugh Archer, az ügynökség vezérigazgatója elé állt. „Az emberek suttognak róla, hogy Ryant beidézték a halott lány tárgyalására – mondta neki. Csírájában kell elfojtanunk a zajt, mielőtt fölerősödik.” Eszében sem volt, hogy Ryan Jonesnak bármilyen módon a segítségére legyen, de ez elfogadható érvnek tűnt ahhoz, hogy elcsalja őt valahová, ahol kikérdezheti, milyen ügyei vannak Blake Stanhope-pal.

– Mi ez az egész? – kérdezte a férfi. Leült, és rendelt egy sört a pincérnőnél. – Maga ügyvéd, igaz? Bajban vagyok?

Egy nemrégiben megjelent Hello!–cikk szerint Ryan huszonnyolc éves volt, de így közelről legalább öt évvel idősebbnek látszott. A smink csodái, gondolta Anna. A színész rajongói oldala a Facebookon több mint tizenötezer tagot számlált: manapság a fiatal lányok bárkiért hajlandók megdögleni, akit a figyelmükbe ajánlanak.

– A tárgyalásról van szó, amelyen két héttel ezelőtt megjelent.

A színész szeme összeszűkült.

– Hugh Archernak nem kéne itt lennie?

Fáradtnak és mogorvának tűnt; olyan volt, mint egy kamasz, akit egy átbulizott éjszaka után felkeltenek reggelizni.

– Hugh és én együtt dolgoztunk a múltban, megbízik bennem. Azonkívül lehet, hogy az egész nem jelent semmit – tette hozzá Anna, érdektelenséget és nyugalmat erőltetve magára.

Amikor megbeszélte a találkozót, nem számított rá, hogy ilyen ideges lesz a férfi jelenlétében. Ruby azzal vádolta a színészt, hogy megölte a nővérét, és bár Anna még mindig hihetetlenül eltúlzottnak érezte a gyanúsítást, nyugtalanította, hogy Ryan kapcsolatban áll Blake Stanhope-pal.

Ryan ajka dühös mosolyra görbült.

– Még hogy semmit? Totál tele van vele a tököm!

– Mivel?

– Azzal a kurva Amy Harttal!

Látta, hogy Anna a szemöldökét ráncolja, és felsóhajtott.

Figyeljen, sajnálom, hogy a lány halott, meg minden, de legyünk őszinték: Amy csak egy gyors baszás volt.

Anna küszködött, hogy az arca semleges maradjon.

– Sőt még az sem. Csak egy csajszi, akit hazavittem a kéglimbe, aztán a következő kanyarban kiderül, hogy meghalt, a képem benn van az újságokban, és ezek a zsaruk mindenféle kérdéseket tesznek fel. Ne értsen félre, szeretem, ha a sajtó foglalkozik velem, de jól megvagyok a „Halott lány” címek nélkül.

Megérkezett a pincérnő Ryan sörével és Anna teájával. Anna kihasználta, hogy másra terelődött a figyelem, mély lélegzetet vett, és elnyomta az érzéseit. Fontos volt, hogy beszéltesse a színészt, hogy elhitesse vele, az ő oldalán áll – bármennyire is undorítónak találta ezt az alakot. Szegény Amy Hart! – gondolta, így fognak emlékezni rá? Egy gyors baszás, csak egy kis élvezet, hogy lekerekítsünk egy átdorbézolt éjszakát? Anna nem sokat tudott Amyről, csak amit a húga mesélt, meg amit a Google-n talált róla: egy férfimagazin fürdőruhás fotóját néhány évvel az-előttről, egy kétsoros életrajzot a modellügynöksége weboldalán és néhány említést pletykalapokban – ez volt minden a haláláig. De még akkor is, a nyúlfarknyi riportok „A partilány tragédiája” körül alig adtak ennél többet. Egyik újság az „észkombájn szépség” jelzőt használta rá, mert sikerült elvégeznie egy évet az egyetemen, mielőtt kimaradt, hogy modell legyen. Anna soha nem ítélte el az embereket azért, hogy mivel keresik a kenyerüket; ha Amy Hart fehérneműt akart viselni, és éjszakai bárokban akart lógni abban a reményben, hogy kikap egy focistát vagy egy szappanoperasztárt, akkor szíve joga volt ezt az utat választani.

Bár Anna nem ismerte Amyt, azt biztosra vette, hogy soha nem akarta, hogy kihasználják, hogy úgy gondoljanak rá, mint egy egyéjszakás játékszerre, csak azért, mert csinos és szőke volt, és szívesen megivott egy pohár ingyenpezsgőt.

– Tudja, mit? – szólalt meg Ryan, és nagyot húzott a söréből. – Tényleg azt hittem, hogy megúsztam…

Anna döbbenten nézett rá.

– Ja, úgy értem, tartozom annak a Sam Charles fazonnak egy-két korsóval. A sztorik után, amikor Amy meghalt, azt hittem, hogy a tárgyalás bazi nagy hír lesz, de akkor jön ez, és rajtakapják, hogy a rossz csajt keféli, és – itt csettintett az ujjával – az én sztorim eltűnik!

Anna alaposan megnézte.

– Hála Blake Stanhope-nak – jegyezte meg csak úgy mellesleg.

Ryan a homlokát ráncolta.

– Stanhope-nak? Mi van vele?

– Ó, mintha Hugh említett volna valamit, hogy Blake intézi a maga PR-ját. Feltételeztem, hogy ő segített magának az Amy Hart-ügyben.

– Na nem, rohadtul drága az a vén fasz.

– Azt hittem, az ügyfele…

– Az voltam. Ősrégen. Fiatal voltam, és rám húzták a vizes lepedőt. Rasszista ügy. Segítségre volt szükségem. De már nem bízom abban a koszos, vén disznóban. Egyszer felültetett egy csinibabával. Az egyik ügyfelével. Aztán kinyitom a Screws of the World egyik számát, és tessék, ott van. „Ryan kész gáz az ágyban”, vagy valami ehhez hasonló szar. Egy rakás baromság, az volt. Még soha nem panaszkodtak rám ezen a téren!

Anna rápillantott. Ryan Jones szemmel láthatóan nem tartozott a becsületes, megbízható fiatalemberek közé, de amikor azt mondta, hogy már nincs üzleti kapcsolatban Stanhope-pal, hitt neki. A lezser, elutasító mód, ahogyan Amyról beszélt, még többet elárult. Tényleg olyan hidegvérű, olyan kétszínű volna, hogy képes teljesen nyeglén említeni valakit, akit megölt? Ez lehetetlennek tűnt.

Anna letette a teáscsészéjét.

– Az ok, amiért ma itt vagyok, csak annyi, hogy megtudjam, mit mondott a tárgyaláson, hogy leállíthassam a suttogásokat, ha szükségünk lenne rá.

Azt hiszi, fellángol a dolog? – kérdezte Ryan rémült tekintettel.

– Azt hiszem, a sztori valószínűleg kifújt – mondta Anna több meggyőződéssel. – Magának szerencséje volt. A Sam Charles-ügy épp jókor történt.

– Sam Charles egészségére! – A színész bánatos mosollyal fölemelte a sörösüvegét.

– Akkor hát mondja el! – erősködött Anna.

– Az igazat mondtam nekik – jelentette ki Ryan árnyalatnyi hősködéssel. – Egy klubban ismertem meg azt a szőke bőrt múlt decemberben. Néhány nappal később újra összejöttünk. Hazavittem, de kiderült, hogy egy faszcukkoló, úgyhogy soha többé nem láttam. Ennyi. Később hallom, hogy elpatkolt. A rendőrség kihallgatott két nappal azután, hogy olvastam a hírt az újságokban.

– Elmondta a rendőrségnek vagy a halottkémnek, hogy maga szerint Amy egy partilány volt?

– Nem fogalmaztam meg így. Miért kérdi?

– Mert egy kicsit dühösen hangzik.

Ryan rendelt még egy sört, de Annát nem kérdezte meg, hogy szeretne-e egy rátöltést.

– Mire céloz, Anna? Azt hiszi, hogy lelöktem a lépcsőn, mert nem akart baszni velem?

– Nem.

– Igaza van, jól felbosszantott. Ezt sem mondtam el a rendőrségnek.

– Miért volt bosszús?

– Mert az ilyen lányok nem tudják, hogy be kell tartaniuk az alku rájuk eső részét. – Kézfejével megtörölte nedves felső ajkát. – Boldogok, hogy rájuk irányul a figyelem, amikor a hozzám hasonló fazonokkal elmennek valahová. Élvezik az ingyenpiákat, a VIP bánásmódot, meg mindent. És imádják a fotókat, amikor lekapják őket, hogy kijönnek egy klubból velem. Amy mindent felhabzsolt azon az éjszakán, kinyomta a dudáit a vakuknak. De otthon a lakásomban csak egy farokcukkoló volt. Hirtelen nem érdekelte a dolog. Erre én meg kirúgtam.

– Kedves – jegyezte meg Anna, képtelen lévén elrejteni az érzelmeit.

– Ne jöjjön nekem ezzel az ügyvéd-beszól-az-erkölcsimagaslatról szarral! Tudom, hogy maguk is csak a pénzért csinálják. Akárcsak mi.

– Egy lánynak attól még nem kell lefeküdnie magával, hogy vett neki néhány pohár italt! – Anna képtelen volt a nyelvébe harapni.

– Nahát, maga egy feminista? Azt hiszi, hogy kihasználtam azt a csajszit?

Anna nem szólt semmit, és Ryan nevetett.

– Ő használt ki engem, drágám! – dörögte, a mellét verve. – Amy egy nagy senki volt. Elnézést, de az volt. Nélkülem nem került volna a fényképe az újságokba. És csak ezt akarta.

– Nem tudtam, hogy ennyire vágyott a sajtóra.

A színész lekicsinylő mozdulatot tett a kezével.

– Mind ilyenek! Különben a barátnője mondta nekem, hogy féltékennyé akart tenni valakit.

Anna éles pillantást vetett rá.

– Tényleg? Kit?

– Nem tudom, valami pasit, akit vissza akart hódítani. Nézze, kit izgat, hogy én használtam ki őt, vagy ő használt ki engem? A helyzet az, hogy szeretném, ha ez a buli végre lezárulna. Több volt a kára, mint a haszna. És nekem hírnevem van, amire gondolnom kell, nem igaz?

– Minden tőlünk telhetőt megteszünk, ne aggódjon – biztatta Anna, és intett, hogy hozzák a számlát. – Nem ígérek semmit, de váltok pár csendes szót néhány szerkesztővel, és meglátjuk, hátha sikerül a hangokat egyszer s mindenkorra elhallgattatnunk.

Meglepetésére Ryan átnyúlt az asztalon, és megfogta a kezét. Miközben tartotta, a nő szemébe nézett.

Köszönöm, Anna! – hálálkodott. – Nem, komolyan gondolom! Igazán segített rajtam, és én ezt értékelem. Talán visszafizethetem valahogy?

Anna finoman elhúzta a kezét.

– Ne aggódjon, elintézem én ezt Hugh Archerral.

Ryan csak megszívta a fogát, és olyan mozdulatot tett, mintha azt mondaná: „te bukod, drágám”.

– És ki volt Amy barátnője? – kérdezte Anna, miközben a kijárat felé sétáltak.

A férfi vállat vont.

– Ó, valami szőke modell. Mandy. Molly. Nem emlékszem. – Átnyomakodott az ajtón, ki az utcára. – De szuper cicije volt, még jobb, mint Amynek. Mostanában is láttam partikon. Annál a modellügynökségnél van, ahol a topless lányok fele. FrontGirls. Néhányuk már megvolt nekem, ha érti, mire gondolok.

– Igen, azt hiszem, értem – mondta Anna, és elfordult. És mindegyiküknek őszinte részvétem, tette hozzá gondolatban.

21

Helen körbesétált a teremben, egyik csoporttól a másikig suhant. Mindig elegáns és kecses volt, de ma este a csillogása csúcsra járt. Szőke bubifrizurája fénylett a háromórás hajszobrászattól, amelyet Marcus, a stylistja James Worallnál adott elő, és lila selyemruhája tökéletesen kiemelte az alakját. Ahogy kensingtoni rezidenciája szobái közt mozgott, anekdotákkal szórakoztatta vendégeit és koccintgatott, a szó szoros értelmében sugárzott. Biztosan senki sem találta volna ki, hogy ez a negyvenkilencedik születésnapja, hacsak nem sétál át a konyhába, és nem látja meg a számokkal feldíszített, hatalmas születésnapi tortát a karcsú pezsgőspoharak erdeje mögött. Sok Helen korú nő valószínűleg titokban tartotta volna az évfordulót, vagy lecsalt volna néhányat a hivatalos évszámból; de hogy nem rendeztek volna pazar partit a legbefolyásosabb ügyfeleiknek és barátaiknak, az egyszer biztos. Helen Pierce-nek azonban nem volt semmi rejtegetnivalója, legalábbis ezen a téren. Büszke volt arra, amit sikerült egy férfiak uralta szakmában elérnie, és büszke volt a külsejére.

A szoba reszketett az ezüsttartókban álló gyertyák halvány, hízelgő fényében, halk dzsessz áradt a rejtett hangszórókból, és az illusztris vendégek csevegése és nevetése sziklákon bukdácsoló hűvös patakként zsongott. És ez még mindig csak egy zártkörű társaság volt: talán hetven, nyolcvan ember. Jövőre minden dugót ki kell húznia, gondolta Helen. Azon a tortán egy nagy ötvenes szám lesz, de hát vigye el az ördög, egyszer fiatal az ember! Mosolygott magában, és azon tűnődött

lustán, vajon élvezte-e a születésnapi partijait, miközben felnőtt. Alig emlékezett rájuk. Aztán beugrott valami halvány emlék olcsó tortáról és narancsléről, és egy tucat gyerek maszatos pofijáról, akik a szülei kis rochesteri ikerházának konyhájában zsúfolódtak össze. Hogy is hívták őket? Nem jutott eszébe. Legtöbbjüket hátrahagyta, amikor elment a helyi gimnáziumba. Keményen hajtott, hogy mindnyájukat hátrahagyja.

A tömegen keresztül látta, hogy megérkezik legújabb kollégája.

– Matthew, annyira örülök, hogy el tudott jönni! Nem hozott magával barátnőt?

– Arra gondoltam, talán elhívom Sandra Bullockot, de szerintem programja van – válaszolta Matt mosolyogva.

Helennek kellett egy pillanat, mire rájött, hogy a férfi tréfál. Könnyű volt elfeledkezni róla, hogy Matthew-nak mindez annyira új.

– Boldog születésnapot! Csodálatosan néz ki – bókolt Matt, és ügyetlenül mindkét arcán megcsókolta az asszonyt.

– Köszönöm! – válaszolta Helen, és arra gondolt, bárcsak viszonozhatná a dicséretet.

Matthew vászonnadrágot és a dereka körül lazán lógó farmeringet viselt; az volt az ember érzése, hogy meg sem borotválkozott.

– Na és milyen volt a póló? – érdeklődött Helen, azon tűnődve, vajon Matthew a Guards Clubban is a ma esti öltözékben jelent-e meg. – Beszélt Leonard Payne-nel?

– Igen. Jó fej.

Helen nem akarta, hogy kollégája túl közel kerüljön a topügyfeleihez. Ez az ő birodalma volt.

– Hozhatunk magának egy italt? Rengeteg a pezsgő.

Matthew a fejét rázta.

– Biciklivel jöttem. Nem maradhatok sokáig. A fiam kora reggel átjön hozzám. – Körülnézett a szobában. – Na és ki van még itt? – kérdezte némi aggodalommal.

A cégtől? Csak maga. Ha meghívom az alacsonyabb rangú partnereket, akkor a munkatársak is jönni akarnak. Ha ők eljönnek, meg kell hívnunk az ügyvédbojtárokat. Aztán már az összes gyakornok is kezdi elvárni az invitálást. Ezzel az erővel a személyzeti kantinban is tarthatnánk a partit.

– Örülök, hogy nem ott tartja – nézett körül újra Matthew. – Káprázatos ez a hely!

Helen értékelte az elismerést, de kételkedett, hogy Matthew járt volna valaha bárhol, amivel összehasonlíthatná az otthonát. Talán az apja háza Cheyne Walkban, az lehet ilyen. A jog zsákmányai.

– Kár, hogy Larry nem tudott eljönni ma este – sajnálkozott.

Matthew megrántotta a vállát.

– Igen, azt hiszem, Loralee legalább egy kis ideig távol tartja a partiktól.

Helen feszesen mosolygott. Túl sok friss emléket őrzött arról, ahogy Larry körbeszáguldott az ő társasági összejövetelein, sértegette az embereket, és jelenetet rendezett. Ami Helent illette, Larry akár örökre távol maradhatott. Ő már nem bosszantotta, most viszont a fiával kellett bajlódnia. Nem mintha Matthew akár megközelítőleg olyan félelmetes ellenfél volna, de még így is, hiszen partner és részvényes. Helennek fontos volt, hogy a maga oldalán tartsa. Legalábbis egyelőre.

– Mennem kell, körbe kell járnom a vendégek között – szabadkozott. – Van néhány igencsak partiképes nő itt ma este, akik boldogan megismerkednének magával, ebben biztos vagyok.

Matthew meglepetten nézett rá, mintha nem számított volna a bókra. Érdekes, gondolta Helen, és elraktározta az információt. Soha nem árt nyomon követni az ellenfeled pszichológiáját. A könyvtáron keresztül vonult ki, jobbra-balra bólogatva és mosolyogva, aztán kilépett az első emeleti teraszra. Kicsi volt a hely, de fantasztikus kilátás nyílt róla a Kensington Gore-ra, amely a ma esti balzsamos levegőben, hunyorgó tündérfények szalagjaitól megvilágítva, mesés látványt nyújtott.

– Helen, drágám! Gyere már ide! – hívta egy magas nő, aki sötétkék, hát nélküli estélyi ruhát viselt, és roskadozott az ékszerektől.

Fiona Swettenham állt legközelebb ahhoz, amit Helen igaz barátnőnek nevezett, talán azért, mert Swettenham vikomt, a dúsgazdag földbirtokos, a legszebb észak-oxfordshire-i ház tulajdonosa és a legmesésebb szilveszteri partik rendezője volt a férje.

– Remekül nézel ki ahhoz, hogy ehess ma este – áradozott Fiona, és megtapogatta Helen ruhájának finom selymét. – Ugye milyen pazarul fest, Simon?

Fiona Simon Cooper, az Auckland Communications vezérigazgatója, a vállalati PR-óriás mellett állt. A férfi jóképű, napbarnított és tartózkodó volt, és Helen bosszúságot érzett, amikor látta, hogy átnéz a válla fölött, hogy egy fontosabb beszélgetőpartnert keressen. Helen mindenkitől teljes figyelmet követelt, különösen egy olyan estén, mint a mai.

– Láttam, hogy Larry fiával beszéltél – jegyezte meg Fiona.

– Meglehetősen finom falat, nem igaz?

– Fiona! – ugratta Helen. – Mit szólna ehhez Charlie?

– Férjuram azt mondaná, hogy kifogástalan az ízlésem. Nehogy már megpróbáld beadni nekem, hogy szerinted nem jóképű!

– Erre még nem is gondoltam. Nem a külseje miatt alkalmaztuk.

– Egyáltalán nem is alkalmazták! – jegyezte meg Simon önelégült mosollyal.

Helen figyelmeztető pillantást lövellt a PR-os felé.

– Igen, úgy hallottam, hogy Larry sózta rátok – szólt közbe Fiona vidáman. – Mindenki azt hitte, hogy amikor Larry visszavonul, a cég neve Pierce lesz.

Helen nem akarta szakmai frusztrációit mások előtt nyilvánvalóvá tenni.

Matthew egyértelműen remek ügyvéd a maga jogán; nem hoztuk volna be partnernek, ha nem lenne tehetséges… Simon Fionára tekintve felhúzta a szemöldökét.

– Azt hiszem, ezt nevezik „gyilkos dicséretnek”.

Helen már éppen válaszolni akart, de Fiona megszorította a karját.

– Biztosan nagyon jó ügyvéd – mondta gyorsan, és jelentőségteljes pillantást vetett Simonra. – Különben imádom azt az elhanyagolt földrajztanár eleganciájú valamit, amit visel.

Helen a szemét forgatta.

– Szerintem nem szándékos. Azt hiszem, ez az elképzelése az elegánsról. Amikor neki lesz születésnapja, lehet, hogy el kell küldenem Savile Row-hoz. De legalább egy borotválásra.

– Így beszélnek önök, hölgyek, a férfiakról, amikor nem vagyunk jelen? – kérdezte Simon.

Helen kihívó tekintettel viszonozta a pillantását.

– Miből gondolja, hogy egyáltalán beszélünk magukról, Simon? – flörtölt finoman a férfival.

Fiona ragaszkodott hozzá, hogy bemutatja Simont a kormány egyik miniszterének, és ahogy elsodródtak, Helen észrevette, hogy Graham bámul rá a tömegen keresztül. Megpróbált nyíltan visszamosolyogni, és Graham bólintással válaszolt. Kutya legyek, gondolta Helen, ha az emberek észreveszik ma este a feszültséget a házasságunkban. De hát nem ők az egyetlenek ezzel a problémával. Legalább egy tucat párt meg tudna számolni ebben a szobában, akik, zárt ajtók mögött, külön szobában alszanak, viszonyt folytatnak, de a külvilág számára odaadó, sikeres házastársakként tündökölnek.

– Miért oly borús, ifjú hölgy? – Helen hátrafordult, és egy meglehetősen nagydarab férfit látott sötétkék blézerben és nyaksálban. – Ez a születésnapja, nemdebár? – mosolygott rá a férfi. – Nem járkálhat búslakodva egy ilyen pompás mulatságon!

Helen nevetett. Timothy Hartnell, egy volt banki ügyvéd, az egyik citybeli befektetési óriás igazgatótanácsának tagja volt.

Elnézést – szabadkozott az asszony. – Tudja, hogy van ez, az ember soha nem élvezi a saját partijait, folyton azon aggódik, hogy vajon mindenki jól érzi-e magát.

– Nézzen körül, drága kislány! – intett körbe Timothy a konyakospoharával. – Ez a szezon partija, úgyhogy igyon valamit, és lazítson.

Helen ráemelte a pezsgőjét, és mosolygott.

– A lazításra!

– Ami a drága öreg Larryt juttatja eszembe – mondta Timothy. – Milyen most, Helen, hogy az öregfiú nem bömböl minden öt percben a fülébe?

– Nyugalmasabb, ezt el kell ismernem.

És olcsóbb is, szerette volna hozzátenni; a szivarok, amelyeket Larry futárral hozatott az irodába Davidofftól, a kivételezett ügyfeleknek kartonszámra kiküldött claret, a titokzatos „gyümölcs és virág”-kiadások a cég számláin – Helen biztosra vette, hogy százezreket fognak megspórolni még az év vége előtt. De mivel Timothy gyakran volt Larry bőkezűségének címzettje, a nyelvébe harapott.

Timothy megfogta a könyökét, és közelebb húzta magához.

– Azt szeretném tudni, miért nem vásárolta ki – mondta egy csipetnyi csintalansággal a hangjában. – Mindnyájan azt hittük, hogy a cég neve Pierce lesz.

– Maga öt perc alatt a második ember, aki ezt mondja.

Íme egy újabb fájdalmas emlékeztető a vállalati balfogására, amely a nyáron történt. Természetesen Larry felajánlotta neki a lehetőséget, hogy kivásárolja a részvényeit – fel kellett ajánlania, benne volt a partnerségi megállapodásban. De a klauzula csak huszonegy napot engedélyezett a számára, hogy belemenjen az üzletbe, és előteremtse a pénzt. Mivel ebben az évben rekordprofitot értek el, a céget kétszer annyira értékelték, mint amennyire Helen számított, és a jelenlegi pénzügyi klímában képtelen volt elég gyorsan megszerezni a szükséges összeget.

– Még azt sem tudtam, hogy van egy fia a bizniszben.

Matthew háttere a családjog. Nagyon jó ügyvéd – mondta Helen halványan. – Szeretnénk teljes körű szolgáltatást nyújtani a legvagyonosabb ügyfeleinknek.

Timothy kuncogott, és belekortyolt a konyakjába.

– Tartogassa ezt a brosúrának, drágám! – Mosolygott. – El tudom képzelni, hogy púp a hátán ez a helyzet. Végül is nem akarja lerontani a márkájukat, igaz?

Helen a homlokát ráncolta.

– Lerontani a márkát?

– Ó, láttam én, hogyan történt ez más cégeknél – mondta Timothy. – Kezdik a praxis túl sok területét felölelni, és ezzel felhígítják az okot, amiért az emberek hozzájuk fordulnak. Donovan Pierce a rágalmazási praxis specialistája, a legjobb a maga területén. De ha elkezdenek újabb darabokat hozzátenni, Focista Johnny könnyen összezavarodhat.

Helen mélyen beszívta a levegőt az orrán keresztül, nem akarta, hogy Timothy észrevegye, mennyire feldühítette ez a szöveg. Tényleg így kezdenék látni az emberek a Donovan Pierce-t – felhíguló márkaként?

– Nem hiszem, hogy ez fog történni, Tim – mondta gyorsan.

– Valóban? Az emberek már kezdenek beszélni.

Harnell véleménye azon kevesek közé tartozott, amelyeket Helen figyelembe vett. Keményebben harcolt volna Matthew kinevezése ellen, de titokban értéket látott a vállalat bővítésében. Egója azt szerette volna, ha a cég neve Pierce lesz, üzleti érzéke azonban azt súgta, hogy jobb egy negyven százalékos részesedés egy sokkal nagyobb tortából.

– Larry Donovan cégvezetése erőt adott maguknak. De az, hogy a könnyűsúlyú családjogász fia ott ül az igazgatótanácsban, nem sokat hoz a konyhára, igaz?

Helen őrjöngött a célzástól, hogy ő nem tud elég nyomatékot adni a cégnek mindkettejük helyett.

– Alkalmazottakra lebontva a Donovan Pierce az egyik legjobban teljesítő jogi cég az országban.

Akkor minek kell magának Donovan? – kérdezte Timothy élesen. – Szabaduljon meg tőle! Nem javítja, hanem rontja az üzletét!

Helen beleborzongott a gondolatba, hogy Európa egyik legbriliánsabb pénzügyi agyának ez a véleménye a cégéről.

22

A Vogue legutóbbi száma a Danehill Parkot nevezte meg az ország legexkluzívabb nappali spájaként. A Surreyben, egy húszhektáros liget közepén álló, pompás főúri kastélyt gyönyörűen berendezett hotellé alakították át minikikapcsolódást kereső párok és ínyenc turisták számára, akik a vidéki Anglia ízeit-illatait keresik, de szeretnék kihagyni a sár és a nyikorgó padlók kényelmetlenségét.

Anna hátradőlt a napozóágyán az úszómedence mellett, és felsóhajtott. Az egynapos utat a spába ajándékként vette az anyjának, de nem tagadhatta, hogy ő is élvezi. A spa maga üvegből és acélból készült modern toldalék volt az épület hátsó részén, amelyet egy mentazöld, vese alakú úszómedence köré építettek; a lágy pánsípzene és az aromaterápia mellett nehéz lett volna bármi mást tenni, mint hátradőlni, és érezni, ahogy a stressz lassan elhagyja az ember testét.

Átpillantott az anyjára, aki mellette feküdt frottírköpenyben, levendulaszín maszkkal a szemén. Apja mesélte, hogy Sue Kennedy halálra dolgozta magát, amíg átalakította és kibővítette a Dorset Nurseries éttermét, és közben még a kertészetet is vezette. „Kikapcsolódás kell neki, szívem”, mondta Annának a telefonban. „Ha nem lassít le, teljesen kikészül.”

– Ez csodálatos, ugye? – lelkesedett Sue. Felemelte a maszk egyik csücskét, és a lányára pillantott.

– Igen, remek ötlet volt a papától!

Anna azért foglalta le az utat, mert megszívlelte apja aggodalmait, de hálás volt az anyjával kettesben eltöltött bizalmas együttlétért. Mindig feszültségekkel terhes volt a kapcsolatuk. Sue Kennedy már a lányok kiskorában is a csinosabb, lányos Sophie-n csüggött majomszeretettel, aki tükrözte az ő nőies ravaszságát és könnyed népszerűségét. Soha nem értette meg idősebb lánya odaadó rajongását a könyvekért, rendszeresen ugratta, amiért szívesebben tett hosszú sétákat erdőn-mezőn át az apjával, ahelyett, hogy otthon copfot font volna Sophie-val, vagy sminkkel játszott volna. De az utóbbi időben Anna úgy érezte, hogy a csalódottság és a frusztráltság végleg elsodorja tőle az anyját. Ahhoz már hozzászokott, hogy Sophie eltűnt az életéből, de hogy most még az anyját is elveszítse, ezt már elképzelhetetlennek tartotta. Eltökélte, hogy megállítja a rothadást a kapcsolatukban, és tudta, hogy ez a kiruccanós nap jó kezdet lehet.

– Mit szólnál valami ebédhez? – kérdezte, és felállt a nyugágyról.

Sue rápillantott finom kis aranyórájára.

– Még ne, drágám. Szeretném, ha pihennél.

Anna kuncogott.

– Igazad van. Egy nagyszabású becsületsértési ügy első tárgyalása lesz holnap, nem ártana, ha kilógatnám magamat, mielőtt megkezdődik a móka.

– Komolyan érted, hogy móka is lesz? – ugratta Sue.

– Őszintén szólva, nagyon izgalmas a dolog.

Most Sue-n volt a sor, hogy nevessen.

– Mindig a legfurcsább dolgokat találtad izgalmasnak. Hogy imádtad azokat a könyveket a Mount Everestről! Egész életedben annyira érdeklődő voltál. Talán ezért lettél ilyen okos, ilyen sikeres.

Anna rádöbbent, hogy hosszú ideje nem hallott egy bókhoz ennél közelebb álló szavakat. De hát Sue egész délelőtt jóindulatú, a szokásosnál kevésbé odamondogatós volt, és egyszer sem említette sem Sophie-t, sem az esküvőt.

– Akkor rajta! Menjünk, próbáljuk ki azt az éttermet.

Remélem, nem fogod az ételt kritizálni! – vigyorgott Anna.

– De még mennyire, hogy fogom, drágám! – Sue szorosabbra húzta a köpenyét, és belebújt fehér papucsába. – Ez egyszerűen szakmai érdek.

Az étterem gyönyörű volt. Belül csupa dörzsölt fenyő és keményített vászon, a tökéletes egyensúly szertartásosság és könnyedség között; az ember úgy érezte, hogy egy elegáns helyen van, ugyanakkor nem tűnt furcsának, hogy bolyhos köpenyben ül ott. A dupla ajtók nyitva álltak, egy kis tó körüli kerthelyiségre nyíltak. A tó vize hívogatón csillámlott a hőségben.

– Együnk kint! – ajánlotta Anna.

Úgy érezte, mintha felkapná az étterembe besodródó meleg, illatos fuvallat, és rájött, hogy ezer éve nem volt ilyen kellemes kimozdulós napja.

Átkígyózott a kovácsoltvas székek között, aztán földbe gyökerezett a lába, amikor meglátott egy ismerős alakot. Sophie egy napernyő alatt ült, és egy magazint lapozgatott. Lezseren, leggingsbe és pólóba öltözve, haja feltornyozva – olyan volt, mint egy sziklabarlangból kilépő nimfa.

– Hát ezt nem hiszem el…! – Mintha a szavak képtelenek lettek volna megformálódni Anna torkában.

Sue elgyötörtén nézett rá.

– Nem hagyhattam, hogy ez így folytatódjék, Anna! Annyira ostoba helyzet. Legalább beszélj vele!

Sophie felnézett, arcán ugyanaz a tágra nyílt szemű rémület tükröződött, mint gyerekkorában, amikor tudta, hogy bajban lesz.

Anna képtelen volt levenni róla a tekintetét. Természetesen nézte a húga tévéműsorát, gyakrabban, mint szerette volna. Sophie mint egy kulináris Jessica Rabbit, csupa csábító idom és festett arc, a tökéletes feleség, aki egy pillanat alatt elővarázsol neked egy nyálcsorgató tortát, aztán beránt az ágyba egy egyórás észveszejtő szexre. Így emlékezett rá Anna a való életben is. Mint az érzéki csábítás megtestesítőjére.

De az előtte ülő nő karcsúbb, lágyabb, kevésbé veszélyes volt. Vékony karok álltak ki fekete pólója alól; arcát, amely nyúzottabbnak tűnt a televízió és az esküvő kedvéért leadott kilóknak köszönhetően, Anna egyszerre idegennek, mégis ismerősnek találta. Olyan volt a húga, mint ő maga, csak karcsúbb kiadásban.

– Menj már oda! – sziszegte Sue.

Anna ellenállt anyja hátába nyomódó, erélyes kezének, de aztán egyik lábát a másik elé téve, lassan megindult Sophie asztala felé.

– Helló! – mondta esetlenül. – Rég nem láttalak.

Egy másodpercre felvillant benne, hogy ugyanezek a szavak közel négy éve már egyszer elhangzottak. Világosan látta az éjszakát, amikor Sophie felbukkant a lakásánál, bőrönddel a kezében, fedelet keresve, ahol lakhat, miután három év utazás után partra vetette a világ, tele tetoválással, egy lenullázott bankszámlával és valami bizonytalan ambícióval, hogy a televízióban szerepelhessen.

Anna örült, hogy visszakapta a húgát. Örült, hogy van valaki, akivel nevetgélhet, főzőcskézhet, elmehet meginni valamit. Megosztották egymással szerelmi dilemmáikat: Anna csalódottságát Andrew-val kapcsolatban, Sophie panaszait arról, hogy nincsenek elfogadható pasik Londonban. És miután Sophie három hónapon keresztül hiába próbált állást találni, Anna megkérte Andrew-t, hogy adjon neki valami munkát az újságjánál, ahol a gyorsítósávban haladt a főszerkesztői poszt felé. És Andrew teljesített: Sophie asszisztensi állást kapott a szerkesztőségben, ahol a jelentősebb cikkeket írták, amiből aztán egy gasztronómiai rovat lett, miután elbűvölte és a Dorset Nurseriesről szóló sztorikkal szórakoztatta a főszerkesztőt.

A történet többi részét Anna keményen próbálta elfelejteni.

Egy pincér kezdett sertepertélni körülöttük, kenyeret, humuszmártogatóst és szénsavas vizet kínált.

Voltatok már valamilyen spakezelésen? – kérdezte végül Sophie. – Azt hiszem, mennyeiek!

Annának nehéz volt felidéznie a nyugtató, virágos arckezelés jótékony hatásait, amelyben egy órával azelőtt volt része.

– Kellemes ez a hely – válaszolta hűvösen.

– Milyen volt az út idefelé? – érdeklődött Sue, hogy kitöltse a csendet.

– Egy kicsit rohanós.

– Sophie az új műsorát forgatta nemrégiben – közölte Sue büszkén. – Képtelenek leszünk eleget tenni az érdeklődésnek, amikor adásba kerül ősszel.

Anna figyelte az anyját, aki ragyogó szemmel nézett Sophie-ra. Sue Kennedy soha nem felejtette el megemlíteni, mennyire hálásak a férjével a fiatalabb lányuknak, amiért üzletet hoz a Dorset Nurseriesnek. Anna megpróbált nem túlságosan neheztelni, hogy az soha nem hangzott el, miszerint eredetileg az ő ötlete volt a használaton kívüli télikert vendéglővé alakítása, vagy hogy órákat töltött a szülei üzleti tervének összeállításával, és segített nekik megszerezni a finanszírozást a terv megvalósításához. De igyekeznie kellett, hogy ne érezze megbántva magát.

– Megnézted már az étlapot? – kérdezte a húgát.

– Mit ajánlasz, Sophie? – Sue persze a lánya véleményére volt kíváncsi.

Anna majdnem elmosolyodott. Sophie belső köreiben mindenki tudta, hogy a szétkapkodott A dorseti konyha szakácskönyve és a tévéműsor kitűnő receptjei inkább Brian Kennedy, mint Sophie kreációi, de még a szülei is egyetértettek ezzel a kis ártatlan hazugsággal.

– Ó, hm, talán az erdei gombát – hümmögött Sophie, kezébe véve a kemény menükártyát. – Vagy a tengeri sügért édesköménnyel.

– Én a rizottót választom, aztán a ragacsos karamellapudingot – döntött Anna.

Istenem, bárcsak mindezt megehetném! – sóhajtott a húga. – Ha csak ránézek egy desszertre, az máris a csípőmön landol.

– Sophie négy kilót fogyott a múlt hónapban – szólt közbe Sue. – Az esküvő kedvéért.

– Csodásan is néz ki! – udvariaskodott Anna.

Tekintete találkozott Sophie-éval, és pillantást váltottak: forgó szemek, felhúzott szemöldökök, egy nézés, amely azt mondta: „Mama már megint beleüti az orrát”. Ismerős nézés volt ez, kód a gyerekkorukból, csupán egy a számtalan titokból, amelyet megosztottak, mialatt ugyanabban a szobában felnőttek. És ez hirtelen rettenetesen elszomorította Annát. Mérge elszállt. De most a sajnálkozás vette el majdnem a lélegzetét. A sajnálkozás, hogy a gyerekkor minden boldog emléke – a közös kornyikálás a hálószobájuk sztereójából szóló csöpögős számokra, a születésnapi partik, a kiruccanások a moziba – most beszennyeződött. A sajnálkozás, hogy Sophie és Andrew árulásának szomorú epizódja megváltoztatta őt; nem akart hideg, megkeseredett, magányos nő lenni, de tudta, hogy ezért nem volt egyetlen kapcsolata sem azóta. Érezte, hogy elöntik az érzelmek. És nem szerette volna, ha anyja és húga ezt meglátják rajta.

A pincér újra közeledett feléjük. Anna mély lélegzetet vett.

– Nézzétek, sajnálom – mondta, és felállt. – Ezt most nem tudom végigcsinálni. Vissza kell mennem.

Sue Kennedy hitetlen szemmel nézett rá.

– De hiszen még nem is rendeltünk!

– Nem vagyok éhes – közölte Anna, és betolta a székét. – Ti ketten érezzétek jól magatokat!

Megfordult és elsétált, körmét a tenyerébe vájva, nehogy elsírja magát. Visszament az úszómedencéhez, olyan gyorsan, ahogy a spapapucsa vitte, hogy összeszedje a könyvét és az edzőcipőjét ott, ahol hagyta őket. És aztán mehet innen a francba!

Épp a holmiját kapkodta fel, amikor Sophie megjelent a háta mögött, feldúlt és aggodalmas arccal.

Anna, kérlek, várj! Nem beszélhetnénk?

– Miről?

– Tudom, milyen megbántott és dühös lehettél…

Anna lehunyta a szemét, és az egész rémes jelenet felvillant előtte, mintha diavetítést látna. A kulcs megfordul a zárban, és ő belép a lakásba. Rápillant a tálalószekrényen álló sztereó magnóra, és azon csodálkozik, miért játszik a Coldplay olyan hangosan. Elindul a hálószoba felé, és lehajol, hogy felvegye Andy ingét, amelyet a barátja ledobott a folyosón. És aztán kinyitja a hálószoba ajtaját. Egymásba gabalyodott lábak az ágyon. Sophie arca, szeme tágra nyitva. Andrew Anna után rohan, le a lépcsőn, ki az utcára. „Nem jelentett semmit”, ezt mondta. Pedig jelentett. Méghozzá mindent!

– Ne, ne kezdd el! – szakította félbe Anna a húgát csendesen. – Veled nem történik ilyesmi, Sophie, úgyhogy nem tudhatod, milyen érzés, amikor megtapossák a szívedet, amikor úgy érzed, annyira elárultak, hogy soha többé nem leszel képes újra megbízni senkiben.

Valaki a medence túloldalán felnézett a nyugágyáról.

– Sajnálom, hogy megbántottunk, Anna, de egymásba szerettünk. – Sophie lehalkította a hangját, hogy elkerüljön egy jelenetet. – És kérdezd meg magadtól: igazán szeretted-e Andyt? Én nem hiszem, mert ha szeretted volna, nem sorolod a karriered mögé.

– Ne próbáld úgy feltüntetni, mintha én volnék a hibás!

– Hiányzol, Anna. – Egy pillanatig úgy hangzott, mintha a szavai szívből jönnének. – Hiányzol, és megértem, miért nem akarsz eljönni az esküvőre, de kérlek, legalább a lánybúcsúztatómra gyere el!

– Megünnepelni a boldog eseményt – mondta Anna keserűen.

– Mert a nővérem vagy.

Sophie-nak remegett a hangja, és Annát olyan erővel öntötte el a sajnálkozás hulláma, hogy úgy érezte, lesodorja a lábáról.

Miért lenne ez rossz? – biztatta egy kis hang a fejében. Ideje továbblépned!

– Kérlek! – könyörgött Sophie. – Rengeteg ember jön el, és nem fogják érteni, miért nem vagy ott… Anna felhorkant.

– Sikerült megint majdnem megtévesztened, Soph! – Vadul megrázta a fejét. – Tudod, nem hiszem, hogy rossz ember vagy. Csak mérhetetlenül önző. Azt várod az emberektől, hogy adjanak, adjanak, adjanak. És te elveszel, elveszel, elveszel, még olyasmit is, ami nem a tiéd, és nem volna szabad, hogy valaha is a tiéd legyen, és téged nem érdekel, milyen mélyre kell leásnod, hogy megszerezd, amit akarsz, mert te elvárod, hogy mindent megkapj. Például a gasztronómiai rovatot, amiért hazudtál, hogy rátehesd a kezedet – a főszerkesztő mesélt nekem a hosszú évekről, amelyeket végigdolgoztál a Dorset Nurseries éttermében, ami kissé furcsa, mert tudomásom szerint éppen Thaiföldön voltál, amikor az elbeszélés szerint késeket élesítettél papa konyhájában. De aztán jól jöttek azok a kések, igaz, amikor hátba döftél, és lefeküdtél a barátommal. Mit is mondtál, hányszor történt meg? Egyszer, kétszer? Érdekes, de már egy szót sem hiszek belőle.

– Néhány alkalommal – nyögte Sophie félénken.

– És meddig? – csattant fel Anna.

A részletek, amelyeket soha nem mert szóba hozni, hirtelen sürgető fontosságot nyertek.

– Körülbelül két hónapig voltunk együtt, mielőtt rájöttél.

Anna élesen beszívta a levegőt, és amikor kifújta, végtelen megkönnyebbülést érzett.

– Most már mindent tudok, amit tudnom kell. Többé már nem tudsz fájdalmat okozni nekem.

– Anna, kérlek!

Sophie megragadta a nővérét, amikor az elhaladt mellette a medence szélén. Anna megpróbálta lerázni, de közben Sophie megcsúszott. Anna mintegy lassított felvételben látta, ahogy eldől, karja hadonászik, keze a levegőt markolássza, szája tökéletes „O”-t formál, aztán hatalmas csobbanással belezuhan a medencébe.

– Anna! – kiáltott egy hang. Az anyjáé volt, tele haraggal és helytelenítéssel és csalódottsággal. – Mit tettél…?

Anna olyan gyorsan kirohant a spából, hogy egyetlen további szót sem hallott abból, amit az anyja mondani akart.

23

– Gondolom, láttad a Sun tizenegyedik oldalát ma reggel?

Helen elégedetten nyugtázta, hogy Anna Kennedy összerezzen. Reggel hét óra volt, és a Donovan Pierce igazgatósági tanácstermében már fél tucat ember ült az asztal körül: Helen csapata a Jonathon Balon becsületsértési ügyben. Hamarosan a bíróságon kell lenniük, és Helen haditanácsot akart tartani, mielőtt elindulnak.

Legalább olvasta a lapokat, gondolta, miközben Annát figyelte, aki a kávéját kortyolgatta, és szemmel láthatóan azon igyekezett, hogy nyugodtnak tűnjön. Érdekes. Talán több van ebben, mint amire a történet utal.

Helen kiterítette az újságot a hosszú diófa asztalra.

– „Celeb séf a pácban” – olvasta hangosan. A sztorit egy szemcsés fotó kísérte Sophie Kennedyről, amint kiemelkedik egy úszómedencéből – csuromvizesen, de még így is szexin. – És mi a valós történet? – kérdezte Helen, és csendben megjegyezte magának a két gyakornokot, akik a nyakukat nyújtogatták, hogy elolvashassák a cikket. Elvárta az alkalmazottaitól, hogy tökéletesen naprakészek legyenek a teljes médiával – tévével, hazai és külföldi lapokkal, sőt még az AP és a Reuters táviratait is el kellett olvasniuk. Ezzel a kettővel meg fogja fizettetni a hanyagságuk árát, még akkor is, ha kora reggel van.

Anna letette a kávéscsészéjét, és megvonta a vállát.

– A spában voltam a mamámmal és a húgommal. A húgom beleesett a medencébe, és valaki nyilván csinált egy képet a mobiltelefonjával. Mindössze ennyi történt.

Valóban? – gondolta Helen. Nem került volna ilyen magas pozícióba a jogi szakmában, ha nem tud kiszagolni egy hazugságot. Általában nem érdekelte az alkalmazottai magánélete, hacsak nem csináltak valami olyat, ami kihatással lehetett a cégre – és ez könnyen abba a kategóriába eshetett. Anna Kennedyt bírálták a Sam Charles-kudarc miatt, és Helen egyáltalán nem örült, hogy újra ott látja a nevét a bulvárlapokban: „az esküvő előtt álló menyasszony nővére és a megszégyenült színész, Sam Charles ügyvédje”. Persze tudta, hogy rosszabb is lehetne. Épp a múlt héten látta, hogy „az elfuserált Charles-végzés” ügyvédeiként utaltak a Donovan Pierce-re. Napokig rossz kedve volt tőle.

– Rendben – mondta, és várakozásteljesen végignézett az asztalnál ülőkön –, valami elképzelés, hogy milyen alapon kérhetnénk kártérítést Annának és a húgának ebben az esetben?

Sid Travers gyakornok idegesen felemelte a hangját.

– Személyiségi jogok megsértése? A húga azt hitte, hogy biztonságos területen van.

– És a precedens erre?

Sid hallgatott.

– Sienna Miller kontra Xposure Photo Agency – szólalt meg Toby Meyer magabiztosabban. – A paparazzók meztelen képeket készítettek teleobjektívvel a színésznőről, aki épp egy filmet forgatott.

– Helyes! – dicsérte meg Helen. Örült, hogy a gyakornokai nem komplett idióták, de gondosan vigyázott, nehogy ezt ki is mutassa. – Bár a személyiségi jogokért járó kártérítés általában nem nagy összeg, ezért néha meg sem éri az ügyfél idejét.

Ujjával az asztalra bökött.

– De az ügy, amelyet meg fogunk nyerni, ez! – Egyenként végighordozta tekintetét a csapat minden egyes tagján. – Jonathon Balon számít ránk. Azért alkalmazott bennünket, mert bízik abban, hogy be tudjuk bizonyítani a bíróságon – és a nyilvánosság előtt –, hogy ezek a vádak alaptalanok és rosszindulatúak. Tekintélyről van szó, amelyet meg kell óvnunk, mind a miénket – ezeknél a szavaknál egyenesen Annára nézett –, mind az ügyfelünkét. Nem elég megnyernünk ezt a pert; miszlikre kell szednünk az ellenfél érveit, és a kétség legcsekélyebb árnyéka sem férhet a mieinkhez. Ez háború, emberek!

Tenyerével az asztalra csapott. – Oké, lássunk munkához!

Anna odahajolt a sofőrhöz, és átnyújtott neki egy húszfontos bankjegyet. Mi volt ez? Tényleg a hatodik taxis útja a mai napon? Még csak délután fél négy volt. Úgy érezte, mintha gumikötélen rángatnák. A délelőtt folyamán ide-oda ingázott a bíróság és az irodák között, hol egy újabb irathalmot kapott föl, hol az esetjog valamelyik életbe vágóan fontos példáját kereste ki. Eddig csak a Balon-ügy felszínét kapargatták, de legalább már mozgásban voltak; a többhetes intenzív előkészület után az egész csapat fel volt ajzva és tele volt energiával, és persze győzni akart mindenáron. A nap azzal kezdődött, hogy Nicholas Collins, a felperes nagy tekintélyű ügyvédje elmondta nyitóbeszédét, és jelenleg az alperes ügyvédje vezette fel a maga szempontjait. Anna megivott vagy egy liter kávét, és összeszedett legalább három vízhólyagot a Legfelsőbb Bíróság márványfolyosóin való rohangálástól, de elemében volt. Pontosan ilyen munkát képzelt el, amikor átpártolt a Donovan Pierce-hez. Értelmes, nagy odafigyelést igénylő feladat volt ez, amely roppant precíz előkészítést kívánt, ugyanakkor benne volt a „zabszemeffektus”: a legtöbb rágalmazási ügy már jóval a bírósági szakasz előtt elintéződött, ha azonban nem, akkor mindkét félnek hinnie kellett abban, hogy jó esélye van a győzelemre. A bíróságok zsongtak, mert soha nem lehetett pontosan tudni, mit készül a másik fickó az ember fejéhez vágni.

Anna átsétált az úton az irodához, megkerült egy lángvörös Ferrarit, amelyik félig a járdán parkolt, és elindult a lépcsőn a Donovan Pierce recepciója felé.

– Minden rendben, gyönyörűm? Sikerült néhány jó színészt eltemetnie mostanában?

Anna szíve összeszorult, amikor meglátta, hogy Wayne Nicholls tart felé. Wayne egy East End-i linkóci, és a város egyik leghírhedtebb fotóügynökségének tulajdonosa volt. Gazdagsága és beképzeltsége mellett az a fajta rendíthetetlen önteltség jellemezte, amelytől nem szégyellt cowboycsizmában és napszemüvegben megjelenni az irodában. Már nem egyszer összecsaptak: a Wayne ügynökségéhez szerződött fotósok a legnagyobb élvezettel vették semmibe a személyiségi jogokat, amelyek védelme a Donovan Pierce-hez hasonló cégek feladata volt.

– Örülök, hogy látom, Wayne – üdvözölte Anna pikírten, bár tudta, hogy csak vesztegeti rá a szarkazmusát.

A férfi arcon csókolta, és majdnem ledöntötte a lábáról az aftershave-jével.

– Remek kép van a húgáról a ma reggeli Sunban – mondta kacsintva. – Bárcsak mi csináltuk volna, kereshettünk volna jó pár lepedőt rajta. Hé, nem volna kedve átrepíteni nekem néhány exkluzív kis esküvői fotócskát a húga olaszországi bulijáról? Ígérem, megérné magának!

– Wayne, mit keres itt? – szegezte neki a kérdést Anna, témát váltva. – Azt hinné az ember, hogy Dracula sétál megszentelt földön.

– Hogy én? A főnökének végzek munkát!

– Helennek? – kérdezte a lány, és közben azon járt az esze, hogy miért nem tud ő erről.

– A másiknak, Matty D.-nek – mondta Wayne, az ingét gyűrögetve szűk farmerjába.

– Tényleg? És miféle munkát?

Wayne a szájára tette az ujját.

– Bizalmas információ, drágám. Ugye nem akarja, hogy sutba dobjam az elveimet? – Rápillantott vaskos Jacob & Co.

órájára. – Röpülnöm kell, szivikém. A kocsi fizetőben van.

– Hadd találjam ki – a szabálytalanul parkoló Ferrari?

– Ő az. Bármikor, ha kedve van egy kis száguldozásra, az ajtóm nyitva áll.

Anna kénytelen volt elnevetni magát.

– Nem fogom elfelejteni – mondta, és figyelte, ahogy Wayne a recepcióhoz támaszkodik, hogy szerencsét próbáljon Sherrynél, a telefonos lánynál.

Anna lassan, gondolataiba merülve elsétált a maga kuckója mellett Matt Donovan irodája felé, és megállt az ajtóban. Tulajdonképpen nem is beszélt vele a konyhai összetűzésük óta, és egyáltalán nem vágyott visszavágóra, de tekintve hogy Matt volt, ahogy Wayne oly segítőkészen emlékeztette, a főnöke, és neki meg kellett tartania az állását, úgy vélte, jó politika lehet, ha megpróbálja kisegíteni. Benézett – Matthew a számítógép képernyőjére hajolt, és összehúzott szemöldökkel verte a klaviatúrát.

– Nocsak, mártogatjuk a lábujjunkat a médiajog cápáktól nyüzsgő vizeibe? – kérdezte Anna mosolyogva.

Matthew felnézett.

– Miért mondja ezt?

– Épp most találkoztam a bejáratnál Wayne Nichollsszal, a paparazzók porondmesterével.

– Segít nekem valamiben – mondta Matt közönyösen, újra a számítógépére koncentrálva.

Anna tudta, hogy el van bocsátva, de a kíváncsisága győzött.

– Bármi, amiről tudnom kéne?

Matt ránézett, mosolytalanul.

– Megint szaglászik utánam?

Anna elvörösödött. Főnöke nyilván még mindig dühös a Rob Beaumont látogatásával kapcsolatos tanácsa miatt, ő viszont aggódik, mert szerinte Matt a legjobb úton halad, hogy másodszor is elkövesse ugyanazt a hibát.

– Nem, nem szaglászom, csak arra gondoltam, hátha segíthetek. Ismerem Wayne-t, és nem tartom, mondjuk úgy, a legmegbízhatóbb személynek.

– Azt hiszem, magam is képes vagyok ezt megítélni, köszönöm! – közölte Matthew, fel sem nézve.

– Igen, hát persze, én csak…

– Ha mindenképpen tudni akarja, próbálok valami információt összeszedni Kim Collierről.

– Hogyhogy?

– Kim el akarja vinni a fiukat Miamiba. Robnak fogalma sincs, miért, így hát igyekszünk kideríteni, abban a reményben, hogy ez adhat nekünk némi előnyt a válásnál, amely kezd percről percre pocsékabbul kinézni.

– És azt akarja, hogy Wayne segítsen magának? – Anna próbált nem elítélő hangot megütni.

– Igazság szerint piszok jó munkát végzett – mondta Matt, és odacsúsztatott néhány fényképet Anna elé.

Kim Collierről készültek: egy autóban ül, kijön egy üzletből, ebédel egy étteremben, a szokásos paparazzoanyag, amellyel celebmagazinokban találkozhat az ember.

– Hát, nem sok érdekeset látok itt – jegyezte meg Anna.

– Pontosan! – mondta Matt. – Kimnek öt találkozója volt az elmúlt negyvennyolc órában. A menedzserével, az iskolai barátnőjével, a sminkmesterével, semmi gyanús. Az biztos, hogy semmi olyan, amit Wayne Nicholls eladhatna a bulvárlapoknak, ha emiatt aggódna. Azonkívül világossá tettem számára, hogy ha átcsesz bennünket, úgy fogunk lecsapni minden egyes fotójára, mint egy tíztonnás pöröly.

Anna a homlokát ráncolta. A paparazzók ügyesebben tudják követni a hírességeket, mint a hagyományos magándetektívek, mivel sofőrök, pincérek és portások egész hálózata adja nekik a tippeket, de ez kockázatos stratégia.

Tétovázott.

– Csak azért aggódom, mert Wayne rá fog jönni, hogy maga válási ügyvéd, és mivel követteti vele Rob Beaumont feleségét, kapcsolni fog, hogy mennyi egy meg egy, és a „Kim és Rob, szakítanak a szerelmesek” főcím titokzatos módon ott fog virítani a holnap reggeli Sun első oldalán.

Matthew kicsit elmosolyodott.

– Természetesen erre is gondoltam. Olyan szoros titoktartási megállapodást írtam, hogy abból még Houdini sem tudna kibújni.

– Ennek ellenére sem tetszik nekem, hogy Wayne Nichollst használja – makacskodott Anna.

– Történetesen kifizetődött, hogy követtettem Kim Colliert.

Matt áthajolt, és megkocogtatta az egyik fotót: egy középkorú, bőrzakós férfi ült Kimmel egy kávézóban.

– Fabio Martelli. Hoteltulajdonos. Üzletember. Kim régi barátja.

– És?

– Ezt mondta Wayne. Miért ne ihatna meg egy nő valamit egy régi baráttal? Látszott Wayne arcán, hogy titokban örül, amiért a paparazzói nem bukkantak nyomra; így legombolhat rólam tíz darab ezrest, míg én nem kapok semmit. De Waynenek nincs meg a kirakós játék másik darabja.

– Nevezetesen?

– Martellinek négy háza van: New Yorkban, Londonban, Milánóban, na és Miamiban, ahol egy élő műsoros szórakoztató központot készül megnyitni karácsonykor, és állandóra oda akar költözni, hogy sínre tegye az indítást.

– Miami. Ahová Kim Collier viszi a fiát.

– A maga Wayne barátja nem is sejti, de nagyon segítőkésznek bizonyult.

Anna mosolygott magában, amikor elhagyta Matthew irodáját. Wayne Nicholls mint segítőkész! Hát ez újdonság volt. Ugyanakkor el kellett ismernie, hogy alábecsülte Matthew-t. Végül is talán több van benne, mint ami első pillantásra látszott.

Amikor belépett az irodájába, ráncba szaladt a homloka. Ablakai az utcára néztek, és ordítozást és káromkodást hallott abból az irányból. Lepillantott, és örömmel látta Wayne Nicholls dühödt figuráját, aki a Ferrarija mellett ugrált, és a karjával hadonászott két jól megtermett, overallos fickó felé. Mögöttük egy kisteherautó állt az utcán „Biztonságos vontatás” felirattal.

Anna magában kuncogva lerohant a lépcsőn, ki a napsütésbe.

– Egy kis probléma? – mosolygott ártatlanul.

– Hála istennek! Egy ügyvéd! – kiabált Wayne. – Ezek a gyúrtagyúak nem hajlandók leakasztani a Ferrarit erről a nyavalyás lopós autóról! Mondja meg nekik, hogy beperelem őket!

Az első vontatós csak felhúzta a szemöldökét. Nyilván mindezt már kívülről fújta.

Anna kísértést érzett, hogy hagyja, váltsák csak be a fenyegetésüket, de már formálódott egy elképzelés a fejében, és ehhez szüksége volt rá, hogy Wayne-t a maga oldalára állítsa.

– Figyeljen ide, Wayne, hadd beszéljek velük – mondta. – Meglátom, mit tehetek.

Odament, hogy szót váltson a vontatósokkal. Wayne nem tudta, hogy cégüket a Donovan Pierce alkalmazta, hogy az emberek ne parkoljanak az irodaépületük előtt – Larry akarta szabadon tartani a helyet, hogy kényelmesen beállhasson a Bentleyjével.

– És vissza ne merjenek jönni! – ordított utánuk Wayne, amikor a fickók elhajtottak. Odafordult Annához, és kacsintott.

– Kösz, drágám!

– Igazság szerint szívességet akarok kérni.

Ha Matthew Donovan kihasználhatja a paparazzofőnököt, ő miért ne tehetné? Anna sokat tudott Wayne üzleteiről. Egy időben rendszeresen beperelte, kifizetődő volt hát ismernie a hátterét. A hírességek fotói iránt robbanásszerűen megnőtt a kereslet az elmúlt években; ennek köszönhetően Wayne kibővítette a vállalkozásait, és több lábra állt: volt egy fotóstúdiója és egy gyönyörű, szexi lányokra specializálódott modellügynöksége is.

– Sokba fog ez kerülni magának! – fenyegette meg a lányt játékosan.

– Mi volna, ha csak azért csinálná, hogy az én tisztességes oldalamra kerülhessen?

– Pontosan milyen tisztességes a maga tisztességes oldala? Mert igazság szerint én nagyon bírom a prűd spinéket!

– A modellügynöksége, a FrontGirls… Személyesen is sokat ismer a modellek közül?

– A felét megdugtam! – közölte Wayne büszkén. – Különben mi értelme volna, hogy én vagyok a főnök?

– Beszélnem kell valakivel. Egy Mandy nevű szőkével.

– Mandy Stigwood? Hihetetlen dudák? – Anna halványan mosolygott. – Miért akar Mandyvel beszélni? Mit csinált az a lány?

Anna közelebb hajolt.

– Csak az egyik ügyfelem cuppant rá – suttogta. – Gondoltam, szólhatnék egy szót vele. Játszhatnék Cupidót.

– Maga? A férfitök-szorongató. Játszana Cupidót? Na ne, nem most jöttem le a falvédőről!

– Mandy a maga lányai közül való?

– Igen.

– Milyen gyakran találkozik vele?

– Nem gyakran. De azt hiszem, fotózása lesz a stúdiómban valamikor ezen a héten. Mindig megjegyzem, melyik lány ugrik be a stúdióba. Szeretem fogadni őket. Hogy érezzék az emberi kapcsolat melegségét.

– Hát persze! Akkor el tudja intézni? Egy röpke csevegés Mandy és köztem.

A férfi mélyet sóhajtott.

– Legyen. Tekintve hogy maga meg épp most intézte el az autót. Megvan a száma. Fel fogom hívni.

Köszönöm, Wayne, maga egy angyal! – mondta Anna, és egy puszit nyomott a férfi arcára.

Úgy tűnt, Wayne őszintén zavarba jött.

– De aztán bánjon velem kesztyűs kézzel, ha legközelebb el akar gáncsolni a bíróságon!

– Csak ha maga nem próbálja meg elgáncsolni a Donovan Pierce-t! – nyerte vissza Anna hűvös modorát.

– Miről beszél?

– A Matthew-nak végzett munkájáról. Ő talán azt hiszi, hogy egy titoktartási megállapodás kötelezi magát, de mi mindketten tudjuk, hogy a maga erkölcsei egy sakáléval vetekszenek.

Wayne incselkedőn nevetett.

– Ezt imádja maga bennem!

– Komolyan mondom! Ne kezdjen ki velem, mert a sarkában leszek, és addig nem szállok le magáról, amíg a kártérítés, amit az ügyfeleimnek fizetnie kell, a sárga agyagba nem döngöli az összes bizniszét!

Anna ezzel sarkon fordult, hogy visszamenjen az irodába. Hátrapillantott, és figyelte Wayne-t, aki eltűnt egy kávézóban. Nem bízott benne. Nem fogja hagyni, hogy átverje Matthew-t. Ideje volt leadni neki egy figyelmeztető lövést.

Meglátott egy önkormányzati parkolóőrt a zöld uniformisában, és átment a téren, hogy beszéljen vele.

– Elnézést – mondta, Wayne Ferrarijára mutatva. – Az a piros autó órákig a járdán parkolt. Most meg elzár egy vészkijáratot. El kéne vontattatnia!

Elővette a mobilját, és írt Waynenek egy sms-t.

„Figyelem magát! PS. Hagyja abba a kávézást, és menjen az autójához!”

24

– Készen van?

Lauren Silver Sam Hollywood Hills-i háza ajtajában állt. A cölöpökre álmodott építészeti csúcsteljesítményből pazar kilátás nyílt az egész Los Angeles-i medencére.

Sam füttyentett egyet a fogai közt. A lány idomaira simuló fekete koktélruha átlátszó, hálós háta selymes, krémszínű bőrt sejtetett.

– Valaki nagyon hú-hú-hú-de dögösen fest ma este! – nevetett Sam, nem is próbálva elrejteni az Oasis, a legutóbbi filmje mögött álló stúdió marketinges alelnöke iránti gyengeségét.

– Maga csak ne gondoljon semmire, szerelmes fiúcska! – Lauren sarkon fordult, és elindult a kocsifelhajtón várakozó limuzin felé. – Ne felejtse el, hogy a bébiszittere vagyok, nem a barátnője. És késésben vagyunk, úgyhogy pattanjon be!

Sam az órájára pillantott, miközben belebújt a méretre készült Anderson & Sheppard-öltöny zakójába, amelyet páncélöltözéknek szánt. Már öt óra volt. A premier egy óra múlva kezdődik, és a forgalom rendszerint kaotikus, amikor valamilyen eseményre készülnek a városban. Beugrott a kocsiba Lauren mellé, és hátradőlt az ülésen, miközben leszáguldottak a kanyargós utcákon az Angyalok Városa központja felé.

– Felkészült? – kérdezte Lauren, oldalról Samre pillantva. – Most jelenik meg először a nyilvánosság előtt a Billington óta.

A sajtó meg fog őrülni.

Nem engem fognak nézni, ha maga mellettem van! – bókolt Sam nagyobb magabiztossággal, mint amennyit érzett.

Az elmúlt negyvennyolc órában beteges pánik fogta el, meg volt győződve, hogy a tömeg tojászáporral fogadja majd. Képes volt azt javasolni, hogy béreljenek egy dublőrt a hasonmások ügynökségétől, aki egy villanásra megjelenik helyette a vörös szőnyegen. A stúdió főnökeinek azonban más elképzelése volt, és elküldték Laurent, hogy fogja Sam kezét.

– Komolyan mondom, Sam! Ma este csúcsformában kell lennie. Csupa charme és mosoly!

– Mégis, mit gondol, mit fogok csinálni? A Fox News riporterét fogom tapizni?

– Ki tudja? Amikor utoljára megjelent a nyilvánosság előtt, letartóztatták tettlegesség miatt.

– Az más volt! – morgott Sam durcásan.

Még mindig meg volt sértve, amiért erőszakkal vádolták meg: állítólag megtámadta a paparazzót a Billington show kulisszái mögött, és most újra bíróság elé citálják a hónap végén New Yorkban.

– Szorosan kézben kell tartanunk a dolgokat. Biztonságban.

Sam kinézett az ablakon.

– Úgy beszél, mintha rendszeresen bankokat rabolnék ki.

Lauren arcán határozottság tükröződött.

– Egyszerűen nem engedhetünk meg magunknak több rossz sajtót a filmmel kapcsolatban, Sam. Tudja, hogyan működik ez. Nem magáról van szó, hanem a pénzről. A stúdiónak siker kell, ahogy magának is.

Sam töprengő csendbe süppedt. Tudta, hogy nyugodtabbnak érezné magát, ha látta volna már a filmet. Bár a Robotika forgatása tizenkét hónappal azelőtt befejeződött, a végső vágás utáni megtekintés elmaradt. Két hónapja megmutatták neki a sci-fi film egy igencsak kezdetleges változatát, és nem lepődött meg, amikor közölték, hogy a film visszamegy a vágószobába, hogy újravágják, és újabb számítógépes trükkökkel turbózzák fel. Normál körülmények között ez aggasztotta volna, de tudta, hogy a Robotika a stúdió egyik „tartópillér” filmje; több mint kétszázmillió dollárba került az elkészítése, és az a hír járta, hogy további százmilliót költöttek a marketingre. Nem, a stúdió nem engedheti meg, nem fogja megengedni, hogy a film megbukjon.

A lepkeszárnyak a gyomrában nagy csapkodásba kezdtek, amikor a limó odasuhant a Village Theater elé Westwoodban. A kocsi biztonságos méhében hallotta a védőkorlátokat megrohamozó ezernyi rajongó sikítását. Ahogy a sofőr kinyitotta az ajtót, a hőség és a zaj szökőárként zúdult rá. Mintha robotpilóta vezérelné, arcát elöntötte ezerwattos mosolya, és egy percre lenyűgözte a pillanat. Lehetetlen volt kivonnia magát a hatása alól. Az elmúlt évtizedben annyi ilyen eseményen vett részt, hogy mindez szinte már rutinná vált, de egy saját film premierjére érkezni – nos, ez soha nem vesztette el a varázsát.

A fotósok őrjöngtek.

– Sam! Sam! Ide!

– Villants ránk egy mosolyt, haver!

– Hol van Jessica ma este? Tudnál a kedvünkért szomorú képet vágni?

Tartsd magad, suttogta Sam némán, és megpróbált nem összerezzenni, amikor a kamerazárak puskalövésekhez hasonló kattogása megtöltötte a levegőt. Tedd azt, amit mindig tenni szoktál!

– Lépjen tovább! – suttogta Lauren a fülébe.

– Ki ez? A legújabb kurvád? – üvöltötte egy hang a tömeg hátsó soraiból.

Sam meg akart fordulni, de Lauren keményen szorította a karját.

– Mosolyogjon! – sziszegte. – Elbűvölő és szerethető, emlékszik? – Megrántotta Sam kezét, a színház bejárata felé húzta a színészt. – Tökéletes! – suttogta a fülébe.

Sam boldog volt, hogy már az előcsarnokban lehet, távol a közönség tekintetétől.

Hát itt van, a show sztárja! – Jim Parker lépett oda hozzá, és játékosan megpaskolta az arcát. – Készen állsz, hogy megnézz néhány igazán kúl akciót?

– Reméljük, hogy tényleg kúl lesz, Jim! – mondta Sam csendesen, miközben a helyük, az első sor felé sétáltak. – Mert ha nem, akkor bajban leszünk.

Az ilyen eseményeknél a vörös szőnyegen érkező sztárokat általában a hátsó ajtón vitték ki diszkréten a filmszínházból, de Sam ez alkalommal nem bújhatott el a főbejárat elől. Árgus szemek figyelték, és nem kockáztathattak egy „Sam lelép a premierről” főcímet.

De végül senki nem hibáztathatta volna, ha úgy dönt, hogy otthagy csapot-papot. A film rosszabbnak bizonyult, mint amire számított; igazság szerint kész katasztrófa volt. Szinte megbabonázva ült ott, mialatt egyik rémes, hihetetlen jelenet bontakozott ki a szeme előtt a másik után, teljes Dolby sztereóban. Hallotta, hogy az emberek vihognak a háta mögött. Ez volt a legnagyobb, legfalrengetőbb bukás, amelyet valaha megélt. Ahogy az általa megformált figura átrohant a harcmezőn – jócskán ironikusan Los Angeles városközpontjának számítógépes változatán –, hogy megmentse szerelmét a cseppet sem ijesztő robotgyilkosoktól, Sam egyre mélyebbre süppedt a székében, rettegve a pillanattól, amikor felgyulladnak a fények, és neki újabb megaláztatással kell szembenéznie. Persze egy lélek sem fogja azt mondani, hogy „szentséges isten, micsoda szar film!”. Ez Hollywood: szemtől szemben mindenki eltökélten fel van dobva. De senki sem nézhette végig ezt a filmnek nevezett szemetet anélkül, hogy ne látta volna, mi is valójában: a lélekharang kongatása Sam Charles karrierje fölött.

– Jöjjön! – suttogta Lauren, amikor az utolsó jelenet véget ért. – Tűnjünk el innen!

Sam hálásan követte az oldalkijárat felé. Jim utánuk baktatott.

– Mi van? – kérdezte, amikor elérték az utcára vezető ajtót. – Azt hittem, maradunk még, hogy találkozzunk az emberekkel!

Lauren lesújtó pillantást vetett rá.

– Elég már, Jim! – mondta. – Nem tűrt Sam épp eleget az utóbbi időben a nélkül is, hogy most céltáblának állítanánk?

– Nekem tetszett ez az istenverte mozi! – mondta Jim őszintén.

Lauren a fejét rázta.

– Rendben van, Sam, maga és Jim menjenek el a vetítés utáni partira a Momo’s étterembe – attól tartok, a stúdiónak szüksége van rá, hogy maguk ott legyenek: egységes front, meg minden. Én meg itt maradok tüzet oltani, már amennyire tudok, aztán ott találkozunk.

Sam megpróbált rámosolyogni, de végtelemül nyomorultul érezte magát. Még Jimre is átragadt a hangulata, aki kivételesen mindvégig némán ült, amíg egy terepjáró elvitte őket az étterembe a Wilshire Boulevard-ra. Mindketten mosolyokat villantottak a várakozó fotósokra, és integettek nekik, aztán gyorsan beugrottak az épületbe. Egy hátsó bokszhoz kísérték őket. Szerencsére egyelőre egyedül voltak, a többi partivendég még hátramaradt a színházban. Jim kigombolta a szmokingját, és nagyot sóhajtott.

– Oké, hát nem egy Casablanca – mondta. – De nem minden film nyerhet díjakat, nem igaz? Holnap reggel találunk neked valami mást. A következő dinamit lesz, megígérem!

Sam felnézett rá.

– Hogy érted azt, hogy „találunk neked valami mást”? Csináltam három filmet zsinórban. Jövő hónapban kezdem el azt a Dreamscape-szinkront. Megállapodtunk, hogy ez elég addig, amíg a következő szuperforgatókönyv be nem esik.

Jim szája keskeny vonallá szűkült.

– Ezzel kapcsolatban…

Sam érezte, hogy felfordul a gyomra.

Ó nem! – nyögött fel. – Nehogy azt mondd, hogy probléma van!

– Sajnálom, Sam, a Dreamscape-mozi kútba esett.

Sam csak pislogni tudott. Arra számított, hogy ez jelenti majd a nagy kaszálást. Senki nem nyert még Oscart azzal, hogy egy rajzfilmet szinkronizált, de az anyagi elismerés fantasztikus lehetett. Tízmilliót ígértek neki nagyjából egyheti munkáért, plusz rengeteg extrát a filmhez kapcsolódó termékekért: a beszélő babák hangjának licencéért, a bögrékért, az üdvözlőlapokért, az egész hacacáréért. A rengeteg kemény munka után ez lett volna az aranyeső, a nyugdíjalapja. És most kicsúszott az ujjai közül!

– Kútba esett? – kérdezte rémülten. – Hogy érted – egyáltalán nem csinálják meg a filmet?

Jim lassan ingatta a fejét.

– Hát persze hogy megcsinálják. Az animáció majdnem kész. A probléma azzal van, hogy nem te adod a főszereplő hangját…

– De aláírt szerződésünk van!

Jim felvett egy maroknyi mogyorót az asztalon álló tálból, és néhányat behajított a szájába.

– Nézd, nem éppen boldogok a hírveréstől, amely mostanában kísér. A Dreamscape egy családi vállalat, és nagyon idegesek az ilyesmitől.

– De mire kijön a film, ez már lerágott csont lesz!

Jim megvonta a vállát.

– Jelenleg viszont a szerződés erkölcsi záradékára mutogatnak, és azt mondják, nem akarják kihívni a sorsot. Ez Hollywood, bébi. Nem szeretnének a befektetésükre semmi kockázatot.

Az étterem kezdett megtelni. Mindenek ellenére partihangulat uralkodott – rengeteg hangos üdvözlés, levegőbe cuppantott csók és vállveregetés –, végül is ez L.A. Ha egy idegen belép, arra a következtetésre jut, hogy a partira összesereglett emberek az elképzelhető legjobb barátok, nem pedig elkeseredett riválisok, akik könnyedén hátba szúrnák egymást a következő filmszerződésért. Az emberek Sam irányába tekingettek, de a legtöbbjük zavart arckifejezéssel rögtön el is fordította a fejét. Kétszínű faszok, gondolta Sam dühösen. Az étterem vendégeinek fele most pontosan azt tette, amit ő tett velük a karrierjük egy pontján, valószínűleg rendszeresen. De most rá járt a rúd.

– Nézd, beszélnünk kell – mondta Jim a gyümölcsléjét szopogatva.

– Újabb rossz hírek? – kérdezte Sam cinikusan.

– Csak egy stratégia.

– Mégpedig?

– Jessica.

– Jim, ebből elég!

– Komolyan, tudom, hogy néhány hete még beszélni sem akart veled, de szerintem újra meg kéne próbálnod, hogy működjön a dolog.

– Miért?

– Mert szükséged van rá. Stabilitásra van szükséged.

Feleségre. Sőt, családra!

– Arra van szükségem, hogy szállj le rólam!

– Komolyan mondom, Sam. Hitelességi problémád van. Jóindulat kell neked, méghozzá gyorsan. Hollywood imádja a lőve sztorikat. Meg tudom szervezni, hogy működjön a dolog.

Hadd beszéljek vele!

– Komolyan mondom, Jim. Nem!

Ahogy a VIP-rész kezdett megtelni, Sam úgy érezte, mintha az étterem falai rá akarnának dőlni. Felállt.

– Hová mész? – csattant fel Jim.

– A mosdóba.

– De Evan Black épp errefelé tart. Kapcsolatépítésre van szükséged!

– A mosdóra van szükségem!

Ügynöke ciccegett.

A kármentés öt perc múlva kezdődik. Ennyi időd van, hogy visszaérj ide.

Nedves izzadságfoltok ütöttek ki Sam ingének hátán, feje szédült a benyakalt pezsgőtől. A hirtelen rátörő hányingert egy öt perccel azelőtt elfogyasztott rákra fogta, és az inge nyakát meglazítva elmenekült a mellékhelyiségbe.

Kicsit jobban érezte magát a tárolószekrények és folyosók hűvös csendjében. Amikor belökte a toalett ajtaját, egy karcsú, szőke lányt látott, aki egy csöppnyi fekete lycraruhában, kezében egy összesodort egydollárossal, a mosdókagyló fölé hajolt.

– Bocsánat! – szabadkozott Sam, a karját feltartva. – Azt hiszem, a rossz helyiségbe tévedtem…

– Nem, ez a férfimosdó – világosította fel a lány, és ragyogó mosolyt küldött felé. – Túl hosszú volt a sor a hölgyeknél.

– Akkor kint megvárom – kezdte Sam, de a lány elállta az útját.

– Miattam ne menjen el! – Feltartotta a bankjegyet. – Kér egy szippantást?

– Köszönöm, nem élek vele! – mondta Sam.

– Na és mi volna, ha kipróbálnánk valami mást? – A lány végigfuttatta az ujját Sam mellén.

Sam egészen a kis, zárt helyiség faláig hátrált.

– Nem, én csak… én csak használni akartam a… uh!

– Tudom én, mit akart! – szakította félbe a lány. Elkapta Sam kezét, és a mellére szorította. – De van valami más is nálam, amit kipróbálhat.

Térdre ereszkedett, gyakorlottan lerántotta Sam cipzárját, és határozott, eltökélt mozdulattal benyúlt a nadrágjába.

– Hé, ne! – kiáltott fel Sam. – Ezt nem teheti…

– Dehogynem! – mormolta a lány, miközben félrehúzta Sam boxeralsóját, és szájába vette a farka végét.

– Hagyja abba! – kapaszkodott Sam tenyerével a falba.

Akarata ellenére merevedni kezdett.

A lány elhúzódott egy pillanatra. Nem gondoltam, hogy maga keményen ellen fog állni.

Sam érezte, hogy majd kiugrik a szíve, a vér dörömbölt a fülében. Mi van, ha bejön valaki? Ez a sok befolyásos ember, soha nem élné túl!

Eltámolygott a lánytól, felhúzta a nadrágja cipzárját, a mosdó ajtajának tántorodott. A gallérját rángatta, lihegett. Feje őrülten szédült. Mi történt? Drogot adtak neki? Száguldott a pulzusa, és ájulás környékezte. El kell menekülnie innen, de hogyan? Sarokba szorítva, csapdában érezte magát.

– NEM! – üvöltötte, és teljes erővel meglökte a lányt, aki hanyatt esett, érteden arckifejezése dühbe váltott.

– Baszódj meg, te brit fasz! – sziszegte. – A ruhám! Ezer istenverte fontomba került!

– Figyeljen, kitisztíttatom, sajnálom… – dadogta Sam. Tudta, hogy rosszabbat nem is tehetne, mint ha pénzt ad neki.

A lány megvető nevetése kísérte, miközben lehántotta magát a falról, és kirohant a folyosóra.

– Jól van, fussál csak, te rohadt buzi! – üvöltötte a lány.

Sam a torkát kaparta, levegőért kapkodott, közben nekiesett egy tárolószekrénynek, és a földre rogyott. Zsebében matatott a telefonjáért, és hunyorogva kikereste Lauren Silver számát.

– Sam? – csendült fel Lauren aggódó hangja. – Mi történt?

– Lauren, hála istennek! – lihegte Sam. – Azt hiszem, szívroham környékez.

– A francba, hol van?

– Az étterem hátulsó részén.

– Keressen egy nyugodt helyet, és maradjon ott! Máris jövök!

Sam melléhez szorította a térdét, és kényszerítette magát, hogy lélegezzen. Lehunyta a szemét, és érezte, hogy mellkasa kezd szabályosan emelkedni, süllyedni. Az ujjai közt szorongatott telefonra nézett, és egy pillanat alatt rájött, hogy mit kell tennie. Legörgetett egy másik számot, és amikor Mike McKenzie végül beleszólt a kagylóba, elfogta a megkönnyebbülés felemelő érzése.

Várj Londonban! – mondta Mike-nak minden kertelés nélkül. – Hazajövök.

25

Matthew belépett a liftbe, és az órájára pillantott. Két perc múlva kilenc, és igazán nem szeretne elkésni az első tárgyalásáról. Átkozta magát: nem lett volna szabad megállnia apja Chayne Walk-i házánál munkába menet, de aggódott egy kicsit. Larry nem válaszolt egyetlen üzenetére sem, amelyeket az elmúlt napokban a hangpostáján hagyott. Normál körülmények között nem lett volna ebben semmi szokatlan; a múltban évek teltek el anélkül, hogy egy nyikkanást hallott volna az apjától, de most, hogy Larry a szívműtétéből lábadozott, Matthew úgy vélte, kicsit több időt is fordíthatna a kapcsolattartásra. Történetesen akkor sem érkezett válasz, amikor becsöngetett a házba, még egy házvezetőnő sem bukkant fel, hogy kinyissa az ajtót. Matthew furcsállotta, de úgy döntött, kiűzi az aggodalmat a fejéből. Loralee értesítette volna, ha bármi probléma adódik, és ahogy az apját ismerte, most, hogy kikerült a taposómalomból, talán Vegasba ment gyógyulni.

A lift alumíniumajtaja már majdnem becsukódott, amikor egy kéz nyúlt a résbe, és az ajtó újra kinyílt.

– Elnézést – csusszant be egy zavart Anna Kennedy, egyik kezében kávéscsészével, másikban egy óriási halom irattal. – ’Reggelt! – mondta küszködve, hogy egyensúlyban tartsa őket.

– Hadd segítsek! – ajánlkozott Matthew, és elkapta az iratokat, épp, amikor a földre akartak zuhanni.

– Köszönöm! – mondta a lány. – Helennek kell vinnem ezeket, különben meglincsel. Újra! – Matt mosolygott. – Na és hogy áll a Rob Beaumont-ügy?

Igazság szerint éppen vele és Kim Collierrel van megbeszélésem kilenckor. Ez az első alkalom, hogy együtt lesznek ugyanabban a szobában, szóval kétesélyes a dolog. – Mosolyogva nézett Annára. – És mielőtt letolna, külön érkeznek a hátsó ajtón.

– Mesterien elsajátította a celebtrükköket! – nevetett Anna.

Az ajtó egy pityegéssel kinyílt.

– Erről jut eszembe, van egy rajongója – jegyezte meg Matthew, miközben segített Annának, vitte az iratokat a folyosón a lány irodájába.

– Ó, tényleg? És ki?

– Wayne Nicholls.

– Egy valóra vált álom – mondta Anna tréfásan.

– Komolyan mondom! Küldött nekem egy e-mailt, amelyben valami ilyesmi állt: „az a csaj egy kemény spiné”, ami, azt hiszem, a dicséret legmagasabb foka az ő világában.

– Használhatom referenciaként, ha Helen még mindig ki akarna rúgni.

Matt nevetve végigsietett a folyosón az igazgatósági tanácsterem felé. Örült, hogy a légkör megenyhült közöttük, de röpke jó hangulata már az ajtónyitással elszállt. Rob Kim Collierrel és az asszony ügyvédjével, Chris Snell-lel szemben ült az asztalnál; jeges hangulat érződött a szobában, és Rob dühös arckifejezése arra utalt, hogy szó sem lesz a válás felnőtt módra történő, ésszerű elintézéséről, amire a férfi még néhány héttel azelőtt úgy vágyott.

Matt Snell felé nyújtotta a kezét.

– Matthew Donovan – mondta. – Azt hiszem, még nem volt szerencsénk…

– Valóban nem – húzta fel Snell a szemöldökét épp csak annyira, hogy jelezze rosszallását.

A londoni családjog körei szűk világot képeztek, és Matthew számtalanszor rálépett a nagy játékosok lábára. Chris Snell a tápláléklánc csúcsán állt. A sötét hajú és csontváz soványságú férfit a „Keselyű” gúnynévvel emlegették a lapok, részben azért, mert ügyfeleinek nagy része a pénzes férfiakra vadászó, státusszimbólumnak tartott feleségek közül került ki, részben a visszataszítóan agresszív módszereiről elhíresült lénye miatt.

Matthew Kim Collierre pillantott, miközben leült Rob mellé, és elővette az iratait. Az asszony tagadhatatlanul gyönyörű volt, de látszott rajta, hogy majd szétveti a düh, amiért ott kell lennie. Matthew azon tűnődött, mennyire szól ez a méreg a hamarosan-exférjének, és mennyire annak, hogy egyszer az életben nem az történik, amit ő akar.

– Gondolom, mindannyian azt szeretnénk, ha ez gyorsan és komplikációmentesen lebonyolódna – mondta Snell élénken.

Matthew bólintott.

– Remélhetőleg még nem mulasztottuk el az alkalmat. De a dolgok határozottan összetettebb képet mutatnak, mint korábban. Gondolom, ezt mindannyian tudjuk.

Snell vállat vont. Világos volt, hogy egy tapodtat sem fog engedni.

– Az én kliensem és az öné megbeszéléseket folytattak arról, mi a legjobb Olivernek, és mindketten egyetértettek, hogy a fiú legfőbb érdeke, ha az édesanyjánál marad. Miss Colliernek semmi kifogása sincs a hétvégi láthatási jogokkal kapcsolatban. Szó lehet esetleg még egy láthatásról egy iskolai nap estéjén is.

– Mintha ez olyan könnyű volna, amikor a gyerek Miamiban van! – jegyezte meg Rob. Hangjából áradt a szarkazmus.

– Ha jól tudom, ön tizenöt mérföldre lakik a Heathrow repülőtértől, Mr. Beaumont – jegyezte meg Snell jéghideg mosollyal. – Biztosra veszem, hogy Miss Collier bármikor szívesen látja Miamiban.

Kim áthajolt, és suttogott valamit Snell fülébe. Az ügyvéd bólintott.

– Előzetes és megfelelő bejelentés mellett, természetesen – tette hozzá.

Matt Kimre pillantott. Tényleg szükség volt erre? Ha adni lehetett az asszonyról szóló újságkivágásai véleményére, Kim Collier egy díva és egy szuka hírnevének örvendett. Matthew nem tudta, vajon a show-biznisz eleve a szukákat vonzza, vagy pedig a húsz körömmel a csúcsra kapaszkodókat teszi azzá. Ebből viszont az következik, hogy egy olyan nagyravágyó nő, mint Kim, minden játszmát meg akar nyerni, amelyben részt vesz, még ha ez azzal jár is, hogy az útjába akadókat kímélet nélkül letapossa. Ki tudja, mit látott Rob, ez a kedves fickó ebben az asszonyban; de hát ő, Matthew is ismerte egy gyönyörű és nehéz nő mazochista varázsát, és ez az ismeretség szintén könnyekben végződött.

– Amint mondtam, a dolgok egy kicsit bonyolultabbá váltak – mondta Matthew, és odatolt Kimnek egy dokumentumot. Időt hagyott magának, hogy kiélvezze a pillanatot.

– Mi ez? – kérdezte az asszony, kézbe véve a lapot.

– Talán előbb nekem kellene megnéznem! – szólt rá Snell, és elkapta tőle a papírt. – Ellenkeresetet nyújt be? – kérdezte aztán, amikor döbbenten felpillantott.

Kim dühösen Robra meredt, aki enyhén megvonta a vállát. Ha élvezte is a helyzetet, ez nem látszott meg rajta. Igazság szerint teljesen boldogtalannak tűnt.

– Mondja már, mi ez? – csattant Kim Snellre türelmetlenül.

– Egy kereset – mondta az ügyvéd. – Férje házasságtörés miatt akar elválni öntől.

– Ezt nem teheti! – kapott levegő után az asszony.

– Attól tartok, hogy teheti – mondta Matthew, és átcsúsztatott egy tízszer nyolcas fényképet az asztalon.

Egy szemcsés, teleobjektívvel felvett fotó volt, de világosan látszott, hogy Kimről készült, aki egy balkonon állt, és csupán egy lepedő takarta a testét. Egy ötvenes, ezüsthajú férfi tartotta a karjaiban. A Wayne Nicholls útján szerzett tippet követően Matthew az intimebb felfedezőmunkát egy megbízható magánnyomozó cégre bízta. Kim Collier nem számított nagy sztárnak Amerikában, és mivel a paparazzókat nem érdekelte, nyilván elaludt az ébersége.

– Hogy hivatalos nyoma legyen, közlöm – mondta Matthew olyan hűvösen, ahogyan csak telt tőle –, a férfi a képen Fabio Martelli, a nemzetközi hoteltulajdonos és playboy.

– Ó, kérem! – fröcsögte Kim, de nem nézett Robra.

Matthew előző este közölte a hírt a férfival, és a megbeszélést nem nevezhette minden idők legkellemesebb élményének. Bármi történt is a kapcsolatukban, Rob Beaumont arra végképp nem számított, hogy a felesége megcsalja.

Kétségbe volt esve.

– Tudomásom szerint Mr. Martelli Miamiban lakik – folytatta Matthew. – Állandó lakcíme egy mérföldre van a Szent Szív Iskolától, ahová Miss Collier beíratta Olivert.

Chris Snell hátralökte a székét, és felállt.

– Kérek egy percet az ügyfelemmel – mondta.

– Természetesen – válaszolta Matthew, és átvezette őket egy szomszédos szobába, majd becsukta az ajtót.

– Gyűlölöm ezt! – panaszolta Rob a halántékát dörzsölve.

– Keményen kell játszanunk, hogy súlyunk legyen – próbálta Matthew megnyugtatni.

Rob szomorúan bólintott.

– Értem én – mondta. – Csak jó volna, ha nem fájna ennyire. Mit tettem, amivel ezt kiérdemeltem?

Matthew nem válaszolt. Gyanította, hogy Kim ugyanazon okból választotta Fabiót, amiért Carla elment Daviddel: nem mintha jobban szerették volna azt a férfit, csupán szebb, kényelmesebb életet remélhettek tőle. Matt legalábbis szívesebben gondolta ezt.

Kim és Snell visszajött, korábbi magabiztosságuk kissé megviseltnek tűnt, amikor leültek.

– Függetlenül attól, hogy miért romlott meg ez a házasság, mindketten tudjuk, hogy amikor a gyerek elhelyezéséről döntünk, az ő jólétét kell elsősorban szem előtt tartanunk. Miss Collier az édesanyja. Ő biztos, szerető környezetet tud Oliver számára biztosítani.

– Ötezer mérföldre az apjától valami kibaszott playboyjal? – csattant fel Rob. Áthajolt az asztalon, és ujjával a felesége felé bökött. – Minden lépésnél szembe fogok szállni veled! Nem vagyok hajlandó félreállni, hogy az a koszos, vén szarházi apukát játsszon Ollie-nak!

Chris Snell szorgalmasan firkált valamit az előtte heverő jegyzettömbre.

– Természetesen a bíró figyelembe fogja venni a megbízhatatlan vagy agresszív viselkedés minden megnyilvánulását, amikor a gyerek elhelyezéséről dönt.

Mattet hányinger környékezte; nem hiába hívták Snellt a Keselyűnek. Ez az ember őszintén élvezte, hogy Rob és Kim kapcsolatának a csontjain lakmározhat. Nem arra törekedett, hogy a legjobb megegyezést harcolja ki az ügyfelének, vagy biztosítsa a gyerek jólétét; nála a hatalom volt a fő szempont, az, hogy mindegy, milyen eszközökkel, de szerezhessen még egy talpalatnyi földet. Játszma volt ez a javából. A karriere játszmája. Az ehhez hasonló ügyek számára csak egy újabb megnyert pert jelentettek, bármi áron, tekintet nélkül a benne szereplő emberekre, és egy újabb lépcsőfokot a létrán egy jelentősebb partnerség, a bírói szék vagy akár egy hangzatos cím felé. Kit érdekel, hogy hányán sérülnek meg az odavezető úton?

– Azt hiszem, befejezettnek tekinthetjük ezt a megbeszélést – mondta Snell, és belökte a keresetet és a fotót az aktatáskájába. – Rengeteg anyag van itt a folytatáshoz.

– Ahogy óhajtja – készségeskedett Matthew, de agya már a következő lépésen járt.

Robot nézte, a szeme alatti táskákat, idegességét. Rosszul tűrte ezt a megpróbáltatást. Matthew visszagondolt az első találkozásukra: mit is mondott Rob? Valamit arról, hogy mennyire szeretne egy tisztességes válást. „Csak annak örülnék, ha a dolgok minél simábban lezajlanának”, nem ezt mondta? Csakhogy egy válás sok minden lehet, sima azonban soha.

26

– Átbaszott a főnöke!

Anna, meglepetten, hogy Wayne Nicholls hangját hallja, megállt a Strawberry Stúdiós előcsarnokában. A stúdió a Chalk Farm városrészben, épp a Roundhouse-zal szemben, az út túloldalán állt. Nicholls a recepció mögött egy irodában ült, lába az asztalon, szája sarkából cigaretta lógott.

– Nocsak, szegénynegyedezünk egy kicsit? – mosolygott Anna, bedugva fejét az ajtón. – Nem gondoltam, hogy mostanság elhagyja a trendi Clerkenwellt.

– Ne próbáljon másról beszélni! – morgott Wayne. – Az a kígyó főnöke megfosztott egy exkluzívtól!

Anna rátelepedett az íróasztala sarkára.

– Oké, most éppen mije fáj?

– Az a rohadt Kim Collier! – Wayne dühösen elnyomta a cigarettáját. – Tíz nyamvadt lepedő, amiért az után a bőr után loholtam napokon át. Ötvenszer ennyit kértem volna, ha tudom, hogy itt köt ki az egész!

Az asztalra lökte az Evening Standard legújabb példányát, amelyen ez a cím ordított: „Kim és Rob, szakítanak a szerelmesek: exkluzív”.

Anna összefonta a karját, és mosolygott.

– Mintha nem volna elég gazdag.

– Nem erről van szó. Úgy érzem, átvertek.

Annyira bánatos volt, mint egy kisfiú, akitől elvették a kedvenc játékát, hogy Anna nem tudott parancsolni magának: nevetésben tört ki.

– Hé, ez egyáltalán nem mulatságos, a tekintélyemről van szó!

– Ugyan, Wayne, biztosan maga is sejtette, hogy valami bűzlik. Matthew Donovan, egy válási ügyvéd megkéri, hogy kövesse Kim Colliert, figyelje meg, kivel találkozik?

– Persze hogy bekattant a dolog – biggyesztette a száját Wayne. – De nem volt sztori – nem találkozott senkivel, csak a lábgyantázójával, meg néhány buzival. Azt hittem, csak Rob kezd paranoiás lenni, vagy ilyesmi.

– És nem gondolt rá, hogy megsúgja a lapoknak? Ez nagyon elvszerű magától, Wayne!

A férfi lenézett a szemeteskosarára.

– Hát aláírtam egy olyan titoktartási mianyavalyát, nem igaz? Ragaszkodnom kellett hozzá. Mondtam is Donovannek, hogy maga egy kemény vén spiné.

– Legalább mostantól az aranykönyvemben szerepel!

– Akkor mit szólna egy vacsorához?

– Mit szólna inkább ahhoz, hogy megmutatja, hol a fotózás?

Wayne sóhajtott, megrázta a fejét, és felkelt az íróasztala mögül. Anna, bár kelletlenül, kénytelen volt elismerni, hogy tartozik Wayne Nichollsnak. A férfi megtartotta a szavát, és előző nap telefonált, megmondta, mikor és hol lesz a fotózás, amelyre Mandy Stigwoodot szerződtették. Időközben Anna küldött egy fényképet Mandyről Ryan Jonesnak, hogy a színész megerősítse: valóban ő az a lány, aki együtt volt Amy Harttal a klubban azon az éjszakán.

– Látja? – válaszolta Ryan. – Mondtam magának, hogy isteni dudái vannak!

Anna az órájára pillantott, miközben Wayne végigvezette egy fehér folyosón. Már fél tizenegy. Helen nem tudja elképzelni, hol lehet. Annának sikerült leráznia őt azzal, hogy sürgős munkája van az irodában, de tudta, hogy Helen úgy figyeli az ő időkimutatását, mint egy sas. Ha egy órán belül nincs a bíróságon, komoly magyarázkodásra kényszerül. De még így is kész volt a főnöke haragját kockáztatni. Az elmúlt héten, azóta, hogy találkozott Ryannel, képtelen volt Amy Hart halálát kiverni a fejéből.

Lehet, hogy kívülről fújja az esetjogot, de tudta, hogy igazán kitűnő ügyvéddé az ösztöne teszi, és most az ösztöne azt súgta, hogy több van Amy halálában, mint ami első pillantásra látszik.

– Nézze meg ezt a szart! – mondta Wayne büszkén, amikor átnyomakodtak két masszív dupla ajtón.

A stúdió hatalmas volt, mint egy repülőgéphangár. Könnyedén belefért volna három emeletes busz, meg Evel Knievel a mutatványaival.

– Hiszen ez óriási! – Annának tátva maradt a szája.

Wayne kacsintott.

– Mindenki ezt mondja, szivi. A stúdió háromezer négyzetméter területen működik, és mindez London kettes zónáján belül. Mindennap tele van. Katalógusok, magazinok, vállalati munka. Divat még nincs; azok teljesen bele vannak bújva a saját seggükbe, tök sznobok, hogy milyen stúdiót használnak, hogy a modellekről és fotográfusokról már ne is beszéljek. De ide fognak jönni, amikor leesik nekik, hogy milyen közel vagyunk a Sohóhoz.

– Figyelmeztessen, hogy ne sajnáljam meg túlságosan, amikor legközelebb kiszedek egy kétszázezres kártérítést magából – mondta Anna lassan.

– Tudja, mindenki megőrül a hírességekért. Az emberek pocskondiázzák a paparazzoügynökségeket, de én csak szolgáltatást nyújtok, kielégítek egy igényt.

Kinyitották az 5. stúdió ajtaját a legfelső emeleten. Tánczene zúdult ki, és az egész terem tele volt rudakon lógó ruhákkal bíbelődő stylistokkal, festékeiket rakosgató sminkmesterekkel és a technikai személyzet egész hadával, akik lámpákat, reflektorokat és kamerákat állítottak fel.

A terem egyik végét vörös drapériák díszítették, és középen egy hatalmas, kerek ágy állt fekete szatén ágyneművel letakarva. Szép, gondolta Anna. Igényes. Wayne hangja végigdörgött a stúdión.

– Mandy, drágám! Látogatód van!

Platinaszőke lány lépett ki egy spanyolfal mögül csipkés fehérneműben, és egy rövid köntöst kerítve magára, toronymagas sarkakon tipegett feléjük.

– Szia, bébi! – üdvözölte Wayne-t, és lehajolt hozzá, hogy arcon csókolja.

Wayne suttogott neki valamit, és a lány kuncogva nézett Anna irányába.

– Mands, öt perc múlva az ágyra kell ugranod, rendben? – kiabált egy mellényes ember.

– Persze, drágáim – búgta a lány. – Csak épp a főnökkel beszélek.

– Ma én vagyok a főnököd! – morgott a férfi.

– Világos, hogy te vagy, édesem! – csücsörített Mandy. – De Wayne-nek külön figyelem jár!

Wayne rácsapott Mandy fenekére, és odaküldte Annához.

– Minden rendben? – kérdezte a lány, és óvatosan tetőtől talpig végigmérte Annát. – Wayne azt mondta, hogy maga ügyvéd. Akkor most miről van szó?

Anna a terem egy nyugodtabb sarkába vezette, ahol három kanapé állt egy szendvicsekkel megrakott dohányzóasztal körül.

– Valami az egyik barátomról? – kérdezősködött Mandy, miközben leült.

Tökéletesen egyenletes fehér fogakkal és karcsú Barbietermettel, darázsderékkal és sárgadinnye nagyságú mellekkel büszkélkedhetett.

– Nem, nem egészen az egyik barátjáról – magyarázta Anna. – Bár valóban van jó néhány nagyon fontos ügyfelem. Igazság szerint Amyről akartam beszélni magával. Amy Hartról.

– Amyről? Istenem, az a szegény tyúk! – mondta Mandy szomorúan, és közben arrafelé nézett, ahol Wayne nevetgélt két másik szőkével. – Rettenetes, ugye? Úgy értem, bármelyikünkkel megtörténhetett volna. Így elcsúszni a magas sarkán!

– Jó barátnők voltak?

– Nem különösebben. Együtt lógtunk a partikon, meg ilyesmi, de nem álltunk igazán közel egymáshoz. Mégis, szomorú voltam, amikor meghallottam, mi történt. Amy csinos volt és okos, jó lány. – Ismét Wayne és a modellek felé pillantott. – Egy csomó lány igazán szemét tud lenni, de Amy mindig kedves volt.

– Nem hívták be tanúskodni a tárgyalására?

A lány megvonta a vállát.

– Semmit sem tudtam semmiféle tárgyalásról. Miért, volt neki tárgyalása?

– Azért tartanak tárgyalásokat, hogy rájöjjenek, pontosan hogyan halt meg valaki. Néha tanúkat is behívnak.

– De én azt hittem, hogy baleset volt, vagy nem az volt?

Leesett a lépcsőn.

– Talán – bólintott Anna.

Mandy szorosabbra húzta a csöppnyi fehér köntöst a dereka körül, és a homlokát ráncolta.

– Nem hisz nekik?

– Valaki megkért, hogy tüzetesebben vizsgáljam meg, mi történt.

– Ki, a rendőrség? – kérdezte Mandy tágra nyílt szemmel.

– Nem – mosolygott Anna. – Amy húga, Ruby.

– Ó, hát ő! – kuncogott Mandy. – Amy lehozta egyszer az egyik klubba. Azt hiszem, egy focistával akart találkozni, vagy ilyesmi. De aranyos volt. Hogy tud egy ilyen drága ügyvédet megengedni magának?

Anna mosolygott.

– Nem tud. Csak látni szeretném, van-e abban valami, amit mond.

– És mit mond?

Anna hallgatott egy pillanatig, mielőtt megszólalt. Fogalma sem volt, megbízhat-e Mandyben, vagy hogy egy ilyen beszélgetés hová vezethet.

– Ruby azt hiszi, hogy Ryan Jones ölte meg a nővérét.

Mandy halkan, lassan felnevetett.

– Ryan Jones? – kuncogott. – Ryan egy seggfej, efelől semmi kétség. De hogy gyilkos volna? Ahhoz nincs elég vér a pucájában.

Anna mosolygott. Szerinte Mandy meglehetősen pontos leírást adott Ryan személyiségéről.

– Beszéltem Ryannel a hétvégén. Azt gondolja, hogy Amynek valószínűleg volt egy másik barátja. Azt mondta, hogy szerinte Amy őt csak arra használta, hogy visszaszerezzen valakit. Tudja, hogy Ryan mit értett ezen?

Mandy elhúzta a száját.

– Ahogy mondtam, nem voltunk közel egymáshoz, de azt hiszem, Amy boldogtalan volt egy pasi miatt. Azon az estén, amikor megismerkedtünk Ryannel, Amy elég sokat ivott – általában nem volt ivós, de úgy láttam, hogy akkor ki volt borulva. Emlékszem, azt kérdezte tőlem: „Szerinted bekerülök a lapokba, ha kefélek Ryannel?” Akkor furcsának találtam, mert nem olyan fajtának ismertem, aki a barátaival dicsekszik.

– Miből gondolja, hogy diszkrét volt?

Mandy vállat vont.

– Mindenki más okból csinálja ezt a munkát – mondta csendesen. – Az emberek azt hiszik, hogy kurvák, prostik vagyunk. És igen, vannak lányok, akik szeretnek felvágni, szeretik a figyelmet és mindenféle partikat. Amikor a semmi seggének is csak a hátsó felében élsz, és reményed sincs, hogy kikerülj onnan, csudaszépnek tűnik, ha a tévé képernyőjéről jött pasikkal randizol. De Amy nem ilyen volt: okos volt, tájékozottabb a legtöbbnél. Nem vállalt szexi vagy topless fotókat, csak fürdőruhás cuccot, mert azt hiszem, tervei voltak, hogy kiszáll.

– Milyen tervei?

– Sajnálom – mondta Mandy. – Soha nem voltak lelkizős beszélgetéseink, és ahogy mondtam, zárkózott lány volt. Azért ne értsen félre, szerette ő a modellkedést és a partizást, az emberek miatt, akikkel ez az élet összehozta.

– A férfiak miatt, akikkel ez az élet összehozta? – adta a szót a szájába Anna.

– Igen, hát persze! Amy csak jobb sorsot akart magának. Mindannyian a biztos pénzforrást keressük – vallotta be Mandy, megint Wayne felé pillantva. – És én azt hiszem, hogy Amy megtalálta a magáét.

– És ki volt az?

Mandy lenézett hosszú, szögletesre vágott körmeire.

– Egy évvel ezelőtt elhajtottunk a Parlament mellett. Taxiban ültünk, egyik partiról egy másikra mentünk Chelseabe. Amy részeg volt. Azt mondta, hogy szexelt ott.

– A Parlamentben!?

Mandy bólintott.

– Zaftos, nem? Persze megkérdeztem, hogy kivel. Azt mondta, hogy azzal a képviselővel, Gilbert Bryce-szal. Állandóan a tévében van. Nagy fasz.

– És maga azt hiszi, hogy Amy vele járt, mielőtt összejött Ryannel?

– Miután ezt elmesélte nekem, talán csak kétszer egy hónapban láttam. Amikor erről kérdeztem, hirtelen megnémult. Csak egyetlen dolgot mondott, hogy jár valakivel, de nem beszélhet róla, mert különben a férfi szakít vele.

– És azt hiszi, hogy Gilbert volt az illető?

– Az egy hülye fasz, de dagad az ambíciótól. Ha kiderül, hogy viszonya van Amyvel, a sajtó úgy tálalta volna, hogy „Bryce egy szexi lánnyal randizik”. Egészen biztos, hogy azt akarta, Amy tartsa a száját róla.

– Hé, Mands! – kiabált a mellényes férfi. – Készen állunk rád!

– Oké, szerelmem! – szólt vissza a lány, aztán a szemét forgatta Anna felé. – Ebből élek – mondta.

Felállt, és Anna kezet fogott vele.

– Sajnálom, hogy nem tudtam többet segíteni – szabadkozott Mandy.

Anna rámosolygott.

– Ó, azt hiszem, rengeteget segített!

27

Sam a telefont bűvölte, gyűjtötte a lelkierőt, hogy fölvegye. Utoljára kamaszkorában érzett így, amikor össze kellett szednie a bátorságát, ha egy lányt fel akart hívni, de még akkor sem volt ennyire ideges. Hiszen a lányok mindig igent mondtak a meghívásaira. „Ugyan már!”, korholta magát. „Te vagy Sam Charles. Mindenki szívesen beszél veled!” Valahogy mégis nehezen ment a győzködés. Hat héttel azelőtt még ő volt a világ egyik legnagyobb sztárja, és vőlegénye a világ egyik legkívánatosabb nőjének. Soha nem tett próbát, de gyanította, hogy ha felhívta volna a Fehér Házat, fogadják a hívását.

És most? Most a Chelsea Harbour-i lakásának nappalijában áll, és majd összeszarja magát, hogy fel kellene hívnia egy edinburgh-i színházat, és beszélnie kellene a menedzserrel, kibérelhető-e a helyszín.

– Ne légy már ekkora farok! – ejtette ki hangosan a szavakat, majd határozott léptekkel odament a telefonhoz, és felkapta a kagylót. Szokatlan volt számára, hogy ő maga intézi a szakmai ügyeit. Gyorsan bepötyögte a számot, és várt, közben azon gondolkozott, mit is mondjon.

Halló, itt Sam Charles beszél. Nem. Ez használhatatlan. Ez a mondat azelőtt ajtókat nyitott meg, asztalfoglalást szerzett a legjobb éttermekbe, most viszont kínosan, zavarba ejtőn hangzott. „Sam Charles” azelőtt a „topszínész” és a „brit szívtipró” szinonimája volt; mára a „szerelempatkány” és a „gengszter” szinonimájává degradálódott. Akkor sem baszhatta volna el jobban az életét, ha nagyon igyekszik.

Összerezzent, amikor kinyílt a bejárati ajtó, és Mike McKenzie szinte beesett, kezében két, ennivalóktól duzzadó zacskóval.

– Hé, bátyó! – vigyorgott Mike. – Azt hittem, elmentél. Halas hasét csinálok ebédre, megfelel?

Sam helyére tette a kagylót, és figyelte, ahogy Mike lecsapja a zacskókat a konyhapultra, és elkezd kipakolni: zeller, egy csokor bazsalikom, valami drága olívaolaj, tanyasi tojások. Sam megrezzent. Csak egy zacskó élelmiszerről volt szó, de úgy érezte, árad belőle az élete kritikája. Az üres konyhájáé, a szinglistátusáé, az alkalmatlanságáé, hogy főzzön valamit. Ha őszinte akart lenni, halvány fogalma sem volt, hol található a legközelebbi szupermarket – évek óta még egy liter tejet sem vett. És most itt a barátja – nem kevesebb, mint a híres, kiégett színész és elmebeteg –, ő gondoskodik róla, hasét készít neki, mert rá annyit sem lehet bízni, hogy valamit összeüssön magának.

De éppen ezért jött vissza. Hogy megváltozzon. Hogy elölről kezdjen mindent, hogy új életformát válasszon. Itt, a londoni lakásában, mindent valóságosabbnak érzett. A penthouse kör-kilátásos ablakából megpillanthatta a King’s Roadot, a Battersea Parkot és a Stamford Bridge-et, és az imádott futballcsapatának, a Chelsea-nek az otthonát. És bár nem mehetett el vásárolni, meccset nézni vagy futni – rögtön megrohanták a paparazzók, amikor egyszer kiugrott egy csomag cigarettáért –, mégis otthonosabban érezte itt magát, mint L.A.-ben valaha.

Hirtelen megbánta, hogy ennyire elhanyagolta a szülővárosát a hírnév hajszolása közben. Amikor hét évvel azelőtt L.A.-be költözött, hogy főszerepet játsszon az ABC televízió egy rövid életű kísérleti műsorában, megfogadta magának, hogy három-havonként hazalátogat Londonba. De ahogy múlt az idő, és ő egyre híresebb, egyre sikeresebb lett, fokozatosan fogyott az ok, hogy a fogadalmát be is váltsa. Mindkét szülője meghalt egy évtizede, és ez elvágta a legszorosabb köteléket, amely az országhoz fűzte, ráadásul egyre kevesebb közösséget érzett a főváros színész köreihez tartozó régi barátokkal, akik közül legtöbben el is tűntek valamilyen nem színészi állásba, Hogy „kipihenjék” ritkán adódó színházi és szappanoperai fellépéseiket.

– Csak bevágom ezt a sütőbe, aztán újra munkához láthatunk – mondta Mike vidáman. – Hogy haladtál ma délelőtt? – folytatta, miközben a tűzhelynél szorgoskodott. – Valami falrengető inspiráció?

– Néhány ötlet – válaszolta Sam mosolyogva.

– Ah-ha! – bökött felé Mike a fakanalával. – Tudtam! Sikerült megszülnöd valami szuperelképzelést. Látom az arcodon!

És ez igaz volt. Egyetlen jó dolog sült ki ebből az egész kalamajkából: Mike és Sam elhatározta, hogy összehoznak egy kétszereplős műsort az Edinburgh-i Fesztiválra. A két férfi néhány órás eltéréssel érkezett meg Londonba, és azonnal hozzá is láttak a forgatókönyv megírásához. Mint ahogy megjósolható volt, Mike egy tucat briliáns geggel és szituációval rukkolt elő. De lassanként Sam is rájött, hogy neki is megvannak a maga ötletei – ötletek, amelyek megnevettették Mike-ot. Eddig több tucat geget és vicces jelenetet írtak – sok közülük Sam agyából pattant ki –, lehullottcsillag-státusuk paródiáit.

A terv elvonta Sam figyelmét a Robotika dühödt kritikáitól. A film hárommillió dollárt hozott a bemutató hétvégéjén, ami óriási bevétel egy kis, független film esetén, viszont katasztrófa az egyik legjelentősebb stúdió nyári forgalmazását tekintve. Jim Parker derűlátó volt kint L.A.-ben, de Sam tudta, hogy a forgatókönyvek és ajánlatok elapadtak, és Eli arról beszélt, hogy át kellene váltania a tévére. „Nézd meg Glenn Close-t és Forest Whitakert A pajzsban”, mondta. „A seggükből is Emmyk potyogtak ki. Szerzünk neked valami ilyet, és mi szabhatjuk meg az árat, amikor visszatérsz a stúdiókba.” Amikor visszatérsz. Tényleg mindennek vége?

De ha Hollywood bezárja előtte az ajtaját, miért ne kanyarodhatna vissza ahhoz, amitől – így visszatekintve – a legnagyobb izgalomba jött? Karrierje kezdeti napjaihoz. A színpad zsongásához egy élő előadás után. Oké, Mike komikusi zsenije elhomályosította őt az egyetemi napokban, de a dolgok megváltoztak – igazság szerint most ugyanazon az árfolyamon álltak Mike-kal: a világ mindkettejüket kapitális balfasznak tartotta.

Az edinburgh-i show forgatókönyvének megírása kemény munkát jelentett, de Sam jobban élvezte, mint bármit, amit évek óta csinált, és a legjobb az volt a dologban, hogy nem a karrierépítés lebegett a szeme előtt, hanem élvezetből tette, csak úgy viccből, vagy hogy kisegítse Mike-ot – édes mindegy. Maradt azért egy nyugtalanító gondolat…

– Felhívtad a Hummingbird Clubot? – kérdezte Mike hagymavágás közben.

– Még nem – válaszolta Sam bizonytalanul.

– Miért nem? Az a francos fesztivál már elkezdődött! Ha ez így megy, az Arthur’s Seat-csúcs lábánál kell majd összeeszkábálnunk a színpadot, hogy felléphessünk.

– Te hívd fel őket!

– Miért? A te neved ajtókat nyit meg.

– Szerintem titkolnunk kéne, hogy nekem is közöm van a dologhoz. A fellépés kezdetéig mindenesetre.

– Minek?

– Mert túl veszélyessé válhat. Közbeszólók, sajtó.

– Értem, mire gondolsz.

– De mi van, ha senki sem jön el? – kérdezte Sam hirtelen.

– Mi van, ha eljönnek, és kisétálnak?

– Kösz, haver! Tudom, hogy már nem jelentek nagy vonzerőt, de akkor is…

– Ez nem rád vonatkozik. Hanem rám. Pillanatnyilag hozzám szegődött a balszerencse. Jess hisz a karmában, és talán van benne valami. Egy ócska szarházi voltam. Aztán ahogy Jessicával bántam. Kirúgtam azt az ügyvédet, aki, hogy tisztességes legyek, talán semmit sem csinált rosszul. Még veled sem bántam rendesen. Amikor összeroppantál, ide kellett volna repülnöm, hogy magammal vigyelek L.A.-be. De nem, én Queenslandben forgattam. Ha senki nem jön el az előadásra, akkor azért lesz, mert én ezt érdemlem.

Mike letette a kését.

– Na és akkor mi van? – pattogott. – És akkor mi van, ha senki nem jön el az előadásra, de mi élvezzük? Elég pénzed van, hogy tíz életre kitartson. Én meg úgy fogom fel, hogy szabadságot vettem ki Eiganről.

– De kínos lesz! – mondta Sam zavartan.

– Nem, nem lesz. Elfeledkezel a rajongó tömegről, az emberekről, akik hisztérikusan nevetnek majd minden egyes kimondott szavadon.

– Nem, nem feledkezem el.

– De igen – nevetett Mike. – Elcsábítottak. És most itt az alkalom, hogy abbahagyd azt az ostoba életet, amely beszippantott.

– Miféle ostoba életet? – kérdezte Sam sértődötten.

– Nézd meg magadat, barátom! A háromszáz dolláros hajvágásodat. A legyantázott melledet. A gyorshívással hívható portásodat. Hol végződik mindez, Sam? Egy arcfelvarrásnál negyvenéves korodban, egy pekingi palotapincsinél az Astonod anyósülésén? Egy baráti körnél, egy kíséretnél, amelyért fizetsz? – Mike megrázta a fejét. – Ne érts félre. Tudom, hogy hírességnek lenni igazán nagy buli néhanapján. Az ingyencuccok. Én különösen az ingyencuccokat szerettem. De ez elcsavarja a fejedet. Elcsavarja minden fontos dologtól. Olyan emberekkel kéne szórakoznod, akikkel kapcsolatod van. Nem olyanokkal, akiknek kapcsolatai vannak. Olyan munkát kéne végezned, amelyet szenvedéllyel csinálsz, és nem olyat, amelyik a legnagyobb csekkel fizet.

– Igazad van.

Sam visszagondolt a rossz, lélekölő, romantikus komédiák sorozatára, amelyekben szerepelt, összehasonlítva azzal a fantasztikus élménnyel, amikor először lépett a Nemzeti Színház színpadára.

– Haver, ez a legjobb dolog, ami történhetett veled! Néha, amikor lemerülsz a tenger sziklás fenekéig – de ebben a penthouse lakásban szerintem aligha van erre esélyed –, aztán felbuksz levegőért, nyugodtabb, sekélyebb vízben találod magadat.

Megszólalt Sam telefonja.

– Jobb lesz, ha felveszem – motyogta.

Egy pillanatig nem ismerte fel az affektáló hangot a vonal túlsó végén.

– Helen Pierce – súgott neki a nő.

– Ó, Helen, elnézést, fényévekre voltam. Hogy van?

– Köszönöm, jól. És maga hogy van, Sam? Tetszett a Robotika.

– Látta?

– Igen, elvittem az unokaöcsémet. Csodálatos volt!

Sam mosolygott magában. Lefogadta volna, hogy Helen Pierce-nek nincs is unokaöccse, és ha van, nem tetszhet nekik egy olyan mozi, amelyet a kritikusok egységesen a sárba rántottak. De hát Helen Pierce a kíséretéhez tartozott; egyike volt a talpnyalóknak és bólogató Jánosoknak, akik mindennel egyetértettek, amit mondott, és mindent mesésnek találtak, amit csinált.

– Nos, Helen…

– Csak egy kis információ egy sztoriról, amely majdnem megjelent a lakásában tartózkodó vendégről.

Sam összehúzta a szemöldökét.

– Ő a barátom, Mike.

– Nos, a Bugle szenzációként akarta tálalni „Sam Charles beköltöztet egy klassz pasit a chelsea-i penthouse-ába” címmel. Láthatja, hová akart ez a sztori kilyukadni. Szerencsére sikerült még idejében elhárítanunk a veszélyt.

– Köszönöm.

– Mit keres ott Mike?

Sam nem szándékozott a tervezett edinburgh-i fellépésükről beszámolni az ügyvédnek. A hír eljutna Jimhez és Elihez, akik közül egyik sem tudott róla, mivelhogy vadul elleneznék.

– Nyaral.

– Remek. Különben találkoznunk kell. Hogy képbe hozzuk magunkat, amíg itt van a városban.

– Hogy van Anna Kennedy? – kérdezte Sam hirtelen, amikor az ügyvédnő minden előzetes figyelmeztetés nélkül beugrott a gondolatai közé.

– Jól.

Sam Mike-ra nézett, aztán besétált a hálószobába, hogy ott folytassa a beszélgetést.

– Szeretnék bocsánatot kérni tőle – mondta. – Kicsit elvetettem a sulykot. Otromba voltam. Igazság szerint nagyon otromba.

– Nincs rá szükség! – mondta Helen hűvösen. – Maga az ügyfelünk. Elégedetlen volt. Megesik az ilyesmi. Tudja, mennyire bánt engem a mód, ahogyan Anna az ügyet kezelte.

Megfelelően elmarasztaltuk.

– Bent van ma az irodában? Szívesen beköszönnék.

– El van foglalva a bíróságon.

– Meg tudná adni a mobilszámát?

– Sok dolga lesz.

– Akkor egy későbbi alkalomra.

Helen felsóhajtott.

– Rendben. Biztos vagyok benne, hogy nagyon megkönnyebbül, ha hall magáról.

Sam kibámult az ablakon, figyelte, ahogy a Temze ezüstös csíkja elkígyózik alattuk. Hosszú, zöld domb lejtett az út bal oldala felé, rajta túl vizes rétek futottak le a folyóig.

Anna valóban London egyik legelegánsabb negyedében lakik, gondolta meglepetten, hogy addig még soha nem vette észre, milyen gyönyörű ez a város. Lustán eltűnődött, nem kellett volna-e egy sokkal nyugodtabb, kiegyensúlyozottabb karriert választania, mint amilyen például a jog. Azt tudta, hogy színészi képességei – már amilyenek voltak – jó szolgálatot tehetnének egy tárgyalóteremben, de a részletek tekintetében reménytelen eset volt, márpedig a jogban is ott lakik az ördög, nem igaz?

Lekanyarodtak a főútról a mellékutcák szövevényébe, ahol apró csokoládésdoboz-házak tucatjai zsúfolódtak össze. Az egyik sarkon egy gusztusos kis delikátesz-és ajándéküzletet látott, és egy pillanatra eltűnődött, hogy talán vinnie kéne valamit a lánynak. Virágot? Egy üveg bort? Ahogy Mike rámutatott, gyorshívással mozgósíthatja a portaszolgálatot; biztos volt benne, hogy akár egy albínó pávát is rögtön házhoz vinnének Annának, ha megkérné őket.

Hirtelen nagyon fontossá vált számára, hogy bocsánatot kérjen Miss Kennedyről, akármilyen formában teszi is. Eddig sohasem hitt Jessica spirituális new age szólamaiban, de a dolog talán megér egy próbát. Ha kicsit jobban bánik az emberekkel, talán a saját szerencséje is jobbra fordul.

– Megérkeztünk, uram – mondta a sofőr. – Szeretné, ha megvárnám?

Sam felnézett a kis házra, amelynek ajtaja körül lilaakác kúszott, és azon tűnődött, vajon milyen fogadtatásban lesz része.

– Igen, az jó volna – mondta, és kiszállt.

Megállt az ösvényen, jobbra-balra pillantgatott.

– Ne aggódjon! – mondta egy hang. – Tiszta a terep.

Sam rémülten nézett fel. Anna Kennedy az ajtóban állt, kényszeredett mosollyal az arcán.

– Richmondban nincsenek paparazzók – mondta. – Ahhoz túl előkelő és kifinomult hely.

Sam mosolyogva felsétált az ösvényen, de Anna nem lépett félre, hogy beengedje.

– Meglepődtem, amikor felhívott – mondta lassan.

– Szerettem volna eljönni és elnézést kérni, amiért olyan komiszul bántam magával a végzés után – hadarta Sam.

– Végül is nem rúgtak ki. Legalábbis a Donovan Pierce-től.

– Fel voltam dúlva – mondta Sam, hogy megmagyarázza, miért menesztette a fiatal ügyvédet.

– Én ugyanezt tettem volna.

– Fogadni mernék! Egy ilyen energikus kis némber, mint maga, nem sokat cicózik, a fejemet rá.

Egymásra vigyorogtak, és Sam feszes válla elernyedt a megkönnyebbüléstől.

– Szeretne bejönni? Most értem haza. Épp egy üveg bort készültem kinyitni.

– Ha van söre, rám erőltetheti.

Sam belépett Anna nappalijába. Olyan volt, mint egy kis doboz. Eszébe jutott tágas, ötszáz négyzetméteres hollywoodi otthona, és azon gondolkozott, hogyan képes valaki ilyen csöppnyi helyen élni.

A konyhába a nappaliból lehetett átjutni egy kihajtható faajtón keresztül. Anna mindkettejüknek kitöltött egy sört, és az egyik poharat átnyújtotta Samnek, aki egy magas székre telepedett a reggelizőpult mellé.

– Na és hogy mennek a dolgok?

– Karrier inog, homokos szerető beköltözik a házamba… – Ez igaz?

– Nem igaz. Legalábbis ami a szeretőt illeti. A haverom lakik nálam, és a sajtó más szemszögből nézi a dolgot.

– Hallottam a letartóztatásról – jegyezte meg Anna.

– Ja, igen – én mint Hollywood kemény fickója…

– Meg kell úsznia. Nem Stein és Kotter képviseli magát New Yorkban? Igazán kitűnőek.

– Ne menjünk ki? – kérdezte Sam szórakozottan. – Olyan kellemes kis helynek tűnik odakint.

Anna kivezette a kertjébe, ahol a kora esti nap melengette a férfi arcát. Sam úgy érezte magát, mintha egy első randevún lenne egy csinos kis vidéki vendéglőben, és a gondolatot valahogy izgalmasnak találta.

Csendben üldögéltek egy darabig, figyeltek egy sárga lepkepárt: egy levendulavirág körül keringtek.

– És mit csinál itt, újra Londonban?

– Elárulhatok egy titkot?

– Ezért vagyok itt – mosolygott a lány.

– Egy fellépésre készülök. Egy komikus show-ra a barátommal, Mike McKenzie-vel.

Meglepődött magán, hogy elárulta Annának, különösen azután, hogy Helen Pierce előtt a legnagyobb titokban tartotta a terveit.

– Mike McKenzie, a komikus? – kérdezte Anna tágra nyílt szemmel. – Imádom! Még Wembleybe is elmentem, hogy megnézzem a stand-up show-ját. Megvolt az összes videója meg minden. Olyan kár, hogy abbahagyta!

– Most visszatér.

Sam felfújta az arcát, érezte, hogy rémület száguld át a testén. Most fordult elő először, hogy elmesélte valakinek Mike-kal közös tervüket, és azt hitte, attól, hogy hangosan kimondta, máris valóra vált.

– Fantasztikus! – Anna őszintén izgatottnak tűnt. – És mi lesz? Egy kétszereplős show?

– Két szereplő és a gegjeik. Annyira távol esik az alkatomtól, hogy még csak nem is érzem furcsának. És ha arra gondolok, hogy önként szálltam be!

– Szerintem nagyszerű ötlet!

– Tudom, hogy fizetést kap azért, hogy kedves legyen hozzám, de ha azt hiszi, hogy szar elképzelés, akkor tudni akarom!

– Radikális irányváltás, de éppen ezért olyan okos és izgalmas.

Szavai így, kertelés nélkül kimondva, őszinte és nyílt arckifejezése megerősítették Samet az elhatározásában.

– Na és magával mi van? Remélem, nem került túl nagy bajba a történtek után!

Anna hirtelen szórakozottnak tűnt. A sörét kortyolgatta, de mire újra Samre nézett, visszatért szokásos tettrekész hatékonysága.

– Örülök, hogy eljött – szólalt meg végül. – Szeretnék beszélni magával. A végzésről.

Sam legyintett.

– Régi nóta. Inkább rúgjunk be, és tegyünk úgy, mintha Caprin lennénk.

– Azt hiszem, magának nagy valószínűséggel csapdát állítottak.

Sam hitetlenül elhúzódott az asztaltól.

– Micsoda? Hogy Katie Grey csapda lett volna?

– Nem tudom.

– Na és mit tud? – kérdezte a férfi, és újra előrehajolt.

– Várjon itt.

Sam figyelte, ahogy Anna eltűnik a házban, aztán visszatér egy papírköteggel, és kiteríti az asztalra.

– Újságkivágások? – kérdezte Sam értetlenül. – De nem rólam.

– A változatosság kedvéért – mosolygott a lány.

Gyönyörű keze van, állapította meg Sam, ahogy Anna végigfuttatta egyik hosszú ujját a cikkeken.

– Egy Amy Hart nevű modell haláláról szólnak.

– Sohasem hallottam róla.

– És már nem is fog.

Sam közelebb hajolt Annához, hogy el tudja olvasni a szöveget.

– Tehát úgy halt meg, hogy leesett a lépcsőn.

– Hat hónappal ezelőtt találták meg a lakásában törött nyakkal. A tárgyalásán nyílt ítélet született, vagyis gyanúsnak találták a halála körülményeit, de nem tudták az idegenkezűséget bizonyítani. A húga állítja, hogy rengeteg apróság nem stimmel.

– És mi köze ennek az én végzésemhez? – kérdezte Sam a homlokát ráncolva.

– A tárgyalást ugyanazon a napon tartották, amelyen a maga története napvilágot látott a sajtóban. Következésképpen nem tudósítottak róla. Kapóra jött, nem gondolja? Ha figyelembe vesszük Amy Hart szerelmi életét… – Miféle szerelmi életét?

– A halála előtt egy Ryan Jones nevű szappanoperaszínésszel járt.

– Na és?

– Ryan Jones Blake Stanhope egyik ügyfele volt.

Sam érdeklődéssel nézett fel.

– Micsoda véletlen!

– Furcsának találtam a dolgot. De találkoztam Ryannel, és az volt az érzésem, hogy alig ismerte Amyt. Végeztem némi kutatást, és kiderült, hogy Walesben forgatott azon a héten, amikor Amy meghalt. Semmi köze nem volt a lány halálához, ebben biztos vagyok. Először azt hittem, hogy Blake Stanhope őt fedezi, de egy ilyen munka drága mulatság. Túl nagy, túl drága Ryan Jonesnak.

Felnézett Samre, nagy, tiszta szeme a férfi tekintetét kereste.

– De Blake igazi nehézsúlyú embereket is képvisel. Politikusokat, milliárdosokat, nagy, gazdag cégeket. Radar alatti ügyek. Nagy pénzzel járó, hírnévmenedzselő munkák. Nem csak a sztorik nyilvánosságra hozatalával üzletel. El is tussolja őket.

– Na és Amy még miben sántikált? – kérdezte Sam felhúzott szemöldökkel.

– Egyik barátnője szerint viszonya volt egy ismert képviselővel.

– Aki maga szerint kapcsolatba lépett Stanhope-pal, hogy tussolja el a dolgot?

– Nem tudom – mondta Anna csendesen. – De lehetséges. Mindketten tisztában vagyunk vele, hogy az igazság nem mindig az, amit az újságokban olvasunk. Néha a médiában látott információ nem más, mint amit valaki ránk akar tukmálni.

Sam alaposan megnézte Annát. A komoly arckifejezést, a józan kék ruhát, a leheletnyi piros rúzst, amely – Sam észrevette, hogy elkószálnak a gondolatai – enyhén rosszlánykülsőt kölcsönzött neki. Kezdettől fogva olyan csinos, okos kékharisnyának tartotta Anna Kennedyt, amilyennel azóta sem találkozott, hogy részt vett a Májusi Bál bizottságban az egyetemen. De Anna most kezdett úgy viselkedni, mint egy összeesküvés-elméleti szakértő. De hát ki ő, hogy tönkretegyen egy kellemes, napsütéses estét? Ismét ránézett a piros ajkakra, és úgy döntött, nem veszi el a lány kedvét.

– Ez a képviselő… Ugye nem azt gondolja, hogy ő ölte meg a lányt?

– Talán nem. Inkább nem akarja a kényelmetlenséget, hogy egy halott, szexi lányt kapcsolatba hozzanak vele. Nem jó pont a karrierhez, igaz?

– Tehát a képviselőnek ködösítésre van szüksége. Stanhope kiszivárogtat egy sztorit, és egyidejűleg azzal eltussol egy másikat. Kétszer kaszál ugyanazért a munkáért, ha jól értem.

Még az én ügynököm is megirigyelhetné.

Sam érezte, hogy Anna története kezdi magával ragadni.

– Ki ez a képviselő?

– Gilbert Bryce.

– Kicsoda?

– Tudom. Nem éppen a miniszterelnök. De nézze… – Átnyújtott Samnek egy papírlapot. – A bizottságok listája, amelyeknek tagja.

Sam ránézett a listára, és Anna vad elmélete hirtelen már nem is tűnt olyan őrültségnek. Védelmi eszközök beszerzése, energiaforrások, világűrfejlesztés, külföldi adópolitika – mintha szánt szándékkal azokat a bizottságokat választotta volna ki, amelyek révén befolyást gyakorolhat az ország leggazdagabb embereire. Samnek fogalma sem volt, hogy ez az ember korrupt vagy sem, de az biztos, hogy olyan pozícióban van, ahol könnyen előfordul a megvesztegetés és szívességtétel.

– Még ha mindez igaz is, hogyan akarja elcsípni Stanhopeot? – kérdezte kíváncsian. – Tudom, hogy a sarkában van bíróság megsértése miatt, de ezt hogyan fogja elintézni? Gondolom, a News online szerkesztője és a Botrányvadász még nem szállt be.

– Nem. Mi használunk ugyan nyomozókat, de ők pénzbe kerülnek, és az összeget ki kell számláznunk egy ügyfélnek.

Sam játékos pillantást vetett rá.

– Tehát a pénzemért szeret! Nem maga az első.

– És beszélni akarok Gilberttel.

– Ebben nem tudok segíteni, drágám. Brad Pittnek bemutathatnám. Képviselők azonban nem szerepelnek a noteszomban.

– Az exem újságíró. Tartozik nekem néhány szívességgel.

Anna arca megfeszült a szerelme említésére. Sam gyanította, hogy legalább olyan jó sztori kapcsolódik hozzá, mint az a fantasztikus mese, amelyet épp most adott elő neki.

– Nem akarja tudni? – kérdezte Anna, és megérintette Sam kezét. – Nem akarja tudni, hogy tényleg elárulták-e azért, hogy fedezzék, amit valaki Amyvel művelt? Nem csupán maga miatt, a lány miatt is.

Sam nem volt biztos benne, hogy tudni akarja. Végül is már elszabadult a pokol. Bármit is tett vagy nem tett Blake Stanhope, hogy fedezze egy képviselő bűneit, már nem számított, mert az ő életét ért csapás – vagy rejtett áldás – már megesett. De ahogy Anna arcát, várakozástól reszkető, puha, skarlátvörös alsó ajkát figyelte, elektromos áramként futott át rajta a pánik, hogy talán soha többé nem látja, ha nem segít neki.

– Oké, lássunk neki! – mondta hirtelen. – Nézzünk egy kicsit mélyére a dolgoknak. Kifizetem a nyomozót. Bármit, amit akar.

Anna rávigyorgott, összeszedte a papírjait, és Sam egy pillanatra úgy érezte magát, mint Jack Bauer. Már úgyis oly messze került a lelki békéjétől, mit számít hát egy újabb szokatlan kaland?

28

– Mama! – Jessica Carr haragos tekintettel sétált be tengerparti háza tágas nappalijába Malibun. – Mama! Hol vagy?

Aznap reggel nem kapta meg az áfonyás palacsintáját – természetesen glutén-, búza-és tejmentesen, ami azt jelentette, hogy szinte csak az áfonya maradt –, és ettől roppant zsémbes hangulatba került. Ettől, no meg a megpróbáltatástól, amellyel fél óra múlva szembe kellett néznie.

– MAMA!

Apró vietnami nő jelent meg a hálószobából, tollseprűvel a kezében.

– Mrs. Carr menni joggol – közölte vigyorogva. – Akarsz én csinálni palacsinta?

– Igen, Mai, köszönöm! – mondta Jessica sietve.

A házvezetőnő aranyat ért, de Jess idegeit borzolta egy kissé, hogy szinte olvas a gondolataiban.

Kisétált a balkonra, és fel-le pásztázta a tengerpartot, mire meglátta Barbara Carrt, aki intenzív gyaloglással rótta a homokot rózsaszín lycra tréningruhájában.

– Jézus Krisztus, pont olyan, mint egy virsli! – mormolta a lánya, és leült egy üvegasztal mellé.

Anyja közvetlenül azután költözött hozzá, hogy a Samsztori kipattant. Néhány napot Jessica barátnőjének Cape Cod-i házában töltöttek, aztán visszajöttek Malibura. Lehet, hogy Jessicának összetört a szíve, arról azonban hallani sem akart, hogy Sam Charles miatt távol maradjon Nyugat-Hollywood partijaitól és éttermeitől; hiszen ott köttettek az üzletek. De az együtt lakás Barbarával nem volt felhőtlen. Igaz, hogy anyja mindent támogatott, és mindenért lelkesedett, amit Jessica csinált, de állandó lamentálása Samről és arról, hogy az a gazember mennyire tönkretette lánya karrierjét – bár kezdetben zene volt Jess füleinek –, mostanra kezdte Jessicát teljesen kikészíteni. Igen, egy szemétláda, de négy évig része volt az életének, és megosztoztak… pontosan min is? Az életükön? Azon éppen nem. Ritkán fordult elő, hogy két éjszakát együtt töltöttek ugyanabban a házban. Persze lehet, hogy ezt csak azért gondolja, mert ma sebezhetőbbnek érzi magát. Húsz perc múlva idejönnek Sam költöztetői, hogy elvigyék a személyes holmijait. Nem mintha olyan sok volna belőlük: néhány ruha, egy förtelmes kerámia dohányzóasztal, egy futógép. Még egy borotválkozókészletet is alig hagyott a fürdőszobában. Samnek talán igaza volt, amikor azt mondta, hogy nem szerelmesek – nem voltak szerelmesek – egymásba. De mi az ördög köze van a szerelemnek bármihez ebben a városban?

Sinatra, az aranyszőrű retrievere odabaktatott hozzá, és orrát a lábához dörzsölte.

– Gyere ide, kicsim! – csücsörített Jessica, és leguggolt, hogy imádott kutyája nyaka köré fonja a karját. – Nincs szükségünk Sammyre többé, ugye?

A kutya megnyalta az arcát, mintegy az egyetértése jeleként, és Jessica ettől máris jobban érezte magát. Odament az óceánra néző, fehér szarvasbőr kanapéhoz, és leült rá. Sóhajtva felkapott egy vörös dossziét az asztalról, és felcsapta: a heti Jess-vonatkozású újságkivágások gyűjteménye volt benne, amelyet a PR-cége állított össze. Dagadt a hírektől és pletykacikkektől, hiszen minden említésre méltó magazin és újság foglalkozott Jessicával: a People-től a US Weeklyig az Államokban, és a jelentős európai lapok a nagy pocsolya túloldalán, mint a Heat, a Paris Match és a Bunde, mind ugyanannak a történetnek különböző változatait tálalták: „Fájdalmam: vallomás Jessicától”. „Megtörve, de töretlenül”, ahogy az In Touch fogalmazott. Jessicát erős nőnek ábrázolták, aki képes volt felülemelkedni a szívfájdalmán. És az sem ártott, hogy az összes lap fotókat is közölt róla, amelyeken bánatosan, ámde szexin pózol fehér Eres-bikinijében, bizonyítandó, hogy még mindig bomba nő.

– Mintha bármi kétség lett volna! – mormolta, és az asztalra lökte a dossziét, majd belépett a házba.

Malibui otthona az egyik legpompásabb ház volt a Pacific Coast Highway mentén. Ez az út L.A.-től északra kígyózik, és Amerika néhány legdrágább háza mögött elhaladva körülöleli a partot. Jessica imádta ezt a privát partszakaszt; háza víz felőli oldalán a kihajtható üvegajtókon át beszöktek az óceán illatai és hangjai, de valójában Sam volt az, aki megőrült a lecsupaszított, John Lautner tervezte esztétikáért. Ő mindig jobban szerette a lakályosabb dolgokat.

Elmormolt egy szitkot, amikor meghallotta a kaputelefon búgását. Semmi értelme nem lett volna, hogy az anyjáért kiáltson, Mai pedig a konyhában ügyködött.

– Mindent magamnak kell csinálnom? – zsörtölődött, de azért felvette a telefont.

– Halló, Jess, itt Jim Parker.

Jess a szemét forgatva megnyomta a gombot, hogy beengedje a férfit.

– Jess! Mesésen néz ki, mint mindig! – kiáltott fel az ügynök, amikor magabiztosan bevonult, legalább olyan filmcsillagkülsővel, mint a színészek, akiket képviselt: tökéletes, fehér fogak, drapp Armani-öltöny, alatta fehér póló. Látszott rajta, hogy menő, dörzsölt és hatalma van. – Na és hogy van? – kérdezte, és mohó tekintettel körbepillantott a házban.

– Remekül, Jim – mondta Jessica, összefonva karját a mellén –, és nem szeretnék udvariatlan lenni, de rátérhetnénk a lényegre?

– Természetesen – sietett Jim a válasszal.

Kivette a mobiltelefonját a zsebéből, és utasításokat ugatott bele. Másodpercekkel később két férfi jelent meg a hátsó ajtón keresztül, kezükben egy-egy nagy papundeklidobozzal.

– Minden lent van az alagsorban, egyenesen előre, ahogy lemennek a lépcsőn – magyarázta Jessica az embereknek, aztán Jimhez fordult. – Mit gondol, meddig fog ez tartani?

– Attól függ, hogy mit végeztek el eddig.

Jess összeszorította az állkapcsát. Amikor Jim felhívta, hogy közölje, odaküld egy költöztetőbrigádot, hogy eltakarítsák Sam holmijainak maradékát, arra a pimaszságra vetemedett, hogy azt mondta Jessicának, pakoljon össze. Ő először arra gondolt, hogy tábortüzet rak a holmikból a tengerparton, aztán megmondja Jimnek, hogy pakolja össze azt, de szeretett volna túl lenni a dolgon, így hát előző nap mindkét személyi asszisztensét felmentette a kötelességei alól.

– Minden készen áll – mondta fagyos mosollyal. – Talán várhatna odakint?

Mintegy varázsütésre, megjelent Mai egy tálcával, rajta friss papaja dzsússzal. Jessica és Jim kilépett a teraszra.

– Hallom, ideköltöztette az édesanyját – jegyezte meg Jim, és úgy hajolt a balkon korlátjára, mintha övé volna a ház.

– Minden lánynak szüksége van a mamájára ilyen nehéz időben!

– Szerintem maga példásan viselkedik. Legalábbis, ha a sajtónak hinni lehet.

– A sajtónak? – kérdezte Jess ártatlanul, azt remélve, hogy Jim nem látta meg az újságkivágásoktól duzzadó dossziét, amely még mindig az asztalon hevert.

– A múlt heti Enquirer – súgott neki Jim. – Azok a felvételek magáról, amelyeken olyan szomorúan, mégis szexin fest a spa medencéje mellett Los Cabosban. Láttam, hogy Jeff Benton a Pacifictől készítette a fotókat.

– Igazán? Én nem láttam a lapot.

Jim felhúzta a szemöldökét.

– Jeffet néha beállított paparazzofotókra is használom – jegyezte meg sokatmondón. – Magának bevált, ugye? Amerika minden megcsalt nője most magáért szurkol.

Jess mély lélegzetet vett, hogy elrejtse a mérgét. Tudta, hogy Jim szemmel tartja. Nemhiába ő volt az egyik legokosabb, legelegánsabb, legmeggyőzőbb ügynök ebben a műfajban.

Néha irigyelte Samet, hogy Parker a csapatában van.

– Mire céloz, Jim? Hogy megrendeztem azokat a fotókat?

– Természetesen nem ezt mondtam, drágám! – tiltakozott Jim, egyik kezét feltartva. – Csak rámutattam, hogy milyen gyönyörű volt. Egy gyönyörű, sebesült kismadár. Ez minden. De én nem játszanám túl, ha tudja, mire gondolok!

Jimnek, persze, igaza volt. Jeff Benton volt a paparazzók királya Hollywoodban, és fantasztikus munkát végzett a teleobjektíves felvételekkel. Két óra gondosan összeállítón koreográfia és három bikiniváltás kellett hozzá, no meg a fodrászok és sminkesek hada, akik a felvételek közti szünetekben sürgölődtek Jess körül. Ennyi figyelmet még a színésznő bombasiker tévéshow-ja, a Talpig nő reklámfelvételeire sem pazaroltak.

Jimnek abban is igaza volt, hogy csodálatosan működött a dolog. Amerikában minden egyes csalódott háziasszony és szerelmi bánattól gyötrődő kamasz számára Jessica Carr többé már nem egy elkényeztetett, távoli szupersztár volt, hanem közülük való, hús-vér nő, aki ugyanúgy szenved az összetört szívétől, mint ők. Ráadásul a tény, hogy olyan remekül fest, miközben halálra bánkódja magát, a forróvérű hímeket is lihegésre késztette.

– Remélem, nem tervezi, hogy tíz százalékot kér ezért a tanácsért!

– Megtehetem, ha maga szeretné – ugratta Jim. – Maga tudja, Jessy, hogy én vagyok a legjobb ügynök a városban!

– A legjobb ügynököm nekem van a városban, Jim. Ha meg nem sértem.

– Öreg Harry. Az a nő a legnagyszerűbb – mondta Parker nem kevés szarkazmussal.

– Szia, drágám, jól vagy?

Barbara Carr lépett fel a teraszra, rózsaszín melegítője most rátapadt az izzadságtól.

– Hello, Barb! – köszöntötte Jim, és meglengette felé a dzsúszos poharát.

Barbara gyanakodva méregette.

– Minden rendben, drágám? – kérdezte, le nem véve szemét a férfiról. – Nehéz lesz, de jobban érzed majd magadat, amikor az a gengszter végleg kitakarodott az életedből.

– Jól van, mama! – szólt rá Jessica bosszúsan. – Menj, zuhanyozz le. Velem rendben lesz minden.

– Biztos?

– Biztos!

– Figyeljenek, hölgyeim! Mi volna, ha maguk ketten elmennének, és meginnának egy kávét, amíg én a munkásokkal bajlódom?

– Igaza van, drágám! Nem lehet ez könnyű neked.

Jess a szemét forgatta.

– Oké, oké! Ugorjunk ki a plázába.

Húsz perccel később Jessica és az édesanyja beültek a lány galambszürke Aston Martinjába, és kigurultak a föld alatti garázsból, gondosan elkerülve a bútorszállító teherautót, amely a hátsó bejáratnál állt nyitott ajtókkal, dobozokkal megrakodva. Jess érezte, hogy egy áruló könnycsepp a szemébe szökik, és vadul pislogni kezdett.

– Ne nézz oda! – szólt rá Barbara. – Soha ne nézz vissza!

Jessica bólintott. Kikanyarodott az autóval, és besorolt a forgalomba. Most az egyszer jó tanácsot kapott. Felbőgette a motort, és elszáguldott, hátrahagyott élete egyre kisebbre zsugorodon a visszapillantó tükörben.

29

Anna kilépett a Királyi Törvényszékről, az ódon épület falának dőlt, és mohón beszívta a friss levegőt. A tárgyalóterem odabent fülledt és zsúfolt volt, ügyvédek, a diákjaik, a személyzet és kíváncsiskodók, mind ugyanazt az áporodott, száraz levegőt lélegezték be. Öt hosszú órát töltöttek ott, csupán egy röpke ebédszünettel; ezután a bíróság lépcsőjén táncoló napfény úgy hatott Annára, mintha börtöncellából szabadult volna. Persze nem arról volt szó, hogy kizárólag robotnak érezte a feladatát. Lelke egy része izgatottan vette tudomásul, hogy szerepel a Balon-perben; végül is évente csupán egymaroknyi becsületsértési ügy jut el az esküdtszékig, és ennek már önmagában varázsa van. De muszáj, hogy ilyen átkozottul lassan haladjon minden?

Talán el van kényeztetve. Az ő szakterülete, a médiajog, azon kevesek közé tartozik, ahol a dolgok gyorsan mennek előre. Egy ügyfél beállít hozzád délután négykor azzal, hogy „elhányt” néhány obszcén képet, és másnap reggel kilencre te már megszerezted a közlési tilalmat, sőt a számlát is kiküldted. Egyébként nagyon kevés tárgyalást húztak el úgy, és vezettek olyan pedánsan, mint egy becsületsértési ügy esetében; az időhúzás túl drága mulatságnak számítón. Csak a nagyon gazdagok engedhették meg maguknak a törvény teljes szigorát.

– Hűha! Nyújtják, mint a rétestésztát!

Anna felnézett, és Sidet, a gyakornokát látta. A lány nevetve csatlakozott hozzá.

– Igen, kicsit hosszú és kacskaringós a dolog. Ilyesmitől lesz rossz híre az ügyvédeknek.

– Engem igazából nem érdekel – mondta Sid –, de úgy tűnik, hogy a nagy tekintélyű jogászok minden percét imádják. Életemben nem láttam még senkit, aki ennyire felhúzta volna magát, mondjuk, azon, hogy mi az „üzletember” szó burkolt jelentése bizonyos szövegösszefüggésben.

– Ez azért van, mert minden tárgyalóteremben töltött percért fizetnek nekik. Mennél jobban el tudják nyújtani a tárgyalást, annál magasabb a gázsi.

– És mindezt azért, hogy golfozni járhassanak! – bukott ki Sidből az őszinteség.

Anna nevetett. Sajnálni fogja, ha Sid elmegy. Még nem volt elég régen a Donovan Pierce-nél ahhoz, hogy komolyabb kapcsolat alakuljon ki köztük, de a lány a kevés ember formájú alkalmazott közé tartozott. Talán épp ezért válnak meg tőle.

– Bemegyek, iszom valamit. Csatlakozol?

Sid a fejét rázta.

– Azt hiszem, kint maradok még egy kicsit a napon. Kihasználom, amíg lehet.

Anna besétált, sarka kopogott a márványpadlón. Bedobott néhány érmét az automatába, és leült egy padra az átriumban, a szobrokat és festményeket mustrálgatta, élvezte a nyugalmat.

– Anna Kennedy? Nem dolgozik? Azt hittem, soha nem látom meg ezt a napot!

Anna felpillantott, és a homloka ráncba szaladt: Blake Stanhope állt előtte.

– Újra a bíróságon, Blake? Ezúttal kit húzott csőbe?

Blake úgy tett, mintha megsértődött volna.

– Ne beszéljen így velem! Azt hittem, barátok vagyunk.

– Én nem mennék ilyen messzire.

– Ugyan, Anna! – mondta most a férfi komolyabban. – Ugyanazon a térfélen játszunk, nem?

– Blake, magának börtönben a helye!

A férfi válla megroskadt.

–Tudom, hogy maga szerint én egy elvtelen patkány vagyok, és talán néha rászolgálok a véleményére, de higgyen nekem, amikor azt mondom, hogy nem én szivárogtattam ki a sztorit. És igazán nem díjazom, hogy végigkérdezi a város összes szerkesztőjét, vajon én súgtam-e meg nekik a Sam Charles-történetet.

– Hallott erről? – Talán a diszkrét érdeklődései mégsem voltak elég diszkrétek, gondolta Anna.

Blake bólintott. Anna ránézett, próbált az arcából olvasni.

– Nos, valaki megsúgta, és csak két gyanúsítottunk van: maga, és az a lány, Katie Grey. Vagy esetleg valaki a maga irodájából.

Blake hallgatott, egy meglehetősen félelmetesnek tűnő, ceremoniális öltözéket viselő bíró sötét arcképét tanulmányozta.

– Az én irodámból senki nem lehetett – szólalt meg aztán védekezőn. – Kizárólag én tudtam róla. Ami pedig Katie-t illeti… Nem rossz lány. Csak csalódott. Ez gyakran előfordul a pletykabeszállító csajokkal. Nem csak a pénzről van szó. Valaki, akivel lefeküdtek, egy halom ígéretet tesz nekik, aztán semmit sem vált be belőle. A szétkürtölés náluk az elégtétel módja. Katie úgy érezte, elutasították, megsértették. De megértette, hogy a végzés befogta a száját, és nem szándékozott megszegni a törvényt.

– Hogy maga milyen erkölcsösnek tűnik!

Blake leült mellé.

– Gondolt esetleg telefonlehallgatásra?

Anna gondolt.

– Minden óvintézkedést megteszünk. A telefonjainkat rendszeresen átfésülik. Lehetőleg nem hagyunk hangpostaüzenetet. Na és maguk?

– Eddig még nem fordult elő ilyesmi.

– Már amennyire tudomásuk van róla.

– Óvatos vagyok. Azonkívül el tudja képzelni, hogy az újságok megkockáztatnák egy telefon bepoloskázását a legutóbbi botrány után?

Anna mélyen elgondolkozva lehúzta az italát. Csend telepedett rájuk.

– Eszébe jutott egyáltalán, hogy a kiszivárogtatás jöhetett a maguk oldaláról is? – szólalt meg végül a férfi.

– Ne legyen nevetséges!

– Nem tartja lehetségesnek? Valaki Sam alkalmazottai közül, egy sofőr, egy menedzser? Vagy valaki a maguk irodájából. Egy nem véglegesített alkalmazott. Egy takarító.

– Ne álljon elő ilyen nevetséges vádakkal csak azért, hogy elterelje magáról a figyelmet!

– Ahhoz képest, hogy milyen okos lány, nagyon jóhiszemű! – jegyezte meg Blake lezseren.

Anna egy másodpercig Sidre gondolt. Küzd a pénzért, az állása hamarosan megszűnik. Vagy Josh, Sam titkára. Sam meg van győződve, hogy fiatal asszisztense nem ismeri a félrelépése részleteit, de Josh éleseszűsége és képességei arra engednek következtetni, hogy mindent tud.

– A csapatunk minden tagjában száz százalékig megbízom – bizonygatta most Anna a magáét. – Nálunk szigorú fegyelem van.

– Tekintse csupán egy kis ösztönzésnek az agytornához, vagy ingyentanácsnak régi barátok közt – mondta Blake játékosan. – Maguk, ügyvédek, szeretnek egyenes vonalakban gondolkozni. Talán ideje volna, hogy levegyék a szemellenzőt.

Ki húzhatna hasznot a Sam és Katie szexsztori kiszivárogtatásából, ha nem Katie és nem én voltunk a kiszivárogtatok?

30

Már ott volt, amikor Anna megérkezett. Egyedül ült egy asztalnál, az utcával szemben. A bisztró járda felőli ablakait kihajtották, beengedték az esti levegőt, és Anna megállt a sarkon, hogy alaposabban megnézze. Egy pohár vörösbor állt előtte, és nagy műsort csinált abból, ahogy a blackberryjén pötyögött; mindig rettentően izgatták a külsőségek, állandóan bizonygatni akarta, mennyire elfoglalt és keresett. Egyszer már voltak itt együtt – Anna azon tűnődött, vajon emlékszik-e rá. Valószínűleg nem; soha nem egyezett volna bele, hogy itt találkozzanak, túl sok emlékkel terhesnek és túl intimnek tartotta volna a helyet.

A lány az arcát nézte, olyan ismerősnek, mégis oly távolinak tűnt. Bőre lebarnult, szőke haját Anna világosabbnak, szemét kékebbnek látta, mint ahogy az emlékeiben élt. Furcsa, hogy bizonyos emberek mennyire az életed részévé válhatnak, menynyire természetesnek tarthatod a szokásaikat és rigolyáikat, úgy ismered a gyűrődéseiket és ráncaikat, mintha a tieid volnának. És aztán, egyszer csak, hirtelen ködbe vesznek. – Anna – mondta, és felállt, amikor a lány odalépett hozzá.

– Hogy vagy, Andy? – kérdezte ő, miközben helyet foglalt, és hagyta, hogy az exe betolja a székét.

Szerelmük kezdetén el volt bűvölve Andy kis, ódivatú szokásaitól. Rengeteg emberrel ismerkedett meg a jogi egyetemen, akik ugyanolyan háttérből jöttek, mint a barátja – gazdag szülők, magániskola, Oxbridge –, de egyikben sem volt meg Andy fesztelen kifinomultsága. Ugyanakkor sok tekintetben annyira normális tudott lenni: szerette a futballt, a britpopot, nem gyűrte be az ingét a nadrágjába. Azért időről időre kibukkant belőle kivételezett neveltetése, amelyet egy világ választott el a cumbriai kocsmától, ahol Anna felnőtt.

A pincér hozott Annának egy poharat, és Andy töltött neki a nyitott üvegből. A lány észrevette, hogy az étlap leborítva hever az asztalon.

– Nem akarsz enni?

Andrew a fejét rázta.

– Nem vagyok éhes. És te?

– Tulajdonképpen nem – hazudta Anna.

Igazság szerint kopogott a szeme, miután az egész napot a bíróságon töltötte, de Andy világosan a tudomására hozta, hogy csak addig szándékozik maradni, ameddig muszáj.

– Na és hogy mennek a dolgaid? – kérdezte a férfi, gondosan igazgatva két villáját az asztalterítőn.

– Nem olvasol újságot? – kérdezte Anna. Viccnek szánta, de rosszul sült el.

– Természetesen olvasok! – pillantott rá Andrew. – Mindig nagy öröm számomra, ha a menyasszonyomat félig megfulladva látom. Őszintén, Anna, mi volt az a szar a spában?

– Ha engem kérdezel, a húgom nagyon könnyen megúszta! – Anna kitartott az érzései mellett. – Elképesztő, hogy a média még nem jött rá, hogy két éve nem beszélünk egymással. „A kéznél lévő tortakészítő lerombolja a családi idillt”, vagy valami ilyesmi.

Már vagy százszor lejátszotta fejben ezt a beszélgetést Andy-vel – az első rendes kibeszélős találkozójukat –, amióta szakítottak, és gondolatban mindig szellemes, éles eszű és gyönyörű volt, nem ilyen keserű és szarkasztikus, mint most.

– Nézd, Anna, ha csak azért hívtál ide, hogy mindent újra felhánytorgass, akkor jobban is el tudom tölteni az időmet.

– Nem, én sem ezt akarom.

Õszintén így gondolta. Néhányszor látta Andrew-t Az Éjszaka óta; mindent megtett, hogy elkerülje, de ez nehéznek bizonyult azokban a körökben, ahol mozogtak. Az összefutás mindig kínos élményt jelentett, de most, hogy szemben ült vele, furcsán közömbösnek érezte magát.

– Tudja, hogy találkozunk?

A férfi elfordította a fejét.

– Nem tudtam, megmondjam-e neki. Bár egész héten alig láttam. Forgat.

– A faiskolában?

– Nem, nehéznek találta az örökös utazgatást. Most Notting Hillben veszik fel a műsort.

– Ó, a jól ismert vidéki idill!

Andy nevetett.

– A legrusztikusabb házban forgatnak, amelyet London központjában egyáltalán találni lehetett. Öntött betonpadló, Aga tűzhely, importált provance-i csetreszek, ismered az ilyet.

– Amelyet, természetesen, úgy fognak eladni, mint a ti saját otthonotokat.

– Nem voltam hajlandó belemenni, hogy az a rohadt kamerastáb betegye a lábát a lakásunkba.

A lakásunkba! Andrew-nak és Annának soha nem volt közös otthona. A férfinak volt egy agglegénylakása a trendi Wapping-ben. Steril és férfias, csupa fekete bőr és króm, a fürdőszoba padlójára dobott vizes törülközőkkel. Anna megpróbálta rajtahagyni a kézjegyét, de árral szemben úszott, és mivel mindketten késő estig dolgoztak, annyival egyszerűbb volt hazamenni a saját otthonukba. Íme egy újabb jel, amely elkerülte a figyelmét.

Andy a borát kortyolgatta.

– Na és mi az a szívesség, amelyre szükséged van?

– Egy ügyön dolgozom, ahhoz kell.

– A Balon-ügyről beszélsz? Tényleg azok a maffiózók pénzelték, ahogy a hír járja?

– Még ha tudnám, akkor sem mondanám el.

– Mindig olyan titoktartó voltál!

– Titoktartó? Andy, ez a munkám! Azért fizetnek, hogy titkokat tartsak. És te újságíró vagy.

– A barátod voltam, nem volt ez fontosabb?

– És ezt te mondod nekem! – Anna fogva tartotta a férfi tekintetét.

Számára nem jelentett meglepetést, hogy Andrew már társszerkesztő a The Chronicle-nál, tulajdonképpen a harmadik ember, karnyújtásnyira a legmagasabb poszttól. Minden megerőltetés nélkül emelkedett riporterből vezető szerkesztővé, majd a jelenlegi pozíciójába. Nem rossz teljesítmény valakitől, aki még nincs harmincöt éves. Egy vezető BBC-s hírigazgató islingtoni házában találkoztak. A lánya születésnapját ünnepelték, aki Anna barátnője volt a jogi egyetemről, míg Andrew a család barátjának számított. Anna annyira felnőttnek érezte magát attól, hogy egy komoly újságíróval beszélget abban a könyvekkel és képekkel zsúfolt, magas mennyezetű szobában – maga is ilyet szeretett volna. Órákig csevegtek, egyre jobban berúgtak a gyümölcspuncstól, míg Andrew hirtelen elkapta Anna kezét, kivonszolta őt a szobából, és megcsókolta a fehér, György korabeli ház kapujában. Foglalkozásuk közös alapot teremtett, mindketten munkamániások voltak, és megszállottan foglalkoztak a világpolitikával. De Anna munkájának természete, ügyfelei félrelépései, amelyeket titokban kellett tartania, csatái az újságokkal kínai falat építettek közéjük, amiért Andrew gyakran neheztelt.

– Nem Balonról van szó, hanem Gilbert Bryce-ról, a képviselőről. Beszélnem kell vele.

– Miért akarsz Gilberttel találkozni?

Andrew arca elfelhősödött. Gilbert Bryce jól ismert nőcsábász volt, de Anna nem hízelgett magának azzal, hogy Andrew elkomorulását féltékenység okozta.

– Egy kliensnek dolgozom valamin. Nem mondhatom el neked.

Fogalma sem volt, mennyire érdekelheti a The Chronicle-t, egy fehérneműmodell halálának története. Talán nem túlságosan. Az ilyen komolyabb lapok általában nem harapnak az effajta történetekre.

– Persze hogy nem! – Andrew nem is akarta elrejteni az ingerültségét.

– Kérlek, Andy, ez fontos lehet!

– Nem érdekelnek a véres részletek. Csak tudni szeretném, miről akarsz beszélni vele.

– Nem mondhatom el! – ragaszkodott Anna szigorúan az elveihez.

– Akkor én sem tudlak bemutatni neki! Gilbert az egyik kapcsolatom, különleges viszonyt ápolok ezekkel az emberekkel. Nem tudlak összehozni benneteket anélkül, hogy ismerném a találkozó célját.

– Nem tudsz? Pedig én úgy képzeltem, hogy ez a legkevesebb, amit megtehetsz!

– Ó, Anna… – Andy megrázta a fejét, épp csak annyira, hogy a csalódottságát jelezze.

– Sophie elmondta, milyen sokáig tartott a viszonyotok, mielőtt rajtakaptalak benneteket. Nem csak egyszer-kétszer voltatok együtt, ahogy állítottad, igaz?

A férfi lesütötte a szemét. Anna megesküdött volna, hogy látta elpirulni a szégyentől.

– Mi értelme volt, hogy elmondta neked az igazságot?

– Hülyét csináltál belőlem azzal, hogy lefeküdtél Sophieval. És aztán folytatólagosan hülyét csináltál belőlem azzal, hogy nem mondtad el az igazságot. – Gyűlölte a gondolatot, hogy Sophie és Andrew az iránta érzett szánalomból őrizték meg a kis titkukat. – Tartozol nekem, Andy!

– Ha bemutatlak Gilbertnek, eljössz az esküvőnkre?

– Hihetetlen! – mondta Anna megvetően.

– Szeretném, ha eljönnél az esküvőnkre! – Andrew megvonta a vállát. – Miért is ne? Én teszek neked egy szívességet, te teszel nekünk egyet.

– Felejtsd el! – Anna kivett egy ötfontos bankjegyet a pénztárcájából, hogy kifizesse az italát. – Azt hittem, talán szeretnél rendes lenni, és segíteni nekem, azt hittem, talán úgy gondolod, tartozol nekem valamivel legalább az együtt töltött időért, de nyilván tévedtem.

Felállt, hogy távozzon, de Andrew elkapta a karját.

– Ne menj el! Kérlek!

Anna vonakodva visszaült a székébe.

– Nézd, a parlament nem ülésezik nyáron – adta meg ma-J gát Andrew végezetül. – De történetesen tudom, hol lakik Gilbert, valami csokoládésdoboz-faluban Sussexben. Meglátom, össze tudok-e hozni egy találkozót vele, de ne dühítsd fel, oké?

– Köszönöm! – mondta Anna őszintén. – Megpróbálom nem a szokásos, dühítő modoromat előadni – tette hozzá félmosollyal.

Figyelte, ahogy exbarátja arca megenyhül.

– Sajnálom. Mindent, ami történt.

– Nagylány vagyok, Andy. Értem, hogy két embernek tovább kell lépnie, ha a kapcsolatuk nem működik, ha megismertek valaki mást… De miért pont ő?

– Mert olyan volt, mint te, csak egyszerűbb. – Andrew lefelé nézett, aztán Anna szemébe mélyesztette a tekintetét. – Soph azt az érzést kelti bennem, hogy jó az, aki vagyok, nem pedig rossz.

Anna zavartan nézett rá.

– Én mit csináltam rosszul?

– Olyan okos vagy, hogy mindig mindenben igazad van. Gondolom, nem feleltem meg a kihívásnak. Megérdemelsz valakit az életedben, aki megfelel.

Anna intett, hogy hozzák a számlát, és könnyebbnek és szabadabbnak érezte magát, mint évek óta bármikor, mert teljesen egyetértett Andrew-val.

31

Jessica kinyitotta halványzöld szemét, és a könyökére támaszkodva felemelkedett. Egek, hogy milyen kényelmetlenek ezek a kórházi ágyak! És a nap nagy részében itt kellett feküdnie. Ki gondolta volna, hogy egy haldoklási jelenetet ennyiszer kell felvenni? Megpillantotta magát egy kelléktükörben: sápadt smink, sötét karikák a szeme alatt, néhány csepp művér az állán, ahová felköhögte a drámai hatás kedvéért. Pontosan így is érzi magát, gondolta. Kifacsart volt, halálosan fáradt. Amióta Jim Parker elvitte Sam futógépét és borotválkozókészletét, a ház valahogy üresnek tűnt, és ő alig tudott aludni. Normál körülmények között bevett volna egy Xanaxot, de észnél kellett lennie a felvételek miatt. Bár az észnél lenni nem is jó kifejezés. Egész idő alatt letargikusnak és rosszkedvűnek érezte magát. Talán valami betegség kerülgeti.

– Rendben van, emberek! – mondta Judd Spears a Mészáros, a sorozatgyilkosról szóló film rendezője, amelyet Jessicával forgatott. Ragyogott a büszkeségtől, amikor ellépett a monitor mellől. – Azt hiszem, kijelenthetjük, hogy itt a vége. – Rácsapott Jessica vállára. – Felvettük, bébi. Szenzációsan csináltad!

– Remek! – nyugtázta Jessica a dicséretet, és lelendítette lábát a gurulós ágyról.

Joe Kennington, a férfi főszereplő ballagott oda hozzá.

– Szép munka volt, Jess! – mosolygott.

– Köszönöm!

A színésznő elpirult. Joe híres volt arról, hogy mennyire igényes a saját szerepeivel, következésképpen rendkívül kritikus a sztárpartnereivel szemben. Történetek keringtek arról, hogyan vész össze forgatás közben, majd bánik jégcsapként a bosszúságot okozó színészekkel, úgyhogy Jessica el volt ragadtatva a bóktól.

– Hé, srácok, partit dobnak a Hillsben! – lelkendezett Judd. – Nem akartok eljönni?

Jessicának elfacsarodott a szíve. Abban sem volt biztos, hogy képes nyitva tartani a szemét, nemhogy tündököljön egy szakmabeli kapcsolatépítős összeröffenésen.

– Nekem nem megy – tartotta fel Joe a kezét. – Reggel interjúm van a Rolling Stone-nal.

Judd elrohant, és Joe összehúzott szemmel Jessicához fordult.

– Rémesen öregnek érzem magamat mellette – nevetett.

– Badarság! Te vagy a legizgalmasabb, legklasszabb pasi egész Hollywoodban!

Ha szigorúan vesszük, ez azért így nem volt igaz. Joe már ötven felé járt, még egy arcfelvarrás sem tudta megállítani charme-os külseje hanyatlását. De soha nem árt benyalni a szakma hozzá hasonló nagyjainak.

– Mit szólnál egy vacsorához? Nem volt valami fényes a mai ellátás.

Jessica bájosan mosolygott. Milyen csodás ötlet! És ha a paparazzók kiszúrják őket, az csak megerősíti a felvételek közben született románcukról szóló pletykákat, amelyek már közszájon forognak.

– Jól hangzik! – mondta. – Csak előbb hadd mossam le ezt a vért.

A Maki Soba szolid japán étterem nem messze a Melrose Avenue-tól. Izzó fényű rózsaszín és sárga lanternák égtek odabent, itt volt a leghízelgőbb megvilágítás a stúdiótelep innenső oldalán.

Próbáld ki a tempurát – mutatott a tálra Joe az evőpálcikájával. – Nagyon könnyű étel.

Jessica kötelességtudón betett néhány falatot a szájába, és kellően elragadtatott arcot vágott.

– Pompás ez a hely! – lelkesedett. – Hogy találtad?

– Évek óta járok ide – mondta Joe. – Sia egyik kedvence volt. Jessica ünnepélyesen bólintott. Joe volt feleségét hívták Siának. Tizenkét évig voltak házasok – egy teljes élet, hollywoodi mércével mérve –, és csak múlt tavasszal váltak el. Az a pletyka járta, hogy Sia a személyi edzőjével lépett le, és hogy Joe még mindig gyászolja.

– És mit szólsz ahhoz, hogy Judd megszerezte a Bíbor égboltot? – kérdezte a férfi, a rendezőjük izgalmas új projektjére utalva.

– Nem tudom – mondta Jessica őszintén. – Szerinted elég érzékeny ahhoz, hogy sikerre vigye?

– Tehát te is olvastad! – vigyorgott Joe. – Nem hittem, hogy rajtam kívül hallott még róla valaki Hollywoodban. Imádom azt a könyvet!

– Szerintem mindenki imádja!

Jessica könnyedén nevetett. Igazság szerint csak azért olvasta el a PEN-díjat nyert könyvet, mert Sam gyakorlatilag rákényszerítette. Addig ismételgette, milyen elmés és megindító, hogy Jessica végül beadta a derekát.

– Éppen ez aggasztott engem is. Hogy meg tudja-e Judd csinálni. Ha valakinek ennyire érzékeny, ennyire személyes alkotás kerül a kezébe, nagyon könnyen valami giccses thrillert kerekíthet belőle. De Tori Adamsnél voltam vendégségben a hétvégén, és úgy tűnik, szerinte Judd az új Spielberg – képes bármit megvalósítani, a Schindler listájától az Indiana Jonesig.

Jessica nem volt erről meggyőződve. Nem mintha a kapkodva felvett Mészáros alapján meg lehetett volna ítélni. De ha Tori Adams értékesnek tartja Juddot, nos, az más tészta. Tori, a Bíbor égbolt producere az egyik legnagyobb hatalmú nőnek számított Hollywoodban, és híres volt a befolyásos barátokból álló, szoros belső köréről, ahová stúdiófőnökök, rendezők és természetesen Joe-hoz hasonló topszínészek tartoztak, akik mind segítették egymást.

– Mióta ismered Torit? – kérdezte Jess mintegy mellékesen.

– Harminc éve – mosolygott Joe, és felcsípett egy shitakegombócot a pálcikájával. – Együtt laktunk a Venice Beachen kezdő korunkban.

– Vajon kit fognak a szerepekre választani? – Jessica igyekezett közönyös maradni.

– Azt hiszem, Tori szorosan tartja a gyeplőt. Legalábbis Judd egója még nem nőtt akkorára, hogy Tori ne tudná irányítani őt. Szombaton partit rendez, úgyhogy akkor majd belepillantok, mit is gondol.

– Mi az alkalom?

– Ó, ismered Torit, épp most perkált le egy hatalmas összeget három Matisse-szoborért, és el akar dicsekedni velük. Azt várja tőlünk, hogy odamenjünk, és megegyen bennünket a sárga irigység. És mi, persze, teljesítjük a vágyát.

– Fogalmam sem volt, hogy műértő vagy – mondta Jessica.

– Öt éve kezdtem a gyűjtést. Főleg Twomblyt, Warholt, Clementét.

– Van egy Francesco Clementém a tengerparti házamban – nyitotta tágra Jessica a szemét, boldogan, hogy versenybe szállhat.

Néhány évvel azelőtt jött rá, hogy a gyűjtés státus-és intellektusszimbólum, különösen, ha még semmid sincs, vagy éppen azon dolgozol, hogy legyen.

– Nyilván csak ülsz, és órákig bámulod! – jegyezte meg Joe komolyan.

Jessica szomorúan megrázta a fejét.

– Nem, már nem. Tudod… túlságosan Samre emlékeztet.

A férfi bólintott, valószínűleg a saját házassága csődjére gondolt.

– Vevőt keresel?

– Talán – mondta Jessica. – A Gagosian érdeklődik…

Esetleg kihagyhatnánk a galériát?

– Gyere el, nézd meg, miután megvacsoráztunk. Gondolom, nem kell innen sehová sietned?

Joe tétovázott egy pillanatig, aztán csettintett az ujjával, hogy kérje a számlát.

– Nem, a Rolling Stone-interjúig nem.

Jessica örült a negyvenperces autóútnak Malibuig. Joe kemény dió volt, nehezen lehetett feltörni forgatás közben, de Jess tudta, hogy érdemes őt sokkal jobban megismernie.

Ó, a francba, gondolta, amikor megálltak a háza előtt. Az anyám! Képtelenség, hogy hazavigye Joe Kenningtont a malibui szerelmi fészkébe, ha egyszer rögtön Barbarát fogja látni, aki a kanapén hever a velúr tréningnadrágjában, chipset majszol, és a Jersey Shore-t nézi.

Becsúsztatta a kulcsát a zárba, de még arra sem volt ideje, hogy teljesen kitárja az ajtót, máris meghallotta anyja éneklő hangját.

– Szia, drágám! Milyen érzés volt halottnak lenni? – kérdezte Barbara, és rögtön meg is jelent az előszobában.

– Szia, mama! – válaszolta Jessica, hátrapillantva Joe-ra. – Hogyhogy nem az edzőteremben vagy?

– Ilyenkor? – lepődött meg az anyja. Megállt, amikor Joe előlépett.

– Ön biztosan Jessica nővére – mondta a férfi, és a kezét nyújtotta. – Joe vagyok.

Nyalizós szarházi, gondolta Jessica, de akarata ellenére elmosolyodott. Barbara úgy nézett, mint egy horogra akadt hal, szeme kidülledt, szája hápogott.

– Joe Kennington! Hogy van? – Úgy üdvözölte a színészt, mint egy régen elvesztett barátot.

– Ugye a ma estét Sarah-nál töltöd? – súgta neki a lánya, azt remélve, hogy Joe nem vette észre az anyja felé lövellt figyelmeztető pillantásokat.

Barbara egy víziló kifinomultságával kacsintott Jessicára.

– Sarah-nál? Ja, igen! Egyik barátnőm, tudja, rengeteg problémája van. Csak felkapom a kocsikulcsokat. Remélem, még találkozunk, Joe!

Jess megkönnyebbülten hallotta, hogy Barbara terepjárójának a motorja felbőg, és a kocsi elsüvít, aztán megnyugodott, és elandalította az óceán sustorgásának lágy háttérzenéje.

Joe a mellén összefont karral állt, finom mosolyán látszott, hogy jól szórakozik.

– Csodás, hogy ilyen közeli kapcsolatban vagytok.

– Vannak azért nehéz pillanatok. Szóval. Egy ital? Vodka?

Tequila?

– Én nem kérek. Csak valami üdítőt.

Még egy antialkoholista, gondolta Jessica elcsigázottan.

Kivett egy karton dzsúszt a Sub-Zero hűtőből, megtöltött egy poharat, és hozzáöntött egy nagy adag vodkát, amikor Joe nem figyelt oda.

– A filmre! – mosolygott, a poharát emelve. – Elnézést, hogy olyan sokáig tartott, mire sikerült meghalnom.

Joe kuncogott, amikor összecsendítették a poharukat.

– Talán megmutathatnád nekem azt a Clementét – mondta.

– Erre.

Jessica átkígyózott a házon a felső emeletre, a szokásosnál egy leheletnyivel jobban riszálva a csípőjét, mivel tudta, hogy Joe szeme a seggére fog tapadni.

– Ez a hely talán túl nagy, most, hogy magamra maradtam.

– Hogy tudod elviselni? – kérdezte a színész aggodalommal.

– Ha őszinte akarok lenni, lejárt a lemezünk. Ebben egyetértettünk Sammel. De bárcsak másképpen végződött volna. A sajtó zaklatását nehéz volt elviselni.

Joe bólintott.

– Együtt tudok érezni veled. Amikor különváltunk Siával, hetekig üldöztek bennünket. Nem is hittem, hogy érdekelhetjük a sajtót.

Te vagy a világ legnagyobb filmcsillaga – mondta Jessica.

– Természetes, hogy érdekled a sajtót!

A férfi vállat vont.

– Ötvenéves vagyok, és az arcom közel sem olyan csinos, mint valaha.

– A férfiak csak felértékelődnek a korral. Mint a jó művészet.

– Apropó, hol az a festmény?

A festmény közvetlenül Jessica két és fél méteres ágya fölött lógott a falon. A két méter széles kép egy meztelenül elnyúló nőt ábrázolt. Erőteljes, provokatív műalkotás volt, ugyanakkor érződött benne valami finomság és sebezhetőség. Jessica remélte, hogy Joe ugyanezeket a tulajdonságokat a festmény tulajdonosában is fel fogja fedezni.

– Hűha! – sóhajtott fel a színész csendesen. Szeme csillogott, ahogy a képet bámulta. – Gyönyörű!

– Ugye?

Jessica Joe magas alakját, úszóbajnok-fizikumát nézte. Végül is elvált. Csak a katolikus hite akadályozza meg, hogy hivatalosan is a nyílt piacra kerüljön, ami azt jelenti, hogy könnyű préda. És ha az In Touch már úgyis pletykál a feltételezett románcukról, miért ne valósíthatnák meg?

– Egy pillanat, és jövök – érintette meg Joe karját. – Itt hagylak, hogy nézegesd.

Belépett a hálójából nyíló fürdőszobába, gyorsan levette a mellényét, lerúgta a farmerját, és pillanatnyi tétovázás után lehúzta a melltartóját és a bugyiját is. Közel hajolt a tükörhöz, és megnyalta az ajkát, hogy egy csöppnyi csillogó fényt kapjon. Magában mosolyogva lekapcsolta a lámpát a fürdőszobában, és kinyitotta az ajtót. Tudta, hogy a mögötte lévő megvilágított tükör fénye hátulról ráesik, és szexivé, gyönyörűvé és tökéletesen megdughatóvá varázsolja.

– Mi a véleményed? – dorombolta.

A férfi nem vette le szemét a festményről.

Jessica elhessentette pillanatnyi bosszúságát, és odalépett hozzá.

– Én egy jobb aktot is ajánlhatok, mint azt, amelyiket nézed.

Joe megfordult, döbbent csendben, tágra nyílt szemmel meredt rá.

– Jess…

Jessica a férfi szájára tette az ujját, ingéhez nyomta meztelen mellét, és nyaka köré fonta a karját, hogy közelebb húzza magához.

Joe ellenállt.

– Mindent megteszek, amit csak akarsz! – suttogta Jessica.

A férfi olyan mozdulatlan volt, mint egy szobor. Jess felemelte az arcát, azt remélve, hogy vágyat és izgalmat fog látni Joe szemében. Ehelyett helytelenítést látott. Joe határozott mozdulattal lefejtette a lány karját a nyakáról.

– Fel kéne venned valami ruhát! – mondta, elfordítva a tekintetét.

Jessica dühösen hátralépett.

– Te most tréfálsz? – csattant fel.

– Jess, össze vagy zavarodva. Ez… ez nem helyes!

– Összezavarodva? Ne csinálj úgy, mintha megőrültem volna! Te is éppúgy akarod ezt, mint én!

– Gyönyörű nő vagy, Jessica, és tudom, hogy ha összejönnénk, azzal jót tennénk a filmnek.

– Igen, egészen biztosan! – mosolygott Jess, nyitó lépésben reménykedve.

Megragadta Joe kezét, és meleg mellére szorította, de a férfi elrántotta.

– Hagyd abba! – szólt rá reszkető hangon.

Jessica lekapta a lepedőt az ágyról, és ügyetlenül a teste köré csavarta.

– Mi a problémád? – Hangja remegett a dühtől.

– Nem tudod? – nyögte ki Joe végül.

– Mit? – suttogta Jess.

– Nem veled van a baj, Jess. Hanem velem.

A férfi lehajtotta a fejét, a kezével játszott, öklét a másik tenyerébe nyomta.

– Mondd meg, Joe! Mi baj van? Mert meglehetősen hülyén érzem magam pillanatnyilag.

– Nézd – dörzsölte meg Joe a száját a kezével. – Meleg vagyok.

– Meleg? – ismételte meg a szót Jessica.

Ez egyszerűen lehetetlen! Joe Kennington a legmacsóbb pasi Amerikában, a bikás férfiasság ikonja – két gyerek apja, az isten szerelmére! Jessica nem volt naiv, legalább egy tucat vezető hollywoodi színészt ismert, akik nem vállalták nyíltan a homoszexualitásukat, na de Joe? Ez egyszerűen őrültség! Azt kívánta, bárcsak a föld nyelné el.

– De te és Sia… – makogta, és lehuppant a férfi mellé.

– Szeretem őt, ebben ne is kételkedj! – mondta Joe. – És igazi pár voltunk, amikor összeházasodtunk.

– A srácaid… akkor nem lombikbébik?

A férfi nevetett, és a légkör megenyhült egy kissé.

– Nem, mind természetes módon készültek. És tökéletesen csodásak! Akárcsak Sia, de azt hiszem, ő nem volt elég nekem. – Sóhajtott, a fejét ingatta. – Mindig jobban kedveltem a férfiakat, de amikor idejöttem, tudtam, hogy el kell rejtenem, ki vagyok. Hollywoodban ez a módi. Aztán megismertem Siát, és tényleg beleszerettem. Azt hittem, ő az igazi, és bizonyos értelemben boldog voltam. Annyira megkönnyítette az életet. Amíg nem találkoztam Greggel. Greg tanár Montecitóból. Most együtt élünk egy házban közvetlenül Tori Adams nyaralója mellett.

– Basszus! – füttyentett Jessica, és elnevette magát.

– Pontosan! Már idősebb vagyok, de nem elég idős ahhoz, hogy ne érdekeljem az embereket. – Megfordult, hogy a lányra nézzen. – És tudod, mit? Nem a pénzről van szó; abból van elég. De imádom, amit csinálok, és szeretném még sokáig csinálni. Önzőnek találod?

Jessica mosolygott.

– Mi a francért kérdezel engem? Színésznő vagyok Hollywoodban, tudsz ennél önzőbbet elképzelni?

Joe elmosolyodott, és megérintette a lány csupasz vállát.

– Tévedtem veled kapcsolatban, Jess.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Azt hittem, te is csak egy vagy a kemény ribik közül, akik mindent megtennének, hogy eljussanak oda, ahová igyekeznek. De te oké vagy.

– Köszönöm! – mondta Jessica, bár tudta, hogy a férfi rosszul ítéli meg.

Kefélt volna vele, és mindent kifacsart volna ebből, ami valamit ér. És többé nem is gondolt volna rá. Mit is mondott Joe? Hollywoodban ez a módi. Átkozottul igaza van!

– Azért még érdekel a Clemente? – mosolygott.

– De még mennyire! Gyönyörű. Megkérem a művészeti tanácsadómat, hogy hívjon fel a héten, adjon értékbecslést.

Jessica bólintott. Tulajdonképpen nem érdekelte, mennyit ér a kép, csak szerette volna kipaterolni a hálószobájából. Sam ajándéka volt, és csak rossz emlékek fűződtek hozzá.

– Hé, tudod mit? – kérdezte hirtelen. – Boldogan megnézném Tori Matisse szobrait!

Szemük találkozott egy pillanatra. Joe tudta, Jess miről beszél: szívességet szívességért. Meghívást Tori Adams partijára cserében a hallgatásáért. Nos, így működik Hollywood.

– Hát persze – mondta egyenletes hangon. – Elintézem.

32

Andrewnak igaza volt: a kis falu, High Marple tökéletesnek tűnt, különösen egy ilyen meleg nyári délutánon. Nádtetők, kőfalak, gyűszűvirággal és büdöskével agyonzsúfolt, csinos kis előkertek. Az autóút odafelé negyven percig tartott, de gyorsabbnak tűnt: Anna leengedte az ablakokat, a rádiót egy nyolcvanas évekbeli negédes slágereket sugárzó állomásra tekerte, miközben a rétek elsuhantak mellette. Rájött, hogy az elmúlt néhány hétben érzett nyomást főleg ő maga gerjesztette. Igaz, Helen Pierce jobban szemmel tartotta, mint a Stasi, csak arra várt, hogy újabb botlást kövessen el, de Anna meg volt győződve, hogy a Balon becsületsértési perben végzett munkája kifogástalan. Agya racionális oldala arról győzködte, hogy csak vesztegeti az idejét, amikor modelleket és szappanoperasztárokat faggat egy partilány haláláról, akit még csak nem is ismert. Mégis, volt ebben az ügyben valami érzelmi késztetés, amilyet még sohasem érzett munkás élete során, és tudta, hogy Amy halála állandóan ott fog motoszkálni a fejében, amíg nem néz a mélyére annak, hogy mi is történt valójában.

Derrington East képviselő ura egy nagy, két utcára néző, korábbi paplakban éldegélt a falu szélén. Anna meglepődött, hogy Andrew olyan gyorsan összehozta ezt a találkozót; de hát a bűntudat nagy úr, igencsak hatásos indíték lehet a cselekvésre. Olyan közel parkolta le a Minit, amennyire csak tudta, és belökte a kertkaput, amely illendően nyikorgott.

– Erre! Miss Kennedy, ugye?

Gilbert Bryce egy kerti széken ült egy napernyő alatt, és egy Robert Harris-regényt olvasott. Bézs vászonnadrág, sötétkék pólóing és egy bumfordi vitorláscipő volt rajta, amilyet az M&S-ben árulnak. A legtöbb ember kicsit viccesnek találta Gilbert Bryce-t. Nőtlen, színes, romantikus élet két hosszan tartó kapcsolattal, egy híres jósnővel és egy ötvenvalahány éves karakterszínésznővel – kitűnő célpont a Private Eye és a politikai újságírók számára, akiket szemmel láthatóan bosszantott, hogy egy ilyen figura képviselő lehet. Hús-vér valójában azonban volt Bryce-ban valami: talán nem éppen karizma, de azon emberek közé tartozott, akik rendíthetetlenül hisznek a saját képességeikben, és ez a tulajdonság bizalmat ébreszt. Anna értette, hogy az emberek miért szavaznak rá. Az biztos, hogy hagyományosan nem lehetett jóképűnek nevezni, de fogai tökéletesen szabályosak, körmei manikűrözöttek és sötétbarna haja gondosan nyírt volt. Gilbert Bryce értette az imázs hatalmát, még ha ez az imázs kicsit nevetségesnek tűnt is.

– Gyönyörű ez a maguk faluja – jegyezte meg Anna, miközben átsétált a pázsiton a férfi felé.

– Szeretem ezt hinni – mondta a férfi, a szemben álló szék felé intve. – Kár, hogy nem lesz itt a hétvégén. Falusi ünnepet rendezünk, én leszek a házigazda. A helybeliek imádják.

– Azt elhiszem!

– Apropó, falu, úgy gondoltam, hogy talán itt beszélgethetnénk, ha nem bánja?

– Természetesen – mondta Anna.

– Igazság szerint a Koronába kéne vinnem – mellesleg kellemes hely –, de az a tapasztalatom, hogy a falubeliek hajlamosak kérdéseket feltenni.

– Kérdéseket? – Anna hirtelen ideges lett, hogy Bryce pontosan tudja, miért van ott.

– Tudja, egy vonzó fiatal nővel ebédelni… – magyarázta Gilbert. – Hiszi, vagy sem, de az ilyesmi hírnek számít ezeken a tájakon. Múlt héten azt a pletykát hallottam, hogy viszonyom van a hentesüzletben kiszolgáló lánnyal; csak egy szelet húsért ugrottam be.

Anna nevetett. El kellett ismernie, hogy Bryce-ban van bizonyos báj.

Gilbert átnyúlt az asztalra, és kitöltött Annának egy pohár limonádét.

– Elnézést, tulajdonképpen Pimm’s pezsgővel vagy ilyesmivel kéne megkínálnom, de a házvezetőnőm kimenős ma. – Kíváncsian nézett a lányra. – Szóval maga Andrew Barton barátja?

– Így van. Igazság szerint ő a jövendőbeli sógorom.

– Akkor maga nyilván annak az elragadó televíziós séfnek a testvére. Hogy is hívják?

– Sophie.

– Hát persze, Sophie Kennedy.

Anna átnyújtotta neki a bizniszkártyáját.

– Ó, de hiszen maga ügyvéd, nem újságíró! – kiáltott fel Bryce kissé csalódottan.

Gilbert legendás önfényező volt. Pártvezetői súlyos aggályai ellenére szerepelt a Celebrity Big Brotherben, és két hetet túlélt a Strictly Come Dancingben.

– Igen, Amy Hart családját képviselem – mondta Anna, és erősen figyelte a képviselő arcát, lát-e rajta valami reakciót. De az arc semmit nem árult el. – Modell volt, hat hónappal ezelőtt halt meg.

– Ó, istenem, sajnálattal hallom.

– Nem mond a név semmit önnek, Mr. Bryce?

A képviselő lassan ingatta a fejét, mintha megpróbálna felidézni valamit.

– Amy Hart? Szavazóm volt?

Anna kivett egy fényképet a táskájából, és átnyújtotta neki. Bryce hosszú másodpercekig nézte, aztán ismét Annára pillantott. A lány tudta, hogy azt mérlegeli, rákényszerítse-e őt a színvallásra.

– Úgy tudom, Mr. Bryce, hogy elég jól ismerte Amyt. Egek! – mondta Gilbert, és visszaadta a fotót. – Maga tényleg ügyvéd!

Anna udvariasan mosolygott. Kezdettől fogva tudta, hogy Bryce le fogja tagadni a kapcsolatot; ha Mandy Stigwoodnak hinni lehetett, Bryce mélyen titokban tartotta a flörtjét Amyvel. Anna tulajdonképpen csak Mandy szavára hagyatkozott, amikor feltételezte, hogy egyáltalán volt köztük kapcsolat, és Mandyt egy bíró „megbízhatatlan tanúnak” titulálná.

– Nyilván el tudja képzelni, Miss Kennedy, hogy a munkám természete révén milyen sok emberrel kerülök kapcsolatba. Egyébként általában jól emlékszem nevekre és arcokra. Az a tapasztalatom, hogy előnyös a választások idején, ha személyes hangot tudok megütni a szavazókkal.

– Ezek szerint emlékszik Amyre? – erősködött Anna. – Talán igen. De ahogy mondtam, a munkám természete… – Amy halott, Mr. Bryce.

– Ezt már említette. – Anna úgy tette le a fotót az asztalra, hogy Gilbert kénytelen legyen ránézni. – És azt mondja, hogy a családot képviseli?

– Igen. A halálával kapcsolatos tárgyalás néhány hete volt. Nyílt ítéletet hoztak, de a családja nem hiszi, hogy baleset történt. – Elhallgatott egy pillanatra, a képviselő arcát fürkészte. Ha a hír megrázta, ennek semmi jelét nem adta. – Olyan emberekkel beszélek, akik ismerték Amyt, összerakom, mikor, hol járt…

– Szóval arra gondol, hogy bűntett történt?

– Talán.

– A legnagyobb szerencsét kívánom magának ehhez – mondta Gilbert, és az italáért nyúlt. – De még mindig nem értem, miért akart velem beszélni.

Nagyon okos, gondolta Anna. Sokkal élesebb az esze, mint ahogy az emberek tartják róla. Se nem tagadta, se nem erősítette meg, hogy ismerte Amyt, helyet hagyva magának, hogy bármelyik irányban manőverezhessen. Ideje egy kicsit sarokba szorítanom, vélte a lány.

Sajnálom, hogy ilyen kérdéseket kell feltennem, Mr. Bryce – kezdte. – De azt hallottam, hogy önnek és Amynek viszonya volt. A forrásom nem tudta biztosan, milyen komoly volt ez a kapcsolat, de arról meg volt győződve, hogy maguk ketten jóban voltak. Megmondaná nekem, hogy ez igaz-e?

Bryce-on látszott, hogy azonnal kényelmetlenül érzi magát.

Nyakához emelte a kezét, és idegesen dörzsölte a bőrét.

– Igen, ismertem Amyt. Nem, nem volt viszonyunk.

– Milyen jól ismerte?

Gilbert a fejét rázta.

– Alig. Most, hogy említi, már korábban is hallottam, hogy meghalt. Borzasztó tragédia volt. De őszintén mondom, alig ismertem.

– Lefeküdt vele?

A képviselő dühös, türelmetlen pillantást vetett rá.

– Igazán, Miss Kennedy, ez nem olyan téma, amelyről boldogan beszélek. Közszereplő vagyok, ez igaz, de jogom van valami magánélethez is, nem gondolja?

Anna érezte, hogy vékony jégen táncol. Amennyire tudta, Gilbert Helen vagy Larry barátja volt, és más sem hiányzott, mint hogy panaszt tegyen ellene.

– Nem szeretném kínos helyzetbe hozni magát. Csak segítek egy családnak, hogy megbékélhessenek a gyászukkal. Ha úgy tetszik, segítek értelmet adni az egésznek.

– Ez inkább úgy hangzik, mintha az ujjal mutogatásban volna érdekelt. Andrew Barton tudja, mi az igazi oka az ittlétének?

– Nem. – Megkönnyebbülés lágyította el Gilbert vonásait. – Bár nagy sztorit lehetne kerekíteni belőle. „A képviselő viszonya a halott modellel.” – Fenyeget?

A légkör most határozottan ellenségessé vált.

– Csupán képet szeretnék alkotni arról, milyen életet élt Amy a halála előtti hónapokban. Viszonya volt vele?

Nem, nem volt! – dühöngött Gilbert, aztán leállította magát. – Amennyire vissza tudom idézni, egyszer találkoztam vele egy partin – folytatta már nyugodtabban. – Talán flörtöltünk, nem igazán emlékszem. Nőtlen ember vagyok, az ilyesmi aligha hírértékű.

Hosszú szünet következett. Anna hallotta Andrew hangját, ahogy a fülét rágja: Ne bosszantsd fel!

– Ki mondta, hogy viszonyom volt vele?

– Attól tartok, hogy ezt nem árulhatom el.

Bryce a kertkapu felé intett.

– Akkor szerintem véget ért a megbeszélés, maga mit gondol?

Anna nem akarta elhinni, hogy semmi információt nem sikerült kiszednie belőle. De hát ez az ember politikus, emlékeztette magát. Aligha fog megtörni és vallomást tenni!

Áthajolt az asztalon, felvette Amy fotóját, és visszatette a táskájába.

– Azt kérdezte, tud-e Andrew valamit erről az ügyről – mondta olyan hűvösen, ahogyan csak telt tőle. – A válasz: pillanatnyilag nem. Ügyvéd vagyok, aki egy család nevében kutatja az eseményeket. De el tudja képzelni, hány nehézsúlyú médiakapcsolatom van…

– Akik biztosan mind imádják a Donovan Pierce ügyvédjeit – jegyezte meg Gilbert szarkasztikusan.

– Mi van, ha a család megy el a sajtóhoz? Akkor a dolog kikerül a kezemből. Ők azt gondolják, hogy Amyt meggyilkolták, és valaki számára ez igazán nagy szenzáció lesz. Mondja el, amit tud, Gilbert! Hogy kezelhessem az ügyet.

– Nézze, ahogy említettem, alig ismertem azt a lányt, de abból, amit láttam, egy kis kurva volt. Nem valószínűbb, hogy részegen elcsúszott a lépcsőn?

– Én egy szóval sem mondtam, hogy elcsúszott a lépcsőn! Sem azt, hogy részeg volt.

Anna ismét a férfi arcát fürkészte, hátha meglát egy jelet, hogy most rajtakapták, de semmit nem vett észre.

Feltételezem, mélyebben belém ivódtak az újsághírek, mint gondoltam.

– A tárgyalását csak nyúlfarknyi hírekben emlegették. – Anna elhallgatott. – Okos fickó maga, Gilbert. Tudja, milyen rossz fényt vethet ez magára.

A férfi feltartotta a tenyerét. Egy fehér káposztalepke röpködött körülötte.

– Rendben van – mormolta. – De ne játsszon velem, Anna, nekem is vannak ügyvédjeim!

– Meséljen Amyről – mondta a lány csendesen.

Eltelt néhány perc, mire a képviselő újra megszólalt.

– Egy házibulin ismertem meg Amyt Knightsbridge-ben. Aznap éjjel szexeltünk, és utána még néhány alkalommal Londonban. Gondolom, ezt viszonynak lehet nevezni, de nagyon rövid életű volt a dolog.

– Miért ért véget? Amy nem tett jót az imázsának?

– Nem, nem volt megfelelő partner. Tudom, hogy színpompás a szerelmi életem, de ha a Private Eye meglátna egy ilyen Amy-féle partilányt a karomon, fesztivált ülne.

– Tehát szakított vele.

Gilbert fészkelődött a székében.

– Inkább Amy találkozott egy új partnerrel.

– Ki volt az illető?

Vörös pír kezdett elterjedni Gilbert nyakán.

– Nem tudom biztosan.

– De van valami elképzelése.

Bryce lassan rázta a fejét, felfújta pirospozsgás arcát.

– Azt hiszem, valaki abból a társaságból.

– Miféle társaságból?

Újabb hosszú szünet következett.

– Nem akarok belekeveredni ebbe!

– Gilbert, már benne van! Segítsen nekem, vezessen el valami új terepre!

– A partit, ahol Amyvel találkoztam, James Swann rendezte. Van egy társasága, egy szűk baráti kör. Szorosan összetartanak, egymás házába járnak bulizni. Mind befolyásos, nagyon gazdag fickó.

Kezdte elhagyni a magabiztossága, a hetvenkedése.

– Amy honnan ismerte őket?

– A partikról. Minden második hónapban tartanak egyet. Néha ez alig több egy vacsora-összejövetelnél, máskor sokkal pazarabb. Rengeteg csinos lány jelenik meg. Munkanélküli színésznők, modellek, diákok.

– A társaság barátnői? – próbálkozott Anna.

– Nem egészen. Azért hívják meg őket, hogy feldobják a partit, hogy elszórakoztassák a férfiakat.

– Prostituáltak?

– Általában nem. Legalábbis tudomásom szerint. Biztos vagyok benne, hogy Amy nem volt prostituált.

– Nem volt az! – kelt a halott lány védelmére Anna.

– Azon az estén, amikor megismertem, először volt ilyen partin. Johnny Maxwell, a társasági fotós hívta meg, toborozta, ahogy Amy később fogalmazott. Ő szerez vonzó, csinos lányokat a bulikra. Lányokat, akik tudják, hogy ha elmennek, jó kapcsolatokra tehetnek szert.

– Honnan tudja, hogy Amy új barátja tagja volt a társaságnak?

– Onnan, hogy együtt mentünk egy szenzációs nagy murira Swann vidéki házába. A következő héten Amy véget vetett a viszonyunknak, mondván, hogy találkozott valaki mással.

Biztos vagyok benne, hogy ott ismerte meg.

– Tudja, kiről volt szó?

– Anna, kérem! – Arcán őszinte fájdalom tükröződött. – Semmi közöm nem volt Amy halálához. És Swann barátainak sem. És hogy őszinte legyek, én nem is utalnék arra, hogy lehetett. Nagy hatalmú emberek.

– Hogy beszélhetnék vele?

– Kivel?

– Swann-nal.

Gilbert nevetett.

– Ahhoz szerencse kell!

Anna érezte, hogy eltökéltség szállja meg.

– Talán Andrewnak és az újságírócsapatának nagyobb szerencséje lesz.

Gilbert egyetlen ideges korttyal ledöntötte a limonádéját.

– A rohadt életbe, maga aztán nem hagyja ezt a dolgot annyiban!

– Nem bizony!

A képviselő válla meggörnyedt a kimerültségtől.

– Akkor találkozzon Johnny Maxwell-lel. Nem fogom közvetlenül bemutatni neki, de kinyomozom, hol lesz ezen a héten, milyen partikra megy el. A többi magán múlik, de tetszeni fog neki egy ilyen csinos lány, mint maga. Igazság szerint Swann nyári murija az oxfordshire-i házában mostanában esedékes. Keverje ügyesen a kártyáit, ne mondja el neki, mivel keresi a kenyerét, és fogadok, hogy Johnny meg fogja hívni.

– Hogy a Swann-társaság játékszere legyek? Nem hiszem, hogy ezt bóknak tekinteném.

– Csak menjen el!

– El fogok. És köszönöm!

– Nagyon, nagyon aranyos lány volt. Esküszöm, hogy semmi közöm bármihez, amire maga itt utalt, úgyhogy kérem, hagyjon ki ebből!

Hangja elkeseredett volt, reszketett. Anna hitt neki. Végigsétált az ösvényen, ki a kertből, és amikor megfordult, a képviselő pillantása üresnek és sajnálkozónak tűnt, elveszett a gondolataiban, hogy mi volt, mi lehetett volna, és mi nem lehet most már soha.

33

Jessica feltette hatalmas Tom Ford napszemüvegét, és idegesen körbepillantott. A Primrose Fitness a Mulhollandon L.A. du jour edzőterme volt, és mint ilyen, pontosan az a hely, ahol az ember leselkedő paparazzókra számíthat. Nem mintha Jessica általában bánta volna őket; igazság szerint gyakran megsúgatta nekik a publicistájával, hogy egy bizonyos időben ott lesz, ruganyosan és bűbájosán. Ma azonban egy különösen kimerítő és megizzasztó Bikram-jóga órán volt túl, és céklavörös arcát nem szívesen mutogatta volna a nagyvilágnak.

Elégedetten, hogy tiszta a terep, amilyen gyorsan a lába vitte, odasietett a kocsijához, és beugrott, és csak akkor nyugodott meg, amikor az ajtók már szorosan lezártak.

A szigorú testgyakorlástól mindig fantasztikusan érezte magát, mintha egész lényét kipurgálták volna, és ez alól a mai nap sem volt kivétel. Tulajdonképpen hosszú idő óta ez volt az első alkalom, amikor optimizmussal tekintett a jövőbe, hogy az élet visszatér a rendes kerékvágásba.

Megszólalt a mobilja, és ő mosolyogva látta, hogy Joe Kennington keresi. Eddig nem jelentkezett a Tori művészeti partijára szóló meghívás ügyében, és Jessica már aggódni kezdett, hogy túl rámenős volt.

– Joe, drágám! – dorombolt a telefonba. – Hogy vagy?

– Nem túl jól, Jess – válaszolta a férfi. Jessica azonnal megérezte hangjában a pánikot. – Láttad a US Weeklyt?

– Nem, egyenesen az edzőterembe jöttem ma reggel. Mi baj van? A Mészáros újrafelvételéről van szó?

Aggódott, hogy az „újrafelvétel” szót a szakma

„katasztrófának” fogja olvasni.

– Nem, rólad és rólam van szó! – mondta Joe. – Arról, hogy elmentünk egy romantikus vacsorára, és aztán…

– És aztán mi, Joe? – csattant fel a lány, amikor felfedezte a rémület ismerős remegését a gyomrában.

Joe zengő baritonja most jámboran, bocsánatkérőn szólt.

– És aztán, mondják ők, te rám vetetted magadat, és én elutasítottalak. Szavamra, Jess, senkinek nem beszéltem róla!

Olyan volt ez a hír, mint egy vad, övön aluli ütés. Egy tucat különböző gondolat kergetőzött Jess fejében. És egyik sem volt kellemes.

– Senkinek nem beszéltél róla! Akkor hogy a francba jutottak a történethez?

– Ki tudja? Nem éppen a legdiszkrétebb helyre mentünk vacsorázni.

– Nem erről van szó! – dühöngött Jessica. A pletykamagazinok általánosan bevett szokása volt, hogy az egy filmben szereplő két sztárt összeboronálják, különösen, ha mindkettő szinglinek számít, és együtt látták őket valamilyen nyilvános helyen.

– Azt szeretném tudni, hogy a francban derítették ki… ami a házamban történt!

– Esküszöm neked, Jess, senkinek nem meséltem el!

– És én sem! – mordult fel a lány. Szigorúan véve azért ez nem volt igaz. Anyja látta Joe-t megérkezni a házhoz, és amikor Barbara hazatért, lányát a balkonon találta, ott búslakodott egymagában egy marihuánás cigarettával. Ami pedig Mait illeti, ő állandóan a házban ólálkodott, mint valami hallgatag nindzsa. Jess meg volt győződve, hogy eladja a gazdája titkait, így jut mellékes keresethez. – Biztosan említetted valakinek, Joe!

– De hát miért tettem volna? – tiltakozott a színész. – Hiszen ha rájönnek az igazságra, én sokkal többet veszíthetek!

De nem ebben az esetben! – emelte meg a hangját Jessica. – A történet szerint te egy rohadt nagy bikának tűnsz, én meg csak egy szánalmas, kiéhezett, visszautasított némber vagyok.

– Sajnálom, Jess! – mondta a férfi. – Esküszöm neked, hogy én nem…

– Lószar, Joe! – üvöltött Jessica, és a kocsi túlsó végébe hajította a telefonját.

Ráadta a gyújtást az Astonra, padlóig nyomta a pedált, és ide-oda cikázva kifüstölt a parkolóból.

– Úgy festek, mint valami hülye, kétségbeesett liba, aki még könyörgéssel sem tud egy pasit szerezni magának!

Jessica, könnyekben ázva, Sylvia, a menedzsere asztalára lökte a US Weekly példányát.

– Rosszabb is lehetne – mondta a menedzser szokásos, józan modorában. Áthajolt, és rábökött Jessica bikinis fényképére. – Legalább a Jeff Benton-képeket használták. Istenien nézel ki!

– És mit számít az? – zokogta Jessica. – A sztori szerint Joe visszautasított, tehát mindenki, aki a cikket olvassa, azt fogja kérdezni magától, hogy miért. Mert undorító rám nézni – vagy, mert félőrült vagyok!

– Ugyan már, ez nem a világ vége! – vigasztalta Sylvia. – A sajtó többi része végig melletted állt.

Jessica ugatásszerű nevetést hallatott.

– PR-szakértő létedre, úgy látszik, nem is kapiskálod, hogyan működik az ilyesmi. Meg vagyok cseszve, és ezt te is jól tudod!

Igaz, hogy a Sam-fiaskó idején a magazinok Jess mögött sorakoztak fel, de ez hetekkel azelőtt történt, és a celebidőszámításban négy hét egy egész emberöltőt jelent. A sajtónak új koncra volt szüksége, és a Joe-történet ezt tálcán kínálta nekik. Jessicának nem csupán a szíve tört össze, elkeseredetté és felesleges árucikké vált. Szerethetetlenné.

Mostantól az összes, bátorságáról és erejéről zengedező sztori zokogógörcsökről és a kiéhezettség hisztijeiről szóló történetekké alakul át. Jess rengeteg A listás szakításnál végignézte már, hogyan működik ez a dolog. A közönség együttérzése véges; gyorsan ráunnak egy témára, és valami újra van szükségük, amiről pletykálhatnak.

– Figyelj, beszélhetek Joe embereivel – javasolta Sylvia. – Összerakhatunk egy ellentörténetet. Mondjuk arról, hogyan lettetek közeli barátok, és hogyan támogatott Joe a megpróbáltatásod idején.

– Ezzel már elkéstünk. Emberek milliói olvasták ezt a szart!

Jess újra felkapta a magazint, és részleteket kezdett hangosan idézni belőle.

– „Jessica odacsalta az Oscar-díjra jelölt színészt malibui luxusotthonába.” Látod?! „Odacsaltam”, mint valami elmebeteg sorozatgyilkos. És ehhez mit szólsz: „Jessica szakított a vőlegényével, Sam Charlesszal egy hónappal ezelőtt”. Azt bezzeg nem említik, hogy az a fasz megcsalt; mintha én kergettem volna el! És még azt is mondják, hogy Joe megpróbál visszamenni a feleségéhez. És ez mit jelent? Hogy jobban szereti azt a vén boszorkányt nálam!

– Tudunk ezen pördíteni – mondta Sylvia. – Hogy őszinte legyek, ez jó sajtóelőzetes lehet a Mészároshoz. Ha az emberek azt hiszik, működik a kémia a főszereplők közt, valószínűbb, hogy elmennek megnézni a filmet.

– A film nyolc hónapnál korábban ki sem jön! – kiáltott fel Jessica. – És azt akarom, hogy az emberek azért nézzék meg, mert remek színésznő vagyok, és nem azért, mert valami Brangelina típusú mellékszínpadon játszom.

Sylvia felhúzott szemöldökkel nézett rá.

– Történt valami közted és Joe között?

– Olvastad a cikket! – ugatott rá Jessica. – Nem, semmi.

– De… tényleg megpróbáltad elcsábítani?

Jessica elfordította a tekintetét.

– Majdnem kilencvenéves, Sylvia!

Ne csináld, Jess, velem beszélsz!

Jessica Sylviára pillantott. Menedzserének nagy tapasztalata volt ilyen téren, több celebbotrányt kezelt – és sikált el –, mint az ember hinné. Semmi értelme nem lett volna, hogy Jess hazudjon neki.

– Lehet, hogy megpróbáltam megcsókolni – krákogta. – Ittam valamit, feltörtek bennem az érzelmek – a forgatás végével, Sammel kapcsolatban. Tudod, milyen nehéz nekem!

Sylvia odalépett hozzá, és anyás mozdulattal átölelte a vállát.

– Megoldjuk a dolgot, oké? – vigasztalta Jesst. – Leásunk az aljáig.

Jessicát most őszintén elöntötték az érzelmek. Annyira méltánytalan minden, ami vele történik! Semmi olyat nem tett, hogy ez indokolt lenne!

– Micsoda egy utolsó szarházi! – kiáltott fel, és mindkét keze ökölbe szorult. – Arra használ, hogy a valódi sztorit távol tartsa a sajtótól.

– Milyen valódi sztorit? – ráncolta a homlokát Sylvia.

Akkor, ott, Jessica szívből megsajnálta Joe-t. El tudta képzelni, milyen nehéz lehet vezető színészként lavíroznia, amikor a szakma máig problémának tekinti a homoszexualitást.

De ez még azelőtt volt, hogy Joe megpróbálta átcseszni.

– Tudod, miért utasított el?

Sylvia megrántotta a vállát.

– Mert egy úr?

– Mert egy buzi úr!

Ha Sylviát meglepte is a hír, ez nem látszott meg rajta.

– Ellentörténetet akarsz? Hát akkor mondjuk el a világnak, hogy Joe miért kosarazott ki!

Sylvia a fejét rázta.

– Hagyjuk ki ebből Joe magánéletét.

– Miért? Az ő magánélete az én nyilvános megaláztatásom!

Jess. Hagyd békén! – szólt rá Sylvia határozottan. – Joe nemzeti érték. Ha szétbaszod az imázsát, ez a város úgy fog rád zúdulni, mint egy teherautónyi lószar.

Jessica ritkán hallott mocskos szavakat Sylvia szájából. Ez teljesen elütött acélos, matrónás személyiségétől.

– Nézd, megtörtént, ami megtörtént – folytatta Sylvia. – Foglalkozzunk azzal, hogyan tudhatnánk előnyt kovácsolni belőle.

Nagyon igaz, gondolta Jessica, miközben már egy terv formálódott a fejében. Annyira magától értetődőnek találta, hogy azon csodálkozott, miért nem jutott eddig eszébe.

– Magamra hagynál egy percre? Fel kell hívnom valakit.

Sylvia vonakodni látszott, de aztán Jess lángoló pillantást lövellt felé.

– Rendben – mondta, és becsukta maga mögött az ajtót.

Jessica elővette a mobiltelefonját, és legörgette Joe számát.

– Itt Jess – mondta minden bevezető nélkül.

– Hogy vagy? – üdvözölte a férfi visszafogott hangon.

Ez aligha volt meglepő, hiszen amikor utoljára beszéltek, Jessica visítozott vele, és lecsapta a telefont.

– Csak szerettem volna bocsánatot kérni azért, ahogyan beszéltem veled – mondta a színésznő. – Ki voltam borulva, de az ilyen viselkedésre nincs mentség.

– Nem, én ezt tökéletesen megértem – hárította el a bocsánatkérést Joe.

– És azt is el akartam mondani, hogy természetesen számíthatsz rám, én megtartom a titkodat. Ahogy ez két barát közt illik.

– Nagyra értékelem, Jess. És ha bármit tehetek érted, például azt a Tori Adams-partit…

– Érdekes, hogy Torit említed – ravaszkodott Jess.

– Mit akarsz? – kérdezte a férfi óvatosan.

Épp elég tapasztalt volt Hollywood vizein, hogy tudja, mindenkinek van valami hátsó szándéka.

Nem fogok mellébeszélni, Joe. Daisy szerepét akarom a Lila égboltban. Tudom, hogy szoros barátság fűz Torihoz, és azt is tudom, hogy neki hatalmában áll eldönteni, kit választanak.

– De én nem tudom – kezdte a színész.

– Ó, szerintem tudod, Joe! – vágott közbe Jessica kemény, pattogó hangon. – Azt hiszem, mindketten tudjuk, milyen sokat jelentene ez a szívesség nekem. És mennyi fájdalmat el lehetne kerülni vele.

– Rosszul reagálok a fenyegetésekre, Jess! – közölte a férfi halk hangon.

– Ez nem fenyegetés, Joe, ez üzleti megállapodás. Én tudom, te mit akarsz, te tudod, én mit akarok.

– Nem hagytad, hogy befejezzem. Azt akartam mondani, nem tudom megkérni Torit, hogy rád ossza Daisy szerepét, mert ma reggel felajánlották Angelina Jolie-nak.

Jessica úgy érezte, megbillen vele a szoba.

– Megpróbáltam volna segíteni neked. Ahogy ez két barát közt illik – mondta a férfi gúnyos hangon. – Talán lökdöshettem volna egy kicsit Torit, hogy adjon neked valami más szerepet a filmben. De ezek után? Nem hiszem.

Jessica szóra nyitotta a száját, de hang nem jött ki rajta.

– Tudom, ti fiatalok mind azt gondoljátok, hogy ez a szakma az „ember embernek farkasa” elv alapján működik. – Joe hangja remegett a felindulástól. – Bárkit letaposnátok, hogy megkapjátok, amit akartok. Holott az élet igazság szerint a barátságról szól, arról, hogy segítünk egymásnak, ahol tudunk. Ezért vagyok olyan régen Tori Adams barátja, és én így jutottam fel a csúcsra.

– Ja, így és faszszopással! – csattant fel Jessica, és lenyomta a beszélgetés vége gombot.

Csak állt ott, a kezében tartott telefonra meredt. Nem tudta a hírt megemészteni. A szerep elúszott. Annyira biztos volt benne, hogy megkapja, hogy ez lesz majd a csodaszer, amely kirántja a lány-a-szomszédból tévésztár skatulyájából, és elvezeti az igazi, komoly színésznők birodalmába. Átcseszték, királyian átcseszték! Megfordult, és kimasírozott az irodából, el egyenesen Sylvia mellett, aki a folyosón várakozott.

– Jess, mi baj van? – szólt utána a nő. – Hová mész?

– Haza! – mordult rá Jessica. – Hogy még jobban megkövezzenek, mint valaha.

34

A tárgyalóterem zsúfolásig megtelt; Helen elégedetten tekintett körül. Az ő ötlete volt, hogy esküdtszékig vigyék az ügyet, és eddig minden pontosan úgy zajlott, ahogyan eltervezte. Azt akarta – arra volt szüksége –, hogy a per igazi nagyágyúként szóljon, hogy maximális legyen a hatás, amikor a kliense nyer: Jonathon Balon tekintélye helyreáll, és a Donovan Pierce ismét az ország legelső médiajogi cége lesz. Helen Balon mellett ült; a férfi balján nagy tekintélyű ügyvédjük, Nicholas Collins trónolt. Mögöttük Anna Kennedy és a csapata helyezkedett el, a többi padot pedig riporterek és az a különös emberfaj, a bíróság megszállottjai töltötték meg, akik szendvicseket hoznak magukkal, és halálosan élveznek egy zaftos pert. Ez alkalommal bőven meg is kapták, ami a pénzükért járt. Becsületsértési perek ritkán kerülnek el az esküdtszékig, a Balon-tárgyalásnak ráadásul külön búkét adott az alperes, a híres társasági magazin, a Stateside, és maga a felperes, Jonathon Balon személye.

Helen figyelte, ahogy Balon feláll, és odasétál a tanúk padjához, ahol Jasper Jenkins, a Stateside ügyvédje fogja keresztkérdések tüzébe venni. Balon az ideális felperest testesítette meg: jóképű, ám józan, intelligens, esküdtszékbarát. Ennek ellenére nehezen lehetett felmérni az esküdtszék hajlandóságát ilyen természetű civil ügyekben. Más volt ez, mint egy bűnügyi per, ahol az ember látta az elborzadást az esküdtek arcán, amikor eléjük tárták a kegyetlenkedés komor képeit, vagy meghallgatták egy bántalmazott kamasz vallomását. De Helen magabiztosan hitte, hogy győzni fognak.

A Stateside nem azt próbálta bizonyítani, hogy Balon gengszterektől fogadott el pénzt, hanem a „Reynoldsvédelemmel” operált: a média publikálhat információt, amelyről kiderül, hogy hamis, ha az a közérdeket szolgálja, és felelősségteljes, kiegyensúlyozott stílusban írták a cikket.

Nicholas Collins fantasztikus munkát végzett, amikor cafatokra szedte a Stateside védelmét. Az elmúlt hét során meggyőző érvelést adott elő, hogy míg Jonathon Balon tagadta, miszerint pénzt fogadott el egy nagy hatalmú londoni bűnözőcsaládtól, végül is irreleváns, hogy így tett, vagy sem. Balon privát üzletember, akinek semmi üzleti kapcsolata nincs a nagyközönséggel, következésképpen ügyeinek felfedése nem állhat a közérdek szolgálatában. A Stateside cikke egyszerűen porrá zúzta Balont; sértő történetet publikáltak az olvasók kedvéért. És ez törvényellenes.

Helen az órájára pillantott. Péntek volt, már majdnem délután háromra járt az idő. Délelőtt tíz óta tárgyaltak, és a bírón már látszottak a fáradtság jelei. Helen remélte, hogy ez az eljárások lerövidítésére ösztönzi majd, mivel azt tervezte, hogy visszavonul Seawaysbe, a devoni otthonukba, amelyet öt évvel azelőtt vásárolt. Graham a tárgyalások kezdete óta gyötörte, hogy menjen. „Szükséged van kikapcsolódásra, drágám! – mondta. Néha még neked is pihenned kell.” Természetesen igaza volt; Helen csak azt remélte, hogy nem akar ő is vele tartani.

Jasper Jenkins felemelkedett, és belelapozott az ügyről előtte halomban álló jegyzetekbe.

– Bíró úr – kezdte –, engedélyt kérünk további bizonyíték benyújtására, amely eddig nem állt a rendelkezésünkre.

Helen szeme tágra nyílt. Micsoda?! Azonnal veszélyt szimatolt, és pillantása a bíróra rebbent. Lazner bíró a homlokát ráncolta.

– Rengeteg időt hagytunk a bizonyítékok felkutatására ebben az ügyben – állapította meg Lazner hidegen.

Jenkins nem tágított.

– Bíró úr, mint ön is tudja, ezt a tárgyalást közel egy hónappal előbbre hozták. A tőlünk telhető legalaposabb munkát végeztük a bizonyítékok felkutatására a rendelkezésünkre álló idő alatt, és úgy gondoltuk, hogy csatoltuk az összes releváns dokumentációt. De nem engedhetjük, hogy a per elé akadály gördüljön azért, mert bizonyos dolgok a megadott határidőn túl kerültek a birtokunkba.

Feleletképpen Nicholas Collins azonnal talpra ugrott.

– Bíró úr, bizonyíték utolsó percben történő feltárása roppant szokatlan és rendkívül káros a per tisztességes lefolytatása szempontjából.

A bíró felemelte a kezét.

– Tekintettel arra, hogy ezt a pert előrehoztuk, engedélyezem.

A francba, gondolta Helen, amikor a teremszolga átvett egy dokumentumköteget Jenkinstől, és odanyújtotta a bírónak.

– Szeretnék bizonyítékként dokumentumokat benyújtani, amelyek a domainregisztrációs ügynökségtől, a Netstuff.comtól származnak – jelentette be Jenkins.

Ez határozottan nem ígért jót. Meglepetéstanúk és – bizonyítékok rendkívül szokatlannak számítottak bármilyen per esetén, egy becsületsértési perről már nem is beszélve. Hányszor mondta Helen a csapatának a bizonyítékfeltárási eljárás során: „Ne csak azt találjátok meg, amit tudnunk kell. Találjatok meg mindent! És ami még rosszabb, nem tetszett neki az önelégült kifejezés Jasper Jenkins arcán. Látta ő már azt a magabiztos, beképzelt tekintetet igen tisztelt ügyvédeken azelőtt is. Azt jelentette, hogy egy övön aluli ütést készülnek bepancsolni.

– Bíró úr, mi mindig is azt állítottuk, hogy a Jonathon Balonról szóló Stateside-cikk a köz érdekében közölt tisztességesen tényeket.

Lazner bíró úr rezzenetlen maradt.

– Tisztában vagyok vele, hogy mi a Reynoldsvédelem, Mr. Jenkins.

– Mr. Balon védői egy teljes hetet töltöttek azzal, hogy megpróbálják bebizonyítani: a Stateside-sztori nem szolgálja a közérdeket. Arra hivatkoznak, hogy Mr. Balon nem közszereplő.

Gyere már elő a farbával, gondolta Helen egy grimasszal. A bíróságon az ügyvédek úgy viselkedtek, mint jogi diplomás színészek, és ez a nyamvadt, sunyi szemétláda most élvezkedik az ő kis személyes színpadán!

– De a bizonyítékunk ön elé tárja, hogy Mr. Balon politikai szerepre készül.

Helen Balonra pillantott – jól látta, hogy megrezzent?

– Állítom tehát – folytatta Jenkins –, hogy Mr. Balon üzleti tisztessége és jelentős vagyonának eredete nagyon is olyasmi, amiről a szavazóknak tudniuk kell.

Helen nem tehetett mást, mint rémülten nézte, ahogy Jenkins Jonathonhoz fordul.

– Mr. Balon – kezdte –, igaz-e, ha azt állítom, hogy lépések történtek egy későbbi londoni polgármester-választás kampányának előkészítésére?

Balon átpillantott Helenre. Az ügyvédnő az elmúlt év során több tucatszor találkozott vele, és Jonathon soha nem látszott másnak, mint nagy hatalmú és az irányítást kézben tartó férfinak. De most? Sötét szeme pánikról árulkodott.

Ó, istenem, gondolta Helen.

– Nem, nincsenek politikai ambícióim – mondta Balon óvatosan. – Nagyon elfoglalt üzletember vagyok, és pillanatnyilag minden időmet felemészti az üzleti érdekeltségeim bővítése.

– Akkor hogyan magyarázza egy internetes domainnév regisztrációját – Jenkins lenézett a jegyzeteire – , „Balon4Mayor.com”?

– Nem tudok semmiféle domainnévről!

– Tehát ön azt állítja ennek a bíróságnak, hogy nem regisztrálta a „Balon4Mayor.com” nevet a weboldalkezelő Netstuff.com cégnél?

Helen figyelte, ahogy a szín kiszalad kliense arcából.

– Nem – mondta Balon. – Ez könnyen lehet valaki más, akit Balonnak hívnak, nem gondolja?

Jenkins bólintott, mintha megfontolná az érvet.

– De igen, csakhogy a Balon nagyon szokatlan vezetéknév. És kétlem, hogy volna sok – vagy mondhatnám, volna egyáltalán – más olyan személy ezzel a vezetéknévvel, aki alkalmas arra, hogy a város polgármesteri székéért induljon. Nem ért egyet velem?

Balon kinyitotta a száját, mintha tagadni készülne a tényt, aztán meggondolta magát. Csak ült ott, nyilvánvaló döbbenettel. Helen arra gondolt, vajon a bíró megértené-e, ha ő most azon a szent helyen megfojtaná az ügyfelét.

– Ez egy rohadt katasztrófa! – üvöltött Helen. – Egy totális és végzetes rohadt katasztrófa!

Anna némán ült Helen irodájában, jegyzeteket firkált, miközben a főnöke fel-alá rohangált a szobában. Őszintén örült, hogy most Jonathon Balon és nem ő az, akire Helen dühe irányul. Nem mintha a jogi csapat megmenekült volna a haragjától; távolról sem. Abban a pillanatban, ahogy a bíró elnapolást rendelt el, Helen mindenkit visszavezényelt az irodába, és tombolt. „Szakszerűtlen”, „kínos”, „büntetőjogilag előkészítetlen” – ezek az elvégzett munkával kapcsolatos kedvesebb megjegyzései közül kerültek ki. A csapatból senki meg sem mukkant: mit is mondhattak volna? Szem elől tévesztettek egy életbe vágóan fontos bizonyítékot, amely potenciálisan alááshatja az egész pert. Nem csoda, hogy Jasper Jenkins annyira elégedett volt önmagával.

De igazság szerint maga Jonathon Balon tette tönkre az ügyüket. Rengeteg alkalma lett volna, hogy mindent elmondjon Helennek a terveiről, miszerint indulni akar a polgármesterségért, de nem tette. Helen egészen biztosan teljesen más stratégiát választ a becsületsértési perben, ha ezt tudja, de most már túl késő volt. Aligha lehet taktikát változtatni anélkül, hogy legjobb esetben hülyének, de talán még becstelennek is látsszanak. Ez tényleg teljes katasztrófát jelentett, és Anna lelkének egy része élvezte a tényt, hogy Jonathon Balon viszi el csőstül a balhét.

– Egyszerűen nem tudom elhinni, hogy ezt nem említette meg nekünk! – tett szemrehányást a férfinak Helen. – Milyen elképzelhető oka lehet, hogy titokban tartotta?

– Nem gondoltam, hogy releváns – nyögte ki Balon, és úgy fészkelődött a helyén, mint egy csínytevő iskolás fiú.

– Még hogy nem releváns? – csattant fel Helen. – Tökéletesen, átkozottul releváns, ahogy a Stateside tanult tanácsosa épp az imént nagyon okosan rámutatott! Teljesen lerombolja az egész ügyünket!

– De nem jelöltetem magamat London polgármesterének! – tiltakozott Balon gőgösen.

Nyilván nem volt hozzászokva, hogy ilyen hangnemben beszéljenek vele.

– Akkor magyarázza meg ezt a domainnevet!

– Csak egy ötlet volt, eljátszottam vele.

Helen kézbe vette a bizonyítékok dossziéját, amelyet a védelem csapatától kapott, és átlapozott néhány oldalt.

– És ki ez a „Paul Jones”, akinek a nevére a site-ot regisztrálták? Van ennek a Paul Jonesnak bármilyen köze magához? Jenkins és a csapata nyilván nem jött rá, hogy van, különben az orrunk alá dörgölték volna.

Csend volt, miközben Balon egy pihét szedegetett le a nadrágjáról.

– Paul egy ismerősöm – bökte ki végül.

– Ó, a francba! – suttogta Helen.

– Szabadúszó üzleti tanácsadó, akit egy évvel ezelőtt alkalmaztam – folytatta Balon. – Szerettem volna új projektekbe fogni a Balon Properties alapérdekeltségein kívül.

– Tehát kevésbé egy ismerős, inkább egy közeli, megbecsült kolléga – válaszolta Helen csípősen.

Semmi értelme nem lett volna szépítgetni a szavakat. A védelem csapata pontosan ugyanezt mondaná.

– Paul ausztrál, és vállalati PR-ban dolgozott odaát, ahol a szakma jobban igazodik a törvényhozókhoz. Ő ajánlotta, hogy jót tenne nekem – jót tenne az üzletnek –, ha belépnék a politikába.

– És a londoni polgármesterség tökéletesen megfelel egy olyan ambiciózus üzletembernek, mint ön – jegyezte meg maró gúnnyal Helen. – Valakinek, akinek nem áll szándékában, hogy a képviselők szerény pozíciójából dolgozza fel magát, hanem ki tud állni mint független polgármesterjelölt, és jó esélye van rá, hogy elnyeri Európa egyik legtekintélyesebb közhivatalát. Mintha valaki hirtelen miniszterelnök lenne minden hercehurca nélkül.

Anna kénytelen volt csodálattal adózni a főnökének. Úgy beszélt Balonnal, mintha a férfi a tanúk padján ülne. Ez volt a leggyorsabb mód arra, hogy lerombolja Balon védekezését, és kiszedje belőle az igazságot, függetlenül attól, mennyire kínos a légkör a szobában, függetlenül attól, hány milliót fizet neki díjakban az ügyfele.

– Csak egy ötlet volt, az isten szerelmére! – védekezett Balon. – Csak egy beszélgetés egy parti golf vagy egy pohár ital mellett, valójában nem is emlékszem. Igen, egy pillanatra érdekelt az elképzelés, de aztán elnyertünk egy szerződést egy hatalmas építkezésre Oroszországban, és minden diverzifikálási tervet szögre akasztottunk.

Helen állt, a férfit nézte, látszott rajta, hogy igyekszik feldolgozni az információt, megpróbál egy lépéssel előbbre jutni.

– Na és hol van most Paul Jones?

– London és Sydney közt él.

Helen Annára nézett.

– Paul Jones – mondta. – Szerezz meg mindent róla, amit tudsz. Neveket, dátumokat, mellbőséget, mindent akarok: mindent!

– Rajta vagyok – válaszolta Anna olyan hangon, amely reményei szerint magabiztosságot sugallt.

Helen ismét fel-alá járkált.

– Hála az égnek, Paul Jones elég közönséges név. Ha nincs még mindig a Balon fizetési listáján! – nézett kérdőn Jonathonra, aki megrázta a fejét. – Akkor talán a védelem csapata nem tudja felfedezni a kapcsolatot.

– És ha mégis? – kérdezte Balon idegesen.

– A tény, hogy maga potenciális polgármesterjelölt, bármenynyire homályosak is azok az ambíciók, lehetőséget ad a Statesid-nak, hogy publikálja a sztorit a köz érdekében.

Anna felemelte a ceruzáját.

– Feltéve, ha tudtak róla – mondta, és megkönnyebbült, amikor Helen elismerésképpen halványan rámosolygott. – A magazin csak akkor állíthatja, hogy a köz érdekében tudósítottak, ha tudtak Mr. Balon politikai ambícióiról, amikor megjelentették a sztorit. Mely esetben miért nem említették ezt meg a cikkben?

– Pontosan! – mondta Helen. – És ez az, amin a következő negyvennyolc órában dolgozni fogunk!

35

Matt hátradőlt Carla Range Roverének krémszínű bőrülésén, és mosolygott.

– Miért vannak ezek az ablakok sötétre színezve? – kérdezte.

Figyelte, ahogy a kocsi mellett elsuhanó tágas mocsárvidéket lassan elnyelik a New Forest magas fái. Jonas születésnapja volt, és ilyenkor minden évben rendeztek valami családi programot, még a válás után is. Általában csak ettek valamit egy helyi gyorsétteremben, vagy sétáltak egyet a park körül, de Carla ma azt javasolta, hogy menjenek ki a városból.

– Magánéletvédő üveg – felelte exfelesége szórakozottan, miközben megelőzött egy Porschét. A sebességmérő a százhúsz kilométert verte. – Érzékeny vagyok a napra, és gyűlölöm, ha az emberek bebámulnak a kocsiba, miközben utazunk.

Felzaklatja Jonast.

– Felzaklatja Jonast? – ugratta Matt. – Úgy érzem magam, mint egy strici.

Carla levette szemét az útról, és bosszúsan a férfira emelte.

– Egy strici? – fújt nagyot, és belenézett a visszapillantó tükörbe.

Szerencsére Jonas filmet nézett a DVD-n, és fülhallgató volt a fején.

– Rendben van, nem egy strici – nevetett Matthew Carla reakcióján. – Talán egy rapsztár.

– És, gondolom, ettől én a kurvád vagyok! – mondta az asszony csípősen.

Négy évig voltak házasok, de Carla sohasem értékelte igazán Matt humorérzékét. Mindig annyira szó szerint vette a dolgokat, hogy férje nem tudta megállni, hogy fel ne húzza. Drága fehér farmerjában, sötétkék pólójában és lazán a nyaka köré kötött selyemsáljában akkor sem nézhetett volna ki kevésbé egy gengszter barátnőjének, ha nagyon igyekszik.

Ma különösen gyönyörű, gondolta Matt, ahogy rápillantott. Természetesen nem hízelgett magának azzal, hogy Carla külön erőfeszítést tett az ő kedvéért. Igazság szerint az asszony mindig úgy öltözött, mintha épp akkor lépett volna le a kifutóról; a koktélruhák, amelyek annyiba kerültek, mint Matt kocsija, a kis szőrmekabátok, a hatalmas bőrtáskák, minden roppant Chelsea, drágám! De ma pontosan olyan volt, mint az a lány, akivel egy fulhami bárban találkozott majdnem tíz évvel azelőtt, a lány, akibe beleszeretett, és akiről alig tudta elhinni, hogy viszontszereti.

Carla nyilván megérezte a kritikus tekintetet, és felpillantott.

– Mit nézel? – kérdezte idegesen. – A hajammal van valami?

– Nem, semmi – kuncogott Matthew. – Te csak figyeld az utat!

De tekintetét állandóan visszahúzta az asszony keze, amely napbarnítottan és elegánsan pihent a kormányon. A tejfehér csík a bőrén, ahol néhány héttel korábban még a jegygyűrűje volt, érzelmek egész sorát kavarta fel Mattben, amelyekről tudta, hogy nem bölcs dolog felidézni őket.

– Papa! Papa! Nézd, már majdnem ott vagyunk! – kiáltott fel Jonas, amikor meglátta a Beaulieu Autómúzeum tábláját az út szélén.

Autóőrült volt, és már hónapok óta alig várta ezt a látogatást.

Carla leparkolt a Beaulieu területén, és bementek a hatalmas hangárba, amely Európa egyik leglenyűgözőbb autógyűjteményének adott otthont. Matt élvezettel figyelte, ahogy fia egyik kocsitól a másikig száguldozik, és áradnak belőle a szavak arról, amit lát.

– Hé, papa, nézd, a James Bond Aston Martin! – kiáltotta. – Szerintem meg kéne venned!

– Nem hiszem, hogy eladó – mosolygott Matt.

– Akkor talán vegyél egy olyat, amelyik pont így néz ki. Neked csak az a vacak motorbiciklid van!

– Az én motorom igazán kúl! – nevetett Matt, és odahajolt, hogy megcsiklandozza a fiát.

Élvezte a tiszta örömöt, hogy vele lehet.

– Motor! – mondta Carla árnyalatnyi megvetéssel. – És még azt mondod, hogy nem tört rád a kapuzárás előtti pánik!

Matt elengedte a megjegyzést a füle mellett; nem hagyta, hogy bármi elrontsa ezt a napot, különösen hogy a kirándulás a New Forestbe olyan örömteli változást jelentett a Pizza Expressben lezavart órához képest, amely Jonas tavalyi születésnapját fémjelezte.

– Mama mindent tud a kocsikról, segíthet neked kiválasztani egyet – mondta Jonas.

– Most megengedheted magadnak – jegyezte meg Carla, és úgy nézett, mintha egyetértene az ötlettel.

– Gondold meg, papa. Kérlek, gondold meg! Olyan kúl volna, ha együtt mennénk el sportkocsit keresni!

– Talán – mondta Matt, aki kezdte kissé kényelmetlenül érezni magát.

Elhagyták a kiállítócsarnokot, és bementek az édesen illatozó, manikűrözött parkba. Jonas az anyja és az apja közt lépdelt, mindegyiknek fogta a kezét, megnyugtató láncot alkottak.

– Annyira szeretnék egy kastélyt! – mondta Carla vágyakozva, miközben a Palace House-t, Beaulieu arisztokrata tulajdonosainak otthonát nézte.

– Igazán? Azzal a sok huzattal meg kísértettel?

Jonas előreszaladt.

Bemegyek, megnézem azt a kiállítást – kiáltott vissza izgatottan. – Arról szól, hogyan kémkedtek a háborúban. Vannak ott fegyverek, meg minden!

– Oké, itt várunk rád – mondta Matt, de Jonas már el is futott, sportcipője kopogott a kavicsos ösvényen.

– Azt hiszem, a születésnapos fiú jól érzi magát – jegyezte meg Matt.

Leültek egy padra egy aranyesőbokor alá.

– Boldog, hogy láthat téged, minket. Így együtt, úgy értem – mondta Carla. – Azt hiszem, alábecsüljük, mennyire fontos ez neki. Gyakrabban kellett volna ezt tennünk.

– Én szívesen benne lettem volna – mondta Matt. – De soha nem éreztem úgy, hogy te…

Hagyta, hogy a megjegyzés befejezetlenül maradjon a levegőben.

– Bonyolult volt, Matt – sóhajtott Carla. – Mitől volt bonyolult? Az apja vagyok.

A heti huszonnégy óra, amelyet a válás óta a fiával töltött, sohasem volt elég. Minden hétvége a mozi, a futball és a rögbi kimerítő körében telt, mivel megpróbált minél változatosabb időtöltést szervezni Jonasnak, attól való félelmében, hogy a fia esetleg elkezdi Daviddel összehasonlítgatni. Minden hétvégén csináltak valamit együtt, arra azonban sohasem volt idő, hogy semmit ne csináljanak együtt. Hogy sétáljanak, beszélgessenek, tévét nézzenek. Arra pedig végképp nem adódott soha lehetőség, hogy Carlát is bevonják, aki egy udvarias intéssel letette Jonast a lakásnál, majd visszarohant Notting Hill-i életébe.

Carla zavartan nézett.

– Dávid nem szerette. Nem szerette, ha bármennyi időt veled töltök. Mindig fenyegetve érezte magát.

Matt a napszemüvege fölött nézett rá.

– David? Fenyegetve? Tőlem? Talán nem emlékszik rá, hogy te hagytál el engem?

Az asszony nevetett.

Azt hiszem, féltékeny volt.

– Mire?

– A külsődre. Hogy olyan jóképű vagy. David elsőként hajlandó elismerni magáról, hogy nem éppen egy olajfestmény.

– Te láttál valamit benne – mormolta Matt.

Szerette volna hozzátenni, hogy „a harmincmillió fontos bankszámlát”, de lebeszélte magát.

– Egyszer elmondtam neki, hogy azon az estén, amikor megismertelek, azt gondoltam, te vagy a legszexisebb pasi, akit valaha láttam.

Carla bókja teljesen váratlanul érte Mattet. Felesége mindig el tudta érni, hogy szellemesnek és elbűvölőnek érezze magát. Ehhez jól értett. Különös tehetsége volt ahhoz, hogy elhitesse az emberrel, ő a legfontosabb személy a szobában. Matt szándékosan elhárította a megjegyzést.

– Nem kell kedvesnek lenned hozzám csak azért, mert ingyen jogi tanácsokkal látlak el – próbált könnyed hangot megütni.

Carla zavartan elfordult.

– Elmész valahová a nyáron? – kérdezte némi hallgatás után.

– Kétlem, az új állással, meg minden. Úgy érzem magam, mintha óránként százötven kilométeres sebességgel rohannék csak azért, hogy egy helyben álljak.

– Ezek szerint nincs barátnőd, aki az inged ujját rángatná, hogy vidd el valami forró helyre?

Carla a „forró” szóra provokatív hangsúlyt tett.

– Semmi nyaralás. Semmi barátnő. – Matt nem tudta, hogy Carla vadászik-e valamire, és ha igen, akkor mire. – Az egyetlen nő, aki az ingem ujját rángatja, az Helen Pierce, aki visszavár az irodába. És veled mi a helyzet?

– Jonasszal két hét múlva elutazunk Ibizára.

– Tényleg? Nem említette.

Csak most derült ki. Sara barátnőmnek van ott egy villája, és meghívott bennünket. Azt hiszem, együttérzést kimutató meghívásnak szánta.

Matthew nevetett.

– Kétlem. Biztosan megszervezte, hogy valami jóképű, szingli bankár várjon az úszómedence mellett, egy szál rózsával a fehérített fogai közt.

Az asszony kuncogott.

– Hű, ez elég ahhoz, hogy elmenjen a kedvem a mojitóktól. – Leszedett egy virágot, és a szirmait kezdte tépkedni. – Különben nem keresek senkit – mondta csendesen.

– Ezt megértem – jegyezte meg Matt.

Carla bólintott, és összeszorította az ajkát, mintha attól félne, hogy elárul valamit.

– Sajnálom, Matt – suttogta lágyan. – Most már tudom, milyen érzés. Sajnálom, hogy ezt tettem veled.

Matt felnézett rá, épp akkor, amikor az asszony elfordította az arcát.

– Carla… – kezdte, de abban a pillanatban megjelent Jonas, futva jött feléjük, széttárt karokkal, mintha egy harci repülőgép szárnyai volnának.

– Papa, papa! – kiabálta, és megragadta Matt kezét. – Oda kell jönnöd, hogy megnézd, van ott egy ember ejtőernyővel, és azok a bombák, amiket döglött patkányokba rejtettek!

– Hűha! – vigyorgott Matt. – Ez nagyon komolynak hangzik!

– Kaphatok egy ejtőernyőt? – kérdezte Jonas, miközben az épület felé vonszolta az apját.

– Kérdezd meg a mamát – kacsintott Matt Carlára.

Jonas végigaludta az utat egészen Londonig. Amikor megálltak egy mellékutca sarkán, nem messze Larry Cheyne Walk-i házától, úgy érezték, kegyetlenség volna felkelteni. Carla lekapcsolta a motort, és néhány percig csendben ültek. A nap már alacsonyan járt az égen. A folyón túl látták a Battersea Park szaggatott, tintaszínű körvonalát, és a víz kék és narancs fodrokat vetett. Matt örült, amikor Carla azt javasolta, hogy hozzák el Jonast a nagyapjához a születésnapján, de hát Larry és Carla mindig jól kijöttek egymással. Ugyanaz az emberfajta voltak. Társaságkedvelő társadalmi létramászók, akik mindketten nagyra értékelték az élet finomabb dolgait. Matthew észrevette, hogy Carlára nagy hatást tett a magas, György korabeli ház; kire ne tett volna?

– Szép ez a hely! – jegyezte meg az asszony. – Larry mikor költözött ide?

– Nem tudom biztosan. Valamikor a hármas és négyes számú feleség közt.

– Emlékszel, amikor errefelé sétáltunk az esküvőnk után, és arról álmodoztunk, hogy lesz egy házunk a folyóparton?

Matt mindig is tudta, hogy Carlát olthatatlan vágy fűti egy elegáns chelsea-i cím után; egyszerűen ilyen volt. Arra gondolt, rá kellett volna jönnie, hogy a felesége keresni fogja az alkalmat, hogy egy fokkal feljebb léphessen a létrán.

– Boldogok voltunk akkor, igaz? – kérdezte az asszony csendesen.

– Valóban?

Matt nem akart keserűnek tűnni, a kérdés őszinte volt. Valahányszor visszanézett, soha nem értette igazán, hogyan mehetett hozzá egy ilyen gyönyörű és társadalmi életre hivatott nő. Egész kapcsolatuk során arra számított, hogy Carla meggondolja magát, rájön, hogy sokkal több jár neki. De amikor egy este az Albert hídon sétáltak át egy pazar vacsora után, amelyet egy álmos chelsea-i hátsó utcában egy kis bisztróban költöttek el, és ő megkérte Carlát, hogy legyen a felesége, a lány igent mondott. És ő nem firtatta, teljesen biztos-e a döntésében.

– Szerettelek, Matt – mondta Carla egyszerűen, egyenesen a férfi szemébe nézve.

– Furcsa módot választottál, hogy ezt kimutasd.

A kocsit kínos csend töltötte meg, de aztán Jonas morgósan felébredt.

– Hol vagyunk? – motyogta.

– A nagypapánál – válaszolta Matt, és kiugrott a kocsi ajtaján, örömmel, hogy eloszlathatja a feszültséget.

Loralee nyitott ajtót miniszoknyában, szandálban és pólóban, amely arra utasította a világot, hogy „Ne vacakolj velem!”.

– Hogy vagy? – kérdezte Matt, és két oldalról megcsókolta.

A kórházban történt összeveszésük óta mindent elkövetett, hogy fenntartsa a békét Loraleevel, az apja kedvéért. A nő letérdelt Jónáshoz.

– Egek, és ez a fiad, Matthew? Imádni való vagy!

– Ez Jonas – mosolygott a férfi. – Ó, és ő Carla. A mamája.

Matt figyelte, ahogy Loralee tetőtől talpig végigméri Carlát.

Úgy látszott, Carla kiállta a próbát.

– Szia, Carla – üdvözölte a nő, és lazán kezet nyújtott. – Annyira aranyosak vagytok így együtt!

– Ó, nem vagyunk… – kezdte Matthew, de aztán úgy döntött, hogy nem éri meg a fáradságot.

– Larry itthon van? – kérdezte.

Loralee a fejét rázta.

– Sajnálom, Matthew. Tíz perccel ezelőtt lépett ki a házból. Az egyik barátját ment el meglátogatni. Rácsöröghetek, ha akarod.

– Nem, nem. Csak jó hallani, hogy már fent van, és eljár itthonról.

Loralee félrebillent fejjel bólintott.

– Napról napra erősebb lesz.

Matt beleborzolt Jonas hajába.

– Sajnálom, cowboy, ma nincs ajándék.

– A születésnapom van! – jelentette be Jonas büszkén.

– Ó, boldog születésnapot, drágám! – lépett előre Loralee, hogy mackóölelésbe fogja a gyereket.

Matthew figyelte, hogy a fia elpirul. Úgy látszik, Loralee férfiakra gyakorolt hatása már korán megmutatkozik.

– Megmondom neki, hogy itt jártatok.

– Légy szíves – kérte Matt.

Loralee becsukta az ajtót.

– Ezt a nőt szemmel tartanám – jegyezte meg Carla csípősen, miközben visszasétáltak a kocsihoz.

– Ó, veszélytelen! – mondta Matt.

– Tudod, mi a te bajod, Matt? – Carla beült a Range Roverbe. – Förtelmes emberismerő vagy!

Talán igazad van, gondolta Matt, ahogy visszanézett a házra. Talán igazad van.

36

Annak ellenére, hogy Anna majdnem egy évtizede a médiában dolgozott, még soha nem látott nyomdát. Elképzelt egy hangárt, tele faforgácsszagú, forró vashengerekkel, ahol a zúgó gépek egyenként köpdösik ki a magazinokat és újságokat, hogy aztán tintás ujjú újságosfiúk összeszedjék őket a futószalag végén. A valóság sokkal elegánsabb és high-tech volt – minden automatizált, robotizált és légpárnás, mint egy japán autógyárról készült filmfelvételen. És a zaj! Ez volt a legnagyobb döbbenet: bár Anna viselte a kevéssé előnyös sárga fülvédőt, alig hallotta, amit a házigazdája mondott – vagy inkább kiabált – neki.

– Azt mondtam, hogy szerintem beszélnem sem volna szabad magával – ordította Bruce Miles, a Colby Press, a hatalmas leicestershire-i nyomda vezérigazgatója.

Egy acélállványzaton vezette Annát keresztül, és menet közben ellenőrizte az alatta dübörgő nyomdagépet. Anna szorosabban markolta a korlátot; tízcentis cipősarka nem volt éppen ideális viselet ezen a terepen.

– Tudja, hogy sok munkát végzünk a Steinhoff Publications számára? – kiabálta Miles. – Ha úgy gondolnák, hogy olyasmiről beszéltem, amiről nem kéne, felbonthatnák a szerződésünket, és van fogalma, hány milliót jelentene ez nekünk?

– Megértem a helyzetét, Mr. Miles – mondta Anna a férfi fülébe. – És értékelem, hogy fogadott, de ez az elintézés könnyebb módja. Küldhettünk volna idézést önnek, hogy tanúskodjon a bíróságon, és higgyen nekem, nem örülne a hercehurcának, amivel az jár.

A férfi egy pillanatig nézte, aztán bólintott.

– Jöjjön be az irodámba! – mondta, és kinyitott egy súlyos ajtót.

Amikor becsukódott az ajtó, a zaj szinte nyüszítéssé szelídült, és Anna hálásan levette a fülvédőjét.

– Tea? – kérdezte Miles, és leült az íróasztala mögé. Az iroda meglepően rendetlen volt az üzemcsarnok csillogó tökéletessége után.

– Köszönöm, nem kérek – mondta Anna, a faliórára pillantva.

Már máshol kellett volna lennie, és azt akarta, hogy ez a megbeszélés a lehető legrövidebben és legbarátságosabban alakuljon. – Egyenesen a tárgyra térek, ha megengedi.

Miles az íróasztallal szemben álló műanyag szék felé intett.

– Kérem, parancsoljon.

– Nos, tudom, hogy önök nyomtatják a Stateside angol kiadását a Steinhoff-fal fennálló szerződésük értelmében – kezdte Anna. – Csak azt szeretném pontosítani, hogy a magazin múlt októberi száma melyik napon került a nyomdába.

Miles a háta mögé nyúlt, és elővett egy piros, kemény fedelű könyvet.

– Az információ itt van ebben – közölte, és az ujját megnyalva lapozni kezdte az oldalakat.

Anna valahogy furcsán megnyugtatónak találta, hogy egy ilyen ultramodern vállalat, mint a Colby Press, számítógépes táblázatok helyett még mindig rendes könyvben őrzi az adatait. Előrehajolt, amikor Miles felé fordította a könyvet, hogy beleolvashasson.

– A magazin tartalma fájlként érkezik hozzánk. A magazin produkciós menedzserének június nyolcadikán kellett volna átküldenie az anyagot, de csak három nappal később, pénteken kaptuk meg. – Úgy sóhajtott fel, mintha az ügyfelek kizárólag az ő bosszantására tennének ilyesmit. – Így hát végül is itt nyomtattuk ki. Június tizenkettedikén – mondta, végigfuttatva ujját a dátum vonalán.

A francba, gondolta Anna. Nem ezt a hírt várta.

– Köszönöm, hogy betekintést engedett, Mr. Miles – mondta, és felállt.

– Ez minden, amit tudni szeretett volna? – A férfi kissé csalódottnak látszott. – Biztosan nem kívánja azt a csésze teát?

Hosszú az út vissza Londonba.

Anna ismét az órára pillantott.

– Nagyon jólesne, de egy másik megbeszélésem van.

Miközben a kocsija felé tartott, elővette a blackberryjét, és menet közben bepötyögött egy üzenetet Helennek. „Stateside június 12-én nyomtatva. Balon4Mayor június l-jén regisztrálva.

Elég idő, hogy a magazin tudja. Megerősíti a közérdekhivatkozást?”

Beült a Minijébe, kinyitotta az autóatlaszát, és azon tűnődött, megéri-e a tervezett kitérő a kockázatot. Könnyen hivatkozhat Helennél arra, gondolta, hogy a visszaúton Londonba a napnak ebben a szakaszában közlekedési dugók akadályozták, ezért nem ért be az irodába, bár azt mégsem zárhatta ki, hogy főnöke leellenőrzi.

– A rohadt életbe! – suttogta, és felbőgette a motort.

Kihajtott az ipartelepről, és mit sem törődve a Londont jelző táblákkal, észak felé vette az irányt.

Ruby Hart egy ürülékkel összefröcskölt ikerházban lakott az anyjával egy önkormányzati lakótelepen, amelyről ordított a szegénység és az elhanyagoltság. A kis, elgazosodott előkertben még mindig ott hevert egy karácsonyfa csontváza, valószínűleg december óta kihajítva, és a bejárati ajtó mellett egy elrozsdásodott babakocsi parkolt, melynek ülését megtöltötte egy kilyukadt, fekete szemeteszsák. Micsoda különbség az elegáns Temze-parti lakáshoz képest, amelyben Amy Hart meghalt, gondolta Anna, miközben leállította kocsiját a ház előtt.

Csak ült a Miniben, tétovázott, győzködte magát, hogy harminc másodperce van, hogy beindítsa a motort, és visszahajtson Londonba. Aztán kiszállt, és határozott léptekkel végigsétált az ösvényen. Már éppen meg akarta nyomni a csengőt, amikor egy fáradt külsejű középkorú nő kinyitotta az ajtót.

– Maga nyilván Anna.

– Az vagyok. És maga Ruby mamája?

A nő bólintott.

– Talán bejöhetne.

Liz Hart becsoszogott, nem sietősen és kissé elgyötörten. Anna látta rajta, hogy még mindig gyászolja a lányát. Ruby azt mondta, hogy negyvenöt éves, de a kinyúlt sötétkék tréningruha, az agyonfestett haj és a mély ráncok az arcán tíz évvel idősebbnek mutatták.

– Ruby épp most szaladt ki a Coopba, hogy egy kis kekszet vegyen – mondta Liz, és bevezette Annát az ódivatú nappaliba, ahová főtt étel szaga szivárgott be a falon lévő nyíláson át.

Becsapódott a bejárati ajtó, és Ruby jelent meg, kezében egy csomag Garibaldi keksszel.

– Ó, üdv! – mondta hirtelen szégyenlősen. – Nem hittem, hogy eljön.

Amikor Ruby három nappal azelőtt felhívta, hogy megkérdezze, hogyan halad, Anna tudta, hogy elérkezett a pillanat, amikor bevallhatja, hogy nem talált semmi konkrétumot, és akkor, ott abbahagyhatja ezt az amatőr detektívesdit. Ehelyett azon kapta magát, hogy önként felajánlja: meglátogatja a Hart családot Doncasterben.

– Szerettem volna mindkettejüknek beszámolni, bár nem hiszem, hogy sok mondanivalóm volna.

Liz Hart kihúzott két egymásba tolható asztalt, kitett egy teáskannát és egy tál szendvicset, amelyek érintetlenek maradtak, mialatt Anna elmesélte nekik a találkozásait Mandy Stigwooddal, Ryan Jonesszal és Gilbert Bryce-szal.

Amikor elhallgatott, észrevette, hogy Liz Hart sír.

– Elnézést – mondta az asszony. – Nehezen tudom ezt elviselni.

Anna körbetapogatott a táskájában, és átnyújtott neki egy papír zsebkendőt.

– Köszönöm, kedves! – hálálkodott Liz, és felitatta szeméről a könnyeket. – Komolyan mondom. Mindent köszönök, amit értünk – Árnyért – tesz! – Felfújta az arcát, hogy összeszedje magát. – Állandóan arra kell gondolnom, milyen lehetett volna a lányom élete. Az ember kiküldi a gyerekeit a nagyvilágba, és abban reménykedik, hogy minden a legjobban alakul, de ki tudja, hogy a helyes döntéseket hozzák-e. – Megrázta a fejét. – Amikor Amy bekerült az egyetemre, arra gondoltam, hogy jobb életet teremt majd magának. Az a sok lehetőség, az a sok rendes ember, akikkel találkozott, és aztán kiderül, hogy jobb lett volna neki, ha itt marad.

Anna értette, mire gondol Liz Hart. Az élet a lakótelepen kemény, és Amy választási lehetőségei sokkal korlátozottabbak lettek volna, de legalább élne, és egy anya számára csak egy dolog számít: hogy a gyereke biztonságban és jó körülmények közt legyen. Anna érezte, hogy elszántság tölti el. Az elmúlt két hétben sokszor feltette magának a kérdést, hogy miért vesződik Amy Hart halálának a kutatásával. Természetesen kíváncsi volt, hogy valóban köze van-e Sam elutasított végzéséhez, de ahogy ott ült, és nézte a halkan zokogó Liz Hartot, tudta, hogy már nem ez az indíték hajtja. Ha kiderül, hogyan és miért halt meg Amy, attól még nem támad fel a lány, de talán segít Liznek és Rubynak, hogy valami értelmet találjanak a halálában.

– Amikor Amy meghalt – kérdezte Anna gyengéden –, mi történt a lakásában maradt holmikkal?

– Garynek, a pasimnak ablakpucoló vállalkozása van, és ő vitt el minket Londonba a kisteherautóján – magyarázta Liz. – Kiürítettük Amy lakását. Mindent betettem a régi szobájába.

Nem tudtam volna elviselni, hogy bármit eldobjak.

Anna Rubyra pillantott.

– Bemehetünk, és megnézhetjük?

– Minek? – kérdezte Liz.

Anna vállat vont.

– Talán megtudjuk, ha megtaláljuk.

Követte Rubyt fel a keskeny lépcsőn egy aprócska szobába, amelyben csak egy egyszemélyes ágy fért el. Halomban álltak rajta a kitömött fekete szemeteszsákok és papundeklidobozok. A dobozok magazinokkal, sminkkel és limlommal voltak tele. Anna kinyitotta az egyik zsákot, és látta, hogy ruhák vannak belegyömöszölve. Csöppnyi szoknyák, csillogó topok és magas sarkú cipők. A legtöbb drága holmi volt, amelyben sok éjszakát átszórakoztak. Annát hirtelen szomorúság fogta el. Ez az egész élet, ez az egész lehetőség, mind odaveszett, ott hever összetörve egy lépcső alján.

– Sajnálja, hogy beleugrott, ugye? – kérdezte Ruby.

A sarokban álló öltözőasztalon kuporgott. Anna szomorúan rámosolygott.

– Amikor először felkeresett, arra gondoltam, hogy semmi közöm az egészhez. Vagy inkább arra, hogy nem akarom, hogy közöm legyen hozzá – mondta őszintén.

– Akkor miért kezdett el foglalkozni vele? Nem fogadta el a pénzemet. Mi vonzotta benne?

– Azt hittem, talán kapcsolata lehet Sam Charlesszal. Azt hittem, talán csőbe húzták a színészt, hogy eltereljék a figyelmet Amy tárgyalásáról.

Ruby döbbenten nézett.

– Azt hiszi, hogy Sam Charlesnak köze lehet Amyhez? – kérdezte hitetlenül.

Anna a fejét rázta.

– Nem, dehogy! Nem hiszem, hogy Samnek bármi köze lehetne Amy halálához. De maga mondott valamit a telefonban, ami elgondolkoztatott. Azt, hogy amikor Sam félrelépése kipattant az újságokban, mintha Amy soha nem is létezett volna. Úgy gondoltam, hogy Samet talán tőrbe csalták, de beszéltem Mandyvel, Ryannel és Gilbert Bryce-szal, és… Elhallgatott. És mi? Mit is mondtak neki pontosan? Igazság szerint nem sokat. Ryan azt gondolja, hogy kihasználták, Mandy azt gondolja, hogy Amy titkolt valamit, és Gilbert, nos, Gilbert egyértelműen csak magára gondol. Ha egyenként veszi őket, semmi nem kerekedik ki az egészből, de ha összességében tekinti, amit megtudott, megszólal egy vészcsengő a fejében.

– Most már hisz nekem – jegyezte meg Ruby csendesen. – Elhiszi, hogy valaki megölte Amyt.

Anna csak fél füllel figyelt rá, szeme a falat pásztázta Amy ágya mellett. Rengeteg fotó volt ott, felrajzszögezett emlékeztetők régi szép időkről, nyaralásokról és barátokról. Az ember mindig mosolyog a fényképeken, gondolta bánatosan. Akárhogyan érzed is magad, a kamerába mindig mosolyogva nézel.

Hirtelen felállt, és elkezdte kinyitogatni az ágyon heverő dobozokat.

– Mit keres? – kérdezte Ruby.

– Képeket, fotókat, leveleket, bármi ilyesmit – válaszolta Anna.

Ruby a fejét rázta.

– A maga helyében nem vesződnék vele – mondta. – Én csomagoltam be azokat a dobozokat, és semmi ilyesmi nincs bennük. Gondoltam is, hogy kicsit furcsa, mert Amy olyan volt, mint a mamánk – gyűjtögető, képtelen volt bármit eldobni.

Anna a homlokát ráncolva nézett rá.

– Úgy érti, hogy az egész lakásban nem volt egyetlen fénykép sem?

– Nem volt. Miért, kellett volna, hogy legyen?

Hát persze hogy kellett volna, gondolta Anna. Amy modell volt, és az életét társasági körforgásban töltötte. Egy ilyen lány lakása tele van fényképekkel.

– Na és mi a helyzet a számítógéppel? Volt számítógépe?

– Úgy tudtam, hogy volt – tűnődött Ruby. – Az biztos, hogy volt egy laptopja, mert állandóan e-maileket küldözgetett nekem, úgyhogy kellett legyen… De amikor kiürítettük a lakást, nem találtuk meg. A mobilját sem.

Anna összehúzta a szemöldökét. Közben Ruby elkezdett kutatni a nővére sublótjában.

– Mielőtt megkérdezné, nem voltak mobiltelefon-üzenetek, sem határidőnapló, de hát ki használ ilyet manapság? Viszont ez volt. – Kivette Amy viharvert telefonkönyvét a fiókból, és odaadta Annának. – Használnom kellett, hogy fel tudjam hívni a barátait a temetéssel kapcsolatban. Mindnek benne van a száma.

Anna átlapozta a könyvecskét.

– Hány ember jött el a temetésre? – kérdezte.

– Körülbelül egy tucat.

Eldarálta a neveket, bár Annának egyik sem mondott semmit.

– Az egyetlen, aki nem jött el, Louise volt – mondta Ruby. – Ez elszomorított egy kicsit, mert Lou volt Amy legjobb barátnője Londonban. Együtt béreltek egy lakást, mielőtt Amy beköltözött abba a szuperkéglibe a Temzénél. Néhányszor találkoztam vele, kedves lány volt, egy magazinnál dolgozott.

– Miért nem jött el?

Ruby megvonta a vállát.

– Nem tudom. Küldött a mamámnak egy igazán szép levelet, hogy mennyire sajnálja, de amikor fel akartam hívni, kiderült, hogy a számát kikapcsolták. Felhívtam a magazint, és azt mondták, hogy kilépett, utazni ment.

– Mikor lépett ki?

– Nem sokkal Amy halála után.

Az ég elsötétült, miközben Anna autója lassan araszolt az autópálya belső sávjában. Legalább nem kell közlekedési dugókról hazudnia Helen Pierce-nek – úgy tűnt, mintha az egész M1 – et felásták volna aznap este, és ez tetemes időt hagyott neki, hogy gondolkozzék. Nem mintha a gondolatok bárhová is elvezették volna. Mennél mélyebben kutatott Amy életében, annál kevésbé tudott tisztán látni; olyan érzése volt, mintha vakon tapogatózna egy sötét erdőben. Bárcsak átnézhetné Amy hiányzó laptopját és mobiltelefonját! Biztosan találna valami érdekeset: fotókat, e-maileket, sms-eket. De hát talán éppen ezért nem ellenőrizheti őket. Mintha Amy lakását már azelőtt kiürítették volna, hogy Liz és Ruby Hart elvégezte a hivatalos munkát.

Elővette a telefonját, azon tűnődve, nincs-e túl késő ehhez a híváshoz. De nem, az olyan férfiak, mint Phil Berry, mindig telefonvégen vannak. Ez a dolguk. Legörgette a számot.

– Phil. Itt Anna Kennedy.

– Péntek este – szólt a férfi a telefonba. Ír akcentusa meglágyította a szavakat. – Fél tizenegy. Valaki rossz fát tett a tűzre, ha ilyenkor hív, Anna.

Anna nevetett. Phil Berry korábban konzultáns volt a Hill Securitiesnél – az egyik magánnyomozó óriáscégnél, amelyet a Davidson Owen pénzügyi bűncselekményeknél és tanúk felkutatásánál használt. Anna vagy fél tucat peren dolgozott vele, mielőtt Phil kilépett, hogy önállósítsa magát. Alákínált a régi cégének, olcsó volt, gyors és tökéletesen megbízható. Ha meg akartál találni valakit, ő megtalálta. Anna úgy gondolt rá, mint egy emberbőrbe bújt vérebre.

– Szeretném, ha megkeresne nekem valakit.

– Soha nem hív azért, hogy vacsorára invitáljon?

Anna kuncogott.

– Most nem, Phil. Tudni szeretném, hol van egy Louise Allerton nevű lány. Huszonnégy éves, divatújságírásban dolgozik. Class magazin. Hat hónapja elhagyta az országot, hogy utazgasson, azóta nem hallottak róla. Sürgősen beszélnem kell vele.

– Máris hozzálátok!

Anna nevetett.

– Nagyra értékelem ezt az elhivatottságot, de ahogy volt szíves rámutatni, péntek este fél tizenegy van. Magának nincs élete, Phil?

– Ez az életem, drágám – válaszolta a férfi, és letette a kagylót.

Akárcsak az enyém, gondolta Anna, ahogy a forgalom kezdett megindulni előtte.

37

Helen Pierce az előtte heverő naptárra meredt, és azon tűnődött, nem fordíthatná-e vissza az idő kerekét, vagy legalább nem változtathatná-e meg a naptárba feketén-fehéren bejegyzett dühítő tényeket. Mérhetetlenül bosszankodott, amikor kiderült, hogy a Stateside több mint egy héttel azután került nyomdába, hogy a Balon4Mayor domainnevet regisztrálták, de még ennél is sokkal rosszabb hír volt, hogy ez fatális lehet az ügyére nézve. Komolyan kételkedett, hogy a magazinnál bárkinek a leghalványabb fogalma lett volna, amikor nyomdába küldték a lapot, hogy Jonathon Balon regisztrálta a weboldal nevét, vagy hogy egyáltalán politikai ambíciói vannak, különben már bunkósbotként használták volna az információt, hogy porrá zúzzák az üzletembert. Végül is a cikk Balon tönkretételét célozta, és az „Alvilági kapcsolatokkal rendelkező ingatlanfejlesztő akarja Londont irányítani” cím tízszer nagyobbat durrant volna. Az igazán irritáló az volt a dologban, hogy mindez mit sem számított. A tény, hogy a Balon4Mayor.com a magazin kinyomtatásánál korábban datálódott, tény maradt, és jogilag elég volt ahhoz, hogy a lap azt állítsa, a sztori a közérdeket szolgálta.

Hátradőlt, és behunyta a szemét, még egyszer lejátszotta a pert a fejében. A Stateside tanúk tucatjait vonultatta fel a hét során, akiknek a legtöbbje érdektelen volt: a cikk írója, válogatás azokból az emberekből, akiket meginterjúvolt, többnyire csak azért, hogy bólogassanak, és azt ismételjék, „igen, azt mondtam neki” – mindez nem tűnt szokatlannak egy ilyen perben. Az egyetlen tanú, aki Helent aggasztotta, Spencer Reed, a magazin nagystílű főszerkesztője volt. Spencer a világ egyik leghíresebb lapszerkesztőjének számított, és az egójánál csak az arroganciája volt nagyobb. Helen az elmúlt évtizedben több ügyfelet is képviselt becsületsértési perben a Stateside ellen, és Spencer mindig hatásos tanúnak bizonyult: szenvedélyesen, kihívóan viselkedett, és húsz körömmel védte a magazinját. Ez alkalommal azonban más volt. Kifelé még mindig magabiztosnak és ékesszólónak mutatta magát, de látszott rajta, hogy csak ímmel-ámmal teszi a dolgát. Vajon… gondolta Helen, és átsétált az irodáján a szemben lévő falat borító, magas könyvszekrényhez. Az alsó polcon, takarosan dobozokba rendezve, a magazin többtucatnyi példányát őrizte. Mind az angol, mind az amerikai kiadásokat odaszállíttatták, mivel minden adott hónapban volt néhány árnyalatnyi különbség a kettő között. Más hirdetések, alkalmasint más borító.

Visszavitte a lapokat az üveg íróasztalához, és két halomba szortírozta őket, egyikbe az angol, másikba az amerikai változatokat tette, aztán nekilátott, hogy egy csomag rózsaszín ragasztós cédulával felvértezve, módszeresen átnézze őket.

Negyven perccel később a munka befejeződött. Helen hátralépett, és rámosolygott az alkotására, majd felvette a telefont, és Annát hívta.

Munkatársa nem egészen egy perc múlva már ott is termett, úgy állt az ajtóban, mint egy iskolás lány, akit az igazgató elé idéztek. Vasárnap volt, úgyhogy a hétvégi ruháját viselte – farmert, balettcipőt és egy fehér pólót, de még így is a tőle megszokott, akkurátus éltanuló-hozzáértést sugározta. Helen tudta, hogy Anna személyes felelősséget érez a Sam Charleskudarc miatt, és ezt hasznosnak ítélte; nem volt ideje „bélyegzőkre”, emberekre, akik olyan munkának tekintik a jogot, amelynél érkezéskor és távozáskor bélyegeznek. Anna, hozzá hasonlóan, imádta a munkáját, együtt lélegzett vele, azonkívül ötletes, éles eszű és sikerre éhes volt, és bizonyítania kellett a főnökének. Helen álmában sem gondolt rá, hogy mindezt megmondja neki, de ezen okok miatt Annában bízott meg a legjobban a csapata tagjai közül.

– Tudod, mit találtam mindig furcsának? – kérdezte, a magazinhalmok felé intve. – A tényt, hogy a Jonathon Balonsztori mind az angol, mind az amerikai kiadásban megjelent.

– Azt hittem, minden nagy cikk mindkét kiadásban megjelenik – mondta Anna.

– Nem egészen. A vezércikkeknek csupán kilencven százaléka ugyanaz. Az angol kiadásba általában egy nagy, a brit piac igényeinek megfelelő sztori kerül, meg néhány partioldal és egy maroknyi adat az eseménynaptárba, hogy helyi ízt adjanak a lapnak, és ezeket a londoni irodájuk szállítja.

– Tehát a tény, hogy a Balonsztori mindkét kiadásban benne van, azt jelenti, hogy a fő szerkesztőségi irodájukból, New Yorkból származik?

Helen bólintott.

– És ez furcsa. Miért tesznek a lapba egy ötezer szavas cikket egy londoni illetőségű ingatlanfejlesztőről?

– Mert milliárdos, és politikai ambíciói vannak?

– Ezt nem tudták, amikor megrendelték a cikket. Erre a fejemet teszem.

– Gondolod, hogy ez elég ok a közérdekérvelés megtámadására? – kérdezte Anna.

– Talán… de talán már nem elég jó hozzá.

Helen nem szándékozott újabb kockázatokat vállalni ebben az ügyben. Kezdetben biztos volt a győzelemben, de a védelem kifogott rajtuk: ez nem történhet meg még egyszer.

– Látod az oldalakból kiálló rózsaszín cédulákat? – kérdezte. – Az összes brit témájú nagy cikket megjelöltem, amelyek mindkét kiadásban szerepelnek. Brit történetek, igaz, de valódi nemzetközi kihatással. Olyan sztorik, amelyek érdekelnek, akár Manhattanben, akár Manchesterben élsz.

Anna előrelépett, aztán meglepetten főnökére emelte a tekintetét.

– Nem sok van.

– Összesen három – mosolygott Helen. – És nyolcévnyi magazint látsz itt.

– Tehát szokatlan a Stateside-tól, hogy a Balon-profilhoz hasonló történetet rendeljen, valamit, aminek ennyire egyedülállóan brit a zamata?

– Szokatlan? Gyakorlatilag hallatlan! – javította ki Helen.

Látta, hogy Annának feltámadt az érdeklődése, végiggondolja a szempontokat, megoldást keres: pontosan ezért hívta oda.

– Tudj meg mindent a magazin vezető munkatársairól – adta ki az ukázt a főnöke. – Kezdd Spencerrel. Kapcsolatot akarok találni, bármilyen kicsit is, Jonathon Balonnal.

Anna ránézett, kezdett leesni nála a tantusz.

– Azt hiszed, hogy ez szándékos tönkretétel? – kérdezte. – Valami személyes ügy?

– Észrevetted, milyen dühösen bámult Spencer Jonathonra a bíróságon? – bólintott Helen. – Arra gondoltam, azért, mert bosszantja, hogy Jonathon beperelte a lapot rágalmazásért, de mi van, ha valami más az ok? Spencer híres arról, hogy a magazinját antirepublikánus nézetei hangoztatására használja; miért ne menne egy lépéssel tovább, hogy egy ember tönkretételére használja?

Anna szeme tágra nyílt.

– És egy rosszindulatból publikált cikk magakadályozná a Stateside-ot, hogy a Reynolds-védelemre hivatkozzék a rágalmazási perben, mert a cikknek, még ha a közérdeket szolgálja is, kiegyensúlyozottnak és felelősségteljesnek kell lennie.

Helen vidáman bólintott.

– Menj és tudd meg, miről van itt valójában szó! – Mosolygott. – És akkor mi tesszük szándékosan tönkre őket!

38

Ha Matthew véleményér kérdezték, szerinte a Fehér Ló testesítette meg a tökéletes piáidat Londonban. Sötét volt és zsúfolt, lepattogzott mahagóniutánzat és vörös bársony dekorálta, a falakat bokszolok és versenylovak képei borították. Az urak mellékhelyiségében graffitik és egy törött tükör díszelgett, és még mindig árultak átlátszó fóliába csomagolt sajtos szendvicset a bárpult mögött. Az biztos, hogy nem olyan hely volt, ahol az ember spriccert rendel fehérborból.

Talán ez magyarázta, miért Matthew volt az egyeden Donovan Pierce-alkalmazott a kocsmában este fél hétkor, annak ellenére, hogy az itatóhelyek közül a Fehér Ló esett messze a legközelebb az irodához. Persze megkérdezett néhány embert, de mintha mind oda lettek volna láncolva az íróasztalukhoz, még mindig telefonálgattak és bőszen jelentéseket írtak. Helen Pierce ezt a munkamorált követelte meg, és talán rettegtek attól, hogy a főnökük netán visszajön a bíróságról, és azt látja, hogy söröznek. De Matthew-t úgy nevelték, hogy becsülje a szabadidejét. Anyja, Katherine, hosszú, kemény órákat dolgozott végig a University College of London egyik előadójaként, de amikor befejeződött a munka aznapra, nem érzett bűntudatot, ha elengedte magát.

„Mindig jut idő szórakozásra”, szokta mondani mosolyogva, és a hétvégéket megtöltötte programokkal, ellátogattak a tengerpartra, moziba vagy londoni múzeumokba. Amikor Matthew elkezdte ügyvédi pályafutását, továbbra is találkozott az anyjával munka utáni vacsorákra vagy Katherine kedvenc gin-tonikjára, hogy ízekre szedjék a napot, és kicseréljék a pletykákat.

Matthew nosztalgikusán mosolygott, miközben barna sörét szopogatta. Meleg volt, habos, és páfrányillatot érzett benne. Karrierje során, mint családi ügyvéd, férfiak tucatjaival találkozott, akik az alkoholhoz fordultak, hogy elnémítsák a családjuk elvesztésén érzett fájdalmukat. És miután Carla elhagyta, ő is majdnem erre az útra tévedt. De sikerült visszafognia a kemény ivást, mielőtt az alkohol a mankójává vált volna. Újra evezni kezdett, és vett egy motorbiciklit, hogy hosszú utakat tegyen messzi vidékekre, amitől jobban érezte magát, mint a whiskytől valaha.

– Hát ez nagyszerű! – szólalt meg egy ismerős hang a háta mögött.

Matt felnézett, és az apját látta, aki egy fehér műanyag zacskót szorongatott a hóna alatt.

– A rohadt életbe! Hát te mit keresel itt?

Igazság szerint elég sokkoló volt Larryt látnia. Matt emlékezetében apja mindig egy támadó bika képében élt. Őrjítő volt néha, ez igaz, de mindig életteli és erős. Most sápadtnak és soványnak tűnt, inge lógott rajta, és lötyögött a nyakán. Talán a bár homályos fénye tette, de a haja őszebbnek, bőre áttetszőnek látszott. Szeme pajkos csillogása azonban mit sem változott.

– Tudod, megengedik, hogy kocsmákba járjak – mondta. – Felhagytam a kemény ivással, de azért az illatokat beszívhatom.

A gesztenyebarna hajú bártündér integetett neki.

– Melinda, drágám! – bömbölt Larry a megszokott hangerejével. – Csak egy vodka-tonikot nekem. Fogd vissza a vodkát, te kis angyal!

Odavitte a poharát Matthew bokszához, és köszöntésre emelte.

– Honnan tudtad, hogy itt vagyok?

Larry megvonta a vállát.

Sarah a recepción mondta, hogy kocsmába mentél. Mindig ez volt a kedvenc helyem, ahová elosontam, úgyhogy arra gondoltam: a fiú, mint az apja.

– Remek látni, hogy fent és jól vagy! – örvendezett Matthew. – Bejöttél dolgozni? A Garrick Club?

– Szó sincs róla! – tiltakozott Larry. – Vásároltam.

– Vásároltál? Te? Sose hittem volna, hogy ezt a szót hallani fogom a szádból!

Larry odacsúsztatta a műanyag zacskót Matthew-nak. Hamleys-logó volt az oldalán.

– Jonasnak. Remélem, tetszik majd neki, de a blokk benne van a zacskóban – a Jóisten tudja, mit csípnek a kölykök manapság. Rohadtul éreztem magamat, amiért elfeledkeztem a születésnapjáról. Még nem szoktam hozzá egészen, hogy nincs titkárnőm, aki határidőnaplót vezet a dolgaimról.

– Nagyon sajnáltuk, hogy nem voltál otthon szombaton – jegyezte meg Matthew, miközben belepillantott a zacskóba.

– Szombaton? Ezt hogy érted?

– Megálltunk, hogy beugorjunk hozzád. Én, Jonas és Carla.

– Nem mentem el otthonról szombaton. Talán lent voltam a dolgozószobámban, a krikettet néztem, és nem hallottam a csengőt. De furcsa, hogy Loralee nem nyitott ajtót.

Matt a homlokát ráncolta. Vajon Loralee miért küldte el őket? Talán Larry nincs olyan jól, ahogy mutatja, és a lány azt szerette volna, ha pihen. De akárhogyan is történt, nem akarta erőltetni a kérdést.

– Talán elugrott valamiért – mondta.

– Szóval Carlával voltál? – kérdezte Larry, akinek semmi nem kerülte el a figyelmét. – Azt sem tudtam, hogy mostanában beszéltek egymással.

– Mindig próbáltuk megőrizni a hagyományt, hogy együtt elmegyünk valahová Jonas születésnapján, bármennyire kínos is, mert Jonas imádja ezt. De most tényleg kellemes napot töltöttünk együtt. Kimentünk a New Forestbe. Most az egyszer még csak nem is estünk egymás torkának Carlával.

– És mit gondolt erről a bankár pasasa? – Nem tudta. Carla válófélben van tőle.

Larry hangosan felröhögött, és az asztalra csapott.

– És a csaj most újra utánad szimatol, mi?

– Ne hülyéskedj! Az a hajó már elment.

Apja kutatón nézett rá.

– Élvezem a céget – próbált Matthew témát váltani.

– Tudom! – válaszolta Larry.

– Ezek szerint kémeid vannak, akik jelentenek neked?

Apja kuncogott.

– Valami olyasmi. Hozol már üzletet?

– Rob Beaumont-t képviselem a válóperében – jelentette Matthew mintegy mellékesen.

Larry kellőképpen lenyűgözőttnek látszott.

– Tényleg? Az jó! Nagyon látványos ügy. És hogy megy? Matt tétovázott. Rájött, hogy húsz évig úgy tett, mintha apja jóváhagyása nem számítana neki, holott valójában nagyon is számított. A világért sem ismerte volna be, hogy a Rob Beaumont-válás nem megy jól, de tudta, hogy jól jönne neki az apja véleménye néhány kérdésben.

– Igazság szerint átcseszték a szegény szerencsétlent.

Larry nevetett.

– Csak nem, amikor az ország legjobb családjogi ügyvédje áll az oldalán?

Apja szavai nem túlságosan vigasztalták meg Matthew-t.

– Kimnek – Robert feleségének – viszonya van egy amerikaival, és ki akar oda költözni, hogy vele lehessen, és a gyereket is magával viszi.

– Rob gyerekéről van szó? Matt bólintott.

– A bíróság Kimnek fogja ítélni a gyereket, ebben biztos vagyok. Rob megtagadhatja a beleegyezését, hogy elvigyék a fiút, de tudod, az asszony ki fogja játszani.

– A törvény tud néha kurva lenni – mondta Larry. – Na és ki a barát?

Fabio Martelli, valami szupergazdag üzletember Miamiból. Matt figyelte, ahogy apja a tonikját iszogatja, és közben a problémán töpreng.

– Na és eddig mit tanácsoltál? – kérdezte.

– Realista voltam vele – mondta Matthew. – Kim meg fogja kapni a végzést, hogy a gyerek vele élhet, de ha Rob nem adja a beleegyezését, Olivert az országban tarthatjuk még tizennyolc hónapig.

Larry elismerően bólintott.

– Amikorra Kim viszonya esetleg véget ér?

– Erre gondoltam.

– Jó stratégia. De ha ez a Fabio fickó olyan gazdag, ahogy mondod, Kim Collier nem fog csak úgy egyszerűen elsétálnia Matthew ironikusan elmosolyodott.

– Ismered Kimet?

– Harminc éve vagyok ebben a szakmában, és megfigyeltem, hogyan tudják a Kim Collierhez hasonló emberek a karrierjüket mindig a felszínen tartani. Tudom, hogy az énekesi pályája leáldozóban van. Színésznőként is próbálkozott, de az sem ment neki. A zsigereimben érzem, hogy egy jó házasság lehet a következő lépése a karrierépítésben.

– Mit javasolsz?

– Az a problémád, hogy túl egyenesen gondolkodsz. – Közelebb hajolt a fiához. – Tudod, az ügyvédek nem csak arra használják a törvényt, hogy elérjék, amit akarnak.

Matthew a homlokát ráncolta.

– Pontosan mit javasolsz, mit tegyek?

Larry arca komollyá vált.

– Attól függ, mennyire akarod megnyerni ezt az ügyet – és Rob mennyire akarja megtartani a fiát. Kim, Fabio, mindegyiknek lesznek gyenge pontjai. Használd ki őket!

Szeme csillogása kíméletlenséget, becstelenséget sugallt.

Matt tudta, milyen stratégiát javasol az apja. A kemény játékkal nem volt problémája, de a piszkos trükköknek megvan az a szokásuk, hogy visszapattannak, és a hátsódba harapnak.

– Egy nyolcéves gyerekről van szó, apa! Nem hiszem, hogy jót tenne neki, ha a szülei nevét a sárba rántanám.

– Vagyis a tisztességes megoldást akarod választani? – gúnyolódott az apja.

Mattnek fájt a megjegyzés, eszébe jutott az anyja, gyengén, az élete végéhez közel. Amikor azt mondta neki, hogy milyen csodálatos, tisztességes fia van, nemcsak Mattre volt büszke, hanem arra is, ahogyan felnevelte őt. Larry szótárában ez a szó viszont egyértelműen sértő jelentéssel bírt.

– Meg akarod nyerni ezt a pert? – csattant fel az apja. – A Donovan Pierce a győztesek cége. Mindent megteszünk ezért, kerüljön bármibe.

– A te uralkodásod alatt, talán.

– Még mindig az én nevem áll a levélpapíron!

Matt összerezzent. Gyakran próbált belegondolni, mi motiválhatta az apját, hogy átadja neki a céget. A legjobbat akarta feltételezni Larryről, nem akarta észrevenni a legnagyobb hibáit.

– Ezért ajánlottad fel nekem az állást? Hogy a strómanod legyek?

– Ezt hiszed?

A kellemes hangulat elszállt közülük.

– Valami csak motivált! – adott hangot Matt egy gondolatnak, amely azóta gyötörte, amióta Larry először megtette az ajánlatát. – Meglehetősen furcsa gesztus valakitől, aki rám se fütyült az életem utóbbi huszonöt esztendejében.

– Azért adtam neked a céget, mert a fiam vagy, és azt akartam, hogy a tiéd legyen.

– És nem azért, mert hatalmas lelkiismeret-furdalást éreztél, amiért elhagytál engem és a mamát? – kérdezte Matt védekezőn. – Nem azért, mert az egód azt akarta, hogy továbbra is a Donovan név díszelegjen az ajtó fölött?

Te hálátlan kis szarházi! – morogta Larry.

Dühös pillantással méregették egymást, és ez Mattet azonnal arra emlékeztette, milyen törékeny a kapcsolatuk.

– Megyek! – mondta Larry, és felállt, hogy távozzék.

Matt szerette volna visszatartani, de nem talált hozzá szavakat.

39

Loralee a hallban állt, és nézegette magát az art deco tükörben, amikor Larry kinyitotta a bejárati ajtót. Cseresznyepiros miniruhát viselt, amelyhez Larrynek még nem volt szerencséje, és a haján látszott, hogy egyenesen a fodrásztól jön.

– Ó, drágám! – búgta. – Éppen elkaptál, menni készülök. Hol voltál?

– Meglátogattam Mattet a munkahelyén – mormolta Larry, még mindig bosszankodva a fiával folytatott vita miatt.

– Tényleg? – Felesége arca némi aggodalomról árulkodott. – Miért?

– Jonas születésnapja volt szombaton. Ajándékot vittem neki.

– Akkor ez volt az első alkalom.

Loralee hangjában nem volt rosszindulat, de a szavak bántották Larryt. Dühösen lecsapta a kulcsait a hallban álló szekrénykére.

– Próbálkozom, oké? Igen, szarul viselkedtem a magam idején, de most próbálok jó férj, jó apa, sőt még elfogadható nagyapa is lenni. Ez annyira elítélendő?

Loralee feltartotta finom kezét.

– Jól van, jól van! – mondta csillapítóan. – Csak ne izgasd fel magadat! Emlékszel, mit mondott dr. Strong a vérnyomásodról!

Természetesen igaza volt, és Larry érezte is, hogy a szíve kellemetlenül kalapál, de az embernek bizonyos dolgokat néha ki kell mondania.

Úgy hallom, Matt és Jonas átjöttek szombaton. Miért nem szóltál nekem?

Könnyedén fogadta Matt beszámolóját a kocsmában, de a tény, hogy Loralee eltitkolta előle a látogatásukat, egész úton piszkálta, míg Chelsea-be ért.

– Pihentél, drágám – magyarázkodott a felesége. – Úgy gondoltam, nem jó ötlet, hogy látogatókat fogadj éppen akkor.

– Mi a fenéért nem? Csak tévét néztem!

– Honnan tudhatnám, hogy mikor alszol, olvasol vagy tévét nézel? Gyógyulófélben vagy. Ha a hálószobában vagy a dolgozószobádban tartózkodsz, feltételezem, hogy nem akarod, hogy zavarjanak.

– De ez az unokám volt, Loralee! A születésnapján!

– Igen, ezt már mondtad! – csattant fel a lány. – És én meg azt mondtam, hogy azt hittem, alszol.

Arca szinte azonnal megenyhült. Hóna alá csapta a retiküljét, és odament, hogy meleg csókot nyomjon férje ajkára.

– Ne veszekedjünk, bébi! – lehelte csábítón. – Végül is csak egy félreértésről van szó.

Végighúzta ujjait Larry mellén, és megcsókolta a férje nyakát. Lonctól és rúzstól illatozott, és Larry azonnal érezte, hogy valami megmozdul az ágyékában.

– Talán – mormolta, és felfuttatta kezét Loralee lábán.

– Tartogassuk ezt későbbre – suttogta a lány, és eltolta Larry ujjait.

– Hová mész?

– Danielle egy kis vacsorát ad – mondta Loralee, és kiegyenesedett.

– Azt hittem, Danielle Szardínián van.

– Tegnap jött vissza. – A nő megfordult, és kinyújtotta a kezét. – Szerettél volna eljönni, bébi?

Larry a fejét rázta.

– Menj csak. Fáradt vagyok.

Igazság szerint rosszabbat el sem tudott volna képzelni, mint hogy az estét Loralee egyik fitnesztermi barátnőjével töltse. Mind annyira üresfejűek voltak – és a legrosszabbat hozták ki a feleségéből. Múltkor Loralee elvonszolta Daniellehez, és ő kénytelen volt ott ülni és végighallgatni, ahogy kitárgyalják a vastagbél-irrigációt – és ebben a férfiak is részt vettek.

Amikor becsapódott a bejárati ajtó, lassan besétált a dolgozószobájába, és megállt az ajtóban. Nyugtalannak és idegesnek érezte magát. Nem csak arról volt szó, hogy összecsapott Matthew-val, amikor a dolgok látszólag olyan jól alakultak köztük. Sebezhetőnek érezte magát attól, hogy egyedül maradt otthon, és arra gondolt, hogy egy újabb szívroham, mint egy szeizmikus utórengés, bármelyik pillanatban lecsaphat rá. Tudta, hogy az ilyen kellemetlen érzést alkohollal lehet elűzni! A kocsmában Matt sörének látványától majdnem elcsöppent a nyála, de bármennyire finom lehetett is az íze, nem érte volna meg az elkerülhetetlen kioktatást. Épp eleget hallott belőle, amikor a kórházban volt. Az orvosok mintha beteges örömöt leltek volna abban, hogy véget nem érően sorolták a dolgok listáját, amelyeket el kell kerülnie. Cigaretta, elfelejtve. Szivar, betiltva. Whisky, vodka, gin, mind törölve az étlapról. Nem csoda, hogy ilyen ingerlékeny mostanában. Az egyetlen kék foltot ezen a végtelen szürke égen az jelentette, amikor a specialista elszólta magát, hogy bizonyos kutatások szerint egy alkalmanként elfogyasztott pohár vörösbor csökkentheti egy újabb roham esélyeit. Larry két kézzel kapott a lehetőség után.

Egy kevéske abból, amire az embernek gusztusa van… gondolta, amikor kinyitotta a borospince ajtaját, és leballagott a lépcsőn. A pince hűvöse jólesett neki a túl meleg nyári nap után, és Larry úgy mosolygott az alvó üvegek soraira, mintha régi barátai lennének. Több ezer üveg volt odalent. Az elmúlt húsz év alatt Larry művészetbe és borba fektette a pénzét, és mindkettő látványos megtérülést hozott. Néhány a legrégibb, legporosabb üvegek közül több mint tízezer fontot is megért.

Ahogy végigfuttatta ujjait a polcokon, Matthew-ra gondolt, és elöntötte a büszkeség. Tudta, hogy a fia jobb ember, mint amilyen ő valaha is lehet, és ehhez a tényhez kiábrándítóan kevéssel járult hozzá. Szerette áltatni magát, hogy része volt Matt eredményeiben, de igazság szerint több pénzt költött arra, hogy ropogós ötvenfontos bankjegyeket dugdosott táncosnők tangájába, mint amennyit a fia neveltetésére áldozott. Természetesen felajánlotta a segítségét, de Katherine határozottan elutasította.

„Eddig is nagyon jól megvoltunk nélküled. Miért nem költöd azt a pénzt a kurváidra?”, hangzott az asszony válasza, ha jól emlékszik. Tüzes egy nőszemély volt, az ő Kathyje, gondolta mosolyogva. Végül Matty egy jó, államilag finanszírozott középiskolába ment, és onnan a Trinity Collegeba, Cambridge-be vezetett az útja. Remekül teljesített, de mindig az anyja fia maradt: egy idealista, és pontosan olyan ügyvéd is vált belőle. Okos, fürge észjárású, aki arra használja tetemes agyát, hogy a törvény keretei közt mozogjon. De Larry komolyan gondolta, amit a kocsmában mondott. Néha a törvény egyszerűen nem elég. Nem a jog ismerete tette az idősebb Donovant London egyik legjobb ügyvédévé. Hanem az, hogy értette, mi a hatalom, és tudta, hogy csak ez számít, legyen szó bármilyen tárgyalásról. És nem ez minden, amiről egy válás is szól? Nem egy tárgyalás az egész arról, hogyan osszák meg a vagyont?

Hirtelen jobban érezte magát. Felvitte a poros üveget, és kitöltött 400 font értékű claretet egy kristálykehelybe. Körbelötyögtette a bort a pohárban, hagyta, hogy lélegezzen, élvezte a rituálét és a késleltetett gyönyörűség várakozását, és közben kinyitotta a laptopját. Matt nem a strómanja! A cégnél hallott visszacsatolásból tudta, hogy fia a legjobb úton halad, hogy népszerű és kompetens vezető partner váljék belőle. De hát mindenkinek jól jöhet egy kis segítség…

„Fabio Martelli”, mormolta magában, ahogy beütötte a playboy nevét a keresőbe. Larry persze minden lóti-futi munka elvégzésére embereket alkalmazott, de mindig élvezte a perekkel járó kutatást: mind az ellenfelekről, mind a szövetségesekről feltárt mindent, amit csak tudott: kifürkészte a gyarlóságaikat és gyengeségeiket. Csesszék meg a jogi könyveket és a precedenseket! Mindent, ami egy per megnyeréséhez kellett, más emberek életének részleteiben találta meg.

Végül hosszan beszívta a claret bukéját – alma, szilva illatát –, felszürcsölt egy kortyot, és hagyta, hogy a bor körbefusson a szájában.

Remekül érezte magát, de mindez csak arra emlékeztette, hogy mennyire hiányzik neki a munka. Matt tévedett. Nem volt semmiféle titkolt hátsó szándéka, amikor a fiának adta a céget. És bár imádta ennek a nagyvonalú gesztusnak az őrültségét, tudta, hogy elsiette a visszavonulását. Hatvanöt éves korára a teste figyelmeztette, hogy már nem tudja felvenni a versenyt egy fiatalember tempójával, de az agya még mindig borotvaéles maradt. Attól, hogy a Sky Sports adásait nézte, nem kapta meg az ösztönzést, amelyre vágyott.

Fél óra múlva már biztos volt benne, hogy elég, amit megtudott. Elképesztő, milyen rengeteg információt halmozhat föl az ember manapság, de két részlet kiemelkedett a többi közül. Először is, három nap múlva lesz Fabio születésnapja. A Paris Match magazin szerint Martelli minden évben fehér partit rendezett a világon elszórt számos otthona valamelyikében. Másodszor, az FBC, Martelli építőipari vállalata nagyszabású terjeszkedésbe fogott, a hotel-és klubbirodalmukat most Dubaiban fejlesztik tovább. A riportok szerint már megkezdődött a munka a helyszínen, és a megnyitást mostantól számítva tizennyolc hónap múlva rendezik.

Larry ajka mosolyra húzódott, amikor egy terv kezdett alakot ölteni az agyában. Igen, egy kis szerencsével, a közelkeleti kapcsolataival és egy szolgálatkész közös baráttal meg is valósíthatja. Hátradőlt a székében, és nagyot kortyolt a borából. Lehet, hogy nem tudott segíteni Matthew-nak az iskoláztatása költségeiben, de remélhetőleg ez jó iskola lesz neki abban, hogy hogyan kell dolgokat elintézni. És hogy a győzelem mindent visz.

40

Gyönyörű, erre nincs más szó! Jessica mezítláb átsétált a süllyesztett nappalin, és a lágyan hullámzó fátyolfüggönyök közt kilépett a széles, fehéren csillogó márványteraszra, amely egy ragyogó kék végtelenített úszómedencénél végződött. Megállt a víz szélén, és magába szívta a látványt, a vulkanikus tengerpart drámai, egybefüggő hullámát, a közepén világító csontfehér homok félholddal. Valakik tudták, hogy mit csinálnak, amikor Hawaiit az Egyesült Államokhoz csatolták, gondolta mosolyogva.

– Íme ő, Amerika legkeresettebbje! – Jose Silveira, a felkapott brazil fotográfus jött felé a ház túloldaláról, kitárt karokkal. Végig kigombolt selyeminget és egy apró csípősortot viselt. – Mit szólsz ehhez mint helyszínhez? – kérdezte, szemmel láthatóan elégedetten önmagával, és nem ok nélkül.

Jessica már negyedik napja volt Mauin – „A HQ magazin fizeti”, mondta Sylvia, a menedzsere. „Miért nem tekinted nyaralásnak?” És Jessica végzetesen beleszeretett a buja növényzetbe és drámai tájakba.

Sylvia először ellenezte az ötletet, hogy Jessica legyen a magazin decemberi címlapján. Azzal érvelt, hogy több figyelmet érdemel ügyfele színészi teljesítménye, és kevesebbet a teste, különösen a Joe Kennington-incidens után. De az Utópiának, a sci-fi akciófilmnek, amelyet Jessica az elmúlt év nyári uborkaszezonjában forgatott, eltolták a bemutatóját egy novemberi dátumra, és a stúdió felhívta a figyelmüket, hogy

Jessica szerződése kimondja: reklámmal is segítenie kell a filmet. Sőt, azt is kimondja, hogy ha ezt nem teljesíti, joguk van visszatartani a tiszteletdíját.

Így hát Jessica, az anyja és Sylvia elrepültek közvetlenül a hétvége előtt. Csak három hét volt hátra az ötödik évadjába lépő Talpig nő forgatásának kezdetéig, úgyhogy ez ideális lehetőséget kínált a feltöltődésre és lebarnulásra. Frissen botoxolva, gyantázva és négy kilóval könnyebben, mint a nyár elején, Jessica tulajdonképpen remekül érezte magát. Az is boldoggá tette, hogy a magazin hajlandó volt Jósét használni a fotózáshoz. A brazil zseniális érzékkel tudott pazar, izgalmas, rajongók bálványa felvételeket készíteni nőkről – „Még egy majom fenekét is ki tudom retusálni úgy, hogy valami gyönyörűség kerekedjen ki belőle”, dicsekedett–, és Jessica a fotós túláradó egyéniségét is szerette: Jose nem tudott annyit hízelegni vagy kedveskedni a modelljeinek, hogy azok megelégelték volna.

– Dráhgám, egyszerűen istenien nézel ki ma! – mérte végig Jessicát tetőtől talpig. – Olyan átkozottul szexis vagy, hogy érzem, rád zizzenek!

Jessica kuncogott.

– Te csak varázsolj belőlem még szexisebbet, oké?

– Egy percig se aggódj, olyan forró leszel, mint a kibaszott nap magja! – dorombolta Jose.

Jessica mondani akart valamit, de a medence felől érkező megemelt hangok elvonták a figyelmét.

– A menedzsered, drágám – csücsörített a fotós. – Őrült vitája van a kreatív igazgatóval. Azt akarja, hogy ezt a pompás testet egy zsákba vagy ilyesmibe csomagoljuk. Én azt mondom neki, légy szabad! Ne félj a szextől! Hadd lássa a világ, milyen érzéki az én drága Jessem, de ő csak vág egy pofát, mint egy vén tyúk.

Jessica határozott léptekkel odament Sylviához, bosszúsan, hogy problémát okoz, holott még el sem kezdték a fotózást. Tudta, hogy Jose milyen szeszélyes; ismert volt arról, hogy ha nem tetszett neki a légkör, otthagyott csapot-papot.

Mi folyik itt? – kérdezte Jessica.

Sylvia vad vitában volt a kreatív igazgatóval, Daniel Mooreral.

– Az ing zárt lesz, csupán néhány felső gomb lesz nyitva – magyarázta Daniel sietősen.

– Amikor telefonon beszéltünk erről, ingruhát mondtak. Nem inget! – csattant fel Sylvia.

– De mi erre a hangulatra gondoltunk – magyarázta a férfi, és felmutatott egy képet Julié Christie hatvanas évekbeli filmjéből, a Darlingból.

– Gondolom, senkit nem kell emlékeztetnem, hogy a Darling főhőse egy gátlástalan modell volt, aki végigkefélte az útját a csúcsig? – jegyezte meg Sylvia jéghidegen. – Nem hiszem, hogy ilyen áthallásokat kéne becsatornáznunk mindazok után, amik ezen a nyáron történtek.

Jessica Julie Christie ikonnak tartott képét nézte.

– Szerintem pedig jó ötlet – mondta, és félénken Danielre mosolygott.

Tudta, éppolyan fontos, hogy őt is, akárcsak Josét, a maga oldalára állítsa. Daniel apró fogaskerék a gépezetben, de hasznos fogaskerék. Nem kell hozzá más, csak egy kis flörtölés, hogy úgy érezze, szükség van rá, és vissza fog rohanni az unalmas kis irodájába, eltökélten, hogy elnyeri Jessica kegyeit, és kiválasztja a leghízelgőbb fotót, vagy gondoskodik róla, hogy a retusálás tökéletes legyen.

– Nézze, tudom, hogy a maguk lapja férfimagazin – szűrte a szavakat Sylvia összeszorított szájjal –, de Jessica köztiszteletben álló színésznő, nem egy újság közepébe fűzött leporelló-cicababa!

Jose Jessica mögé lépett, és átkarolta a derekát.

– Ez a nő a legszexisebb szuka ezen a planétán! – jelentette ki. – Mellette az összes úgynevezett modell olcsó kurvának tűnik. És én, Jose, angyalt fogok varázsolni belőle!

Jessica nevetett, és megmutatta neki Julie Christie képét.

– Tudsz ilyen gyönyörűt varázsolni belőlem, Jose?

A fotográfus finom kezébe fogta Jessica arcát.

– Drágám, olyat varázsolok, hogy az összes férfi a világon téged akar majd megbaszni! – ígérte teljes meggyőződéssel.

– Ó, Jose, hogy te milyen csodálatosakat tudsz mondani!

Jessica felsóhajtott a megkönnyebbüléstől; végre egyedül maradt, miután megszökött egy üres hálószobába a villa egyik távoli szárnyába, hogy megebédeljen. Természetesen imádta a rá irányuló figyelmet, hogy a hajszobrász-és sminkeslányok ott ugrálnak körülötte, hogy mindenki azt mondja, milyen lélegzetelállítóan fest, de ahogy a nap előrehaladt, feltámadt benne a kétség. Mi van, ha tévednek? – gondolta. Mi van, ha förtelmesen nézek ki? A hazugságok után, amelyeket az a buzeráns Joe terjesztett róla, egyszerűen úgy kell kinéznie, mint egy istennőnek! Semmi más nem jöhet szóba.

A szoba hűvös és békés volt a forgatás üvöltő zenéje és forrósága után. Balkon ölelte körül; az óceánra nézett, amely úgy terült el a lába előtt, mint egy csillogó higanytó. Leült egy rattan nyugágyra, lábát kétoldalt vetette, és maga elé rakta az ebédjét: egy szelet görögdinnyét és egy doboz diétás Mountain Dew-t.

Szeretett volna olvasni valamit. Sylvia médiatilalmat rendelt el, amíg Hawaiion tartózkodnak – „Azért vagyunk itt, hogy pihenjünk, emlékszel?” –, és bár Jessica látta benne a logikát, idegessé tette, hogy annyira kikerült a körforgásból. Az ő szakmájában csak az számított, amit az emberek mondanak.

Egy fiatal lány, sortban és ujjatlan pólóban, bedugta fejét a hálószobába. Jessica az egyik sminkeslányt ismerte fel benne.

– Jose tíz perc múlva el akarja kezdeni a fotózást – mondta idegesen. – Hozhatok közben valamit?

– Van valami magazinotok?

A lány furcsán nézett.

– Azt mondták nekünk, hogy semmi média nem lehet a forgatás helyszínén.

Igazán? – Jessica a szemöldökét ráncolta. – Miért?

A lány az ajkát rágta.

– Azt hiszem, ez áll a szerződésben. – Mivel Jessica dühösen nézett rá, kinyitotta a válltáskáját. – De van egy iPadem, ha az megfelel.

– Hát persze! – örült meg Jessica, és közben azon tűnődött, miért mondták nekik, hogy a média ki van tiltva a házból. – De maradjon kettőnk közt, jó? És most hagyj magamra.

Azonnal felment a New York Post oldalára. Valami botrány tört ki egy keleti parti politikus körül. Mintha ez újság volna!

Beírta a National Enquirert a Google-ba, aztán a szemét forgatta. Nehogy már megint Charlie Sheen! Ez a pasas soha nem megy el legalább egy hét szabadságra? Ciccegett magában, aztán belépett a Celeb magazinba, és levegő után kapkodott, amikor az oldal megjelent.

„Tragikus hír: Jess idegösszeomlás felé tart?” – állt a képernyőn.

– Tragikus? – meredt hitetlenül a szövegre. –

Idegösszeomlás?

Gyorsan rákattintott a cikkre, és olvasni kezdte.

„Barátai attól tartanak, hogy a szomorúság a végsőkig megviseli a Talpig nő sztárját, Jessica Carrt, írja Lindy Shape Los Angelesből. Szakítása a jóképű brit színésszel, Sam Charlesszal csak az első volt a karrierkatasztrófák sorozatában, amelyet gyorsan követett a hír, hogy a Uniglobe Pictures elrendelte a Mészáros újrafelvételét, amelyben együtt szerepel Joe Kenningtonnal. „Jess egyszerűen nem volt meggyőző, mint romantikus hősnő”, mondta egy bennfentes. „Zéró kémia jött létre közte és Joe közt, ezért Judd, a rendező úgy döntött, kiirtja a filmből a figurát.” Barátai félnek, hogy ez kiborította az amúgy is rendkívül feszült színésznőt, akiről aztán kiderült, hogy rávetette magát sztártársára, Joe-ra. „Elég keményen ivott”, mondta egy szemtanú. Azt mondják a 32 éves, idősödő csillagocskáról, hogy aggasztja előnyös külsejének elvesztése. „Amikor egy nő kezdi azt érezni, hogy nem tud megtartani egy férfit, kétségbeesik”, így kommentálta a hírt Gillian Toomey tévédoktor, a Channel Nine Mi a problémád? műsorának vezetője.

Pletykák keringtek arról is, hogy látták Jessicát, amint egy marihuánás jointnak tűnő cigarettát szívott malibui tengerparti háza balkonján múlt kedden. A Los Angeles-i Rendőrség nem nyilatkozott, hogy indítanak-e nyomozást.”

Jessicát az ájulás környékezte, amikor ráklikkelt a négyoldalas fotómontázsra és kronológiára – döbbenetes képeket látott magáról, amelyek egy évvel korábban készültek, és egyre kevésbé voltak hízelgők, ahogy a sztori haladt előre. „Kiborította”, „idősödő”, „nem tud megtartani egy férfit”? És ami még ennél is rosszabb, a cikket egy hatalmas, teleobjektívvel készített paparazzofotó illusztrálta, amelyen Jessica kilép a Primrose Fittnessből a Mulhollandon, arca puffadt és vörös. Hogy a francban készítették ezt?

Miért nem tudott erről? Miért nem tudott Sylvia erről? Kiszámolta, mióta vannak a szigeten. Kedden érkeztek – azon a napon, amikor a Celeb magazin az újságosstandokra került.

– Még hogy nyaralás, egy lófaszt! – vicsorgott. – Az a kurva Sylvia tudott erről!

Talpra ugrott, és kiviharzott a villából, vissza a medencéhez, ahol Sylvia éppen telefonált. Jessica kikapta a kezéből a telefont.

– Jess! – visított Sylvia. – Mi a franc?

– Beszélnünk kell! Most! – ragadta meg Jessica a karját, és szó szerint berángatta a menedzsert a házba.

– Mi a nyavalya bajod van?

Épp most olvastam el a Celeb magazin sztoriját, ez a bajom! Sylvia kinézett a medence felé, ahol az egész stáb őket figyelte, aztán becsukta a patio ajtaját.

– Tudtad, igaz? – támadt rá Jessica.

A PR-os ránézett, majd a földet vizsgálgatta.

– Hallottam, hogy megjelentették, igen – mondta. – Úgy gondoltam, semmin nem segít, ha elmondom neked – úgy látszik, igazam volt.

– Azt hiszed, eltitkolhatsz valamit előlem? Hogy merészelsz!?

– Ez csak egy pletyka, teljesen alaptalan! Nem kell mást tennünk, mint kivárnunk a végét…

– Lószart! – kiabálta Jessica. – A Celebnek legalább ötmillió olvasója van. A média olyan, mint a birkák gyülekezete. Az egyik azt írja, „Jess tragikus sorsa: elveszti előnyös külsejét”, és az összes többi ugyanezt fogja imamalmozni!

– Minden csoda három napig tart.

– Ezt mondtad három héttel ezelőtt is, és egyre rosszabb a helyzet! Miért nem csinálsz valamit?

– Ragaszkodnunk kell a stratégiánkhoz, Jess! – mondta Sylvia határozottan.

– Ó, valóban? Nekem úgy tűnik, mintha a te stratégiád abból állna, hogy nem csinálsz semmit!

– Minden tőlem telhetőt elkövetek, Jessica! – tiltakozott a menedzser. – És nem tudom, mennyire lehetek a segítségedre, amikor magánakciókba fogsz, és megrendeled a saját teleobjektíves fotózásodat. Azt hiszed, hülye vagyok? Tudom, hogy te voltál!

– Akkor ez most az én hibám? – nyitotta Jessica tágra a szemét.

Sylvia sóhajtott.

– Oké, most és itt higgadjunk le mind a ketten!

– Nincs többé mind a ketten, Sylvia! – őrjöngött Jessica csípőre tett kézzel. – Ki vagy rúgva!

Az idősebb nő hitetlenül meredt rá.

Jessica, kérlek…

– Azt mondtam, ki vagy rúgva! – visított a színésznő.

Sylvia nézte egy pillanatig, aztán bólintott, sarkon fordult, és kilépett a villából. Amint elment, Barbara nyitotta ki a patio ajtaját, és jött be rajta.

– Szívem, mi folyik itt? – kérdezte. Arca tele volt aggodalommal. – Jose azt mondta, hogy valami eget verő visítozást csaptok Sylviával. Mi történt?

– A Celeb magazin, az történt! Egy négyoldalas fotómontázs a nyomorúságomról! – Jessica összehúzott szemmel nézte az anyját, aztán sírva fakadt. – Ez a te műved, igaz?

– Mi a csudáról beszélsz? Jól tudod, hogy én soha nem nyilatkozom a médiának. Hacsak te meg nem kérsz rá!

– Valaki beszélt. Másképp honnan tudnák, hogy Joe Kennington elutasított, ha nem tőled?

– Én nem tudtam erről, szívem.

– Láttad őt a házban. Tudod, hogy nem maradt ott… Ismerd be, hogy történeteket adsz el a sajtónak!

– Nem!

– Akkor magyarázd meg, hogy lehet, hogy mindez csak azóta történik, amióta hozzám költöztél, anya?

– Véletlen egybeesés! – védekezett Barbara zavartan. –

Esküszöm neked…

Jessica az ajtóra mutatott manikűrözött ujjával.

– Szállj fel a következő L.A.-be induló gépre, és tűnj el a házamból! – kiabálta dühtől reszkető hangon.

– Drágám, ne! – tiltakozott Barbara, és könnyek csurogtak végig az arcán. – A mamád vagyok. Bízhatsz bennem!

– Mostantól senkiben sem bízom! Mostantól én veszem kézbe az életemet. Én!

Jose dugta be a fejét az ajtón. Szeme csillogott, arca kipirult. Nyilvánvaló volt, hogy mérhetetlenül élvezi a dráma minden egyes pillanatát.

Minden oké itt bent? – kérdezte. – Csak azt akartam mondani, hogy készen állunk a fotózás folytatására.

Jess élesen beszívta a levegőt, és az anyjára nézett.

– Barbara éppen indulni készül – közölte, mit sem törődve a másik nő zokogásával, és kilépett a napfényre. – De én készen állok, ha ti is készen vagytok. És miért ne próbálnánk meg néhány felvételt azzal a kék inggel?

Jose boldogan összecsapta a kezét.

– Ó, drágám, ez csodás ötlet!

Jessica bement a medence melletti kis házba, amelyet öltözőnek használtak, és kibújt a ruháiból. A spárgatangáját leszámítva meztelenül nézte meg magát a teljes alakos tükörben. Hosszú, napbarnított lábak, lapos has, feszes karok, és a legjobb istenverte cicik a szakmában! Hah! Még hogy tragikus? Micsoda szarság! Egész életében nem volt még szebb!

Felvette az inget, amelyet a stylist hagyott ott számára, és feltűrte az ujját. Az ing alja épphogy súrolta a combja hajlatát, és hátul sejteni engedte a fenekét. El kellett ismernie, hogy annak az ostoba Dániel fickónak igaza van: tényleg irtó szexis!

– Ó, drágám! – dorombolt Jose, amikor kilépett. – Aaaaaannyira gyönyörű vagy!

Odajött, és beállította Jessicát a medence mellett, aztán hátralépett, hogy elkattintson néhány felvételt.

– Adj bele nekem egy kicsit több tigrist! – Lehajolt, hogy ellenőrizze a felvételeket a laptopján. – Hűha, szenzációs vagy, Jessie!

Jessica ránézett Dánielre, és megtapogatta az inge anyagát.

– De elég szexi?

– Ó, igen! – Dániel elpirult, nem tudta levenni a szemét Jessről. – Csodásan néz ki!

– Csak csodásan? – kérdezte a színésznő. – Azt hiszem, ennél egy kicsit jobbat is tudunk!

Felnyúlt, és egyenként kigombolta az ing gombjait.

Miközben Jose tovább kattintgatta a gépét, Jessica lerázta az inget az egyik válláról, kivillantva aranyos bőrét a kamerának. Szexinek, felszabadultnak érezte magát. Most újra kezében volt az irányítás, és csak ez számított.

– Mit szólnátok egy kicsit többhöz? – nevetett, aztán elfordult a kamerától, és hagyta, hogy az ing lecsússzon a karjáról, majd leessen a földre.

– Ez az! – kiáltott fel Jose. – Add meg nekem, bébi!

Jessica keresztbe fonta karját a mellén, és visszanézett a kamerára. Hátralökött egy hajtincset, és pajkosan mosolygott, mintha azt mondaná: „Gyere, kapj el!”

Tragikus? – gondolta nevetve. Ez lesz az évtized legizgatóbb, legszexisebb felvétele. Mostantól senki nem fogja őt sajnálni!

41

– Hű, megvan! Hűha! Azta’, nem, halott vagy, halott vagy! Haha!

Matt felnyögött, és undorral ledobta magáról a videojáték fejhallgatóját.

– Túl jó vagy hozzám képest, Jonas! – mondta őszintén zavarban, hogy a fia ilyen könnyen legyőzte.

– Ha gyakrabban átjössz, gyakorolhatod – nevetett Jonas.

– Már amíg észben tartod, hogy azért én vagyok a király! – tette hozzá, majd felugrott a levegőbe, és Matt hátán landolt.

– Ó, tényleg? – nevetett Matt, és a földre birkózta a fiút.

Egek, hogy megnőtt! Matt emlékezett azokra az időkre, amikor az ilyen játékos verekedések naponta előfordultak Felemelte Jonast a levegőbe, aki Supermannek képzelte magát és visított: „Magasabbra, papa, magasabbra!” Matt most már csak annyit tudott tenni, hogy kificánkolt alóla.

– Gyere! Lefekvés, fiatalember!

Matthew kiterelte Jonast a játszószobából, majd fel a lépcsőn a gyerek saját szobájába, egy Ben 10 rajzfilmfiguraszentélybe. Egy gyenge pillanatában beleegyezett a bébiszittelésbe, de most már örült, hogy megtette. Kezdetben ideges volt tőle; egyrészt azért, mert máig azt gondolta, hogy a ház Davidé, és még soha nem járt ott, mivel mindig leadta a fiút a küszöbön; de főleg azért, mert nem tartotta jó ötletnek, hogy ilyen vegyes üzeneteket küldjenek Jonasnak. Három évig David játszotta a papát a fiának, és ő, bármennyire gyűlölte is ezt a helyzetet, kénytelen volt elfogadni a status quót, és csak távolról szemlélte, hogyan nő Jonas. De pusztán David lelépése még nem jelenti azt, hogy most egyszerűen visszaveszi a régi szerepét! Igazság szerint Carla valami pazar partira ment ma este, és könnyen előfordulhat, hogy egy újabb papahelyettest hoz haza Jonasnak – és ez ellen egyikük sem tehetne semmit. De még így is boldogabban töltötte az időt Jonasszal a gyerek saját otthonában, mint valami kávézóban vagy játszótéren. Csodálatos volt látni, hogyan él a fia.

Matthew lehajolt, hogy betakarja és homlokon csókolja, és meglepődött, de hálás is volt, hogy a gyerek nem tiltakozott. Kicsi fia arca kezdett formát ölteni: mamája orrát és száját, de Matt szemét örökölte. Ez tetszett Matthew-nak.

– Örülök, hogy láttad a házunkat, papa! – mondta Jonas.

– Én is örülök – erősítette meg az apja csendesen.

Jonas szeme tágra nyílt a sötétben.

– Talán ha David hagyja, hogy a mama megtartsa a házat, akkor beköltözhetsz, mert sokkal nagyobb, mint a te lakásod.

– Én szeretem a lakásomat – mondta Matt, és megpróbálta nevetéssel elütni a javaslatot. – De ha a mamád beleegyezik, gyakrabban jövök majd el, hogy meglátogassalak. Nem hagyhatom, hogy minden alkalommal felrobbants, és meghaljak, igaz? Gyakorolnom kell!

– Jó ötlet!

Fia most komolyabban nézett rá.

– Újra barátok vagytok a mamával?

Arca, Matt és Carla vonásainak ez a tökéletes kombinációja, reményteljes kifejezést öltött.

– Mindig is barátok voltunk. Hogy is ne lettünk volna, amikor egy ilyen briliáns közös alkotásunk van, mint te?

Utált hazudni a fiának, de tudta, hogy némi igazság azért van a szavaiban. Az utóbbi időben sokkal jobban kijöttek Carlával. És ami még fontosabb, a fiuk miatt mindig lesz köztük valami mély kapcsolat, valami kötelék.

Jonas szeme kezdett lecsukódni.

– Szeretlek, papa – mondta álmosan.

– Én is szeretlek – válaszolta Matt.

Élvezte az egyszerű, édes pillanatot, hogy azon a helyen kívánhat jó éjszakát a fiának, amelyet a gyerek otthonának nevez.

Halkan becsukta fia hálószobájának az ajtaját, és állt egy darabig a lépcső tetején, hogy megbizonyosodjék, Jonas elaludt. Felpillantott a lépcsőházban a második, majd azon túl, a harmadik emeletre. Óriási ez a ház, gondolta, és halkan ellépdelt a ház urának és úrnőjének hálószobájáig, és bekukkantott. Nem vagyok kíváncsi, csak érdeklődő. És Jonas biztonsága érdekében tudnom kell, hol vannak a kijáratok, ha tűz ütne ki, nem igaz?

Szobáról szobára járt, elhaladt egy könyvtár, majd egy fürdőszoba mellett, ahol külön mosdó volt a férjnek és a feleségnek, aztán egy öltözőszoba következett, akkora, mint a sarokirodája a cégnél. Nem volt meglepve, hogy bárhová benézett, egyik szobában sem látott Davidről fényképeket. Carla képes volt ilyen kíméletlen lenni: ha egyszer továbblépett, akkor továbblépett. Emlékeztetőket a ház volt urára azonban mindenhol talált. A dolgozószobában az edzőgépe és golfereklyék, egy súlyzógép és a sáros zöld gumicsizma a hátsó ajtó mellett. Bár David elment, Matthew mégis úgy érezte, mintha egy idegen házában alkalmatlankodna, és végül is tényleg azt tette.

Elindult lefelé, az alagsorba és az edzőterembe, a mosó-és szárítóhelyiségbe és a médiaszobába. Fia luxuséletet élt, gondolta édes-keserű érzésekkel, ahogy a bársonyülések sorát nézte a mozivászon előtt.

Odasétált a kukoricapattogtató géphez, és bekapcsolta. A masina zúgva életre kelt. Matt megbabonázva figyelte, hogyan ugrálnak a szemek a gép acéllapján, aztán elkezdtek kipattogni, mintha géppuska kelepelt volna, és az üvegdob megtelt a kukorica halvány aranyszínű buborékaival.

– Ha nem pazarolsz, nem látsz szükséget – motyogta magában, és belemerte a pattogatott kukoricát egy csíkos kartonzacskóba, aztán odament a DVD-tárolóhoz, és az ujjait végigfuttatva a keskeny gerinceken, keresett valamit, amit nézhetne. A legtöbb rajzfilm és gyerekfilm volt, köztük néhány népszerű akciófilmmel, semmi, amit Matthew ne látott volna. Egyik oldalon egy halom doboz állt, akkurátus kézzel megírt címekkel: egzotikus helynevek vagy alkalmak, amelyek semmit sem mondtak neki. Karácsony – Barbados. Isabel 40, Cap Ferrat. The Hamptons – Jake háza.

– Ki ez a Jake? – tűnődött hangosan.

Kipattintotta a dobozt, és betette a korongot a gépbe. A hatalmas vászon azonnal életre kelt, kék óceán és fehér homok képe jelent meg, egy sokkal kisebb Jonas elszaladt a kamerától, megállt és integetett, majd eltűnt egy pálmafa mögött. Aztán egy vágással egy új jelenet következett: David egy famólón sétál, karjával átöleli Carlát; Carla pipacspiros ruhát, David szalmakalapot visel. Bádoghangú nevetés, rázkódó felvétel, egy amatőr házi videó jellegzetességei.

– Nem hiszem, hogy ezeket kellene nézned.

Matthew döbbenten megfordult, szanaszét szórva a pattogatott kukoricát a padlón.

– Basszus! – mormolta. Megragadta a távirányítót, és megnyomta a leállító gombot. – Azt hittem, egy filmet fogok nézni – mentegetőzött, és megpróbálta összeszedni a kiborított kukoricát. – Nem tudtam, mi lehet a Hamptons – Jake háza. Nem sokat járok moziba…

Átkozta magát, hogy így rajtakapták, de a halvány fényben látta, hogy mosoly kunkorodik Carla rúzsos ajka sarkában.

– Korán jöttél – jegyezte meg bűntudatosan.

– Elfáradtam. Vagy unatkoztam. Talán mindkettő. Mi volt Jonasszal?

– Remekül éreztük magunkat. Itt kellett volna maradnod.

Fárasztó, de soha nem unalmas.

– Holnap nem fogom az utóbbit hallani.

Matt felállt, hirtelen kényelmetlenül érezte magát a médiaszobában.

– Kitűnő pattogatottkukorica-gép.

– Elképesztő, hogy mi mindent lehet kapni pénzért.

– Elnézést, hogy kíváncsiskodtam – nyögte ki Matt végül.

– Én ugyanezt tettem volna.

– Kétlem. Nekem nincs médiaszobám. Egy harminckét hüvelykes televízió és néhány Sly Stallone-DVD, ez minden, amit nálam találnál.

– Ne add nekem elő a könnyfakasztó történetet! Vezető partner vagy a Donovan Pierce-nél, megengedhetsz magadnak némi luxust.

Kigombolta a kabátját, és kibújt belőle. Halvány rózsaszín spagettipántos ruha tűnt fel alóla, selymes, karcsú szabású és rövid, amely remekül kiemelte hosszú, napbarnított lábának tökéletes vonalát. Matt erőlködött, hogy ne bámulja túlságosan; de hát szerette volna azt a férfit látni, aki képes levenni a tekintetét Carláról, amikor ilyen jól néz ki.

– Na és miért volt a parti unalmas?

– Mindenki Davidről faggatott, olyan arcokat vágtak, mintha meghalt volna valaki.

Be volt csípve, Matt hallotta kissé összeakadó szavaiban, és látta üveges szemén. Elfogta az együttérzés volt felesége iránt. Tudta, mennyire gyűlölhette, hogy sajnálják valamelyik knightsbridge-i társasági szalonban. Be kellett volna nyakalnia a pezsgőt, hogy elfeledkezzen róla, aztán kimentenie magát, amint a jó modor megengedi, hogy távozzon.

– Szeretnéd, ha főznék neked egy kávét? – kérdezte.

– Látszik, igaz? – vigyorgott Carla kissé görbén. – De majd én megcsinálom. Van itt egy eszpresszógép. – Megnyomta az egyik szekrény oldalát, az kinyílt, és egy bár jelent meg Matt szeme előtt. – Szezám, tárulj! – mondta az asszony. – Épp, mint a mesében.

Letelepedett az egyik bársonyszék támlájára Matt mellé.

– Ami azt illeti, biztos vagyok benne, hogy nem maradsz sokáig egyedül – próbálta Matt felvidítani.

Kifejezetten élvezte ezt a kellemes együttlétet a feleségével; lévén barátok, ahogy Jonas helyesen fogalmazott. Ez újdonságot jelentett a keserű orvlövések és szóváltások évei után, amelyek mindig bekövetkeznek, ha egy házasság megromlik.

– Azt hiszem, tévedsz – mondta Carla tényszerűen. – A jó férfiakat nagyon gyorsan elkapkodják. A nők kíméletlenek. Megcsapja az orrukat egy fuvallat, hogy egy házasság bajban van, és az esetek felében máris ott téblábolnak, vigasztalnak, beköltöznek, még mielőtt a válási ügyvédeket egyáltalán felhívták volna.

– Velem ez nem fordult elő.

– Az jó – jegyezte meg Carla halkan.

Pillantásuk összekapcsolódott, és Mattnek el kellett fordítania a tekintetét.

– Nem tudom, hogyan fogadtam volna, ha újra megházasodsz – tette hozzá Carla, miközben a kávéfőző a háttérben gurgulázott.

Matt elmosolyodott, hogy eloszlassa a sötét szoba zártságában növekvő feszültséget.

– Azért szeretném azt gondolni, hogy még nem hajítottak ki a szerelem szemétdombjára.

– Ezek szerint keresgélsz?

– Ezt nem mondtam.

Carla elnevette magát, és megrázta a fejét.

– Miért vagyok féltékeny?

Matt szívverése felgyorsult.

– Házasok voltunk. Ez csak természetes.

Hosszú csend következett. Matt tudta, hogy ideje volna távoznia, de képtelen volt elszakadni a helyéről, Carla mellől. Érezte, hogy az asszony mondani akar valamit, és a kíváncsisága, az egója, a büszkesége miatt, amely annyira megtépázódott, amikor a felesége elárulta, hallani akarta, hogy mit.

– Rosszul tettem, hogy elhagytalak– suttogta az asszony végül.

A szavak elhangzottak, és Matt nem tudta, mit feleljen.

Carla felemelte a kezét, és ujjai hátával végigsimított Matthew arcán. Ő felnyúlt, hogy megállítsa az ujjakat, de ahogy a keze az asszonyéhoz ért, Carla bőrének hűvös puhaságától valami megrebbent a gyomrában.

– Ne! – mondta, mert érezte, hogy a helyzet kezd gyors vágtában elszabadulni.

– Miért ne?

Az asszony felállt, és odalépett hozzá. Magas sarkú cipőjében szinte szemtől szemben állt vele. Ebből a távolságból Matt látta, hogy a pici ér a szeme alatt remeg, mint ahogyan mindig is remegett, amikor ideges volt. Érezte a drága bor és a rúzs könnyű illatát, amely megtöltötte a levegőt közöttük. Carla szája csak centikre volt az övétől, ajka várakozón szétnyílt.

Mattnek semmi ok nem jutott eszébe, amiért ne csókolhatná meg. Egyébként is, a logika mindig felmondta a szolgálatot, amikor a legszebb nővel állt szemben, akit valaha látott.

Keze átfogta Carla derekának lágy, selymes hajlatát, lassan, óvatosan magához húzta az asszonyt, és megcsókolta a száját, a fülcimpája puha ráncát, hosszú, sima nyakát. Már elfelejtette, milyen édes az íze Carlának; és mégis, ez az illat és íz annyira ismerős volt, mintha a minden fizikai kapcsolatot nélkülöző három év semmivé foszlott volna.

– Hiányoztál – suttogta az asszony, feleletképpen Matt érintésére.

A férfi keze lesöpörte a ruha vékony spagettipántját Carla válláról, először az egyiket, majd a másikat, úgyhogy a leheletvékony anyag lecsúszott az asszony karcsú testén, és zizegve a földre hullott.

Carla, a tangáját és a magas sarkú cipőjét leszámítva, meztelenül állt előtte. Matt lopva rápillantott, azon tűnődött, látta-e őt valaha ennyire tiltott gyümölcsként és egzotikusnak, aztán megragadta az asszony derekát, és ajka közé vette ágaskodó mellbimbóit, egyiket a másik után. Carla ívbe feszítette a hátát, és lihegett a gyönyörtől.

– Jonas – motyogta Matthew, miközben ujjai kigombolták az ingét. – Meg fog hallani minket!

– Médiaszoba. Hangszigetelt – válaszolta Carla, és körmeivel végigszántott a férfi mellén.

Csókjaik egyre sürgetőbbé váltak. Odabotorkáltak egy kétszemélyes kanapéhoz a szoba végébe, Carla cipőtalpa alatt pattogatottkukorica-szemek ropogtak. Matt lerúgta a nadrágját és a boxeralsóját.

Carla hanyatt dőlt, hátát drágának tűnő párnáknak vetette, széttárta a combját, és Matt becsúszott a lába közé – teste tökéletesen odaillett, mintha egymásnak lettek volna teremtve. Az asszony ujjai félrehúzták a tangát, és Matt belehatolt, először lassan, de amikor Carla átkarolta az egyik lábával, mélyebbre döfött, hörögve, ahogy egy testként mozogtak, be, ki, együtt.

Valahol Matt tudata mélyén felmerült, hogy nem emlékszik, volt-e a szex a házaséletükben valaha is ennyire jó. És a szúrós, fagyos exfeleséget sem tudta összeegyeztetni ezzel a forró, odaadó nővel. Amikor Carla elélvezett, Matt érezte, hogy az egész teste remeg. Aztán ő is elindult, a fehéren izzó elektromos vágy egyre közelebb lökte a csúcshoz, és végül bekövetkezett az édes feloldódás mélyen az asszonyban.

Néhány percig mozdulatlanul feküdtek, hallgatták egyre lassuló, egyre szabályosabbá váló lélegzésük neszét, aztán Matt kihúzta magát Carlából.

– Nem rossz egy harmincvalahány éves szülői pártól! – jegyezte meg, és hátrahanyatlott a kanapé túlsó végébe.

– Szükségem van még egy italra – nevetett Carla.

Matt nem szólt.

Vibrált közöttük a csend, aztán az asszony hozzányomta az ujjait Mattéihez, mintha szuggerálná, hogy mondjon valamit.

– Mennem kell – szólalt meg a férfi csendesen.

Rátette a tenyerét Carla kezére, de ő elhúzta, teste is elhúzódott Mattól.

Nem gondoltam, hogy ez a stílusod – mondta az asszony fintorogva.

Matthew-t elfogta a bűntudat az összes többi egyéjszakás kalandért, amelyet az elmúlt három év alatt átélt. A más nőknek mondott szeretkezés utáni kifogásokért, akikről tudta, hogy nem fogja elkötelezni magát irántuk. De ez most más volt.

– Mit ajánlasz, Carla? – kérdezte csendesen. – Hogy itt maradjak éjszakára? Hogy Jonas felébredjen reggel, és ott lásson minket együtt az ágyban, mintha az elmúlt három év meg sem történt volna?

– Jobban örülnék ennek, mint hogy felkelj és kisétálj az ajtón egy másodperccel azután, hogy belém hatoltál.

Matthew mélyen beszívta a levegőt, aztán ránézett.

– Sajnálom. Nem számítottam erre.

Carla arca megenyhült.

– Én sem.

Melléhez húzta a térdét, és ráfektette az állát.

Matt fejében fia szavai visszhangoztak. Újra barátok vagytok a mamával? Többel tartozott Carlának ennél.

– Talán elmehetnénk együtt vacsorázni – mondta gondolkodás nélkül.

– Holnap Ibizára utazunk. De csinálhatunk valamit, amikor visszajöttünk. Az idő, a távolság jót tehet nekünk. Lehetőséget ad, hogy gondolkodjunk.

Félrebillentette a fejét, szőke haja csupasz vállára omlott, és olyan imádni valón mosolygott, hogy Matt érezte, újra merevedni kezd.

Egyetértőn bólintott.

– Nem bántad meg, amit tettünk? – kérdezte Carla lágyan.

– Ez volt a legjobb szex azóta… azóta, hogy veled voltam – mondta a férfi őszintén.

Igazság szerint olyan hihetetlenül jó volt, hogy Matthew megrémült tőle.

42

– Drágám, megmondhattam volna neked, hogy a kokain rabja. Azért nem kellett volna Saint Tropez-ba küldened egy videofelvevővel a bugyimban, hogy ez kiderüljön!

Sheryl Battenburg a tenyerén nyugtatta az állát, és rámosolygott Larryre. Meglehetősen biztos volt benne, hogy ha nem a Savoy Beaumont bárjának kifinomult környezetében lennének, odamenne hozzá, és a térdére ülne.

– Képekre volt szükségem, Sherry, nem pletykákra.

Larry mosolygott, amikor a pincérnő egy pohár Krugot hozott régi barátnőjének. Ez azon ritka helyek egyike volt Londonban, ahol pohárral is lehetett pezsgőt rendelni; nem akart egy egész üveget elpocsékolni, amikor ő még csak nem is ihat belőle.

Larrynek csak néhány telefonhívásába került, hogy találjon valakit, aki hivatalos Fabio Martelli születésnapi partijára, amelyet egy jachton és a Nikki Beach Clubban tartottak Saint Tropez-ban. Sherry egy régi vágású, chelsea-i könnyűvérű nő volt szőkített hajjal és barnára sült bőrrel. Larry rövid életű viszonyt folytatott vele a kettes és hármas számú feleségei közt. Már negyven felé járt, soha nem ment férjhez, és Larrynek fogalma sem volt, miből él, azon kívül, hogy partikra és bemutatókra jár. De nem akarta megkérdezni, honnan jön a pénze.

Lenézett az iPhone-jára, és végigpörgette a fotókat, amelyeket Sheryl küldött neki a jachtpartiról, és megállt egy vörös hajú lány képénél, aki a fedélzeten lebzselt, és nem volt rajta más, csak egy mikrobikini.

Úgy látom, remek mulatság volt – vigyorgott Larry.

– Remélem, jók a képek! Tudom, hogy azt mondtad, valami igazán zaftosat akarsz, és persze az emberek összevissza keféltek mindenhol, de a kabinokba mégsem mehettem be, hogy közben képeket csináljak róluk, ezt belátod?

Larry bólintott. Tudta, hogy még egy olyan jó kapcsolatokkal rendelkező nőnek is, mint Sheryl, gondot okozhat, hogy fotókat készítsen Fabio Martelliről drogozás vagy aktus közben, amikor valaki mással, nem Kim Collierrel van együtt, úgyhogy azt kérte, olyan emberekről küldjön felvételeket, akik egyértelműen Fabio köréhez tartoznak. És ahogy legörgette a fotókat, meg kellett állapítania, hogy Sheryl szenzációs munkát végzett. Sikerült Fabiót lekapnia, miközben a legkülönbözőbb, semmibe öltözött gyönyörű nőket ölelgeti; még akkor is lefotózta, amikor nyilvánvalóan tárgyalást folytatott néhány nagydarab, drága öltönyt és súlyos ékszereket viselő férfival. Az eredmény jobb volt, mint Larry remélte.

– Nem gondoltál arra, hogy beállj kémnek? – kérdezte heherészve.

A céltudatosság és világklasszis smúzolás, ami Sherylnek hozzáférést engedett a társadalom legmagasabb rétegeihez, tökéletesen használható képességek lettek volna akkor is, ha netán úgy dönt, hogy kémkedésre adja a fejét.

– Sajnálom, hogy a minőség nem éppen briliáns! – mondta az asszony előrehajolva, hogy a fotókra pillantson – és kivillantsa Larrynek a dekoltázsát.

– Ne aggódj, drágám, nem Dávid Baileyvel akarom felvenni a versenyt, csak kell valami, ami súlyt ad nekem.

– Nincs ebben semmi törvénytelen, ugye? – kérdezte Sheryl, és most komolyan nézett a férfira.

Larry becsúsztatta a telefonját a zsebébe.

– Hogy jut ilyesmi eszedbe, szívem? – torkolta le a barátnőjét műfelháborodással. – Én egy köztiszteletben álló ügyvéd vagyok!

Te egy cápa vagy, Larry! Ha nem volnál az egyik legrégibb barátom, egy percig sem bíznék benned.

– Megnyugodhatsz, hogy jó dolgot cselekedtél. – Larry hátradőlt a pamlagon, és elégedetten megvakarta a hasát. – Egy apa megtarthatja a fiát ennek köszönhetően.

– Ó, Larry, mindig tudtam, hogy a látszat ellenére egy igazi lágyszívű mackó vagy! – búgta a nő.

Larry nevetett. Nem igazán tudta, miért nem működött a dolog Sheryllel, amikor Loraleenek sikerült őt az oltárhoz vonszolnia. Mennél több tapasztalatot szerzett az életben és a szerelemben, annál jobban meg volt győződve, hogy egy kapcsolat csupán időzítés kérdése. Igaz, Loralee fiatalabb és szebb, de ha őszinte akart lenni, Sheryl inkább az esete: talán kicsit már elkopott a széleknél, de mulatságos, okos és bölcs a maga módján. Csak arról van szó, hogy Loralee jókor volt jó helyen, amikor ő elhatározta, hogy újra megállapodik.

– Tehát. Elviszel vásárolni? – kérdezte Sheryl, amikor Larry a számláért intett. – Végül is egy nagyon, nagyon nagy szívességet kértél tőlem!

Larry ránézett a kétkarátos gyémánt fülbevalóra, amelyet az asszony viselt; ha nem téved túl nagyot, akkor ő vette neki a viszonyuk alatt.

– Azt hiszem, nyugodtan mondhatjuk, hogy számíthatsz egy nagyon szép karácsonyi ajándékra – nevetett. – De ha egy házasember egy másik nőt visz el vásárolni, könnyen félreérthetik.

– Megváltoztál, Larry Donovan – vigyorgott Sheryl.

– Próbálkozom – mondta a férfi őszintén. – Tényleg!

– Azért túl keményen ne próbálkozz! Nagyon is kedveltem azt a vén gazfickót, aki régen voltál. Apropó, hogy van a legutolsó Mrs. Donovan?

– Jól. Ma a Chelsea Day Sanctuaryben szépíti magát.

– Tényleg? Azt hittem, hogy azt a helyet felújítás miatt bezárták.

Ó, mindegy, valami spában van Chelsea-ben – legyintett Larry, miközben felálltak, hogy távozzanak. – Különben hogy van a szerelmi életed?

– Nekem csak rád van szemem, szerelmem – kacagott

Sheryl.

Larry oldalról rápillantott, és azon törte a fejét, hány éves ' lehet valójában. Túl öreg Matthew-hoz? Az biztos, hogy Matt sokkal rosszabbat is választhatna, gondolta, és hirtelen elöntötte a szeretet a fia iránt.

Átsietett az előcsarnokon, majd ki a taxiállomás felé. Mindegy, mennyire kedveli Sherylt, azt azért mégsem akarta, hogy egy hotel előcsarnokában lássák lézengeni egy hírhedt partilánnyal, főleg a feladat után, amit neki adott.

– Találj egy rendes fickót! – Mosolygott, és búcsúzásképpen arcon csókolta a nőt. – Tudod, szívből kívánom, hogy boldog légy.

– Mindig ez volt a baj az olyan férfiakkal, mint te – mondta Sheryl, és beugrott egy taxiba. Letekerte az ablakot, és Larryre kacsintott. – Mind azt hiszitek, hogy szükségünk van egy férfira, aki boldoggá tesz bennünket. Soha nem jut eszetekbe, hogy egyedül is tökéletesen jól megvagyunk!

43

Drága Anna!

Csak azt akarom elmondani neked, mennyire fogsz nekem hiányozni Sophie esküvőjén. Természetesen megértem az okokat, hogy miért nem szeretnél ott lenni. Bele sem akarok gondolni, mennyire megbántódhattál attól, amit tett, és mindig sajnálni fogom, hogy nem álltam jobban melletted a történtek után. Katona létemre nem kezeltem ezt a dolgot túl jól, igaz? Homokba dugtam a fejemet, azt kívántam, bárcsak ne történt volna meg, és reménykedtem, hogy a dolgok visszakerülnek a rendes kerékvágásba.

Csak hogy tudd, anyád és én nagyon dühösek voltunk Sophie-ra, és nagyot csalódtunk benne azért, amit veled tett. Talán ezt előbb kellett volna hallanod, de a köztetek lévő konfliktust nehezen tudtuk elviselni. Sophie-nak is a szülei vagyunk, és bármennyire elítéljük a tettét, továbbra is szeretnünk kell őt. Remélem, hogy egy nap majd te is megbocsátasz neki.

Tudom, hogy ez be fog következni, mert te vagy a legjobb szívű nő, akit valaha ismertem. Tudom, mert te vagy a legokosabb, legtehetségesebb, legegyüttérzőbb lány, akit egy apa csak kívánhat. Mindig nagyon büszke voltam rád, Anna! Arra az erős, talpraesett nőre, akivé váltál. A hihetetlen feleségre és anyára, aki, meggyőződésem szerint, egy nap leszel.

Csodálatos testvér vagy, és biztosan tudom, hogy ezt maga Sophie is el akarja mondani neked. Ha nyitottnak érzed magadat erre a lehetőségre, tudnod kell, hogy anyád megszervezett egy lánybúcsúztató vacsorapartit a Savoyban jövő csütörtökön hét órától, amelyet később tánc követ majd valamelyik éjszakai bárban. Egyáltalán nem akarlak erőltetni, csak azt szeretném, hogy tudd, mert mindenki boldog volna, ha ott látna. Egy család vagyunk, Anna. Hiányzol nekünk, és nem érezzük jól magunkat nélküled.

Nos, elmondtam, amit akartam. Tökéletesen megértem, milyen nehéz ez neked, és tiszteletben fogom tartani a döntésedet, bármi legyen is.

Örökké szeret

Papa

Anna már ötször végigolvasta apja e-mailjét. Az utolsó tíz percben csak bámulta a sorokat, azt remélve, hogy mennél tovább nézi, annál könnyebb lesz megtalálnia a szavakat a válaszhoz.

Tessék, itt van ő, a médiajogász, a kielégíthetetlen könyvmoly, az első osztályú kommunikátor – így írta le egyszer a Jogi 500 –, és azzal küszködik, hogy megfogalmazza, mit érez, arról már nem is beszélve, hogy mit írjon.

Bárcsak volna egy pohár bora vagy egy cigarettája! Bárcsak ne kellene most ezzel foglalkoznia! Bárcsak ez az egész helyzet ne tette volna olyan keserűvé és dühössé, mert tudta, hogy mielőtt Sophie és Andrew elárulta, más ember volt, jobb, kedvesebb, boldogabb. Gyűlölte, hogy így érez, és gyűlölte, hogy ilyen érzésekre kényszeríti az apját.

Keze a törlés gomb felett tétovázott, aztán irányt váltott, és a válasz gombot nyomta meg.

„Köszönöm a levelet, papa, sajnos nem jön össze, az Edinburgh Fesztiválra kell mennem, hamarosan beszélünk.

Ax”, írta gyorsan, és rábökött a küldés gombra, mielőtt ideje lett volna meggondolnia magát.

Anna biztos volt benne, hogy apja nem fog ebben az ügyben újra kapcsolatba lépni vele. Nyugodt, bölcs ember, tiszteli mások érzéseit, és tudja, mikor kell visszavonulnia. A sok év, amelyet Anna anyjával leélt, megtanította erre.

De amint elfordult a számítógépétől, megjelent előtte az apja képe, ahogy a konyha-irodájában ül, olvassa az ő válaszát, a csalódástól megrázza a fejét – és Annát elöntötte a bűntudat és a szégyen. Lélegzete felgyorsult, forró könnyek ostromolták és csípték a szemét. Irodája üvegablakán keresztül látta, hogy Matt Donovan átpillant hozzá, mintha beszélni akarna vele. Nincs az a kincs, amiért hagyná, hogy a főnöke sírni lássa. Kibotorkált az íróasztala mögül, kirohant a toalettre, beugrott az egyik fülkébe, és magára zárta az ajtót. Lehajtotta az ülést, és ráült, nagyujját a szemhéjára nyomta, hogy csillapítsa az érzelmeit. Hallotta, hogy a fülkén kívül magas sarkú cipők kopognak. Valaki bejött a mosdóba, és egyoldalú beszélgetést folytatott, úgy tűnt, telefonál. A hang halk volt, de Anna azonnal felismerte: Sid Travers, a gyakornoka.

– Nézd – mondta Sid –, tudom, hogy kirúgtak, de ez akkor sem egyenlíti ki a számlát azért, amit tettem. Rettenetesen érzem magamat!

Hosszú szünet következett, mialatt Sid nyilván a hívóját hallgatta.

– De szükségem van a pénzre.

Anna a fülét hegyezte. Pénzre?

Szünet, aztán Sid folytatta.

– Nem, nem tudja, persze hogy nem tudja. Kitérne a hitéből!

Hangszíne megemelkedett a bosszúságtól.

– Mert őszintének kellett volna lennem, de nem voltam az – sziszegte. – És most, mindazok után, ami történt, soha nem fogják megérteni, és gyűlölni fognak a hazugságomért!

Anna vágott egy grimaszt. Az egyoldalú társalgásból lehetetlen volt kihámoznia, Sid miről beszél, de lassan, egyre erősebben felsejlett benne, hogy miről lehet szó. Felidézte szóváltását Blake Stanhope-pal, amikor a férfi azt mondta: „Eszébe jutott egyáltalán, hogy a kiszivárogtatás jöhetett a maguk oldaláról is?” Egyértelmű, hogy Sid tudott a végzésről és Sam hűtlenségéről. Nyíltan beszéltek róla Helennel az igazgatósági tanácsteremben. És még valami: Katie Grey mobiltelefonos fotóját, amelyen ágyban látható Sammel, Anna számítógép-termináljára küldték. Nehéz lett volna Sidnek másolatot készítenie róla?

Újra hegyezni kezdte a fülét. Úgy tűnt, Sid be akarja fejezni a telefonhívást.

– Rendben van, odajövök! – ígérte. – De nem tudom, mit fogok mondani, hogy miért hagyom itt a munkát.

A cipősarkak kikopogtak a mosdóból. Anna hitetlenül megrázta a fejét. Lehetséges volna, hogy tényleg Sid szivárogtatta ki a Sam Charles-sztorit a sajtónak? És ha igen, akkor ki az ördöggel beszélt épp az előbb? Azzal a személlyel, aki lefizette, hogy ezt megtegye?

Kilépett a mosdóból, és még látta, hogy Sid eltűnik a konyhában, hogy kávét készítsen. Gyorsan visszatért az irodájába, és elfoglalta magát, mintha soha ki sem lépett volna onnan.

Néhány perc múlva Sid megjelent az ajtóban két csészével.

– Kávé? – kérdezte, és feltartotta az egyiket.

– Köszönöm! – mondta Anna a tőle telhető legnagyobb könnyedséggel.

Sid belépett az irodába, és letette a kávét az íróasztalra.

– Figyelj, Anna! Nagy szívességet akarok kérni.

Anna felhúzta a szemöldökét.

– Rajta!

– Húsz perc múlva el kell mennem. Probléma volna?

Hát nem éppen jó ötlet, Sid – nézett az órájára Anna. – Még fél négy sincs. Tudod, mennyi munkánk van a perrel.

Miről van szó?

A gyakornok lehajtotta a fejét.

– Fontos dolog.

Normál körülmények között Anna keményen bánt volna vele, talán el sem engedi, hacsak nem áll elő valami nagyon meggyőző érvvel, de ma nem voltak normál körülmények. Ha bármi esély van arra, hogy kiderüljön, ki áll a kiszivárogtatás mögött, akkor hagynia kell, hogy Sid elmenjen. De fontos, hogy ezt meggyőzően tegye.

– Rendben van, menj el, ha muszáj – mondta. – Holnap este bepótolhatod az órákat. Feltéve, ha akkor semmi „fontos dolog” nem jön közbe.

Érezte, mennyire utálatos, de dühös volt.

– Nem fog – mondta Sid hálásan. – Köszönöm, Anna!

Anna figyelte, ahogy Sid felkapja a táskáját, és gyorsan elhagyja az irodát. Bárki hívta is, nyilván sietett. Amint a lány kint volt az ajtón, Anna fogta a maga táskáját, és követte őt. Amikor kilépett a forgóajtóból az utcára, látta, hogy Sid elhagyja a Broadwick Streetet, és a Soho felé veszi az irányt.

Vajon hová megy? Anna üldözőbe vette, de kellő távolságot tartott, nehogy Sid megforduljon, és meglássa. Már erősödött az ingázók péntek délutáni forgalma, amikor keresztezték a Shaftesbury Avenue-t a kínai negyedben, de Sid vörös haját könnyű volt felfedezni a tömegben. Végül eltűnt a Leicester Square-i metróállomáson. Anna óvatosan leereszkedett a lépcsőn – nem akart belefutni a lányba a pénztáraknál –, de Sid már túl járt a korlátokon, és a Northern Line felé tartott. Anna büszke volt az intuíciójára: mindig tudta, hogy Siddel valami baj van. A munkáját jónak, időnként kitűnőnek találta, de nem volt meg benne a többi gyakornok odaadása, hiányzott belőle azok hajlandósága, hogy éjszakába nyúlóan dolgozzanak egy ügyön, ha a szükség úgy kívánta, és soha nem barátkozott vagy smúzolt senkivel. Ami talán magyarázza, miért mondták neki, hogy nem újítják meg a szerződését. A Donovan Pierce-céget Helen és Larry képére formálták, és aki nem ért föl az ő munka iránti huszonnégy órás elkötelezettségükhöz, soha nem tudta megmászni a ranglétrát.

A vonat éppen beállt az állomásra, nagy szelet kavarva, és Anna látta, hogy Sid beugrik az egyik elülső kocsiba. Ő a következő kocsi végében foglalt helyet, elég messze, hogy kívül essen a lány látókörén, de elég közel, hogy észrevegye, amikor Sid kiszáll. Több megállót kellett várnia. Clapham Southnál követte a lányt fel a mozgólépcsőn, és ki a forgalmas kereszteződésbe. Meg kellett gyorsítania a lépteit, hogy tartsa a tempót – most nem téveszthette őt szem elől. Sid betért a lakóövezet útvesztőjébe, és befordult egy csendes utcába, amely apró előkenés, viktoriánus sorházakból állt. Anna meglepetésére odalépett egy közönséges bejárati ajtóhoz, és eltűnt mögötte. Ki az ördöggel találkozhat odabent?

Anna az út túloldaláról figyelte a házat. Ez nevetséges, szidta magát. Menj, és nézz szembe vele!

Tétovázva odament az ajtóhoz, de mielőtt bekopoghatott volna, kiabálást hallott bentről. A hangok tompán szóltak, de Anna ki tudta venni az „önző” és „pénz” szavakat: a beszélők kijöttek a sodrukból. Hirtelen kivágódott az ajtó, és egy középkorú nő lépett ki rajta, egy kardigánt húzkodva magára.

Amikor Annát meglátta, megállt az útján.

– Sid itt van? – kérdezte Anna gyorsan.

A nő hátranézett a válla fölött.

– Sid. Gyere ide! – Hangja lassú, óvatos volt.

Sid megjelent a folyosón. Anna alig tudta kivenni, szeme nehezen alkalmazkodott a kinti világosság után, de amikor hozzászokott a félhomályhoz, azt látta, hogy gyakornoka egy kicsi gyereket tart a karján.

– Mennem kell! – mondta a középkorú nő, és elsietett.

Anna és Sid egymásra meredtek.

Kérsz még egy kávét? – szólalt meg végül Sid. – Gondolom, nem sokat ittál abból, amit utoljára készítettem neked.

Anna becsukta az ajtót, és a gyerek, ahogy látta, egy fiú, sírni kezdett. Követte Sidet a konyhába, aki letette a gyereket egy játékokkal teleszórt szőnyegre. A kicsi boldogan elmerült a játékban.

– Akkor most már tudod, hogy van egy fiam – mondta Sid metsző hangon.

– Nem akartam kíváncsiskodni – válaszolta Anna bűntudatosan.

Siden látszott, hogy nem győzte meg.

– Ne aggódj! Hónapok óta számítottam erre. És tudod, mit? Tulajdonképpen megkönnyebbültem. Nehéz volt ilyen sokáig hazugságban élnem. Tartanom kellett magamat Charlie miatt – intett a pici felé.

Anna bólintott, nem tudta, mit mondjon. Egész idő alatt, amíg Sidet követte, a beszédét gyakorolta lojalitásról és elkötelezettségről, és arról, mennyire becsapottnak érzi magát. De most látta, milyen óriásit tévedett a lánnyal kapcsolatban.

– Helennek nem fog tetszeni a dolog – jegyezte meg fanyar mosollyal.

Sid nevetett.

– Kit érdekel, mit gondol Helen? Különben is, már csak két hetem van hátra ezen a helyen. Az a problémám, hogy még nem találtam másik állást, és ha ez kitudódik… még nehezebben fogok találni, mint eddig. Az egyedülálló anyák nem éppen a vállalati fejvadászok listavezetői, igaz?

Anna azon tűnődött, van-e valami befolyása a cégnél. Talán Matt Donovan mutathat fogadókészséget, hogy munkát találjon Sídnek. Végül is, ahogy hallotta, neki is van egy gyereke.

– Anyám volt, aki most elment – tette hozzá Sid. – Még most is a családommal élek, és mama vigyáz Charlie-ra, mialatt én dolgozom. Csodásan csinálja, de néha besokall tőle, mint ma is, ha más dolga van…

Hallottam, amikor telefonáltál. Ezért követtelek. Nem értettem, mi zajlik.

– Miért, mit gondoltál?

– Nem tudom – vágta rá Anna gyorsan.

– Ugyan, valamiért csak követtél! – szólt rá Sid.

Anna kínosan érezte magát.

– Hallottam, hogy arról beszélsz, pénzre van szükséged… Sid nevetett.

– És azt hitted, titkokat adok el a Sunnak, igaz?

– Valami olyasmi.

– Még mindig ki vagy borulva a Sam Charles-végzés miatt?

– Nem arról van szó, hogy ki vagyok borulva, Sid, hanem arról, hogy meg kell tudnom, mi áll a háttérben.

– Ne foglalkozz vele, Anna! – mondta Sid szenvedélyesen. – Már nem beszélnek róla az emberek, halomban áll előtted a munka, és tudom, hogy kapcsolatban vagy Sammel, mert a múltkor betelefonált az irodába, téged keresett. Ó, a francba, elfelejtettem átadni az üzenetet…

Anna nevetett, hogy eloszlassa a lány zavarát. Sam szinte minden másnap felhívta, hogy bejelentkezzen, ahogy nevezte, de volt valami a kapcsolatukban, amiről Anna úgy érezte, hogy tilos.

Ránézett Charlie-ra.

– Gyönyörű ez a gyerek, Sid! – mondta, és elöntötte valami meleg érzés, amitől meglepődött.

– Tudom – vigyorgott Sid.

– Képben van a papája? – kérdezte Anna olyan diplomatikusan, ahogy csak telt tőle.

Sid a fejét rázta.

– A jogi egyetemen estem teherbe. Max, Charlie apja, a közgazdasági egyetemre járt. Amerikai, gazdag. Nem tudom, mit látott bennem. – Mosolygott. – Eldöntöttük, hogy megtartjuk a gyereket, összeházasodunk, összeköltözünk, a szokásos romantikus szar. Úgy volt, hogy az örökségéből fog élni, és vigyáz a gyerekre, amíg én gyakornokoskodom.

Na és mi történt?

A lány hidegen felnevetett.

– Találd ki! Ez a bohém, romantikus álom körülbelül egy nanomásodpercig tartott, amíg a szülei meg nem tudták, és totál ki nem borultak tőle. Hagyott nekem egy üzenetet, és elhúzott Amerikába abban a másodpercben, amint lediplomázott. – Megrántotta a vállát. – Túl késő volt egy abortuszhoz. A családja felajánlott havi ezer dollár gyerektartást, de azt mondtam nekik, hogy menjenek a picsába. Soha nem is látták az unokájukat!

– Csak azt nem értem, hogyan sikerült ezt egész idő alatt titokban tartanod.

– A legközelebbi barátnőim a jogon tudták, de senki másnak nem mondtam el. Csak hat és fél hónapnál kezdett meglátszani rajtam, de addigra már mindenki túl elfoglalt volt a záróvizsgáival, hogy észrevegye, kicsit dagadt lettem.

– Nem gondoltad, hogy az emberek előbb-utóbb rá fognak jönni?

– A Donovan Pierce-állást már a terhességem előtt megkaptam, és amikor Charlie harmincnégy hétre megszületett, rájöttem, hogy elkezdhetek dolgozni a jogi egyetem befejezése utáni szeptemberben, ahogy eleve terveztem. Minél gyorsabban túl akartam lenni a szakképzésen, hogy tisztességes pénzt keressek, amiből eltarthatom magunkat. Az első nap, amikor beléptem a céghez, elmentem Helen Pierce-hez azzal a szándékkal, hogy elmondom neki, van egy négyhetes babám, de nem vitt rá a lélek. És mennél tovább halogattam, annál lehetetlenebb lett, hogy bármit is eláruljak.

– De Sid, meg kellett volna tenned! Az emberek most azt gondolják, hogy nem vagy elkötelezett a munka iránt, holott arról van szó, hogy más kötelezettségeid vannak!

– Úgysem segített volna, Anna! Hiszen tudod, milyen nehéz ügy ez. Milyen kevés nőből lesz partner. Szerinted azért, mert a férfiak jobban végzik a munkájukat, mint a nők? Én nem hiszem!

Anna egyszerre érzett szomorúságot és megkönnyebbülést. Örült, hogy nem Sid volt a kiszivárogtatott Sam Charles-sztori forrása; ugyanakkor elkeserítette, hogy ezt az okos fiatal nőt elbocsátották a cégtől, holott kétszer olyan erős és talpraesett, mint a többi gyakornok.

Megszólalt a telefonja. Helen Pierce nyilván visszaért a bíróságról, és most szeretné tudni, hol a munkatársa. Hogyan fogja megmagyarázni, hogy London déli részén kujtorog?

– Nem bánod, ha felveszem? – súgta Sidnek, és átment a másik szobába.

Meglepődött, amikor nem Helen, hanem Phil Berry hangját hallotta.

– Úgy néz ki, hogy Ruby Hartnak igaza volt – mondta a férfi, mellőzve bármilyen bevezetést. – Louise Allerton minden látható ok nélkül hagyta ott az állását a Class magazinnál három nappal azután, hogy Amy meghalt. Régi főnöke úgy tudja, hogy nem volt más munkahely, ahová készült volna, és nagyon meg volt lepve, amikor a lány felmondott, mert épp akkor léptették elő a szépségrovat szerkesztőjévé. Látszólag imádta a munkáját.

– Valami ok, amiért elment?

– Kinyomoztam az anyját, de a nő nem volt éppen készséges. Azt állította, fogalma sincs, hol a lánya.

– Vagyis a lány bárhol lehet? – kérdezte Anna csalódottan.

– Nem egészen. Kiderült, hogy a mama hazudik, mint a vízfolyás. Pénzt küldött táviratilag egy bankba Alappuzhába, Keralába egy hónappal ezelőtt.

Anna okosabb volt, mint hogy megkérdezze, hogyan jött rá erre.

– Kerala? Ez India?

– A déli csúcsa. Körbetelefonáltam az összes szállodát, ifjúsági szállást, hátizsákos alvóhelyet. Egy Sea View Hotel nevű hely azt mondja, hogy január végén bejelentkezett hozzájuk.

– És még mindig a Sea View-ban van?

Nem – mondta Phil. – Egy hónapig maradt, aztán elment.

– És nincs hozzá mobilszámunk, még Facebook-oldalunk sem?

– Nincs, lapít az a lány.

Vajon miért, tűnődött Anna. Most már meg volt győződve, hogy Louise tud valamit Amy Hart haláláról.

– És mi lesz most?

Ez nem lehet a dolog vége. Egyszerűen nem lehet!

– Hogy őszinte legyek, Anna, nehéz ennél többet tenni, hacsak nem megyek el Indiába, de nem tudom, az ügyfele menynyire akar ennek a dolognak a végére járni. Hogy mennyit hajlandó áldozni.

– Az ügyfélnek van pénze – mondta Anna lassan. – Csak meg kell tudnom, kész-e elkölteni.

Sam meghívta, hogy nézze meg őt Edinburgh-ben. Úgy érezné magát, mint egy tini rajongó, ha csak úgy egyszerűen felbukkanna, de most már van hivatkozási alapja.

Elmegy hozzá. El kell mennie hozzá!

44

Sam rápillantott klasszikus Patek Philippe karórájára, és azt kívánta, bárcsak lassabban járna. Csak két perc volt hátra a show kezdetéig. Egy ötvenkilenc. Egy ötvennyolc…

Mike-ot nézte, ahogy az edinburgh-i utca, a Cowgate málladozó, régi komédiaszínházának, a Hummingbirdnek a hűvös, sötét kulisszái mögött állt. Biztosan ő is érzi a feszültséget. Hét év telt el azóta, hogy nem lépett fel máshol, mint az obani kocsmában, mégis teljesen nyugodtnak, sőt közömbösnek látszott.

Sam előreosont, kikukkantott a színház zsúfolásig megtelt nézőterére, amely már zsongott egy mocskos szájú glasgow-i bemelegítőtől, aki azzal csalta ki a legnagyobb hahotát, hogy egy gumitéglával verte az arcát. Istenem, több százan vannak! Úgy érezte, hogy ez sokszorosan idegtépőbb, mint egy kitüntetés átadása az Oscar-ceremónián. Pedig akkor hárommilliárd ember figyelte, ahogy a súgógépről olvas L.A. Kodak Színházában, és most kevesebb, mint háromszáz ember várt türelmesen a tízórás főműsorra.

Londonban, miközben a show forgatókönyvét írták, rettentő mulatságosnak tűnt az anyag. De itt és most, amikor a percmutató könyörtelenül forgott körbe, egyáltalán nem volt biztos a sikerében, különösen hogy a közönségből egyetlen ember sem azért volt ott, hogy Sam Charlest lássa. Úgy hirdették a műsort, hogy „Mike McKenzie: Vissza, vissza, vissza!” – a bukott komédiászseni egyestés visszatérését ígérték, és az egész fesztivál erről beszélt. Bár a show még csak nem is szerepelt a programban – ehhez túl későn jelentették be

az előadásukat –, a jegyek pillanatok alatt elkeltek, és több száz fontért cseréltek gazdát az eBayen.

De Samen és Mike-on kívül senki sem tudta, hogy Sam is az est résztvevője lesz – hogy tulajdonképpen az egész show rá íródott: egy komikus szatíra a híresség veszélyeiről. Sam ragaszkodott hozzá, hogy a neve ne szerepeljen a plakáton. Azt akarták, hogy a közönség igazi Mike McKenzie-rajongókból álljon, ne pedig a sajtóból és bámészkodókból, akik azért jönnek el, hogy jól megnézzék maguknak a hírhedt hollywoodi balfaszt.

– Jól vagy, testvér? – kérdezte Mike, és rácsapott Sam vállára.

– Őszinte leszek, Mike, majd beszarok.

– De miért? Ez a show a legjobb dolog, amit bármelyikünk valaha írt!

– Nem engem akarnak látni. Mind azért vannak itt, hogy téged lássanak!

Samnek komoly kételyei voltak.

– Ne hülyéskedj! Te vagy a világ legizgalmasabb filmsztárja!

– Leghírhedtebb filmsztárja! – javította ki Sam.

– Mindegy – mondta Mike. – Kurvára szét fog robbanni a burájuk, amikor kisétálsz oda!

– Talán.

Sam tudta, hogy elméletben sok ember szeretné közelről látni a színpadon; az évek során elhalmozták kérésekkel, hogy lépjen fel a West Enden, ahol egy híres filmcsillag a szereposztásban megháromszorozhatja a jegyeladást. De a komédiák közönségének magasabbak az igényei, ők engesztelhetetlenebbek. Különösen a komédiák részeg közönségének, gondolta Sam, ahogy az üvöltésüket hallgatta. A Hummingbird konferansziéja lépett a színpadra, egy göndör hajú liverpooli, aki lesújtó megjegyzéseivel remekül meg tudta fékezni a notórius közbeszólókat.

– Eljött a fő műsorszám ideje… – kezdte, örvendező kiabálások és füttyszó közepette.

Sam érezte, hogy kalapál a szíve. Általában olyan emberek vették körül, akik megnyugtatták, hogy mesés lesz. De sem a menedzsere, sem az ügynöke, sem a PR-osa… egyik sem tudott a fellépésről. Pillanatnyi szeszélyből meghívta Anna Kennedyt, de nem csoda, hogy a lány nem jött el. Anna az ügyvédje, inkább ismerős, mint barát. Samet hirtelen elfogta a magányosság érzése.

– Szerepelt a tévében – mondta a konferanszié –, szerepeli Wembleyben, még a diliházban is volt… – A tömeg izgatott nevetésben tört ki. – De ma este ide, a Hummingbird színpadára, vissza… vissza… VISSZAJÖTT!

Mike kifutott a színpadra a közönség fülsiketítő üvöltése közepette. A taps csak nem akart szűnni, és ő udvariasan hajlongott, aztán feltartotta a kezét egy álszerény „Micsoda, hogy én? Hogy ez mind nekem szól?” gesztussal. Végül levette a mikrofont az állványról.

– Két apáca bemegy egy bárba… – kezdte.

A tömeg imádta.

Sam a háta mögé nézett, a kivilágított „Kijárat” feliratra. Még nincs túl késő, hogy lelépjen. Mindenki közül Mike fogja a legjobban megérteni!

– Az első apáca azt mondja a másiknak: „Mit kérsz?” – folytatta Mike.

Szünetet tartott, a közönség már előre kacagott.

– A második apáca azt válaszolja: „Sam Charlest, ha lehet.” Ahogy számítottak rá, a közönségből kirobbant a nevetés. Mindenki tudta, hogy Sam és Mike régi barátok, de hogy Mike gúnyt űzzön a haverjából… hát épp ezt várták az éles nyelvű géniusztól! És a bömbölő nevetésben Sam mély lélegzetet vett, és kilépett a színpadra. Egy pillanatig szinte vágni lehetett a csendet, aztán a tömeg megőrült, a nevét ordították, doboltak a lábukkal – nem hittek a szerencséjüknek.

Sam vigyorogva, minden idegességét elfelejtve, felvette a mikrofonját, és azt mondta: – Legközelebb figyelmeztessenek, hogy nem létezik következmények nélküli szex…

A tömeg éljenzése még mindig Sam fülében csengett, amikor berohant az öltözőbe, és magára csukta az ajtót. Egy doboz sör várt rá a műanyag pulton. Egy szisszenéssel kinyitotta, és mohón kortyolni kezdte. A show abszolút diadalt hozott. Sam már az első soránál érezte, hogy a közönség a tenyeréből eszik. A tréfák és szokásos jelenetek, amelyeket megírtak, tökéletesen erre a közönségre voltak hangolva. Imádták Mike anekdotáit arról, hogyan futott össze egy nyolcvanas évekbeli popsztárral a rehabilitáción, és hogyan énekeltek egy duettet együtt, annak ellenére, hogy mindketten erősen be voltak nyugtatózva. Habzsolták Sam beszámolóját a kalandjáról, amikor egy órára bennrekedt a liftben Batmannel, a Pókemberrel, és az Incredible Hulkkal a Chateau Marmont luxushotelban. És láthatóan értékelték a két férfi erőlködés nélküli komikus zsenijét, akik a még ismeretlenségben töltött kamaszkoruk óta győzködték egymás egóját. Sam nem emlékezett, mikor érezte ennyire feldobva magát. Ez részben a tömegből áradó melegségnek és szeretetnek volt köszönhető; a végtelen számú felháborodott „Sam Charles aljas csaló” újságcím után meggyőzte magát, hogy annyira kiábrándította az embereket, hogy a karrierjének – bármilyen karrierjének – vége. De most azt érezte, hogy látni akarják, hogy jó szándékkal vannak iránta, ami talán abból fakadt, hogy értékelték, milyen óriási kockázatot vállalt. De még ennél is nagyobb eksztázisba hozta, ahogyan az írásaira reagáltak. Őszintén, szívből nevettek. Igaz, Mike komikus előadása erős hátszelet adott neki, de az ő viccei indították el a hahotákat. És ez revelációt jelentett számára.

Talán mégis van élet L.A. után! – Azt hiszem, tetszett nekik.

Meglátta a vendégét maga előtt a kivilágított tükörben. Anna Kennedy állt az ajtónyílásban, összefont karral, arcán mosollyal.

– Anna! – kiáltott fel Sam, és megfordult, hogy megölelje a lányt, mint egy régen elvesztett barátot.

– Jaj… megfojt! – nyögte Anna, mire Sam kiengedte mackós öleléséből.

– Mit keres itt? – kérdezte.

– Meghívott, nem emlékszik? – Anna kissé zavartan nézett.

– Igen, igen, de nem hittem, hogy eljön!

– Valakinek vigyáznia kell magára! Tudja, mi történik, ha szembekerül egy tömeggel.

– Majd közlöm magával, ha ejtették a fotós elleni testi sértés vádját – vigyorgott Sam.

– Ez azt jelenti, hogy már nem kérhetek magától veszélyességi pótlékot?

A színész nevetett, és egy rozoga szék felé intett.

– Üljön le. Kér sört?

– Mind a magáé – hárította el Anna. – Megérdemli!

Sam az arcát figyelte, sajnálat vagy együttérzés nyomait kereste rajta, de csak őszinte izgalmat látott. Ám még így is volt valami visszafogott, valami áthatolhatatlan Anna Kennedyben; Sam soha nem tudott rájönni, pontosan mit is gondol a lány. Ez jó szolgálatot tehet egy ügyvédnek, gondolta.

– Na és mi a véleménye?

– Őszintén mondom, Sam, szenzációsak voltak! Mindketten: És én igazán nem vagyok az a fajta, aki nyakrafőre bókolgat.

– És mulatságos volt?

– Pokolian mulatságos! Okos, önironikus… Fogadok, hogy Eli és Jim már a telefonon lógnak, hogy megállapodjanak a Madison Square Gardennel és a Caesar’s Palace-szel!

Sam ivott egy kortyot a söréből, és vágott egy grimaszt.

– Kizárt dolog. Nem is tudnak erről az egészről.

– Maga tréfál velem! Azt hittem, viccel, amikor fogadkozott, hogy nem mondja el senkinek.

A színész a fejét rázta.

– Megakadályozták volna, hogy megtegyem. Vagy ami még rosszabb, cirkuszt csináltak volna belőle.

– Hé, pedig cirkusz, az aztán van odakint! Valóságos közelharc!

– Ezek szerint jó volt?

Anna kuncogott. Kedves volt a nevetése. Sokatmondó, csilingelő, őszinte.

– Sam, nem azért vagyok itt, hogy az egóját masszírozzam! – mondta. – Szerintem ilyen emberből van már magának elég.

Hirtelen kivágódott az ajtó, és Mike McKenzie botladozott be rajta. Naiv boldogság áradt minden pórusából.

– Megcsináltuk! – kiáltott fel. Átkarolta Samet, és nevetve megpörgette. – Te okos, okos disznó! Soha nem tudtam volna ezt egyedül megcsinálni! Kibaszott földrengés, amit odakint előidéztünk!

– Nem, te idézted elő! – tiltakozott Sam. – Mindenki azért jött, hogy téged lásson!

– De téged imádtak, te hülye seggfej!

Végre észrevette, hogy Anna is a szobában van.

– Ó, elnézést, félbeszakítottam valamit? – nyújtotta a kezét játékos mosollyal.

– Ő az ügyvédem, Anna.

– A francba! – tréfált Mike. – Azt hittem, az első rajongónk.

– Biztos vagyok, hogy rengeteg van belőlük odakint.

Gyakorlatilag csorgott a nyáluk!

– Kitűnő hír! – mennydörögte Mike Samhez fordulva. – Átadod nekem a terepet, szépfiú! Én választok először a prostikból, oké?

Sam nevetett.

– Mi volna, ha lelépnénk innen, és keresnénk valami innivalót?

– Őrültekháza, ami a színház előtt van – mondta Anna.

– Nincs itt egy hátsó kijárat?

Sam könnyedén Anna vállára tette a kezét, és a folyosókon át a színészbejáróhoz kormányozta a lányt. Már hallották, hogy tömeg áll az utcán a színház mögött is.

– Mike! Sam! – kántálták. – Mike! Sam!

Anna Samhez fordult, arca félig rémült, félig izgatott volt.

– Most mit csinálunk?

Sam belecsúsztatta a kezét Annáéba, élvezte a lány sima tenyerének érintését.

– Amikor azt mondom, futás, leszegi a fejét, és a nyaka közé kapja a lábát, oké?

– Pont, mint a régi szép időkben, mi? – nevetett Mike, aztán kivágta a fémajtót és kirohant, kitárt karral, mint valami vallási kultusz vezére, aki a követőit fogadja.

Azonnal elnyelték a testek, a hátát veregették, műsorfüzeteket nyomtak oda, hogy írja alá, mobiltelefonokat tartottak föl, hogy képet készítsenek róla. Sam egy pillanatig azt gondolta, hogy sikerült elrejtőzniük Mike árnyékában, de az éjszakát hirtelen vakuk fénye világította meg, kezek fogdosták a ruháját, emberek visították a nevét. Természetesen volt már ilyenben része, utoljára néhány hónappal azelőtt, bár az azóta eltelt idő egy egész emberöltőnek tűnt. De ez más volt. Hollywoodban mint valami egzotikus lényt, valami fantasztikust és nem e világit, parádéztatták a rajongók előtt. Itt a rajongók nem csak azért voltak jelen, hogy kifejezzék hódolatukat a híresség oltáránál, itt beszélni akartak vele, érezni akarták a kapcsolatot, el akarták mondani, mennyire élvezték azt, amit csinált. Ez teljesen más energiát adott: támogatót, bátorítót, a közös élmény érzését. Sam legszívesebben sírva fakadt volna a boldogságtól.

– Menjen, találkozzon a közönségével! – suttogta Anna a fülébe. – Én kerítek egy taxit.

Sam körbepillantott, kereste a lányt, de már körülfogta a tömeg. Vigyorogva elvette az odakínált tollakat, dedikációkat firkált, fényképekhez pózolt.

Aztán a zsivaj fölött hangos füttyszót hallott, és megfordult. Anna és Mike egy fekete taxi mellett állt, és integetett.

– Gyere már, te marha! – kiabálta Mike. – Szerintem mindnyájunknak szüksége van egy italra!

Sam, bocsánatkéréseket dörmögve a rajongóknak, átvágott az úton, és nevetve beugrott a kocsiba. Anna becsapta az ajtót, és a sofőr gyorsan belelépett a gázba.

– Mit szólnátok hozzá, ha elmennénk a Midnight Mashbe? – kérdezte Mike, és előhúzott egy szórólapot a hátsó zsebéből.

– Az mi? – kérdezte Anna.

– „Illetlenkedések egy kriptában” – olvasta Mike Christopher Lee-stílusú bariton hangon. – Talán dugig van heavy metál csajokkal, akik megőrülnek egy komikus híresség szerelméért.

Sam idegesen pillantott Annára.

– Őszintén szólva én inkább meghúznám magamat – mondta. – Nem szeretném tönkretenni azt a jó munkát, amit belefeccöltünk a mai estébe.

– Nem értem, hogy tudsz így élni! – füttyentett Mike a fogai közt. – Ne csináld már, én hét évig laktam egy szigeten. A hölgyek epekedtek értem. Nem hagyhatom cserben őket!

Sam nevetett.

– Boldogan lennék az oldalkocsid ma este, de már így is épp elég bajban vagyok. Várom, hogy az ügynököm felhívjon, és megkérdezze, mitől vadultam így meg.

– Anna, kérem! – nyafogott Mike. – Mondja meg neki, hogy el kell jönnie a kriptába!

Anna elfintorodott.

– Egyetértek Sammel. A „Hollywoodi szívtipró vámpír szexorgián” cím a News of the World első oldalán nem nagyon szolgálná a céljainkat ebben a helyzetben.

– Rendben van, ti ósdi emberpár! – mondta Mike, amikor a taxi megállt a hotel előtt, ahol a két férfi megszállt. – Kifelé! Vigyázzatok, nehogy combnyaktörést kapjatok sakkozás közben! – tette hozzá, és pajkos vigyort villantott Samre, azt remélve, hogy Anna nem veszi észre. Amikor Sam és Anna már a járdán állt, odafordult a sofőrhöz, és elrikkantotta magát: – A kriptához, jóember! Várnak a kalandok!

Amikor a taxi lámpái eltűntek a sarkon, Sam Annához fordult.

– Gondolja, hogy visszatért Mike önbizalma? – kérdezte.

– Azt hiszem, jól ellesz – kuncogott a lány.

Egy pár sétált el mellettük, és oldalba bökték egymást.

– Menjünk be! – suttogta Sam, aki hirtelen úgy érezte, túl feltűnő. – Nem bánja, ha felmegyünk a szobámba? A hotel bárját nyilván ellepték a turisták.

– Oké, de aztán rendesen viselkedjen! – mondta Anna fanyar mosollyal. – Hallottam egy s mást magáról!

Csendben utaztak felfelé, örültek, hogy a lift üres. Anna az ügyvédje volt, ezért Sam könnyen állíthatta volna, hogy megbeszélésre jött a lakosztályába. Egy gyönyörű ügyvéd, teljesen egyedül? Na, mást kacagtass, öregem – gúnyolódott vele az esze. Sam megnézte magukat a lift tükrében – igazán jól festenek együtt, állapította meg, amikor az ajtó sziszegve kinyílt. A Királyi Lakosztály előtt ügyetlenkedett a kulcskártyájával, de végül kinyitotta az ajtót, és beengedte Annát.

Anna élvezkedett néhány percig, amíg körbepillantott az elegáns helyen. Mialatt Sam az italukat keverte, odasétált az ablakhoz, és kinézett a város sziluettjére, és a fölé magasodó, fényekkel teleszórt kastélyra.

– Mike remek fickó, ugye? – kérdezte, és úgy bámult keresztül az üvegen, mintha a férfit keresné.

Sam meglepődött, hogy milyen csalódottnak érzi magát.

– Ó, el is felejtettem, hogy maga a legnagyobb rajongója! – mondta, próbálva a féltékenységet eltüntetni a hangjából. Odalépett Annához, és átnyújtott neki egy poharat csilingelő jégkockákkal. – Hívjam vissza? Tudja, szingli.

Anna játékosan rácsapott a karjára.

– Úgy értem, a munkája tetszett. Nem pedig ő.

– Ne érezze emiatt rosszul magát. Mike mindenkinek tetszett, amikor az egyetemre jártunk.

Anna oldalvást rápillantott.

– Jobban, mint maga? – kérdezte kételkedve.

Sam bólintott.

– Őt az a megkínzott művész hangulat lengte körül. Én voltam a jóképű, beképzelt marha a drámatagozaton. Legalábbis ezt mondta az egyik exbarátnőm.

Anna nevetett, újra azzal a csilingelő harangnevetéssel. Valamiért ez elszomorította Samet, és nagyot húzott a whiskyjéből. Hallgattak, a fővárosnak, ennek az alvó óriásnak a púpos körvonalát nézték.

– Tudja, bizonyos értelemben úgy érzem magam, mintha egy teljes kör végére értem volna.

– Ezt hogy érti?

Sam a város felé intett a poharával.

– Amikor először jöttem a fesztiválra, friss diplomások voltunk, akkor kerültünk ki az egyetemről. Mike-kal összekapartunk két lepedőt, tudja, bárban dolgoztunk, modellkedtünk, a fogunkhoz vertük a garast, takarékoskodtunk, hogy összedobhassunk egy show-t. Egy kis ifjúsági szálláson laktunk, ott, arra – mondta, és az óvároson túlra mutatott. – És tudja, mit? Soha nem gondoltam volna, hogy feljutok ide a Királyi Lakosztályba. Ahelyett, hogy mélyre süllyednék.

– És akkor itt vagyok én, aki azt hiszi, hogy minden színész megveszekedett egoista.

– Ó, mi tényleg azok vagyunk! De sokszor a remény és a kétségbeesés közt vacillálunk: egyik nap azt hisszük, hogy csillagot kapunk a Hollywood Boulevard-on, a következőn pedig azt, hogy sutba kell dobnunk az egészet, jobb, ha munkát vállalunk egy Starbucks kávézóban. De a realistább pillanataimban azért reméltem, hogy talán meghívnak egy Persil-hirdetésbe, vagy megkapom a bogaras szomszéd szerepét egy sokadik csatornán futó szappanoperában. Látja, túl sok a kudarc és a majdnem siker, hogy az ember őszintén higgye, el fog jutni az Oscarig.

– De maga eljutott.

Sam bólintott.

– Múlt idő.

– Vissza fog kerülni! – biztatta Anna.

– Tényleg nem tudom, hogy akarom-e még – mondta Sam őszintén. – A mai este után. Jó érzés volt, tudja? Talán ha az ember körbeér, legjobb egy új kalandba fognia.

– Esetleg visszamehetne a modellkedéshez – ugratta Anna, és a szeméből csak úgy sütött a kópéság.

Sam nevetett.

– Nem szeretné látni azokat a fotókat.

– Dehogynem! – incselkedett vele a lány. – Rajta, mutassa meg nekem a legelőnyösebb Zoolander-arcát!

– Csak ha én meg láthatom a maga Blue Steeljét!

Anna nevetve beszívta az arcát, csípőre tette a kezét, és úgy vonult végig a szőnyegen, mintha egy divatbemutató kifutója volna.

– Szörnyű! – szólta le Sam komolyan. – Így csinálja ezt egy szakember!

Kitolta a hátsóját, leejtette az egyik vállát, és elkezdett körbeszökdécselni a szobában, mint egy megkergült Mick Jagger. Anna majd megpukkadt a nevetéstől.

– Állj! Állj! Maga győzött!

Hahotázva belevetették magukat a hatalmas kanapékba.

– Elnézést! – mondta Anna, amikor a kacagása alábbhagyott. – Az ügyvédje vagyok, sokkal szakszerűbben kellene viselkednem.

– Marhaság! Bárcsak minden ügyvéd olyan volna, mint maga!

Anna pillantása elrebbent róla. Idegesen belekortyolt az italába.

– Meglátogattam Amy Hart családját – kezdte egy kicsit túl gyorsan.

Sam szíve összeszorult. Lehet, hogy ez a valódi ok, amiért Edinburgh-be látogatott? Azért jött, hogy megbeszélje a nyomozása eredményeit, nem pedig azért, hogy támogassa az ő színpadi bemutatkozását? Ha őszinte akart lenni, mindig kissé túlzottnak találta Anna eltereléselméletét. Ugyanakkor érezte, hogy Anna magával ragadja, ahogy beszél, ahogy az arca elkomolyodik, miközben mesél neki Amy eltűnt mobiltelefonjáról és legjobb barátnőjéről, Louise-ról, aki utazni indult napokkal Amy halála után. Magával ragadó volt a történet, és Sam kezdett arra gondolni, milyen remek film kerekedne belőle, de aztán eszébe jutott, hogy Anna egy igazi gyilkosság után nyomoz, valódi holttesttel.

– Meg vagyok győződve, hogy Louise tud valamit – mondta Anna. – Ha Phil felhívhat még néhány hotelt, talán megtalálja.

– De hisz a lány bárhol lehet – vetette fel Sam. – India nagy ország, könnyen elveszhet benne az ember, és abból, amit mond, ennek a lánynak pontosan ez a terve.

– Szerintem tud valamit Amy haláláról – állította Anna szenvedélyesen.

– Csak azért, mert eltűnt a városból a haláleset után? – És otthagyta az álomállását és a családját… Sam eltűnődött ezen, a whiskyjét szopogatta.

– Még mindig azt hiszi, hogy ennek köze van hozzám? Az elterelés, meg minden?

– Számít ez?

– Hát, én fizetek érte – tréfált Sam.

– Tisztában vagyok vele, főnök! – vágta rá Anna.

Amikor a lány elmosolyodott, Samben hirtelen megrebbent a vágyakozás. Vajon mi vonzza Annában? Még csak nem is az esete. Túl éles, túl tudatos, túl kevéssé megbocsátó az emberek hibáival szemben. Vagy talán valójában ez az én esetem, gondolta, ahogy eszébe jutott Jessica. Érzett valami visszafojtott szenvedélyt Annában, amit furcsán vonzónak talált. Ritkán találkozott olyan nővel, akit nehezebb lett volna kiismerni. Több mint egy évtizedet töltött egy városban, ahol a nők „sekélyessé” tettek egy karriert; a pénz, a hírnév és saját külsejük megszállottjai voltak, semmi más nem számított. De egy ilyen nő, mint Anna? Sam gyanította, hogy éveket tölthetne a társaságában, és még akkor is csak a felszínt kapirgálná.

– Figyeljen, szeretném, ha a végére járna ennek a dolognak, tényleg szeretném! – mondta.

Nem hazudott. Soha nem találkozott Amy Harttal, és még arra is alig emlékezett, milyen volt a fényképen. De ismerte a lányoknak ezt a típusát: nagy hatalmú férfiak társaságában mozognak, aztán egyszer csak azt veszik észre, hogy eldobhatókká váltak.

– Köszönöm, Sam! – mondta Anna halkan. – Phil szerint ahhoz, hogy többet is megtudjon, a legjobb mód egy utazás volna Indiába, de ez nyilván pénzbe kerül, és a tiszteletdíját magára fogja számlázni.

Sam Annára nézett, és nem tudott másra gondolni a következő huszonnégy órával kapcsolatban, mint hogy vele szeretné eltölteni.

Úgy érezte, újabb izgalom keríti hatalmába: egy újabb kaland, egy újabb kör vár rá.

– Ez a lány, Louise. Keralában van, igaz?

Anna vállat vont.

– Azt hisszük.

– Magánál van az útlevele? – kérdezte Sam sürgetőn.

– Igen – ráncolta Anna a homlokát. – Repülővel jöttem fel ide.

– Remek – nyúlt a színész a telefonjáért. – Akkor menjünk, keressük meg őt!

– Micsoda?– nyílt tágra Anna szeme. – Hogyan?

– A repülőgépemen. Igazság szerint nem az enyém, csak részesedésem van benne – magyarázta a telefonját billegetve. – De most azonnal felhívhatom a pilótát, hogy megtudjam, szabad-e a gép.

– Maga viccel! – kapkodott Anna levegő után.

– Halálosan komoly vagyok! Azt hiszem, magának igaza van. Ez a Louise bujkál, és az anyja hazudozik; miért rejtőzne el, ha ne tudna valamit?

– De én nem mehetek el csak úgy Indiába! Hétfőn újra a munkahelyemen kell lennem.

Sam vágott egy grimaszt, mámorosnak és felszabadultnak érezte magát. A gondolattól, hogy holnap ilyenkor egy ismeretlen hotel balkonján állhat, és koktélt iszogathat egy gyönyörű, bonyolult nővel, úgy érezte magát, mint Cary Grant az ő való élet Hitchcock-filmjében.

– Oké, most péntek este van – mondta. – Ha a jet fel van töltve üzemanyaggal, és készen áll, legkésőbb holnap délután Keralában lehetünk. Vasárnap visszarepülünk, és hétfőn reggel kilenckor maga már az íróasztalánál ülhet, és elmondhatja mindenkinek, milyen kellemes, nyugodt hétvégéje volt.

Annán látszott, hogy még mindig tétovázik.

– Azt hittem, meg akarja tudni, mi történt Amyvel.

– Meg is akarom! – vágta rá a nő szenvedélyesen.

– Akkor menjünk!

– Hánykor indulnánk? – kérdezte Anna most már nagyobb meggyőződéssel.

– Beszélnem kell a pilótával, de az első lehetőséggel kimegyünk a repülőtérre.

– Vagyis most?

Sam látta, hogy ez megrémíti Annát, és nem akarta őt elriasztani.

– Lebonyolítok néhány hívást – mondta, és felállt. – Maga csak pihenjen, és igyon még valamit. Egyszerűbb volna, ha itt maradna. Két hálószoba van – tette hozzá gyorsan.

– De a bőröndöm és az útlevelem az én szállodámban van! – Anna szemében pánik tükröződött. – Jobb lesz, ha megyek. – Talpra ugrott. – Hívjon fel, amikor már tudja, hogy áll a helyzet! – tette hozzá, és kinyitotta a lakosztály ajtaját. – De mi lesz azzal az… Az ajtó bevágódott.

– …újabb pohár itallal? – fejezte be Sam a kérdését az üres szobának.

Aztán nevetésben tört ki.

45

– Na és pontosan ki ez a Deena Washington? – kérdezte Helen ingerülten, a magándetektíve jegyzeteiben lapozgatva.

Felnézett Mark Carringtonra, aki a terepjáró volánjánál ült. A Hamptons felé hajtottak a Sunrise Highwayen. Helen fáradt volt, elnyűtt az úttól, és bosszús, hogy egyáltalán New Yorkba kellett jönnie: nem ezért alkalmazott rendőrnyomozókat, mint amilyen Mark is? Carrington egy negyvenvalahány éves korábbi zsaru volt, aki azért lépett ki a testületből, hogy csatlakozzon Travis Simhez, a nagy tekintélyű, globális kockázatmenedzsment-céghez. Ha meg akartál találni valamit – egy személyt, egy számítógépes fájlt, egy eltűnt repülőgépet – , Travis Sim, pontosabban Mark Carrington megtalálta neked. Őt tartották a legjobbnak a szakmában. Ezért volt Helen különösen dühös rá. Korábban Mark mindig hibátlan munkát végzett neki: legyen szó akár háttérellenőrzésekről, tanúk jellemrajzáról, bizonyíték felkutatásáról, amelynek eltüntetése az Egyesült Államok jogrendjének gyomrába kapóra jött egyeseknek – a volt zsaru mindent gyorsan és nagy hozzáértéssel megoldott. Ez alkalommal azonban kudarcot vallott.

Mark beszámolója szerint téglafalba ütközött, amikor megpróbált valamit, bármit találni, ami a Stateside stábjának egyik tagját Jonathon Balonhoz kapcsolhatta volna.

– Mindenki befogta a száját – mondta Helennek a telefonban. – Úgy tűnik, rettegnek ettől a Spencer Reed nevű fickótól. Senki nem hajlandó beszélni.

Helen nem ülhetett összetett kézzel. Már csak néhány napja maradt a tárgyalások végéig, nem kockáztathatta – még a lehetőségét sem volt hajlandó mérlegelni –, hogy elveszítse a pert. A Donovan Pierce egész tekintélye ettől függött, és nem azért dolgozott ilyen sokáig és ilyen keményen a cégnél, hogy ez megtörténhessen. Tehát pénteken otthagyta a bíróságot, és egyenesen a JFK-re repült, eltökélten, hogy hétfőn olyan információval tér vissza Londonba, amely darabokra szedi a Stateside ügyét.

De most, hogy ott ült Mark rendetlen kocsijában, és figyelte, ahogy a férfi tömzsi ujjai a kormánykeréken dobolnak, ő maga pedig együtt dúdolja Springsteennel a „Born to Run” számot, egyáltalán nem volt meggyőződve, hogy ez be fog következni. Odanyúlt, és elkattintotta a rádiót.

– Ha a többiek közül senkit sem tudott szóra bírni, miért gondolja, hogy a lány bármit is elmond?

– Deena már nem magazinoknak dolgozik. Átment a tévéhez – magyarázta Mark, és újra bekapcsolta a rádiót.

A kocsi az autópályán araszolt Long Island South Fork félszigete felé. A forgalom lassan haladt, bedugult a gazdag New York-iaktól, akik a város párájából a tengerpartra menekültek. Helen már sokszor járt ezen a környéken, amikor partikon vett részt, vagy nagy hatalmú ügyfelek házában vendégeskedett, de soha nem értette meg, mi vonzó lehet abban, ha az ember az egész nyarát ennyi nagyképű bankár közé szorítva tölti, akik mind mások túlszárnyalásának játékát űzik: kinek van a legnagyobb háza, jachtja, bankszámlája. Öt magát sokkal jobban érdekelte a pénz csinálása, mint a vele való hivalkodás.

– Ez az? – kérdezte, amikor lekanyarodtak a főútról, és befordultak Bridgehampton városába.

Már majdnem hat óra volt, a nap a látóhatár felé lopakodott, de narancsszíne még fel-felvillant a nagy házak között, amelyek mellett elhaladtak. Mark befordult egy kis magánútra, ahol több volt a homok, mint az aszfalt, és megállította az autót egy galambszürke házikó előtt, kicsit messzebb a homokos parttól. Az épület alig volt több mint egy kunyhó, de olyan kilátással, amelyet Helen tippje szerint több mint harmincezer dollárért lehetett bérbe venni egy nyárra.

Mark és Helen kiszállt a kocsiból, és követte a ház körül vezető ösvényt. Zenét és nevetést hallottak a part halvány mandulaszín homokjára néző oldalról. Ahogy befordultak a sarkon, egy kis csoport tűnt eléjük: fiatal férfiak vászonnadrágban és kék ingben, lányok bikiniben és szarongban, mind egy hatalmas hússütő körül álltak, és bort ittak.

– Deena a vörös hajú azon a masszív faragott széken – mondta Mark.

A lány, amikor meglátta az idegeneket, felállt, és odalépett hozzájuk. Apró volt, törékeny, finom vonásokkal és szeplős, pisze orral.

– Deena Washington? – kérdezte Helen.

– Igen, én – felelte a lány, és rögtön védekezőállást vett fel.

– Helen Pierce – nyújtotta Helen a kezét. – Jogtanácsos vagyok a Donovan Pierce-nél, egy londoni jogi cégnél.

Deena Helenről Markra, majd újra visszanézett.

– A Balon-ügy – mondta. Állítás volt, nem kérdés. Megfordult, és integetve odakiáltott a barátainak. – Egy pillanat, és jövök, hagyjatok nekem egy burgert, oké?

Mark a szemöldökét ráncolva kimentette magát, és Helen, miután kibújt a cipőjéből, követte Deenát a homokos partra.

– Úgy tűnik, nincs meglepve, hogy itt lát – jegyezte meg Helen.

– Spencer a stáb minden tagjának, akár múltbéli vagy jelenlegi, kiadta, hogy nem beszélhet az ügyről, úgyhogy igen, felmerült bennem, hogy keresni fogja velem a kapcsolatot.

– És miért?

– Mert az a Jonathon Balon-cikk az én ötletem volt.

A hullámok zúgva ostromolták a partot, és egy hűvös szellő Deena arcába fújta fényesre kefélt haját.

– Nem tudom, megéri-e nekem, hogy beszéljek magával.

Helen azonnal tudta, mire céloz. Itt minden a pénzről szól.

Mosolygott.

– Azt akarja, hogy tanúként beidéztessem? Könnyen rákényszeríthetem, hogy vallomást tegyen!

Deena megállt, és szembenézett Helennel.

– Egy külföldi perben? Amikor már csak egy hét van hátra? Ezt nem hiszem!

Helen meglepődött a lány tájékozottságán. Szélhámos ez, egy igazi alkudozó!

– Biztosan meg tudunk állapodni – mondta.

– Attól függ, mit ajánl.

– Attól függ, mit mond el nekem – válaszolta Helen.

Deena megfordult, kibámult a tengerre.

– A magazin felvett egy új vezető szerkesztőt – kezdte. – Joanne Greent. Gyönyörű, tele ambíciókkal, de kívülről jött, egyáltalán nem voltak kapcsolatai a városban. – Helenre pillantott. – Nézze, azt az állást kapta meg, amelyet én szerettem volna, de arra gondoltam, jobb lesz barátnak, mint ellenségnek, úgyhogy a szárnyam alá vettem. Partikra jártunk, és bemutattam egy csomó embernek. Azt hittem, így több cikkem fog megjelenni a magazinban. De tévedtem – legalábbis eleinte.

Elhallgatott.

– Jo nem volt igazi döntéshozó a lapnál, ez Elizabeth Krantz, a vezércikkszerkesztő kiváltsága volt. Lizzie-vel soha nem jöttem ki, azt hiszem, nem tetszett neki, hogy több partira kapok meghívást, mint ő, úgyhogy nagy élvezettel utasította el a vezércikk-elképzeléseimet, újra meg újra meg újra. Amíg… – Amíg mi történt?

– Amíg Jo nem feküdt le Spencerrel.

Helen szeme nagyra nyílt, és Deena mosolygott.

– Jo hirtelen könnyedén felülbírálta Lizzie vezércikkekkel kapcsolatos döntéseit. Egyszer csak kezdtek az anyagaim megjelenni a magazinban.

– És ekkor született meg a Jonathon Balon-sztori ötlete?

Deena bólintott.

– Az akkori barátom mesélt nekem a milliárdos britről és az ingatlanbirodalmáról, amelyet londoni gengszterekhez fűződő kapcsolataira épített. Szenzációs történetnek tűnt – az is, szenzációs történet! Elmeséltem Jónak, de ő azt mondta, nem elég nemzetközi.

– Ki volt a barátja? – kérdezte Helen, növekvő izgalommal.

Már érezte, hogy Mark végül is aranyra lelt.

– Egy londoni. Fotós. Valamiért gyűlölte Balont, és minden erejével azon volt, hogy a történet megjelenjen. Gondolom, valami bosszúról lehetett szó.

– Na és maga hogy kerülte meg Jót?

Deena önelégülten mosolygott.

– A barátom éppen kiköltözött a village-beli lakásából. Remek hely, befagyasztott bérleti díjjal, és szoros barátságban a háziúrral. Jo azt mondta, hogy beszél Spencerrel, és megjelenteti a cikket, ha a barátom biztosítja, hogy a lakást ő kapja meg.

Helen próbált semleges arcot vágni, de lelki öklével a levegőbe bokszolt. Pontosan egy ilyen áttörésben reménykedett!

– Miért nem maga írta meg a történetet?

– Mert nem tudtam eleget Balonról. A barátom azt ajánlotta Jónak, hogy használja az egyik régi haverját Londonból. Ted Francist.

Francis az egyik vádlott-társ volt a főszerkesztő és a Steinhoff Kiadó mellett.

– A barátom telefonált Tednek, és azt mondta, szerzett neki valami munkát a Stateside magazinnál. Minden komoly újságíró szeretne megbízást kapni a Stateside-tól. De a megállapodás arról szólt, hogy pellengérre kell állítania Balont.

– A barátja – mondta Helen. – Szükségem van a nevére.

Deena felnevetett.

– Tudom, de ahogy mondtam, meg kell hogy érje nekem.

Helen összeszorította az ajkát. Rendszerint rövid úton megszabadult az ilyen Deena Washington-féle szerencsevadászoktól, de tudta, hogy kifut az időből.

– Mit akar, Deena?

– Ennek a helynek a bérleti díja egy nyárra nem olcsó – mondta a lány, fejével a ház felé intve.

Helen beszívta az éles, sós levegőt. Tudta, hogy Deena megosztja a költséget néhánnyal a hússütő körül lebzselők közül.

– Oké, mennyi a bérlet magára eső része? Ötezer dollár?

Deena a fejét rázta.

– Ötezer dolcsi azért, hogy magamra uszítsam Amerika legbefolyásosabb főszerkesztőjét? Ugyan már!

– De már a tévében dolgozik, Deena! Mit érdekli magát Spencer?

– Spencernek minden magas helyen vannak barátai. Teljesen biztosra veszem, hogy egyetlen telefonhívással ki tud cseszni velem, ha úgy dönt. Nem, az egész bérleti díjat akarom!

Negyvenezer dolcsit.

Helen nagyot nyelt.

– Adok magának tizenötöt.

Deena megint csak a fejét rázta.

– Úgy tippelem, hogy mindenképpen meg akarja nyerni ezt az ügyet. Különben miért jött volna Amerikába egy per kellős közepén? Az egész pénzt akarom, vagy semmit sem kap!

– Rendben – adta be a derekát Helen. – A kollégám megbeszéli majd magával, amikor visszaérünk a házhoz.

Mindig gondosan kerülte, hogy belekeveredjen az ilyen természetű üzletekbe; ez nagyon hasznos gyakorlatnak bizonyult. Azonkívül Mark Carrington abban is szakértő volt, hogyan kell a szükséges pénzösszegeket egy tucat számlán és ugyanannyi országon keresztül mozgatni, ezért ha valaki le akarta nyomozni a pénzek eredetét, soha nem jutott el Helenhez. A lányra vetette acélos pillantását.

– A barátja nevét akarom, Deena!

Deena egy pillanatig tétovázott, aztán megrántotta a vállát.

– Dominic Bradley – bökte ki. – Az Eleven Street Stúdiósnál dolgozik a városközpontban, nagyrészt divattal foglalkozik, de most augusztus van, és a divatszakmában mindenki nyaralni ment, úgyhogy szerintem Londonban lehet, rokonlátogatáson.

Helen mosolygott, miközben visszasétáltak a házhoz.

– Csak kíváncsiságból kérdem, miért mondta mindezt el nekem, amikor Spencer az összes munkatársának megparancsolta, hogy fogja be a száját?

– Spencer egy szemét alak, azért! – mondta Deena indulattal. – A bólogató Jánosokat lépteti elő, na és mindenkit, aki leszopja a farkát. Kilökte Lizzie-t, és Jót ültette a helyére, és mivel ott volt Spencer, hogy kinyissa az ajtókat előtte, Jónak már nem volt szüksége rám. Abban a pillanatban, ahogy ez megtörtént, Spencer behívatott az irodájába, és közölte, hogy elbocsát. – Helenhez fordult, arca égett. – Készítse ki azt a faszt! Megérdemli a bukást!

Helen mosolygott, és bólintott. A lány nagy ügyeskedő, de valójában naiv. Ha a Stateside elveszti a pert, annak Spencer Reedre személyesen kevés, vagy semmi kihatása nem lesz. Ugyan felingerelte Jonathon Balont, de Balon csak egy nagy hal London kis tavában, és Spencer magasabb körökben mozog.

– Maga csak ne aggódjon! – mondta Helen, és visszabújt a magas sarkú cipőjébe. – Alaposan kikészítjük!

De először találnia kell egy fotóst.

46

Anna mosolygott, amikor a jóképű steward egy újabb pohár pezsgőt nyújtott át neki.

– Köszönöm, Martin! – mondta, és figyelte, ahogy a férfi elimbolyog a Cessna jet keskeny folyosóján.

– Hé! – nevetett Sam, aki szemből, egy krémszínű bőrülésből nézte a jelenetet. – Hagyja abba a flörtölést a legénységgel!

– Azt hiszem, nem vagyok az esete – suttogta Anna, aki látta, hogy Martin egy másik jóképű stewarddal enyeleg a kabin végében.

– Biztos, hogy meg tudná téríteni! – ugratta Sam, és egy maroknyi kövér kesudiót tömött a szájába.

Anna hátradőlt az ülésében, a pezsgőjét szopogatta, és azon tűnődött, nem kéne-e megcsípnie magát. A hozzá hasonló unalmas ügyvédeknek soha nem jut osztályrészül, hogy a napot egy magánrepülőgépen töltsék egy Sam Charleshoz hasonló hollywoodi szívtipróval. De most még ennél is többről van szó, ugye nem téved? Ahogy csevegtek és kuncogtak, flörtöltek és ugratták egymást, ezt távolról sem lehetett normális ügyvédügyfél kapcsolatnak nevezni, különösen hogy a Donovan Pierce-nél senki még csak nem is sejtette, hogy Anna eltűnt. Helen Pierce idegösszeomlást kapna, ha tudná, hogy éppen India felé repül a cég egyik legfontosabb kliensével. Anna nem tehetett róla, mesésen érezte magát, miközben Sammel beszélgetett, hallgatta a történeteit Hollywoodról, NyugatLondon egyik munkásnegyedében töltött gyerekkoráról és a küzdelmeiről, hogy színész lehessen. Attól, hogy ilyen intim részleteket tudott meg egy ilyen zárt helyen, olyan érzése támadt, mintha csak ők ketten lennének a világon. Próbálta bemagyarázni magának, hogy pusztán üzleti ügyről van szó, de ez nem volt – nem lehetett– igaz! Ahogy Sam ránézett. Amilyen a légkör volt közöttük, mintha már évek óta ismernék egymást. De talán Sam mindenkivel ilyen. Nem ez az, amiben olyan jók a hírességek? Hogy el tudják hitetni veled: te vagy a legfontosabb személy közel s távol?

– Tehát ez valóban a magáé? – kérdezte, és poharával körbeintett a jet krémszínű bőr luxusberendezésén.

– Nem igazán – mosolygott Sam önelégülten. – Csak azért mondom, hogy a magához hasonló emberek kellően eltátsák a szájukat! Másokkal osztozom rajta a Netjets-tulajdonosok program keretében.

– Csak része van benne? – Anna vigyorgott. – Engem csalárd fondorlattal hoztak ide! Hogy maga micsoda földönfutó!'

– Ne kezdje! – mosolygott a férfi. – Jess mindig megpróbált meggyőzni, hogy azonnal vegyünk egyet.

Természetesen irracionális gondolat volt, Anna mégis kezdte őszintén utálni Jessica Carrt. Sam nyilván nem a legelőnyösebb színben festette le volt barátnőjét, de tényleg egy kapzsi, kizárólag önmagával törődő fenevadnak tűnt. Vagy talán Anna csak azon bosszankodott, hogy Sam rendszeresen megemlíti a nevét, mint egy nemrégen elvált férfi egy randevún. Ez nem randevú, emlékeztette magát. De az ördögbe is, pontosan olyan, mintha az volna!

– És tud repülőgépet vezetni?

Sam belekortyolt a vodka-tonikjába.

– Nem igazán. Jess befizetett minket néhány magánórára. Hallotta, hogy Angelinának van pilótaengedélye, és nem szeretett volna lemaradni. Azt akarta, hogy ez is egyike legyen a közös dolgainknak.

– És maga is akarta?

– Nem. Csak egy jó interjúalkalmat jelentett egy magazinnak.

Nevettek.

– Na és magával mi a helyzet? – kérdezte Sam.

Anna megvonta a vállát.

– Én nem tudok repülni, és nincs jetem. Még egy csöppnyi részesedésem sincs egy gépben.

– És mit szeret csinálni? A munkán kívül?

– Semmi olyan izgalmasat, amivel maga foglalkozik.

– Miért?

– Mert maga egy filmcsillag, én meg egy ügyvéd vagyok Richmondból.

Sam nézte őt, játékos mosoly vibrált az ajkán.

– Rajta, meséljen nekem valami érdekeset magáról!

Legalább mondjon el valamit, amit nem tudok. Barát?

– Nincs – válaszolta Anna egy leheletnyit túl gyorsan.

Vajon miért kérdi ezt Sam? Lehet, hogy tényleg érdekli a magánélete?

– Mi történt azzal az újságíró fickóval? Akivel nem akart beszélni?

Anna hangosan köhögni kezdett.

– Azt hiszem, mennél kevesebbet emlegetjük, annál jobb.

– Na és mi volt azóta?

Anna elfintorodott.

– Attól tartok, nem sok. Igazán nincs ilyesmire időm.

– Azt kell mondjam, hogy ez nagy kár! – Sam kék szemével fixírozta a lányt.

Anna érezte, hogy kiszárad a szája. Mit akar ezzel mondani? – Kár? – kérdezte. – Miért?

– Arra gondoltam, hogy összehozom Martinnal – vigyorgott a férfi.

Anna hozzávágott egy párnát.

– Ebből elég, most aludni fogok! – Az alvómaszkjáért nyúlt. – Keltsen fel, amikor a paradicsomba érünk Keralát nem lehetett éppen a paradicsomnak nevezni, de nem esett messze tőle. Buja és trópusi volt a táj, sűrű dzsungel nyomult feléjük minden oldalról, miközben a légkondicionált taxi a Cochin repülőtérről Alappuzha üdülővárosa felé gurult a kanyargó utakon. Anna, aki felfrissült a szunyókálástól, kibámult a kocsi ablakán, elbűvölte a vidék. Az olvasmányaiból ismert poros, elszegényedett Indiára számított, de Kerala éppolyan életteli és színes volt, mint a növényzet. A termések mélyzöldje, ahogy elhajtottak egy teaültetvény mellett, egy szári kanárisárgája, vagy skarlátvörös virágok apró bokrai. A falvak, amelyeken keresztülvágtak, kicsik, de rendezettek voltak, a házak tiszták, fehérre festettek. Gyerekek integettek nekik szépen vasalt iskolai egyenruháikban, ahogy elhaladtak mellettük. Olyan volt, mint az édenkert, csak Coca Colareklámokkal teletűzdelve.

Végül megérkeztek Alappuzhába, egy élénk turistaközpontba az ország délkeleti partján, amelyet a víz több kilométer hosszú holtágai szabdaltak keresztül-kasul, és mind egy sárga strand hosszú csíkjához és a csillogó Arab-tengerbe belenyúló rozoga mólóhoz futottak le.

– Hű, nézze a világítótornyot! – lelkesedett Anna, a földnyelv végén álló, piros-fehér csíkos építményre mutatva. – Tüneményes ez a hely!

– Ne felejtse el, miért vagyunk itt, Judith Chalmers{1}! – szólt rá Sam, amikor megálltak egy útkereszteződésnél, és a hátizsákos fiatalokat figyelték, akik sortban és szandálban őgyelegtek a főutcán. – Bármelyikük lehet Louise Allerton. Túl hosszú utat tettünk meg ahhoz, hogy a keresés helyett elvonja a figyelmünket a táj!

Anna bólintott.

– Akkor hát jöjjön a Sea View Hotel. Pronto!

A Sea View Hotel lazacrózsaszín volt, korlátai omladoztak, a festék pergett róla. Szó sem volt kilátásról a tengerre, igazság szerint semmire sem volt kilátás, csak egy mezőgazdasági eszközöket kínáló áruház hátsó frontjára.

– Maga inkább maradjon itt – mondta Anna, és kiszállt a taxiból.

A kocsi hűvöse után szinte fizikai sokk érte, és érezte, hogy azon nyomban izzadni kezd.

– Miért? – kérdezte Sam, a homlokát ráncolva. – Szeretnék detektívet játszani!

– Mert ez a hotel tele van hátizsákos turistákkal, és szinte biztos, hogy azonnal felismernék. Más sem hiányzik, mint hogy megsúgják a Sunnak, hogy Keralában van!

– Na és? Lehetnék itt egy wellnessnyaraláson.

– De nem a városnak ebben a fertályában! – állapította meg Anna körbepillantva. – Ahogy ez kinéz, itt órára lehet ágyat bérelni.

– Oké – adta meg magát Sam. – De ha kiabálást hallok, nem fogok a rendőrökre várni!

– Ó, én hősöm! – nevetett a lány.

A vendégház talán valaha jobb napokat látott, de az is lehet, hogy mindig piszkos és zsúfolt volt, a levegőt megtöltő pacsuliillatával. Néhány fiatal európai lebzselt a hallban, kis poharakból teát ittak, hátizsákjuk a lábuknál hevert, de ettől eltekintve a Sea View csendes volt. Anna odasétált a recepcióhoz, ahol egy összeaszott indiai férfi ült kifakult, smileys pólóban. Minden érdeklődés nélkül nézett Annára, mire ő elővett egy ezer-rúpiás bankjegyet, és letette a pultra.

– ’ben segíthetek? – kérdezte a férfi, le nem véve szemét a pénzről.

– Egy fehér angol lányt keresek, a neve Louise Allerton. Itt lakott hat hónappal ezelőtt.

A férfi a pénz után nyúlt, de Anna néhány centit visszahúzta. Végül az indiai felpillantott rá.

– Rengeteg angol jönni ide. Nem emlékszem nevekre.

– Nincs nyilvántartásuk a vendégekről?

A férfi szinte észrevehetetlenül elmosolyodott.

– Ez nem a londoni Ritz, hölgyem!

Anna felvette a bankjegyet, és kettéhajtotta.

– Kár.

– Oké, oké – sietett most a menedzser. – Menjen, beszéljen! Amberrel az apartmanban ott hátul. Ő régóta itt. Talán ismeri a lányt. Most nincs itthon. A fagylaltozóban dolgoz a parton.

– Köszönöm!

Anna átadta neki a pénzt, és visszasietett a taxihoz.

– Louise? Hát persze hogy emlékszem rá! – mondta Amber, egy bohó külsejű, barna lány, miközben az üres mongoose-os üvegeket szedte össze az asztalokról. Megtörölte homlokát a csuklójával, amitől számtalan karkötője csilingelni kezdett?.

– Ugyanazon a héten érkeztünk Keralába, és két hétig egy szobában laktunk. Ő továbbment. Én maradtam a Sea View-ban a lakásban, amelyet a kertben adnak ki.

– Tudja, hová költözött? Amber az orrát ráncolta.

– Bajban van, vagy ilyesmi?

– Miért kérdezi?

– Csak egy sugallat. – Sokatmondón mosolygott, és átvetette a törlőrongyot a vállán. – És miért keresi?

– Aggódunk érte.

– Ki az a mi?

– Barátok, család – mondta Anna határozatlanul. – Teljesen váratlanul otthagyta az állását.

Amber nevetett.

– És ezt furcsának találja? Én ezt naponta kétszer, talán háromszor is hallom itt kint. Kerala tele van olyan emberekkel, akik kiszálltak a mókuskerékből. Ez még nem jelenti azt, hogy aggódni kell értük.

– Még ha így is van, hogyan léphetnék kapcsolatba vele? – erősködött Anna.

Amber sóhajtott, válla lekókadt, mintha megviselte volna a hőség.

– Úgy tudom, hogy Lou szépséggel foglalkozó újságíró volt odahaza. Spaterápiákról, ilyesmikről írt. Amikor utoljára hallottam róla, ayurvédikus szépségtanfolyamra készült. Azt mondta, ha elvégzi, visszajön, és megmasszíroz. Azóta is várom!

– Nem emlékszik, hol volt a tanfolyam?

– Green akármi oktatóközpont. Nem emlékszem a pontos nevére.

Anna máris az iPhone-ján pötyögött, kereste az összes ayurvédikus oktatóközpontot egy ötvenmérföldes sugarú körben.

– Ne felejtse el megmondani neki, hogy még mindig szeretném azt a masszázst! – kiáltott utána Amber, miközben figyelte Annát, aki a várakozó taxi felé futott.

Raj, a sofőrjük ismerte a falut, ahol a Green Leaves ayurvédikus iskola volt, és azt tanácsolta nekik, hogy inkább komppal, mint közúton menjenek. Letette őket a kikötőnél, kifehéredett pallók elkopott összevisszaságánál, ahol mintegy ötven ember zsúfolódott össze, és mind próbálta keresztülpréselni magát a stégen egy furcsa, lapos hajóhoz, kiabálva, hogy a pöfögő motortól hallani lehessen a hangját. A komp olyan volt, mint egy vas cipősdoboz, motorházzal az egyik végén, és egy rozsdás kéménnyel, amelyik olajos füstöt okádott.

Anna kinézett a köztük és a túloldal között húzódó, széles, barna vízfelületre.

– Gondolja, hogy ez a valami tényleg átjut oda? – kérdezte kétkedve.

– Nocsak, hová lett a kalandvágya? – nevetett Sam, és megragadta a kezét, hogy a fedélzetre segítse.

Amint elindultak, a motor fogvacogtató csörgéséből ritmikus dobolás lett. A hajó oldalán ültek, lábuk kilógott a víz fölé, figyelték, ahogy eltűnik a város, majd dzsungel és mangroveültetvények foglalják el a helyét. Anna arra számított, hogy napfürdőző krokodilokat fog látni, de meg kellett elégednie egy árva bivallyal, amelyik a víz szélénél ivott. Aztán beértek Kumolrulába, egy kis faluba a Vembanad-tó túlsó partján.

Nem volt nehéz a Green Leavest megtalálni, mivel néhány kunyhótól és háztól eltekintve, ez volt az egyetlen épület, amelyik a mólóról látszott: egy lapos, meglehetősen jellegtelen konstrukció, sötétkék vászontetővel a bejárat felett.

– Segíthetek? – kérdezte egy indiai nő, amint beléptek, hálásan a légkondicionálásért. – Masszázs vagy kezelés?

Negyven körül járhatott, rövid, vörös haja volt, és fekete vászoninget viselt.

– Louise-t keressük – mondta Sam, és a legszebb hollywoodi mosolyát villantotta rá. – Itt van?

A nő a fejét rázta.

– Ma csak félnapos az oktatás. Otthon lesz, vagy azt hiszem, egy vendégházban is dolgozik a tó mellett. – Meg tudná mondani, hol lakik?

Louise Allerton kint volt a ház előtt, amikor odagördültek, a lesült, szőke lány egyszerű, zöld zsákruhát viselt, és mosott holmikat akasztgatott le a két vastag ágú fa közé kifeszített kötélről. Akkor is folytatta a munkáját, amikor Sam és Anna kiszállt a kocsiból, és elindult felé.

– A jóga miatt jöttek? – kérdezte, és felkapta a kosarát; – Mert ma nem tartok órákat… A francba, maga Sam Charles!

– Igen, az vagyok.

Sam mosolygott, szemmel láthatóan hízelgett neki, hogy végre felismerték. Anna a szemét forgatta.

– Hűha! A Kék vér az egyik kedvenc filmem! – dadogta Louise.

– Igazság szerint az enyém is. Mármint filmezni volt jó – tette hozzá Sam. – Különben utálom a saját filmjeimet nézni.

– Tényleg? És miért? – kérdezte a lány, de aztán Anna színpadiasan elköhögte magát, és kinyújtotta a kezét.

– Anna Kennedy vagyok.

– Értem – mondta Louise bizonytalanul.

– Mr. Charles ügyvédje.

Louise most idegesnek tűnt.

– És azért kerestek fel, mert…

Kövér esőcseppek kezdtek az ösvényre hullani. Egy, aztán három, aztán egyszerre vagy egy tucat. Anna felfelé pislogott, túl későn látta meg a nehéz, fekete felhőket.

– Bejöhetnénk egy percre? – kérdezte Sam, és megrázta a vállát, mert az eső kezdte átáztatni az ingét.

Louise hallgatott, aztán a ház felé intett, és mind befutottak. A lány letette a ruháskosarat a sarokba, és becsukta a spalettákat.

– Hozhatok önöknek teát? – kérdezte, észrevehetően bizonytalanul, hogyan viselkedjen egy hírességgel a házában.

– Talán rögtön a lényegre térhetnénk – mondta Anna kedvesen. – Amyről van szó. Amy Hartról.

Louise nem felelt, egyszerűen elfordult, és kezdte kiszedni a ruhákat a kosárból, összehajtogatta, és egy polcra rakta őket. Az eső dobolt a spalettákon és a ház tetején. Először lassan és kitartóan, aztán gyorsult az üteme, míg dübörgéssé erősödött.

– Miről van szó? – kérdezte végül, és visszafordult feléjük. – Kutatómunka egy filmhez, vagy ilyesmi?

– Nem, csak szeretnénk tudni, mi történt Amyvel – mondta Sam.

– Mit izgatja az magukat? – csattant fel Louise, csípőre tett kézzel. – Nem ismerték őt. Egyikük sem ismerte! Akkor miért nem maradnak ki olyan ügyekből, amelyek nem tartoznak magukra?

Anna elkapta Sam aggódó tekintetét. Nem tudta, mire számított a férfi, hogyan fog ez a dolog lezajlani, de abban biztos volt, hogy ha Louise eléggé megijedt ahhoz, hogy sutba dobja a karrierjét és a családját, és átrohanjon a földgömb túlsó felére, akkor bárkivel félni fog beszélni az ügyről, hogy egy filmcsillagot és egy ügyvédet már ne is említsünk, akik szó szerint az utcáról estek be.

– Nézze, tudom, hogy ez megrémítheti egy kicsit – mondta gyengéden. – De azért vagyunk itt, mert Ruby, Amy húga megkeresett engem a tárgyalás után.

– Miért? – kérdezte Louise.

– Ügyvédet akart fogadni, aki megfellebbezi a tárgyalás eredményét.

Louise megint elfordult, most tányérokat kezdett rakosgatni a mosogatóba.

– És tőlem mit akarnak? Én nem tudok semmit!

– De elmondhatja nekünk, amit gondol – bátorította Sam.

Louise elfordította a csapot, aztán hirtelen elzárta, és megpördült, hogy újra szembenézzen velük.

– Nézzék, alig láttam Amyt a halála előtti hónapokban.

– De jó barátnők voltak, nem így van? – kérdezte Sam.

– A lakótársam volt egy rövid ideig; akkoriban nagyon aranyos volt – mondta most Louise, és mosoly kúszott az arcára. – De a vége felé? Már nem volt sok közös dolgunk.

Partilány lett, és megvolt a maga célja.

– Célja? – adta a szót a szájába Anna.

– Gazdag férfihoz akart feleségül menni – mondta Louise. – Olyan emberekkel kezdett mászkálni, akik hozzásegíthették a szándékához.

– Ugye egy gazdag férfival randevúzott akkortájt, amikor meghalt?

– Nem tudom! – vágta rá Louise.

– Az életem szarrá ment nemrégen, és semmi mást nem akartam, mint elmenekülni – próbálkozott Sam kedvesen. – Elhúztam egy szigetre a semmi közepén. És tudja, mire jöttem rá, mialatt ott voltam? Hogy nem számít, hová mész, a problémát cipeled magaddal. Egyszerűen nem lehet elmenekülni!

Néhány pillanatig mindnyájan hallgattak. Az eső úgy ugrált a tetőn, mintha egy üstdobot püfölnének. Anna nem azért jött el ilyen messzire, hogy hagyja a lányt sünné gömbölyödni és elrejtőzni, bármennyire meg van rémülve.

– Louise, szerintem maga tud valamit Amy haláláról – mondta. – Hogy miért ölhették meg.

– Nem tudom!

– Akkor miért tűnt el Angliából három nappal a tragédia után? Miért hazudik a mamája arról, hogy maga hol van? És maga miért tesz úgy, mintha mindez mit sem számítana?

– Mi volna, ha elmennének?

– Ha ezt akarja – engedett végül Anna. – De nézze, én csak egy ügyvéd vagyok, ő pedig egy színész. Aligha az MI6-től jöttünk, mégis elég könnyen magára találtunk. Ha egy pénzes és befolyásos valaki ki akarja nyomozni a maga hollétét, higgyen nekem, ő sem fog kudarcot vallani. Értem én, hogy meg van rémülve, de Samnek igaza van: nem menekülhet örökké. És bármit tud, mi a segítségére lehetünk.

Homályos volt a fény a kis házban, de Anna látta, hogy Louise most sír. Odalépett hozzá, és a lány a karjába vetette magát, a vállán zokogott. Végül beszélni kezdett.

– Amy és én jóban lettünk az első pillanattól, amikor megismertük egymást. Rengeteg közös vonás volt bennünk, szerettünk inni, nevetni, imádtuk a londoni partikat. Beköltözött a lakásomba, kellett egy kis segítség a bérleti díjnál, és minden este elmentünk valahová, az összes bemutatóra és bulira, ahová meghívást kaptunk az én munkám és az ő modellkedése révén. De Amy nagyon céltudatos volt. Egy gazdag férfit akart kifogni magának, és kezdett menőbb helyekre járni, mint ahová én meghívást tudtam szerezni. Néhányszor elmentem vele, de csak egy halom kéjsóvár vénembert találtam, akik szerettek volna egy kicsit félreizélni. És aztán Amy találkozott valakivel. Csak annyit tudok, hogy Peternek hívták. Folyton az ment, hogy Peter így, meg Peter úgy. Ragozta az összes helyet, ahová a férfi elvitte, az összes cuccot, amiket Peter vett neki. Amy soha nem mondta meg nekem a vezetéknevét – úgy tűnt, hogy nős, ezért eltitkolta a részleteket, hogy kiről van szó –, de az azért kiderült, hogy a fickó gazdag és befolyásos.

Felnézett Annára.

– Gilbert Bryce egyik barátja volt ez az ember?

– Nem hiszem, de Amy azt mondta, hogy egy vidéki partin ismerte meg, ahová Gilbert vitte el.

– James Swann partijáról van szó?

– Nem tudom. Sajnálom.

Anna csalódottan lehajtotta a fejét.

– Tud még bármi mást Peterről?

– Amy szerelmes volt belé, ez világosan látszott. Azt mondta nekem, hogy egy pillanat alatt hozzámenne feleségül.

– De a férfi már nős volt.

– Azt hiszem, Amy többet várt tőle, különösen azután, hogy a pasas megvette neki azt a bomba lakást a Temze mellett. De amikor Peter azt mondta, hogy nem hagyja el a feleségét, Amy rémesen bedühödött rá. Megfenyegette.

– Mivel?

– Azzal, hogy elmondja a feleségének.

– És elmondta?

Louise bólintott.

– Mondtam neki, hogy ne tegye, de ő eltökélt volt. Tudta, hol lakik Peter, és küldött a feleségnek egy levelet, amelyben azt írta, hogy a férjének viszonya van.

– És ez, úgy látszik, nem működött.

– Nem. De Amy nem adta fel egykönnyen. – Louise vékony karjával átfogta a lábát, és a térde fölött nézett Annára. – Körülbelül egy héttel azelőtt, hogy Amy meghalt, elmentünk inni valamit. Megkérdeztem, hogy áll a dolog Peterrel, és ő azzal a kis mosollyal nézett rám, mintha igazán boldog volna. Azt kérdeztem: „Eldöntötte végre, hogy elhagyja a feleségét?”, mire azt válaszolta, hogy nem, de csak idő kérdése, és megteszi.

– Miből gondolta? Hiszen már próbálkozott azzal, hogy beárulta a feleségnek, de az sem segített.

– Amy tudott még valamit róla. Valamit a munkájáról.

– Sejti, hogy mi volt az? – kérdezte Sam.

Louise a fejét rázta.

– Kiderült, hogy Peter egyik közeli barátja öngyilkosságot követett el két hónappal korábban. Peter kétségbe volt esve. Tulajdonképpen összeomlott Amy előtt. Zokogott, és azt hajtogatta: „Az én hibám volt, az én hibám volt!” – Mély lélegzetet vett. – Amy megtudott valamit Peterről, és megfenyegette, hogy elmegy, és kitálal a sajtónak. Zsarolta őt. Mindenre képes lett volna, hogy Peter elhagyja a feleségét, és már nem maradt más eszköze, amivel rákényszeríthette.

– Ezt mondta magának?

Louise bólintott.

– Mondtam neki, hogy ne legyen őrült, de iszonyú önfejű volt. – Újra sírva fakadt. – Bárcsak sikerült volna lebeszélnem, akkor még ma is élne! Az az ital. Az volt az utolsó alkalom, amikor beszéltem vele. Egy hét múlva halott volt.

– Gondolja, hogy Peter ölte meg?

– Ő fizette a lakást, úgyhogy azt hiszem, volt hozzá kulcsa. De ha nem volt, Amy akkor is beengedte volna. Talán csak veszekedtek. Talán Amy tényleg elcsúszott. Talán nem gyilkosság volt, de Peter egyszerűen kisétált, anélkül, hogy visszanézett volna.

– Mi volt Amy kezében Peter ellen? Nem tudja?

– Nem. Ha tudnám, talán már én is halott lennék.

– Ezért van itt Indiában? – kérdezte Sam.

A lány bólintott.

– Amikor Amy meghalt, megijedtem. Talán túlreagáltam a dolgot azzal, hogy idejöttem, de szerettem volna távol lenni az egésztől. Azt hiszem, gyáva vagyok.

Merev háttal felállt, odalépett a spalettákhoz, és kitárta őket.

– Elállt az eső – szimatolt bele a levegőbe. – így szokta, vége, mielőtt az ember egyet pislantana. Ha sietnek, elérhetik az ötórás kompot.

47

Sam és Anna meg sem szólalt a hajón visszafelé Alappuzhába. Raj várta őket a kikötőben. Beszálltak a taxiba, mindketten a gondolataikba merülve.

– Hová, főnök? Ajuntába? – kérdezte a sofőr.

– Ajunta a hotel? – érdeklődött Anna.

Sam vállat vont.

– Azt hiszem. Azt kértem Joshtól, hogy valahol a turistacsapástól távol foglaljon nekünk szállást.

Meglepődtek, amikor Raj kifordult a városból, majd letért a főútról, és végigbukdácsolt egy sor poros csapáson, ahol a dzsungel annyira közel merészkedett, hogy pálmalevelek és kúszónövények súrolták a taxi oldalát.

– Hát ez tényleg messze van a kitaposott úttól! – jegyezte meg Anna, aki szerette volna tudni, hová viszik őket.

Végül megálltak az egyik csatornaszerű vízi út mellett. Anna a kocsi mindkét oldalán kinézett, de semmi hotelhoz hasonlót nem látott.

– Raj, hol vagyunk? – kérdezte Sam aggodalmasan.

A sofőr csak vigyorgott, és kitárta az ajtót.

– Ajuntában – mondta, és egy hajóra mutatott. – Keralában ketuvallumnak nevezzük őket. Ezekben a legjobb megszállni, ha ez ember a világnak ebben a végében csatangol.

Sam nem tűnt lelkesnek, amíg a hajóra nem léptek.

– Hűha! – füttyentett, amikor meglátta a fényűzően megépített jármű belsejét.

A nagy csónak körülbelül harminc méter hosszú volt, tíkfából és nádból készült, hajlított tetővel. Boltíves ablakokat vágtak a gyönyörű faborításos falakba, a tat és az orr is nyitott volt. Egy rövid hajóhíd alján két, krémszínű száriba öltözött mosolygó nő várta őket gyümölcsökkel díszített művészi koktélokkal.

Raj felhozta a fedélzetre a csomagokat, és odament egy kékfehér sapkát viselő, aggastyánnak tűnő férfihoz.

– Ő Sanjiv kapitány, ő fog ma este gondoskodni magukról. Holnap itt leszek, várom a hajót. De ha bármire szükségük van – bármire!, tette hozzá sokatmondó kacsintással –, forduljanak a kapitányhoz.

Meghajolt, és elindult a hajóhídon felfelé.

– Sam, ez elbűvölő! – lelkesedett Anna, amikor végigsétáltak a hajón.

Két hálószoba volt; a nagyobbikban egy hatalmas, sötét faágy állt a mozdulatlan, zöld vízre néző, nyitott ablakkal szemben, amelyet csak egy vékony fátyolfüggöny takart.

– Legyen ez a magáé – ajánlotta fel Sam. – Majd én meghúzom magamat a szolgák között – tréfált, bár a kisebb szoba sem volt kevésbé pazar a karmos lábú fürdőkádjával és nyitott zuhanyozójával.

Visszasétáltak, és felmentek a felső fedélzetre, ahol már megterítettek nekik egy asztalt vacsorára. Anna észrevette, hogy a hajó közben elindult a vízen lefelé. Felkapaszkodtak néhány falépcsőn a hajóhídra, ahol a kapitány a kormánynál állt, szeme meredten bámult előre, miközben a fehér liliomokkal teleszórt vízen siklottak.

Mindketten elvonultak, hogy átöltözzenek a vacsorához. Anna egy türkiz ruhát vett fel, amelyet a repülőtéren átrohantában vásárolt. Sam mezítláb jött föl a fedélzetre, vászonnadrágban és halványszürke pólóban. A nap lebarnította az arcát, kiemelte szeme kékjét; Annának az első alkalom jutott eszébe, amikor meglátta őt a jacht korlátjánál Caprin. Azon tűnődött, hogy lehet egy férfi ennyire jóképű.

– Nos, nem tudom, magának mi a véleménye, de nekem szükségem van egy italra – mondta.

Leültek az asztalhoz, ahol behűtött bor várta őket egy jegesvödörben. Összecsendítették a poharukat, és figyelték, ahogy a rizsföldek és kókuszültetvények elsuhannak mellettük, és a növekvő homályból ősi templomok sziluettje bontakozik ki. Anna érezte, hogy beleborzong a hely varázsába. Egy tál gyümölcs volt az asztalon – csillaggyümölcs, licsi, ananász – , és ők némán szemezgettek belőle, miközben a nap lebukott a horizonton, rózsaszínre és mályvalilára festve a felhőket, csillogó levendulakékre változtatva a víz fodrait. A nők égő gyertyákat raktak ki a hajó oldalán, meleg fényt loccsantva a fedélzetre.

Egy szolgáló édes illatú curryt hozott ki agyagedényekben, és az asztalra tette. Anna kipróbált egy zöldségekből készült ételt: a citromfűvel és kókusszal ízesített padlizsánkockák szinte elolvadtak a szájában. Lehunyta szemét az élvezettől.

– Ez egyszerűen csodálatos! – lelkesedett.

– Az étel vagy a környezet? – kérdezte Sam.

– Mindkettő.

Ránézett Samre, és beleborzongott.

– Ezek a hajók valószínűleg rizst szállítottak valamikor a rizsföldekről a kikötőbe. És egyeden szöget sem használtak egy ilyen jármű elkészítésénél – mondta gyorsan.

Sam kuncogott.

– Mindig így összegyűjti az adatokat a helyről, amelyet meglátogat?

– Gyerekkoromban felfedező akartam lenni. Apám a hadseregben szolgált, és beutazta az egész világot, mielőtt megismerte anyámat. A helyek, ahol szolgált – Hongkong, Ciprus, Brunei –, nekem csuda egzotikusnak tűntek. Volt egy nagy földgömb a szobámban, amelyiket ki lehetett világítani este, és én azokról a helyekről álmodoztam, ahová majd egyszer eljutok. Vicces, hogy a legtávolabbi hely, ahol az elmúlt három évben nyaralni voltam, Kréta volt, egy hétig.

Elhallgatott, tudta, hogy sokat fecseg. Úgy érezte magát, mintha fejest ugrana egy randevúba, amelyre sajnálatos módon nincs felkészülve. Szerette volna visszahozni a repülőút könnyed évődését és viccelődését, de úgy tűnt, hogy ezt már valami más váltotta fel. Szexuális feszültség? Egyszerre volt rémült és izgatott a kilátástól.

Befejezték az evést. Sam leült a fehér párnára a hajó orrában, és intett Annának, hogy jöjjön, csatlakozzon hozzá.

– Gondolja, hogy Peter ölette meg Amyt? – kérdezte a lány, amikor lehuppant Sam mellé.

Részben azért tette fel a kérdést, mert szerette volna eloszlatni a feszültséget, részben azért, mert a gondolat azóta nyomasztotta, amióta elhagyták Louise házát.

Sam belekortyolt a borába, és elgondolkozott.

– Talán. Az biztos, hogy Amy elszánta magát, kész volt akár komoly bajt is okozni ennek a Peternek, hogy megkapja, amit akar.

– Ezt egy kicsit szomorúnak találom – mondta Anna. – Szerelmes volt a fickóba, és annyira magának akarta, hogy nem vette észre: ha megzsarolja, hogy vele legyen, eltaszítja magától.

– A szerelem a legfurcsább dolgokat tudja művelni az emberrel – fixírozta Sam Annát azokkal a kék szemekkel.

– Mennyire lehet nehéz megtalálni egy Petert, aki James Swann társaságához tartozik? – gondolkodott a lány hangosan. – Százával lehetnek Peterek abban a gazdag üzleti körben.

– Hánynak lehet jó barátja, aki öngyilkosságot követett el? – Anna ivott egy kortyot a borából. – Mindenképpen el kell jutnom egy James Swann-partira!

– Beszéljük ezt meg, amikor visszaérünk Londonba, mert ebben a pillanatban egyáltalán nem akarok rágondolni! – Sam felemelte az üveget. – Még egyet?

Miért is ne? – gondolta Anna, és feltartotta a poharát.

– Sajnálom, hogy lefeküdtem Katie Greyjel – szólalt meg Sam csendesen.

– Hát azt nem csodálom! – mondta Anna. – A barátnője elhagyta, a karrierje felrobbant, ráadásul az ügyvédje belerángatja valami gyilkossági rejtélybe, és keresztülvonszolja a fél világon.

Sam a fejét rázta.

– A karrieremmel nem lesz semmi baj. Jessnek és nekem már hónapokkal ezelőtt szakítanunk kellett volna, és voltam már rosszabb helyen is, mint ezen a fantasztikus lakóhajón a paradicsom közepén.

– Akkor semmi ok az aggodalomra!

– Kivéve, hogy nem szeretném, ha rossz véleménye lenne rólam, amiért hűtlen voltam a menyasszonyomhoz, és lefeküdtem egy prostituálttal.

Sam Annára nézett, magabiztosságát mintha elfújták volna.

Idegesnek, szinte félénknek látszott.

– Mit számít, hogy én mit gondolok? – kérdezte a nő.

– Számít! – mondta a férfi. – Szemét alaknak tart?

Anna kénytelen volt elnevetni magát.

– Talán. Egy kicsit. Eddig. De azt hiszem, most már sokkal jobban ismerem.

– Akkor jó! – mosolygott a férfi. – Tudja, Mike az elmúlt hónapot azzal töltötte, hogy rábeszéljen, fogjam vissza és egyszerűsítsem le az életemet. Hogy lehet, hogy mégis hirtelen sokkal bonyolultabb lett, amióta maga is a képben van?

Az izgalom villámcsapásként futott végig Anna gerincén.

Sam odanyúlt, és megérintette a lány ujjait, aztán előrehajolt, és ajkát Anna ajkára tapasztotta. Csókja lassú és csábító volt. Anna a krémesen rácsurgó holdfényben úgy érezte magát, mint egy ötvenes évekbeli elsöprő románc hősnője. Agya szédült. Kétségbeesetten próbálta felidézni az ügyvédek viselkedési kódexét. Lehet benne valami, ami megtiltja a szexuális kapcsolatot ügyvéd és ügyfél között? Nem tudta biztosan, de abban a pillanatban semmi mást nem érzett cáfolhatatlannak, mint Sam lágy ajkát, ahogy az övére tapadt, és a növekvő vágyat, amely a combja közt bizsergett.

Sam kézen fogta, és felvezette a lépcsőn a félemeleti fedélzetre a szobájába, amely a holtágakra nézett. Még be sem értek a szobába, amikor Sam már lehúzta a pólóját. Harmadik szabály, Harmadik szabály, sugdosta egy kis hang Anna fülébe. A Harmadik szabály megtiltja a szexet ügyvéd és ügyfél között? Nem kifejezetten, de különben sem számít! Anna ellenállása elpárolgott.

Lerángatták egymás ruháit, csókolózva, ízlelgetve, ujjak a hajban, ajkak a bőrön. Aztán meztelenül, Anna idegessége elfelejtve, a hatalmas ágyra zuhantak. A folyóról fújó szellő simogatta a bőrüket, de nem tudta lehűteni a vágyukat.

Anna a matracon feküdt, szeme rebbenve lecsukódott. Combja ösztönösen szétnyílt, Sam közé térdelt, és lehajolt, hogy gyengéd csókokkal hintse tele Anna ajkát és nyakát. Anna felnyögött, amikor a férfi nyelve dél felé vándorolt. Sam kört írt le az ágaskodó mellbimbó körül, aztán a szájába vette, édesen szopta, míg ajka lejjebb nem indult, át Anna hasának ívén, keresztül puha szeméremszőrzetének bokrán. Anna lihegve megmarkolta Sam haját, hogy mélyebbre rántsa a férfit. Felkiáltott, amikor Sam nyelve megnyalta a csiklóját, keményen, határozott csapásokkal, amelyek egyenesen az ágyékába döfték a vágy nyilait.

Még ne élvezz el, még ne, hajtogatta; azt szerette volna, ha ez a hihetetlen érzés örökké tart. Sam ajka, nedvesen és pézsmaillatúan, visszatért Annáéra, keze szélesebbre tárta a lány combját, és egész súlyával ránehezedve, lassan belehatolt, amíg teljesen kitöltötte, és testük egybeolvadt. Egy ütemre mozogtak, először lassan, aztán gyorsabban, egyre sürgetőbben.

– Ne hagyd abba! – könyörgött Anna, miközben átpördültek, és ő fölnyomta magát, hogy meglovagolja Samet.

Csípője ringott, izmai satuba fogták a férfit, minden idegvégződése életre kelt, a gyönyör hullámai éles, borzongató crescendóvá dagadtak. Oly sokáig megtagadta önmagát, oly sokáig hajtogatta, hogy a szexet túlértékelik, de amikor a teste megadta magát az édes, elsöprő orgazmusnak, feje hátrafeszült, és kitörtek belőle a végtelen gyönyör sikításai, boldogan vette tudomásul, hogy minden újra a helyére került.

48

– Zaklatottnak látszott, úgyhogy készítettem magának egy kávét. Matt Anna Kennedy irodájának ajtajában állt, két csészével a kezében.

Anna felnézett a számítógépéről, de továbbra is vadul püfölte a billentyűket.

– Remélem erős és fekete! – mondta, amikor Matt letette a kávét a klaviatúra mellé.

Csak most, hogy ez elhangzott, vette észre a főnöke, hogy Anna fáradt is: sötét karikák húzódtak a szeme alatt.

– Kellemes volt a hétvége?

– Tulajdonképpen igen.

Anna pajkosan mosolygott, de okos, szürke szeme nem kereste Matt tekintetét.

Mattben felébredt a kíváncsiság. Anna Kennedy nem olyan nőnek tűnt, mint aki őrültségekbe megy bele a hétvégén. Minden kétséget kizáróan ő volt a legvonzóbb lány az irodában. Ezt a tényt Matt, lévén a főnöke, megpróbálta nem észrevenni, bár egyáltalán nem volt meglepve, amikor azt hallotta, hogy az a bombázó séf a tévében a húga. Annából hiányzott az a túlfűtött szexisség, amely Sophie Kennedyt a vasárnapi lapmellékletek címlapjára dobta, de Matt az ilyen Sophie-típusú nőket megfélemlítőnek találta. Anna valójában csinosabb volt, mint a húga; csak arról volt szó, hogy okosabbnak és buzgóbbnak és… még minek is látszott? Szomorúnak, gondolta Matt hirtelen. Eddig még soha nem vette észre, de Anna Kennedy mindig egy kicsit szomorúnak tűnt.

– Na és mit csinált? – kérdezte, mert hirtelen többet is szeretett volna megtudni.

– Elutaztam a hétvégére – válaszolta Anna ködösítve.

– Barát?

– Még nem vagyok biztos benne – pirult el a lány.

Matt kínosan érezte magát, hogy zavarba hozta, és témát váltott, mert szerette volna folytatni a beszélgetést.

– Min dolgozik ilyen lázasan?

Anna még néhány másodpercig kalapált a billentyűkön, aztán rácsapott az enter gombra, és hosszú sóhaj kíséretében hátradőlt.

– Egy tonnányi anyagon Helennek. Az a rohadt Balon-ügy még mindig tart, és most mehetek Chantal Elliotot bébiszittelni.

Matt kuncogott.

– Mit követett el már megint a kisasszony?

– Tulajdonképpen semmit. – Anna felállt, hogy papírt tegyen a nyomtatóba. – Mostanában egészen jól viselkedik, és azt hiszem, éppen ez aggasztja a menedzsmentjét; arra számítanak, hogy bármelyik pillanatban bekövetkezhet a robbanás, és ez megfúrhat valami nagy üzletet Amerikában.

– De már Grammy-díjat is nyert, ha jól tudom.

– Nem számít! – magyarázta Anna. – A lemezipar döglődik pillanatnyilag, és unalmas. Biztos befutókat akarnak, nem feltörekvő művészeket, akik bajt kavarhatnak.

Nagyot kortyolt a kávéjából, és rábökött egy sajtóközleményre az asztalán.

– Chantal ma egy egész napos jótékonysági rendezvényen énekel valahol Richmond közelében, ahol nyüzsögni fognak a celebek, és ez azt jelenti, hogy…

– Nyüzsögni fognak a paparazzók!

– Úgyhogy oda kell mennem, és gondoskodnom kell róla, hogy tisztes távolságot tartsanak.

– Ez a biztonságiak, nem egy ügyvéd dolga! – pattogott Matthew.

– Nem kockáztathatok – rántotta meg Anna a vállát.

Matthew kézbe vette a sajtóközleményt, miközben Anna távozáshoz készülődött.

– Ez az? Az Utóhatás Fesztivál? – olvasta. Ahogy végigfutott a zenei programon, egy név ütötte meg a szemét. – Kim Collier is ott lesz?

– Mint egy a sok közül.

Matthew Annára nézett.

– Eljöhetek magával?

Anna cinikusan méregette.

– Miért van olyan érzésem, hogy nem Chantalt akarja meghallgatni?

– Ki itt a főnök, Kennedy?

– Nehogy a kliensemre merészelje kiszámlázni! – Anna mosolygott, felkapta a napszemüvegét, és vállára lendítette a táskáját. – Es a hely zsúfolva lesz fiatalokkal – suttogta játékosan. – Szóval, ha ragaszkodik hozzá, hogy eljöjjön, talán jobban tenné, ha itt felejtené a nyakkendőjét.

A fesztivált a Parkstead House-ban, egy Palladio stílusában épült kastélyban tartották a Richmond Park szélén, ami harmincperces taxizást jelentett az irodától. Az épület homlokzata a Fehér Házra emlékeztette Matthew-t, a birtok parkjára néző jón oszlopaival és márványlépcsőivel. A parkot egy zenei fesztivál helyszínévé alakították át, egyik végében egy színpadot, jobbra pedig egy vidámparkot állítottak fel.

– A rohadt életbe, olyan, mint egy flancos Glastonbury – jegyezte meg Matthew, amikor kiszálltak a taxiból, és átsétáltak a kapun, a túlápolt szőkeségeket méregetve, akik szűk farmerban és szandálban ültek a füvön, cigarettáztak és ittak.

– Glastonbury! – visszhangozta Anna vágyakozva. – Micsoda idők voltak! Legalábbis amennyire emlékszem.

– Maga járt Glastonburyben? – kérdezte Matthew meglepetten.

A lány bólintott.

– Minden évben, tizenhattól huszonöt éves koromig. Mielőtt megjött az eszem, és egy tiszteletre méltó karrierhez kötöttem az életemet.

Felmutattak a karpántjukat egy biztonsági őrnek, aki elkalauzolta őket a VIP-körzetbe. Magát a házat a művészek öltözőjével kombinált produkciós főhadiszállásnak használták. És a színpad mögötti terület tele volt ismert arcokkal a zene és a televízió világából, akik vagy őrülten rohangásztak, vagy csak lötyögtek a füvön, és élvezték a napsütést.

– Krisztusom, ha valaki ledobna ide egy bombát – ötleteit Matthew –, az egész zeneipar csikorogva leállna.

Elmentek egy tüskés hajú énekes mellett, akiben Matt felismerte a tévé tehetségkutató show-jának egyik szereplőjét. Jonas szerette azt a műsort nézni. Anna vágott egy grimaszt.

– Ha más szempontot veszünk, a merénylő akár szívességet is tehetne ezzel nekünk, hátha akkor valami igazi zene is bekerülne a tévébe – suttogta Anna.

– Na nézd csak, a kis metállédi!

Megálltak egy bódénál, és vettek egy-egy pohár friss limonádét, aztán letelepedtek a fűre. Onnan, ahol ültek, jól hallották a színpadról üvöltő zenét.

– Szóval ez vonzotta magát a médiajoghoz? A drog, a szex és a rock and roll?

Matthew élvezte a napot, a hangulatot, és a munkatársa társaságát.

Anna a fejét rázta.

– Igazság szerint pótkarrier lett az újságírás helyett – mondta, és beleszívott a szalmaszálába. – A jogot azért tanultam, hogy a szüleim kedvében járjak, de az írói vénám már akkor bizsergett, amikor jelentkeztem az egyetemi újsághoz. Tényleg ezzel akartam foglalkozni, de mindenki azt hajtogatta, hogy a vidéki sajtónál kell majd kezdenem, jótékony célú vásárokról kell tudósítanom, és fel kell keresnem halott emberek családjait – ami nem úgy hangzott, mint álmaim újságírói karrierje. Aztán felajánlottak egy csillogó, jól fizető állást a Davidsonnál. A cégről tudtam, hogy van médiajog részlege, és úgy éreztem, hogy ezzel egyesíthetem a két karriert – a jogot és az újságírást. Anna Mattre sandított.

– Na és maga? Egyszerűen csak követte a papa lábnyomát?

Matthew felhorkant.

– Aligha! Huszonöt évig szinte nem is beszéltünk.

– Akkor miért választotta a jogot? Miért nem tette le a voksát, és csinált valami teljesen mást, mondjuk elmehetett volna tűzoltónak vagy régésznek, vagy valami ilyesminek?

Ezt a kérdést Matthew számtalanszor feltette már magának az évek során, és soha nem tudott megfelelő választ találni rá. Kitűnő eredménnyel és evezőssikerekkel végzett Cambridgeben, mehetett volna a bank-vagy a biztosítási szakmába, vagy választhatott volna számos más oldalági karriert, de ő ragaszkodott a joghoz.

– Talán ez volt a voksom. – Megrántotta a vállát. – Azzal, hogy a családjogot választottam, pokolian kiborítottam az apámat. Ő ezt úgy tekinti, mint a szegény rokont, akiről senki nem beszél. Média, vállalati jog, ingatlan, adó, ezeknek mind tekintélye van, de Larry a családjogot csak egy fokkal tartja jobbnak azoknál a poros kis főutcái praxisoknál, ahová az ügyfél csak azért megy be, hogy végrendeletet készítsen, vagy eladja a házát. Ami tulajdonképpen mulatságos, ha figyelembe vesszük, hogy ő maga milyen sok időt töltött a válóperes bíróságokon. Úgy éreztem, hogy azzal tudok a legjobban lázadni ellene, ha csalódást okozok neki.

Kiitták az utolsó cseppet is a plasztikpoharukból.

– Egyébként hogy van az édesapja?

– Rendbe fog jönni.

Matthew bűntudatot érzett, hogy nem beszélt Larryvel azóta, hogy összevesztek a kocsmában.

– Boldog volnék, ha alkalmam lett volna együtt dolgozni vele.

– Legalább Helen Pierce lábainál tanulhat. Helent és Larryt ugyanabból a fából faragták.

– Kíméletlen dögök, ezt akarta mondani.

Mindketten nevettek.

– Helen nyilván valami acélos keménységet lát magában. Különben nem alkalmazta volna.

– Nem hiszem, hogy bármit lát bennem mostanában, kivéve egy balfácánt.

– A Sam Charles-ügy miatt?

Anna bólintott.

– Azt hittem, ki fog rúgni.

Matt biztatón Anna vállára tette a kezét.

– Mindnyájan elcsesztünk már valamit, Anna. Azt hiszi, hogy Helennek nem voltak kudarcai?

– Úgy gondoltam, hogy elpusztíthatatlan, mint Superwoman – nevetett a lány.

– Ez a titka az eredményes embereknek: a jó tálalás. Az ember soha nem hall a megtántorodásokról, a csalódásokról, csak a jó dolgokról. A győztesek írják a történelmet.

Anna bólintott.

– Bölcs szavak, főnököm. Ennek ellenére nem szeretném, ha Superwoman elemésztene a lézerszemével, úgyhogy most megyek, és váltok néhány keresetlen szót paparazzo barátainkkal. – Felállt, és lesöpörte a füvet a szoknyájáról. – Maga itt marad?

– Van egy kis saját küldetésem is. – Matt megpróbált titokzatosnak tűnni.

Anna mosolygott.

– Úgy saccolom, hogy a produkciós irodában lesz, fent a házban. Nem hiszem, hogy két órán belül színpadra lép.

Matthew nézte, ahogy a nő elsiet a füvön keresztül, lófarka ide-oda csapkodott a tarkóján. A fotósok a VIP-körzet bejáratánál várakoztak, abban a reményben, hogy elkaphatnak egy megérkező vagy távozó hírességet. Matt nem hallotta, mit mond nekik Anna, de látta szigorú arcát, és ahogy az ujjával az egyik paparazzo mellébe bök, hogy figyelmeztesse, tartsa magát távol Chantaltól, vagy számolhat a haragja következményeivel. Matthew mulatott magában, ahogy figyelte azokat a nagydarab, félelmetes kinézetű férfiakat a hatalmas kameráikkal és létráikkal: mind a földet nézte, és a port rugdosta a lábával. Jól van, kislány, mosolygott csodálattal, aztán megfordult, és elbaktatott a Parkstead House irányába.

Kim Collier egy balkonon állt a kastély frontján. Az eseményt felvették a tévé számára, és kamerák fókuszáltak a színpadra. Kim Chantal Elliot előadását figyelte az egyik monitoron.

– Hello! – mondta, amikor meglátta Mattet, és védekezőn összefonta karját a mellén. – Azt hiszem, nem volna szabad beszélnem magával.

Matt tudta, hogy fapofát kell vágnia, úgy kell tennie, mintha a találkozás a véletlen játéka volna.

– Ne aggódjon, miatta vagyok itt – mondta, és a képernyő felé intett. – Chantal az ügyfelünk.

– Akkor nem ott lent kéne lennie? – kérdezte Kim.

– Innen jobb a rálátás.

– Mint egy orvlövésznek? – A nő hangja fagyos volt.

Hallgatták Chantal felszárnyaló énekét.

– A pokolba is, miért nincs nekem ilyen hangom? – kiáltott fel Kim már lágyabban. – Tudja, ha ez a lány képes volna összerántani magát, ő lehetne az új Ella Fitzgerald.

– Mindnyájan követünk el hibákat – jegyezte meg Matthew egyenletes hangon.

– Ez nekem szólt? – kérdezte Kim.

Matt mély lélegzetet vett, tudta, hogy eljött a pillanat, amikor beszélnie kell. A taxiban gondolatban végigsorolta, hogy mit fog mondani az asszonynak, de most, hogy itt állt előtte, a szavak mintha elhagyták volna. Érezte, hogy inkább a szíve, mint a fejében megírt forgatókönyv szerint kell fogalmaznia.

– Tudja, mióta vagyok a Donovan Pierce-nél? – tette fel a kérdést végül.

– Fogalmam sincs! – csattant fel a nő.

– Hat hete. Három hónappal ezelőtt még a saját kis praxisomban dolgoztam Hammersmithben. Aztán egy nap egy Larry Donovan nevű ember, akit alig ismertem, eljött hozzám, és nekem adta a nagy médiacégbeli részesedését.

Kim a homlokát ráncolta.

– Úgy tudtam, hogy Larry Donovan az apja.

– Az is. – Matt egyenesen a szemébe nézett. – Huszonöt év alatt talán egy tucatszor találkoztam vele. Kihagyta az egész gyerekkoromat, és most teljesen őszinte leszek magával: soha nem tudtam ezt igazán feldolgozni.

Látta, hogy felkeltette Kim érdeklődését.

– Ne értsen félre, szerettem az anyámat, csodálatos asszony volt. De amikor apám fájdalmat okozott neki, úgy döntött, hogy soha többé nem akarja őt látni. Ami azt jelentette, hogy ez a döntés rám is vonatkozott. Néhány hete apám majdnem meghalt. Tudja, mire gondoltam, mialatt a kórház várószobájában ültem? Mindazokra a dolgokra, amelyeket soha nem csináltunk együtt.

Kim elfordult tőle.

– Én is elváltam – folytatta Matt, eltökélten, hogy befejezi a mondandóját. – Van egy fiam, Jonas. Én és az anyja hosszú ideig gyűlöltük egymást, de én kivétel nélkül minden hétvégén, minden nyaraláskor, minden karácsonykor látom a fiamat. Soha nem mulasztottam el a nagy eseményeket, de a kis, hétköznapi dolgok azok, amelyek összekötik az embereket.

Kim vadul pislogott, és kihúzta magát a piros magas sarkú cipőjében.

– Tudtam, hogy azért jött, hogy megdolgozzon!

– És én nem kérek elnézést ezért. – Matt elhallgatott. – Kim, fogalmam sincs, mi történt a házasságukban, de azt tudom, hogy egy gyereknek még akkor is joga van az apjához, ha két ember nem tud együtt élni.

Egy könnycsepp futott le az asszony arcán, fehér patakocskát hagyva az alapozón.

– Rohadtul arcátlan, hogy így letámad! Érzelmi zsarolást használ, hogy kicsikarja, amit akar!

– Igaza van! – engedett neki Matthew. – Nem lenne szabad az ügyről beszélnem magával. És ha úgy dönt, fel is használhatja ezt ellenem. De most nem a válásról beszélek. Hanem a fiáról. – Megérintette Kim karját, és meglepődött, amikor az asszony nem húzódott el. – Kérem, Kim, tegye azt, ami helyes! Nem azért, mert egy ügyvéd ott liheg a nyakában, vagy mert fél, hogy a sajtó mit fog írni magáról. Azzal az erővel, ahogy Miamiba költözik, akár a holdra is mehetne, Oliver így sem fogja többet látni Robot. Minden gyereknek szüksége van az apjára. Én tudom, mert én is egy ilyen gyerek voltam!

A központi színpadon Chantal már az utolsó dalának végéhez közeledett; egy big band szám volt, amelyet kürtök és egy gospelkórus egészített ki.

– Befejezte – állapította meg Matt. – Mennem kell.

Ahogy elfordult, és elsétált Kimtől, furcsa hangot hallott, amelyről először azt hitte, hogy a zene, de aztán rájött, hogy halk, rázkódó zokogás.

49

Havonta egyszer a Donovan Pierce partner ügyvédei nem az irodában, hanem a Sohót pettyező számtalan vendéglő egyikében tartották a munkatársi értekezletüket. Ez általában egy hosszú ebéd keretében zajlott, de mivel a Balon-ügy rengeteg idejét lefoglalta, Helen most egy korai vacsorát rendelt a Nobuban. A cégnél csak öten voltak partneri státusban: Helen, Matthew és a három fiatal, Alex Bard, Will Proctor és Edward French, akiket mind Larry emelt rendszeres fizetésben részesülő partnerré három évvel azelőtt, következésképpen megcsókolták még a földet is, ahová az idősebbik Donovan lépett. Helen kénytelen volt elnyomni egy mosolyt, amikor Edward, egy kopaszodó, erősen bagolyszerű fickó szakét rendelt az asztal számára. Ez pontosan az a gesztus volt, amelyért Larry elismerően vállon veregette volna.

– És hol van Matt ma este? – kérdezte Edward, miután mindenki választott a bőséges étlapról.

– Valami fesztiválon Richmondban – válaszolta Helen.

– Mi a csudát művel ott?

– Lógó nyelvvel lohol Anna Kennedy nyomában – somolygott Alex.

Õ volt a legfiatalabb a partnerek között, és roppant éles eszű. Helen ígéretesnek találta; a többiek közül egyik sem mert volna gúnyt űzni Larry fiából, különösen Helen jelenlétében.

Will Proctor előredőlt. Mintha egy kicsit túl izgatottnak mutatná magát, gondolta Helen. Érdeklődéssel figyelte, hogy Will mindig akkor hagyja el az épületet, amikor Anna, hogy együtt mehessenek a liftben, vagy talán egy taxiban a bíróságra, bár kételkedett, hogy egy olyan vonzó – és okos – nő, mint Anna, érdeklődne egy túlsúlyos, az old timer autókat rajongásig szerető férfi iránt, aki még a harmincas évei közepén is tele volt pattanásokkal.

– Hallottatok valami pletykát? – kérdezte Will. – Van valami Matt és Anna közt?

Helen csak a szemöldökét húzta fel.

– Reméljük, nincs. Bár az alma nem esik messze a fájától! – mondta halvány, sokatmondó mosollyal.

Örült, hogy a három férfi nevet. A fiatal partnerek, ahogy ezt előre megjósolhatta, nagyon is Larry fiainak tartották magukat; Larry már az előléptetésük előtt is gyakran elvitte őket, sokszor ügyfelekkel együtt, a kockázatosabb kiruccanásaira, sztriptízklubokba és késő éjszakai ivászatokra. Következésképpen valahányszor a partnereknek szavazniuk kellett valamilyen belső ügyben, a három fiatal mindig Larry voksát követte – és így tett Helen is, mivel tudta, hogy eleve vereségre van ítélve.

De ez már mind a múlté, gondolta Helen. A dolgok változóban vannak mostanában. Odaintette a pincért, és rendelt egy üveg kitűnő bort, anélkül, hogy az itallapra nézett volna, mivel tudta, hogy ezzel lenyűgözi a többieket. Az egész egy nagyobb terv része volt: Larry távozása óta egyfolytában udvarolt a befolyásolható fiatal partnereknek, bepillantást engedett nekik a pazarabb életbe, megízleltette velük, hogy milyen lehet az övék, ha beállnak a sorba. Alexnek odaadta a devoni házát egy hosszú víkendre az új barátnőjével, akit a fiú szeretett volna elkápráztatni, Edwardot pedig meghívta a menyasszonyával a South Kensington-i kastélyába egy bensőséges vacsorára. Helen biztosra vette, hogy mindkettejüknek leesik az álla mind az otthona méretétől, mind annak pompás berendezésétől. Will-lel még könnyebb volt a helyzet; elintézte egy ügyféllel, hogy kedvező áron, amelyet ő titokban kiegészített, eladjon neki egy eredeti 1967-es AC Cobrát brit versenyzöld színben. Szívessége meghozza a gyümölcsét, állapította meg, valahányszor hallotta, hogy a motor bedübörög a személyzeti parkolóba.

Lassú, gondos munkát igényelt, hogy az oldalára állítsa őket, de most eljött az idő, hogy behajtsa a kölcsönt. Beszélgetése Timothy Hartnell-lel a születésnapi pániján ráébresztette, milyen kiszolgáltatott helyzetbe került, amikor Larry visszavonult a cégtől. Nem hagyja, hogy még egyszer kijátsszák!

– Igazság szerint örülök, hogy Matthew nincs itt – dobta be, miközben a többiek a borukat szopogatták. – Szerettem volna megtárgyalni valamit a partnerségi megállapodással kapcsolatban.

Figyelte, ahogy rémült pillantásokat váltanak – ez várható volt.

– A Donovan Pierce rendkívül sikeres évet zár – kezdte. – Mindegyikünk itt az asztal körül rekordtiszteletdíjakra számíthat, és azt hiszem, mindnyájan egyetértenek velem, hogy a siker csupán a mi kollektív elkötelezettségünknek és kemény munkánknak köszönhető.

Mind beleegyezőn morogtak.

– De, gondolom, abban is egyetértenek, hogy a cég nem támogathat olyan partnereket, akik nem produkálnak.

– Értsük ezen Mattet – szólalt meg Alex.

– Pontosan. Nézzék, mit hozott eddig: körülbelül ugyanazt, amit a legjobb gyakornokunk. Ami nem elfogadható egy vezető partner esetében.

– Ez igaz, de Matt csak néhány hete van itt – mondta Alex. – Nem kéne lehetőséget adnunk neki?

– De még mennyire! Semmi másról nem beszélek. Csak rámutatok a nyilvánvalóra: az ő jogi területe pótlólagos, nem alapvető szolgáltatás ennél a cégnél, és nem vagyok teljesen meggyőződve, hogy egy családjogi ügyvéd ugyanannyi bevételt tud generálni, mint mi, többiek.

Szünetet tartott, hagyta, hogy ez a különleges bejelentés az agyukba vésődjön.

– Vagyis, a mi kemény munkánk a cég legnagyobb részvényesét gazdagítja – állapította meg Edward némi keserűséggel.

Helen előre tudta, hogy őt lesz a legkönnyebb befolyásolni, ha a pénzzel érvel; az a határozott benyomása volt, hogy a menyasszonya, Caroline olyan nő, aki szereti az extravaganciát.

– Mit akar mondani, Helen? – kérdezte Will. – Meg akar szabadulni tőle? Larry őrjöngeni fog!

Helen felkészült erre a vitára; végül is Larry kegyeltjei voltak.

– Egyáltalán nem. Csak olyan megállapodásra van szükségünk, amely egyformán bírálja el az erőfeszítéseket.

Egyenként végigpillantott rajtuk.

– Nézzék, Larry karizmatikus figura, és vezető volt ennél a cégnél, de elment, és ha őszinte akarok lenni, az erőszakossága, hogy továbbra is az árboc tetején tartsa a nevét, nagyon megzavarja az ügyfélbázisunkat. Csak a múlt héten történt, hogy két nagyon jelentős futballügynök és egy FTSE 500 vezérigazgató hívott fel, akik azt akarták, hogy Larry képviselje őket. Amikor közöltem velük, hogy már nincs aktív szolgálatban, nagyon felhúzták az orrukat; azt hitték, hogy kifogásokat keresünk, hogy Larry nem tartja őket elég fontos ügyfélnek. Csoda, hogy máshová vitték a megbízásukat?

Mindkét tenyerével az asztalra támaszkodott.

– Nem azt mondom, hogy kitesszük Mattet a cégtől. Csupán azt, hogy leértékeljük.

Leértékelés. Felkapott kifejezés volt ez a nagy jogi cégeknél a Cityben a pénzügyi krízis óta. Azt jelentette: megszabadulás az alulteljesítő partnerektől, a száraz ágak levágása. Mindnyájan tudták, hogy ha életben akarnak maradni egy zsugorodó piacon, karcsúnak és hatékonynak kell maradniuk. Senki nem engedhette meg magának, hogy ballasztot cipeljen.

– Vagyis fizetett partner lesz, nem részvényes? – kérdezte Will.

– Így van – bólintott Helen.

Bár biztos volt benne, hogy Matt Donovan inkább otthagyja a céget, mint hogy elszenvedje a lefokozás megaláztatását. Így kénytelen lesz eladni a részvényeit, és Helen átkozottul biztosra akart menni, hogy ez alkalommal megkaparintja őket. Pierce! Helen mosolygott magában. Mennyivel jobban hangzik!

– Oké – mondta Edward. – Mondjuk, mindnyájan egyetértünk, hogy ez az út vezet előre. De szerintem nincs semmi a partnerségi megállapodásban, ami lehetővé tenné, hogy elmozdítsunk valakit.

– Igaza van – mondta Helen. – Tényleg nincs, legalábbis pillanatnyilag. De mint tudják, a partnerségi megállapodásban a partnerek többségi szavazatával lehet változtatásokat eszközölni, tehát ha mi mindnyájan itt az asztal körül azt gondoljuk, hogy ezt meg kell tennünk, akkor el tudjuk érni, hogy úgy legyen.

Alex a szemöldökét ráncolta.

– Mégis azt gondolom, hogy sanszot kell adnunk Mattnek.

– Azt tesszük! – mondta Helen határozottan. – Mindössze hozzáadunk egy pontot a partnerségi megállapodáshoz, amely kimondja, hogy ha bárki nem teljesít megfelelően, felülvizsgálhatjuk a partneri pozícióját. Tehát ha Matt úgy teljesít, ahogy elvárható tőle – ugyanolyan jól, mint mi –, akkor marad. Ez csupán biztosíték. Sok más nagy cég teszi ugyanezt, és szerintem ez tisztességes és jogos.

– De a partnerségi megállapodás mindegyikünkre érvényes! – jegyezte meg Will idegesen. – Ez a saját helyzetünket is elbizonytalanítja!

– Maguk hárman tízszer annyi jövedelmet hoznak, mint amennyit Matt Donovan kiszámláz, úgyhogy igazán nem hiszem, hogy bármi okuk volna aggodalomra. Amellett, ha Matt kiesik a részvényes partneri szerkezetből, több profitot lehet szétosztani. Pillanatnyilag maguk mennyit is, három, négy százalékot kapnak? Biztosan jobban örülnének egy tisztességesebb szeletnek a haszonból mindazért a munkáért, amit a cégnek szereznek!

Arról persze nem beszélt, hogy ha felvásárolja Matt Donovan részvénypakettjét, ők akkor is csak elenyésző százalékot fognak kapni.

– Khm, Helen?

Helen megfordult a székében. Sid Travers állt előtte, egy dossziéval a kezében.

– Sid? Te meg mit keresel itt? – támadt rá Helen.

A fiatal gyakornok majdnem kővé dermedt azon a szent helyen.

– Elnézést, Helen, de egy sürgős „személyesen kézbesítendő” anyagot hoztam aláírásra – hebegte. – Egy biciklis futár vár rá, és nem voltam biztos, hogy maga visszajön az irodába.

Helen feltartotta a kezét.

– Add ide! – sóhajtott, abban a reményben, hogy a lány nem hallott meg semmit a beszélgetésükből.

Amikor Sid elment, visszafordult az asztalhoz, rezzenetlen nyugalma tökéletesen visszatért.

– Tehát, uraim – kezdte hízelegve –, mellette vagy ellene vannak?

Figyelte, ahogy mindegyik a maga belső csatáját vívja: Alex azzal, etikus-e egy kollégát hátba támadni, de ő maga meglehetősen ambiciózus lévén, belátta, hogy ezzel a saját karrierjét segíti; Will mindenképpen Larry kedvében akart járni, de elég megalkuvó volt, hogy a többieket kövesse. És Edward? Nos, Helen feltételezte, hogy Edward már fogalmazza magában, hogyan fogja elmondani Caroline-nak: kezdhetnek házat keresni a Harrods közelében. Alex szólalt meg először, pontosan, ahogy Helen várta.

– Azt hiszem, lépjük meg – mondta, és a többiekre pillantott támogatásén. – Matt, persze, nem lesz boldog, de hát végül is nem golyózzuk ki, csak egyenlő esélyeket teremtünk.

– Én igent mondok, ha ti is, srácok – motyogta Will.

Végül Helen Edwardhoz fordult.

– Én? Hát engem már a „több pénz” kilátásával meggyőzött! – nevetett. – Számíthat rám!

Helen erősen próbálta leplezni az örömét. Intett a pincérnek, hogy töltse meg a poharaikat, aztán köszöntésre emelte a magáét.

– Ránk! – mondta boldogan.

50

– Elment az a kibaszott eszed?

Sam látta már Jim Parkén dühöngeni; tulajdonképpen így volt gyárilag beállítva. Egyszer szemtanúja volt, amikor az ügynöke torkon ragadott egy pincén, mert nem a kért márkájú palackos vizet hozta, és éppen az autójában ült, amikor Jim a Porschéjával belehajtott egy másik méregdrága sportkocsiba, mert azt hitte, az elorozta a parkolóját. De ennyire felhúzva Sam még soha nem látta.

– Ez kurvára eszement, Sam! – Jim az irodája ablakához vonult, és lenézett a Wilshire Boulevard-on hömpölygő forgalomra. – Mién akarod több év kemény munkáját sutba dobni? El kell menned egy pszichológushoz, helyre kell tetetned magadat, vagy mi, mert az egyszer tuti, hogy be vagy kattanva! – Hozzávágott egy stresszlabdát a falhoz. – Jézusom, kibaszott milliókról pofázunk itt!

Természetesen Sam nem várta, hogy az ügynöke hátraszaltókat produkáljon, amikor bejelentette, hogy otthagyja L.A.-t, elmegy Londonba, és egy komédia forgatókönyvén fog dolgozni. Első látásra ez tényleg őrültségnek hangzott. Annak ellenére, hogy pillanatnyilag feketeseggűnek számított, Sam még mindig a köztudatban volt, ismerték addigi eredményeit, a hírnevéből is sokat megőrzött, és egy olyan befolyásos ügynökkel, mint Jim, mindig jó esélye maradt, hogy találnak valakit, aki hajlandó bevenni őt egy ütős filmbe. De Sam egyszerűen nem akart visszatérni mindehhez.

–Jim, ott kellett volna lenned! – mondta tágra nyílt szemmel. – Az az előadás Edinburgh-ben hihetetlen volt! Az egész helyzet intimitása, a kapcsolat a közönséggel. Olyan volt, mint a színház, csak jobb!

Ügynöke fintorgott.

– Talán megtapasztalhattam volna ezt a transzcendentális élményt, ha eszedbe jut megemlíteni, hogy erre készülsz. Képzelheted, milyen kibaszott hülyének éreztem magamat, amikor a telefon vörösen izzott, mert az emberek mind az edinburgh-i show-dról akartak beszélni, én meg csak: „Milyen show?”

Sam egymáshoz illesztette két tenyerét.

– Sajnálom! De azért nem szóltam neked, mert tudtam, hogy le fogsz beszélni róla. Tudod, néha nekem is meg kell hoznom a magam döntéseit.

– Hát persze, és milyen nagy elhatározásokra jutottál mostanában? – vicsorgott Jim. – Megcsaltad Jesst, összevertél egy fotóst. Hogy a három vagy négy eltűnési jelenetedet már ne is említsem!

– Ezt akarom, Jim! – Sam hangja halk, kimért volt, szeme fogva tartotta ügynöke tekintetét.

Emlékeztethette volna, hogy ki a főnök, ki alkalmaz kit, de ez csak még jobban elmérgesítette volna a helyzetet. És Samnek még szüksége volt rá, hogy Jim mellette álljon.

– Oké, ha tényleg kapcsolatot akarsz a közönségeddel, szerezhetek neked valami jó szerepet a Broadwayn – fújta ki Jim a levegőt nagy zajjal. – Arthur Millert, Mametet, vagy valami hasonló szart. Hogy őszinte legyek, talán nem is rossz ötlet. A megfelelő darabbal, rendezővel, még egy Tony is kinéz neked, semmi kétség.

Sam rátámaszkodott Jim íróasztalára.

– Fütyülök a Tony-díjra, és fütyülök a Broadwayre! írni akarok! Azoknak az embereknek Edinburgh-ben az volt a véleményük, hogy szórakoztató vagyok, Jim. A szavaimon nevettek, nem csak azon, ahogyan előadtam őket.

– Naná, hogy szórakoztatónak találtak! – horkantott az ügynöke. – Hiszen részegek voltak. Rajtad nevettek.

Schadenfreude, káröröm, barátocskám. A filmsztár lesüllyedt valami faszom tudja lyukig a semmi közepén.

Sam nem először gondolt rá, hogy kirúgja Jimet. Most legszívesebben megmondta volna neki, hogy vigye a tíz százalékát, és bassza meg. De Jim Parker volt a legjobb – profi és kíméletlen hatalomkufár, aki milliókat keresett magának és az ügyfeleinek. Harmincöt éves korára már úgy emlegették, mint az új Mike Ovitzot; azt suttogták róla, hogy az ügynöksége, az MTA vezérigazgatói székére pályázik, és Sam biztos volt benne, hogy ha az igazgatótanács olyan ostoba volna, hogy nem adja neki, akkor negyvenévesen már a saját stúdióját fogja vezetni. Jim Parker nem az a fazon, akit az ember az ellenségévé akar tenni.

– Nézd, Jim – kezdte Sam sokkal békülékenyebb hangon. – Nem azt mondom, hogy soha többé nem akarok filmet készíteni. Csak szeretnék egy kis időt magamnak.

– Hogy mit csinálj? – förmedt rá Jim. – Hogy úgy tégy, mintha megint huszonhárom éves volnál? Befutottál, kölyök! Nyolcmillió a lóvé, amit egy filmért kapsz. A nehéz munkát már mind elvégezted. Nincs több faszszopás és barna orr a segglyukakban, hogy valami szaros kis szerepet kapj. Többé már nem kell azt a sok szemetet végigcsinálnod, capisce?

Sam a homlokát ráncolta.

– Ez nem a pénzről szól, Jim. Hanem a prioritások megváltozásáról. Tempóváltásról. A gyökerekhez való visszatérésről.

Az ügynök döbbenten nézett rá.

– Gyökerek? Te tényleg azt hiszed, hogy vissza tudsz térni?

Hiszen már nem tartozol közéjük, Sammy!

– De tartozhatok, Jim. Szükségem van rá! Ebből semmi – körbeintett Jim elegáns irodájában –, de semmi nem valódi.

Újra rá kell találnom önmagámra.

Jim dühösen a levegőbe dobta a kezét.

– Sam, ugye kibaszott valódi akarsz lenni? Eladod a házadat a Hillsben, és az autódat és a repülőgépedet? Mindent odaadsz egy árvaháznak? Nem? Hát akkor soha a büdös életben nem leszel „valódi”, mint azok a szerencsétlenek ott lent az utcán. Dédelgetheted ezt a kurva romantikus kis illúziót a fejedben, de nem mehetsz vissza. Már nem lehetsz nem híres! Az élet megváltozott a számodra. Végleg!

Sam a fejét rázta. Tudta, hogy van némi igazság abban, amit Jim mond – nem radírozhatja ki az utolsó tíz évet, hogy elmenjen egy hentesüzletbe dolgozni, azt remélve, hogy soha senki ki nem fogja felemlegetni a régi életét –, de Jim erősen túloz. Az emberek folyton elvesztik a hírnevüket, továbblépnek más feladatokhoz, más helyekre, különben Hollywood volna a legnagyobb, legzsúfoltabb város a földön.

– Egyébként, ha forgatókönyvet akarsz írni, miért kell ahhoz Londonba menned? Szerzünk neked egy helyet a tengerparton, így továbbra is találkozhatsz az itteni emberekkel.

Sam kezdte megelégelni, hogy Jim nem hajlandó tudomásul venni a változást az életében.

– Szeretek Londonban lenni – mondta határozottan. – A néhány nap, amelyet most itt töltöttem, emlékeztetett erre.

Jim kutató pillantást vetett rá.

– Valami lányt dugsz odaát?

Samnek minden színészi tehetségére szüksége volt, hogy ne árulja el magát.

– Nem – mondta, és úgy érezte, hűtlen lett. – Különben is, Jim, ez nem örökre szól. Csak szeretnék kipróbálni néhány lehetőséget!

Jim szája undorral elhúzódott.

– Ha elhagyod ezt a várost, nem tudlak a tűzben tartani.

– Ne túlozz – intette le Sam. – Nézd meg Demi Moore-t. Eltűnik a ranchára néhány évre, visszajön, begyűjti Kutcht, ők Hollywood új Királya és Királynője.

– Tisztelettel jegyzem meg, hogy Demi nem azzal a csomaggal hagyta el a várost, amelyiket te cipeled.

Sam mély lélegzetet vett.

– Nézd, emlékszel, amikor azt a haditanácsot tartottuk a házamban Angliában? Azt mondtad, hogy a megfelelő eszközre van szükségem, hogy újra játékba kerüljek. Egy igazán szuper vígjáték – ez volt az ötleted, még azt is mondtad, hogy én írjam meg. Remek gondolat volt, Jim, és most itt az alkalom, hogy megvalósítsam.

Jim, a száját biggyesztve, átgondolta a dolgot.

– Van valami terved? – nézett Samre gyanakodva.

– Igen! – vágta rá Sam. – Igazi nagy durranás. Rá van írva a bombasiker!

Ez persze szemenszedett hazugság volt, de nem vallhatta be Jimnek, hogy a Nagy Ötlet néhány olvashatatlan jegyzetből áll, amelyet a légitársaság magazinjának hátoldalára firkált, útban L.A.-be.

– Ha jól tudom, Sly Stallone két hét alatt írta meg a Rockyt – mondta Jim, az állát dörzsölve. – Vedd ki a nyár hátralévő részét, és újra beszélünk, ha már van valamid.

Sam élénken felállt, és kézfogásra nyújtotta a kezét.

– Köszönöm, Jim, rengeteget jelent, hogy mellettem állsz!

– Jól van, jól van – intette le Jim egy mozdulattal. – Nehogy már összevissza csókolj, csak egy kibaszott forgatókönyvről van szó!

Sam ruganyos léptekkel az ajtó felé indult.

– Hé, Sammy! – szólt utána Jim. – Aztán mulatságos legyen ám az a szar! Mert ha nem, nem kapsz munkát, még a kakát sem szedheted össze a Santa Monica strandon!

Csak semmi kényszer, gondolta Sam. De ahogy kilépett a napsütésbe, úgy érezte, mintha valaki szárnyakat adott volna neki. Nincs több vörös szőnyeg, nincs több smúzolás a stúdiók vezetőinél, nincs több átkozott Hollywood. Szabad, mint a madár!

51

Larry büszke volt magára. Még az ő legendás furmányosságával és alattomosságával sem volt könnyű összehozni a tervet, hogy Fabio Martelli és bájos új barátnője ilyen jól Matt kezére játsszanak. Csak néhány órányi kutatás és néhány telefonhívás kellett magas pozícióban lévő forrásokhoz, és Larry eleget megtudott Martelli üzleti ügyiről, hogy összeállítsa a férfi életrajzát. A playboy – Larry gúnyosan elhúzta a száját erre a kifejezésre: ezt a címkét ragasztották akkortájt minden menő figurára, akinek jachtja volt – New York-i éjszakai bárokban alapozta meg a vagyonát a nyolcvanas években, aztán a kilencvenes években átnyergelt a szállodabizniszre, és most hotelek és szálláshelyek láncolatát tartotta fenn szerte a világon; a Miami Beach Hotelt épp most nyitotta meg hangos elismerés közepette. De mindez csupán Fabio vállalkozásainak alapja volt. Ambíciói egyértelműen messze túlmutattak bolyhos fürdőköpenyeken és párnákra tett mentacukorkákon. Az elmúlt öt évet egy dubai hatalmas, milliárddolláros szórakoztató-központ tervezésével, finanszírozásával és alapjainak lerakásával töltötte, amely mellett a vegasi kaszinók tengerparti vidámparkká fognak degradálódni. Larry látta a hely 3D-s számítógépes tervét, és azonnal meg tudta állapítani, hogy egy fantasztikus, ambiciózus és kockázatos fejlesztésről van szó – de olyan fejlesztésről, amelyet könnyen zátonyra lehet futtatni, ha Fabio Martelli nem hajlandó az együttműködésre.

Larry a One Aldwych hotel bárjában ült, és az órájára pillantott. Korán jött a megbeszélésre, és egyáltalán nem számított rá, hogy Fabio pontos lesz. A hozzá hasonló emberek soha nem érkeznek időben; ez hozzátartozik a „borzasztóan elfoglalt és fontos vagyok, fel kellett vennem a telefont, a királynő hívott” hülye önfényezésükhöz. Körbepillantott, hogy megbizonyosodjék, nem figyeli senki, aztán felemelte az előtte heverő barna borítékot, és kivette belőle a fényképeket. Majdnem hangosan felnevetett. Fabio mahagóni napbarnítottsága biztosan falfehérre halványul, ha meglátja ezeket a cicababákat. Sheryl Battenburg fotói felbecsülhetetlen értéket képviseltek Larry nyomozásánál – kik Fabio barátai, miféle nőket hívott meg a jachtjára, hogy áll a szex és a drogok terén –, de önmagukban végül is keveset jelentettek, messze nem voltak olyan ütősek, amilyenekre Larrynek szüksége lett volna. Úgyhogy azt tette, amit hasonló helyzetekben mindig is szokott: kicsit rásegített a fényképekre. Felkeresett egy Pornó Kev nevű régi szesztestvért, aki, ki hinné, a felnőttfilmiparban dolgozott. Kev fogta Sheryl fotóit, és számítógépes manipuláció segítségével megfejelte őket kemény pornófelvételekkel, amelyeket modellekkel készített. Kev igazi művész, gondolta Larry, miközben visszatette a képeket a borítékba. Senki nem tudná megmondani az eredetüket; úgy tűnik, egy sorozat fényképről van szó, amelyet egy jachton tartott orgián vettek fel. De ami a döntő, Larry tudta, hogy Fabio sem lesz képes megállapítani a valódiságukat. Azt fogja hinni, hogy valaki eredeti fotókat szivárogtatott ki a fehér partiról, és tudni fogja, hogy ez katasztrófát jelent a dubai beruházására. Az emirátusban minden külföldi fejlesztést a Dubai World, egy holdingcég ellenőriz, amely Dubai szigorúan iszlám kormánya kezében van. Nem tapsikolnának, ha kiderülne, hogy Fabio Martelli ilyen partikat rendez!

Larry hátradőlt, és belekortyolt a whiskyjébe. Tudta, hogy nem volna szabad innia, de hát felvizezte a whiskyt jéggel, és így már nem is igazi szesz, ugyebár? Inkább olyan, mint egy koktél.

Rádöbbent, mennyire hiányzott neki ez: a dráma, hogy nagy hatalmú férfiakkal találkozik bárokban, megállapodásokat hoz tető alá, hatalomra játszik, manőverez az előnyszerzés érdekében. Nem így definiálják a politikát? Mint a hatalom hatékony használatát?

Ma minden kártya a kezében volt. Fabio választása egyszerű lesz: lemond a tervéről, hogy Kimet és Olivert Miamiba költöztesse, vagy feladja az álmát, hogy milliárdokat kaszáljon az Öbölben. Larry biztosra vette, Martelli merre fog ugrani. Számtalan hozzá hasonló férfihoz volt már szerencséje, és tudta, hogy az olyan nők, mint Kim Collier, feleannyit sem érnek a szemükben, mint a globális vállalatbirodalmuk.

Abban a pillanatban ciripelni kezdett a mobilja. Felkapta. Félig-meddig arra számított, Fabio asszisztense hívja, hogy közölje, főnöke tíz percet késni fog.

– Szia, papa! – szólalt meg egy ismerős hang.

– Matty? – ráncolta a szemöldökét Larry. Már majdnem két hete nem beszéltek. Larry rögtön megrémült. – Minden rendben?!

– Igen, igen – nyugtatta meg Matthew óvatosan. – Csak szerettem volna kifújni a levegőt a múltkori kirohanásunk után.

– Éppen hívni akartalak – mondta Larry bűntudattal.

– Én is szerettem volna köszönetet mondani – folytatta a fia.

– Köszönetet? Mi a csudáért?

– Amiért azt tanácsoltad, hogy ne csak a krecliben gondolkozzam.

– Azt hittem, egyáltalán nem figyelsz arra, amit az öreged mond!

– Az a helyzet, hogy némely dolgokban igaza van. Néha nem kell az embernek a jog mankója. Kim Collier épp most hívott fel, hogy közölje, végül is nem viszi el Olivert Miamiba.

– Mi az ördög történt? – kérdezte Larry elképedve. – Mit kellett ezért tenned?

– Csak a jobb belátására apelláltam. Egyedül találtam, és hosszasan elbeszélgettünk. Meséltem neki a kettőnk kapcsolatáról. Hogy egy fiúnak milyen nagy szüksége van az apjára, meg ilyesmi.

– És ez működött? – döbbent meg Larry.

– Úgy látszik. Szereti a fiát, és azt hiszem, valahol a lelke mélyén tudja, hogy talán nem a legjobb ötlet átköltöznie az Atlanti-óceán túloldalára, gyökerestül felforgatni az életét azért, hogy egy közismert szoknyapecér státusszimbólum barátnője legyen.

– Hűha! – jegyezte meg Larry csendesen.

Lenézett az előtte heverő barna borítékra. Megérintette, és hirtelen mocskosnak érezte.

– Meglepettnek tűnsz.

– Nem, nem. Egyáltalán nem! – tiltakozott Larry, és felkapta a borítékot. – Mindig hittem benned!

Zavart csend következett.

– Mit szólnál, ha újra megpróbálnánk? Egy újabb estét? Egy újabb kocsmai vacsorát? És most semmi vita!

Larry érezte, hogy széles vigyor ömlik el az arcán.

– Mi a véleményed, találkozhatnánk nálam? Csütörtök este.

Szerintem az a legjobb piálda a városban!

Letette a telefont, és Fabio asszisztensét tárcsázta.

– Sajnálom, drágám! – mondta. – Épp most hívott a királynő, meg akarja változtatni a végrendeletét. Mondja meg Fabiónak, hogy rácsörgök az újabb időpont ügyében.

Kifizette a számláját, és otthagyta a szállodát. Úgy szívta be a londoni utcák füstjét, mintha hegyi levegő volna. Meglátott egy szemétládát a Strandén, és megnyugtató puffanás mellett beledobta a borítékot, aztán ruganyos léptekkel elsétált. És a csütörtöki vacsorarandevúja Matt-tel csak fokozta a jó érzését. Valahogy ezt még nagyobb lépésnek tartotta, mint a telefonhívását, amikor felajánlotta fiának a partnerséget.

Ez a hangulat szivarért kiáltott. Egy kis kitérő, hogy felkeresse Parnellt, a Davidoff vezető beszerzőjét, tökéletesen lekerekítené a kellemes délelőttöt. Larry végigmasírozott a Stranden a Trafalgar Square felé, a napsütés melegítette a hátát.

Úgy érezte, mintha a mai nap volna az első… miben is? Larryben soha nem éltek költői hajlamok, de tudta, hogy új útra lépett. Hogy ez hová vezet, arról fogalma sem volt, de biztosan érezte, hogy a fia része lesz a jövőjének, és ez csodálatos érzéssel töltötte el.

A St. James’s hátsó utcáin kanyargott, éppen azt mérlegelte, mi jobb, egy Bolivar Corona gazdag íze, vagy egy Montecristo No. 2 borsos csípőssége, amikor egy ismerős alakot látott: egy szürke sportkocsiból szállt ki, ötven méterrel az orra előtt. Egy pillanatig nem volt biztos benne, hogy tényleg a felesége az. A kocsi nem tűnt ismerősnek. Nem azt mondta Loralee, hogy Jacqui barátnőjét látogatja meg Esherben? De eltéveszthetetlen volt az a színpadias mozdulat, ahogy szőke haját hátradobta a válla fölött, eltéveszthetetlen volt az a bombázó alak. Semmi kétség, Loralee állt előtte. De mit keres itt? Larryt azonnal nyugtalanság fogta el. Figyelmét most a férfira fordította, aki a vezetőülésből kászálódott ki. Magas, negyven körüli, de jó karban lévő fickó a drágának tűnő öltöny alatt. Olyan volt, mint azok a borotvapengét hirdető sportsztárok. A férfi megérintette Loralee hátát, hogy átkalauzolja az úttesten, és eltűntek a St. James’s Palace-ben, egy nagy, stukkós homlokzatú hotelban, amely a jól eleresztett közel-keleti turisták kedvelt helye volt. Larry ismerte ezt az érintést, ezt az intim, megszokott mozdulatot. Érezte, hogy a szíve dobolni kezd, miközben követte őket a hotelba. Talán túlreagálja a dolgot. Végül is egy kitűnő marokkói étterem van a szállodában. Vajon szereti Loralee a marokkói ételeket? Nem emlékezett.

Larry a Gulshan étterem felé fordult, és egy sarok mögül kikandikálva végignézte a vendégek sorát, akik arra vártak, hogy a maître d’ szóba, álljon velük. Loralee és a kísérője nem volt köztük – és Larry abban a pillanatban rájött, hogy a boldog délelőttjének befellegzett. Keserű bizonyossággal tudta, mit fog látni, amikor visszafordul a recepció felé. Felesége és az idegen éppen egy lakosztályt vesz majd ki, vigyorogva, mint a friss házasok. Tudta, mivel azelőtt maga is számtalanszor volt ebben a helyzetben más nőkkel, más férfiak feleségével. Próbálják majd megőrizni a látszatot, próbálnak nem kacarászni, hátha valaki figyeli őket, ugyanakkor képtelenek lesznek elrejteni a rájuk váró törvénytelen gyönyör gondolatától támadt jókedvüket. Larrynek nem volt szüksége rá, hogy a bizonyossághoz mindezt lássa is, ennek ellenére követte őket, a hátuk mögül figyelte, ahogy Loralee valamit suttog a férfi fülébe, aki megsimogatja a karját, és kuncog. Figyelte, ahogy a recepciós átnyújtja nekik délutáni játékbarlangjuk kulcsát. Larry csak állt ott, kiszáradt szájjal, remegő kézzel, amíg a lift ajtaja be nem csukódott mögöttük.

Különben is eleget látott. Fájdalom szorította össze a mellét, és levegő után kapkodott. Egy pillanatig azt hitte, újabb szívroham tört rá, aztán érezte, hogy egy könnycsepp gördül le barázdált arcbőrén. És ebből megértette, hogy nem kell a mentőket hívnia, mert amit érez, az csupán egy összetört szív mindent elsöprő fájdalma.

52

A felületes szemlélő számára Helen Pierce szokásos jéghideg önmagát mutatta. Elegánsan és frissen ült fehér blúzában és bordó ceruzaszoknyájában megszokott helyén a bíróságon Jonathon Balon ügyvédje, Nicholas Collins mögött: egy nő, tökéletesen a helyzet magaslatán. De belül aggodalom és bizonytalanság töltötte el, amikor Collins felállt, hogy a bíróhoz intézze szavait.

– Tekintetes bíró úr! Szeretném a felperes tanújaként idézni Dominic Bradleyt – mondta.

Ez volt Helen nyugtalanságának forrása. Ami az ő véleményét illette, az egész per ettől a tanútól függött. Pedig Dominic Bradley nem igazán tűnt sztárfigurának, ahogy odacsoszogott a tanúk padjához. A harmincas évei közepén járt, borotválatlan és megszeppent volt. Szemmel láthatóan megpróbált az alkalomhoz öltözni: nyakkendőt vett egy sportos, kockás inghez, amelyet begyűrt a farmerjába. Helen egy pillanatra eltűnődött, hogyan sikerülhet egy ilyen Bradleyféle alaknak egy olyan jó kapcsolatokkal rendelkező és makulátlan nőt kifognia, mint Deena Washington, de az évek tapasztalata megtanította rá, hogy az ambiciózus nők esetében a fizikai vonzerő valahol a kívánságlista alján szerepel. Dominic Bradley nem volt csúnya férfi, de nyilván rendelkezett valami mással is, amit Deena akart. Összeköttetésekkel, belépővel a divat és média csillogó világába, ki tudja? Helennek most csak az a tény számított, hogy Bradley időben megérkezett a bíróságra. Miután találkozott Deena Washingtonnal a Hamptonsban, negyvennyolc óra alatt a névjegytartójában fellelhető összes magándetektívet mozgósította, hogy keressék meg Bradleyt, és tudják meg Balon iránti gyűlöletének okát. Szerencsére könnyen rá lehetett akadni a fickóra. Ahogy Deena sejtette, a szülei házában volt Berkshire-ben. Az egyenlet második részének megoldása már nehezebbnek bizonyult. Bradley, nem meglepően, rettenetesen ódzkodott attól, hogy segítsen. Miért asszisztálna Balon jogi csapatának, kérdezte Helentől, hogy ezzel magára haragítsa a nagy hatalmú Steinhoff Kiadót? Napszámban dolgozó fotós, elvesztheti a teljes megélhetését! Helen tudta, hogy Bradley ugyanazt a játékot űzi, mint exbarátnője, vagyis pénzt akar kicsikarni, de nem reszkírozhatta, hogy megvádolják egy tanú befolyásolásának kísérletével. Végül a törvény elintézte a dolgot: nem volt szükség más ösztönzésre, mint egy idézésre a bíróságtól.

– Mr. Bradley – kezdte Nicholas Collins –, beszélne nekünk legutolsó barátnőjéről és arról, mivel kereste a kenyerét?

Helen figyelte Bradley minden mozdulatát. A mély levegővételt, mielőtt megszólalt, az ideges pillantásokat, amelyeket Jonathon Balon és Spencer Reed felé lövellt, ahogy a kezét tördeli, elfehéredő ujjperceit.

– Deena Washingtonnak hívták – mondta Bradley megbicsakló hangon. – Három évig éltünk együtt, mielőtt szakítottunk karácsony után. Szerkesztőhelyettes volt a Stateside magazinnál.

– Szerkesztőhelyettes? Ők ellenőrzik és szerkesztik a lapot, ha jól tudom?

– Így van.

Jasper Jenkins talpra ugrott.

– Relevancia a tárgy szempontjából, bíró úr?

Lazner bíró felemelte egyik kezét, hogy jelezze, hallani akarja, hová fog mindez kilyukadni.

– De a szerkesztőhelyettesek általában nem játszanak szerepet a jelentősebb cikkekre adott megbízásokban, vagy konkrétan azok megírásában? – érdeklődött Collins, és azzal a magabiztos tekintettel fixírozta Bradleyt, amely elárulta a bíróságnak, hogy már tudja a kérdésére a választ.

Bradley a fejét rázta.

– Nem, a Stateside-nál nem. Ez csalódást okozott Deenának. Szeretett volna egy nap író, vagy talán jelentős cikkek szerkesztője lenni.

– Szóbeszéd, tekintetes bíró úr! – dörögte Jasper Jenkins.

– De ezt mondta magának, mármint hogy író akar lenni, igaz? – erősködött Collins. – Hogy csalódott, mert egyszerűen mások kéziratát kell javítania.

– Így van. Láttam, rengeteg időt tölt otthon ötleteléssel, hogy aztán benyújthassa az elképzeléseit a fontos cikkeket gondozó csapatnak abban a reményben, hogy megbízzák a megvalósítással.

– És megbízták?

– Nem.

– És maga hogyan segített Miss Washingtonnak a karrierje építésében? – kérdezte Collins.

Bradley mélyen kifújta a levegőt, mintha tétovázna, hogy folytassa-e.

– Tudtam, hogy a két legnagyobb, legtekintélyesebb terjedelmet a Stateside-ban a valós bűnügyek és a társasági botrányok kapják. Adtam Deenának egy ötletet egy sztorira, amelynek a hátteréről Londonban hallottam.

– Éspedig?

– Meséltem neki Jonathon Balonról, a milliárdos londoni ingatlanfejlesztőről. Ő volt a háziuram, amikor ÉszakkeletLondonban laktam 1999-ben.

Nicholas Collins eltúlzott vállrándítással felemelte a kezét.

– Mi volt ebben botrányos?

Bradley hallgatott egy pillanatig.

– A bérlői közül többen szélhámosnak tartották. Arról is pletykák keringtek a környéken, hogy honnan szerzi a vagyonát. Hogy a Weston gengsztercsalád tömi pénzzel. Az ő pénzügyi támogatásuknak volt köszönhető, hogy egy középszintű háziúrból milliárdos ingatlanfejlesztő lett alig több mint egy évtized alatt.

– Ezek azonban csak pletykák voltak – jelentette ki Collins tényszerűen.

Helen örült, hogy az ügyvéd felhívta erre a figyelmet. Végül is Jonathon a kliensük, és úgy tűnt, fogytán van a bíró türelme. Dominic Bradley zavartnak látszott.

– Nem volt semmi kézzelfogható bizonyítékom, hogy igazak, nem…

– És mit gondolt a Stateside erről az ötletről? – vágott a szavába Collins

– Deena elmesélte nekem, hogy beadta az elképzelést a barátnőjének, Joanne Greennek, a megbízásokért felelős szerkesztőnek. De ő elutasította azzal, hogy túlságosan Angliaközpontú. Azt is mondta, hogy Spencer, a főszerkesztő, úgysem fogadná el.

– És Deena elvetette az ötletet?

– Nem. Tudta, hogy remek sztori.

Collins Bradleyre nézett, kérdőn félrebillent fejjel.

– És maga sem vetette el, igaz, Mr. Bradley? Volt egy elképzelése, amellyel, úgy gondolta, talán ráveheti Joanne Greent, hogy megváltoztassa a véleményét a sztorival kapcsolatban. Egy kis bunda, ha úgy tetszik.

Lazner bíró felmordult.

– Ragaszkodjon a tisztességes angol nyelvhez, ha volna szíves, Mr. Collins!

– Elnézést kérek, bíró úr! – Collins megfordult, hogy az esküdtekre nézzen. – Meg akarta vesztegetni Miss Greent, igaz?

Helen látta, hogy rosszallás fut át az esküdtek arcán.

– Jo és én megállapodást kötöttünk. Azt mondtam neki, ha elintézi, hogy a sztori megjelenjen, biztosítom, hogy a fix bérű lakást, amelyben akkor éltem, ő kapja meg, miután a bérleti szerződésem lejár.

– De volt-e elég befolyása ehhez Miss Greennek a főszerkesztőjénél? – kérdezte Collins ártatlanul.

Tekintve, hogy a szeretője volt, szerintem igen – válaszolta Bradley.

Jasper Jenkins vörös arccal ugrott fel.

– Mendemonda! – kiabálta, és határozottan dühösnek tűnt.

Helen Spencer Reedre pillantott, akinek ugyanolyan kifejezés ült az arcán. Van is oka rá, gondolta az ügyvédnő. Találkozott egyszer Spencer feleségével New Yorkban, és az asszony nem olyan nőnek tűnt, mint aki hajlandó lenyelni egy ilyen közlést.

– Elnézést, egy kicsit összezavarodtam – jegyezte meg Collins. – Nem azt mondta éppen most, hogy azért ajánlotta Miss Washingtonnak a Jonathon Balon-sztorit, mert segíteni akart a barátnőjének, hogy íróként betehesse a lábát az ajtónyílásba? Itt pedig, a cikk alján, a Ted Francis név szerepel.

– Joanne beleegyezett, hogy megbízást ad a sztorira, de azt akarta, hogy a cikk egy londoni illetőségű író tollából származzon.

– Ki ajánlotta Mr. Francist szerzőnek?

– Én.

– Miért?

– Mert sok mindent tudott Jonathon Balonról. És jó újságíró.

– Maga és Ted Francis régi barátok. Sokszor dolgoztak együtt. Azt mondta neki, cserébe azért, hogy megbízást szerez számára a Stateside-nál, ki kell végeznie Mr. Balont.

– Azt akartam, hogy az igazat mondja el Balonról – replikázott Bradley dühösen.

Nicholas Collins horkantott.

– Az igazat? Volt itt néhány súlyos büntetőjogi vád: pénzmosás, ismert gengsztereknek tett szívességek, és még további célozgatás Mr. Balon teljes működésének törvénytelenségére. Ugyanakkor, ahogy maga is elismeri, és ahogy ez a bíróság újra meg újra végighallgatta az elmúlt hetek során, egy fikarcnyi bizonyíték sincs, amely alátámasztaná ezeket a vádakat.

Én csak arra gondoltam, hogy ez nagyszerű sztori! – védekezett Bradley. – Koldusból királyfi, titokzatos, kétes jótevők. Nem csináltam mást, csak elmondtam nekik. Ha ők úgy döntöttek, hogy felturbózzák, hogy még ütősebb legyen, az már nem az én problémám, igaz?

– Felturbózzák – ismételte meg Collins. – Érdekes megfogalmazás. Úgy érti, felturbózzák, vagyis „kiszínezik”, felturbózzák, vagyis „hazudnak”?

– Nem!

– Hadd ismételjem meg a kérdést az esküdtek kedvéért. Azt kérte Ted Francistől, írja meg a nem bizonyított történeteket arról, hogy Mr. Balont milyen kapcsolatok fűzik a Weston alvilági családhoz?

– Igen.

– És azt mondta Jo Greennek, amikor ő a cikket szerkesztette, hogy tartsa az írást a lehető leglázítóbb stílusban?

– Nincs ilyen befolyásom.

– Miss Green mégis megkapta a maga lakását, amiért megjelentette a történetet?

– Igen.

– Miért?

– Az egyezség, az egyezség.

– Halandzsa! Azért húzogatta a mézesmadzagot azzal a mesés lakással Miss Green orra előtt, hogy a Balon-sztori minél el-ítélőbb legyen. Igen vagy nem?

– Igen.

– Miért volt ez a történet, a történet hangvétele, annyira fontos magának, Mr. Bradley?

– Mert azt akarom, hogy a szélhámosok lelepleződjenek! – válaszolta a tanú vadul.

– Személyes érdeke fűződik ehhez a történethez, igaz, Mr. Bradley? Gyűlöli Mr. Balont, és megvesztegette Miss Greent és Mr. Francist, hogy a maga elképzelése szerint járjanak el, mert bosszút akart állni Mr. Balonon.

Bradley fészkelődött a helyén.

Mi történt önnel 1999-ben, Mr. Bradley? – kérdezte Nicholas Collins, a jegyzeteibe pillantva. – Nevezetesen a szeptember 12-i hétvégén?

Helen észrevette, hogy rémület fut át Bradley arcán. Jasper Jenkins is látta ezt, és ismét talpra ugrott.

– Nem tartozik a tárgyhoz, bíró úr!

A bíró sóhajtott.

– Térjen a lényegre, Mr. Collins!

– Természetesen, bíró úr! Mr. Bradleyt összeverték egy sikátorban a lakásához közel. Csúnyán ellátták a baját, olyan sérüléseket szenvedett, hogy kórházba kellett vinni… – a jegyzeteit böngészte – három napra, azt hiszem. Nem így van, Mr. Bradley?

– De igen – erősítette meg Bradley csendesen.

– Ha jól tudom, még mindig forradást visel a homlokán a támadás következtében.

– Igen.

Helen figyelte az esküdteket, a nyakukat nyújtogatták, hogy lássák a sebet. Ez kitűnő epizód volt. A becsületsértési ügyek általában unalmas részletekbe fulladtak, és egy ilyen dráma Balon malmára hajtotta a vizet.

– Megvádoltak valakit ezzel a komoly támadással? – kérdezte Collins.

– Nem! – Bradley hangja reszketett a haragtól.

– De ön jelentette a rendőrségen. Elmondta nekik, hogy tudja, ki áll mögötte.

Collins kérdései most ténymegállapításokká keményedtek. Helen látta, hogy az esküdtek előrehajolnak a székükben, minden szem Dominic Bradleyre szegeződött. Bradley lassan elkezdett beszélni, mintha végre eldöntötte volna, hogy eljött az őszinteség ideje.

– Balon a háziuram volt. Diák voltam, elmaradtam a lakbérrel, ezért Balon rám küldte a nehézfiúkat. Ennek ellenére sem tudtam fizetni. Úgyhogy olyan lakásfoglaló-féle lettem.

Néhány nappal később rám ugrottak és megtámadtak, amikor a kocsmából sétáltam haza.

– És a rendőrség kihallgatta Mr. Balont?

– Látszólag! – dühöngött Bradley. – De az egész ügy elhalt. Nincs bizonyíték, mondták.

– Ennek ellenére meg volt győződve, hogy Mr. Balon rendelte meg a támadást maga ellen – adta a szót a szájába Collins.

Bradley arca megkeményedett.

– Igen, így volt. Körbeérdeklődtem, még a helyi újsággal is beszéltem. Mindenki azt mondta, hogy Balon összejátszik ezekkel a gengszterekkel, és hogy ilyesmi már korábban is előfordult. De szemmel láthatóan mindenki túlságosan be volt gyulladva, hogy felelősségre vonja őt a Weston családhoz fűződő kapcsolata miatt.

– Tehát maga dühös volt.

– Igen.

– Bosszút akart állni.

Bradley éles pillantást vetett az ügyvédre.

– Maga nem akart volna?

Collins nem felelt neki, az esküdtekre nézett.

– Ki ne volna mérges, amikor ilyen szörnyűség történik vele? – kérdezte tőlük. – Különösen, ha az a személy, akit felelősnek tart érte, megússza az igazságszolgáltatást? És ki ne maradna mérges, amikor még mindig viseli a forradást, amely nap mint nap emlékezteti a támadásra? Önök nem lennének felháborodva, ha azt látnák, hogy a személy, akit az elkövetőnek tartanak, milliárdossá növi ki magát?

Visszafordult Bradleyhez.

– Azt mondják, hogy a bosszú olyan étel, amelyet a legjobb hidegen felszolgálni – és pontosan ez történt, igaz, Dominic? New Yorkba költözött, megismerte az újságíró barátnőjét, mindezt egy szerencsés véletlen folytán. De amikor a barátnőjének témára volt szüksége, maga úgy látta, eljött az alkalom, hogy végre visszaadja Balonnak azt, amit, a hite szerint, évekkel azelőtt elkövetett maga ellen. Nem csoda, hogy annyira meg akarta jelentetni ezt a sztorit, még arra is hajlandó volt, hogy Joanne Greent megvesztegesse a csicsás lakásával, és rákényszerítse, hogy a barátjával írassa meg a cikket. Egy mocskolódó történet Mr. Balon ellen jelentette magának a bosszúállást, igaz, Mr. Bradley?

Dominic Bradley Balonról Spencer Reedre nézett, arcán félelem, egy csapdába esett állat rémülete tükröződött. De Helen mást is látott rajta: diadalt. Végül sikerült elérnie, hogy megjelenjen a sztorija, végül kiharcolta, hogy figyeljenek rá. Helen mérget vett volna, hogy ha Spencer Reeden múlik, Dominic Bradley soha többé nem fog a média fősodrában dolgozni, de ugyanolyan biztos volt afelől is, hogy Bradley abban a percben fütyült erre.

– Mr. Bradley? – szólalt meg a bíró. – Feleljen a kérdésre, kérem! Azért ajánlotta a történetet, hogy kiegyenlítse a számláját Mr. Balonnal?

– Igen! – hangzott a válasz.

Helen visszatartotta a lélegzetét, amikor Nicholas Collins Bradleyhez fordult, hogy rámérje a végső csapást.

– És a barátja, Ted Francis, az ember, aki megírta a cikket, tudta, hogy magát mi hajtja?

– Igen – ismerte el Bradley.

– És maga megkérte, hogy – ismételten az elnézését kérem, bíró úr! – nagyot rúgjon a hátsójába?

– Ez teljesen szabálytalan, bíró úr! – kezdte Jasper Jenkins, de senki sem figyelt rá.

– Igen, megkértem! – nézett Bradley elégedett mosollyal Jonathon Balonra. – Elmondtam neki, micsoda szélhámos és gengszter Balon, és hogy azt szeretném, ha elmeszelné a szemétládát!

A bíróságon azonnal kitört a zűrzavar, mindkét fél ellenvetéseket és fenyegetéseket ordított, és a bíró rendre szólította fel a jelenlévőket.

Helen Pierce csak ült ott, ahol volt, lehunyta a szemét, és mosolygott.

– Sikerült! – suttogta.

53

Könnyű volt észrevenni, ki megy partira. Cath Annára várt a Sloane Square-i metróállomás előtt, szikrázó ezüstruhában, mint egy űrkorszakbeli csitri lány, beleveszve az állomásra özönlő, hazafelé igyekvő ingázók szürke tengerébe. Anna lesimította a maga smaragdzöld zsákruháját, azon tűnődve, elég elegáns-e. Nem tudta biztosan, hogyan sül el az este, de örült, hogy ott van Cath, és fogja a kezét.

– Ez annyira izgi! – lelkesedett Cath, amikor megölelte Annát. – Hová is megyünk?

– Izgulsz valami miatt, amiről nem is tudod, hogy mi? – nevetett Anna, és leintett egy taxit.

– Hé, hiszen te küldted nekem azt a titokzatos üzenetet, hogy „dobj el mindent, elviszlek életed legpazarabb bulijára”!

– Egy nagy hotel megnyitásáról van szó. A legfelsőbb tízezer! – mondta Anna, miközben a taxi végigdübörgött a Lower Sloane Streeten a Chelsea Embankment felé. – Gondolj a New York-i Piazára, csak modernebb kivitelben.

– Lesznek ott hírességek is?

– Tömegével!

Cath megragadta Anna karját.

– Miért nem hívsz meg ilyesmire gyakrabban? Egy tucat Karén Miller-partiruha porosodik a szekrényemben, amikor a legjobb barátnőmnek forródrótja van a sztárokhoz!

Ez azért így nem volt igaz. Sam Charlesnak kellett köszönetet mondaniuk a meghívásért; Anna az ő nevét használta, nem tudott más módot találni, hogy bejusson ide. És be kellett jutnia, mert volt ott valaki, akit mindenáron meg akart ismerni.

A forgalom teljesen bedugult, ahogy a Chelsea Heights felé közeledtek: ez a kizárólag lakosztályokkal rendelkező hotel kifejezetten olyan emberek szolgálatára létesült, akik nagy tétekben játszanak a kaszinókban, akik a Bond Street és a Canary Wharf kedvéért jönnek Londonba, akiknek a szeme se rebben, ha több mint kétezer fontot kell kifizetniük egy éjszakáért, plusz reggeli. A szálloda a Duelt, London első művészi kivitelezésű éttermét is magában foglalta, ahol esténként két, Michelin-csillagos séf külön konyhákban versenyez azért, hogy a lehető legjobb ételeket kreálják, költséget nem kímélve.

– Csodálatos ez a hely! – kapkodott Cath levegő után, amikor Anna bemondta a nevüket az ajtónál, és besétáltak a hatalmas előcsarnokba.

Ez enyhe kifejezésnek tűnt. Az embernek olyan érzése támadt, mintha valaki fogott volna egy óriási almacsutkázót, és kihúzta volna a hotel közepét, hogy egy arany vízesést bűvöljön a helyére, amely a tetőről zuhogott alá, és az előcsarnok padlójában, egy lyukban tűnt el. Ez a tudomány, vagy az építőmérnökök, vagy a varázslat csodája, gondolta Anna, aki nem tudta eldönteni, hogy a három közül melyik is. Egy biztos: lenyűgöző volt! Akárcsak a partira gyülekezők társasága. Tévésztárok smúzoltak regényírókkal, művészekkel és sportcsillagokkal.

– Hűha! – kiáltott fel Cath, és rácsapott Anna karjára. – Az ott Dávid Beckham? És Elton John? Ó, kérlek, kérlek, mondd, hogy ilyen helyekre jársz minden héten!

Anna kuncogott.

– Attól tartok, csalódást kell okoznom. Legtöbb este ilyenkor még az irodában vagyok.

Élő dzsessz lebegett át a márvány előcsarnokon, és az apró szendvicsek miniatűr műalkotásoknak tűntek. Egy jóképű pincér mélyvörös koktélt nyújtott át nekik, és a két lány összecsendítette a poharát.

– Azt kell mondjam, megérte neked az a sok kemény munka! – mélázott Cath. – Én is hülyére dolgozom magam, de még egyetlen fafej sem hívott meg az All Bar One-nál elegánsabb helyre.

Anna boldog volt, hogy Cath annyira izgatott, ugyanakkor rosszul érezte magát, amiért belerángatta a barátnőjét a kisded játékába. Szemével a tömeget pásztázta, de legalább ötszáz ember zsúfolódott össze a hotel előcsarnokában, ráadásul csak magazinokban megjelent képekre hagyatkozhatott.

– Figyelj, Cath… – kezdte, és furcsa képet vágott.

– Mi van? – kérdezte Cath óvatosan. – Ismerem ezt a tekintetet! Most akarod megmondani, hogy nekünk kell felszolgálnunk a falatkákat, vagy valami hasonló.

– Nem, de tartozom egy vallomással. Azért vagyok itt, hogy megismerjek egy férfit.

– Hiszen mindnyájan azért vagyunk itt! – vigyorgott Cath.

– Egy bizonyos férfit, név szerint Johnny Maxwellt. Társasági szervezőember, és el kell bűvölnöm, hogy… nos, valami munkával kapcsolatos dologról van szó.

Cath, kezét a mellére téve, felsóhajtott.

– Ez minden? Drágám, tőlem akár Jabbát is fűzheted, amíg én bámulhatom Beckham fenekét, és közben ingyenpiát szopogathatok!

Anna kivette a blackberryjét a táskájából: egy üzenet. Sam. Rákattintott: „Hiányzol. S xx”.

Felnézett, és azt látta, hogy Cath gyanakodva vizsgálja az arcát.

– Min mosolyogsz, ifjú hölgy? – kérdezte.

– Csak valami munkaügy – dadogta Anna.

– Tudtam! – kiáltott fel a barátnője. – Egy pasi, igaz? Te kis sunyi bestia! Felmentél a Match.com-ra, ahogy tanácsoltuk?

Anna a fejét rázta, és közben arra gondolt, bárcsak ne égne úgy az arca.

Csak Sam írt – mondta, és gyorsan visszacsúsztatta a blackberryt a táskájába.

– Sam kicsoda?

– Sam Charles.

Cath hitetlenkedve nézett rá.

– Csak Sam Charles! Azt hittem, kirúgott.

– Ki is rúgott. De eljött, hogy bocsánatot kérjen. Együtt dolgozunk valamin.

– Eljött hozzád, a házadba? Te jó isten! Lefeküdtél vele, igaz? Nem hiszem el, te mocskos, vén szörnyeteg! Tudtam, hogy valahogy más vagy ma. Azt az „épp most dugtak meg” ragyogást látom rajtad!

– Fogd vissza a hangodat! – szólt rá Anna, és egy nyugodtabb beugróba kormányozta a barátnőjét. – Nem akarom, hogy megint kirúgjanak!

Cath még mindig tátott szájjal állt.

– A legjobb barátnőm egy hollywoodi sztárral dugott. Ez történelmi jelentőségű esemény!

– Csak egyszer fordult elő – mondta Anna.

Bár négyszer egy éjszakán, gondolta álmodozva, de most nem volt olyan a helyzet, hogy ebbe belemenjen.

– Csak egyszer? Esküszöm, ha velem történt volna, azt hinném, hogy küldetésem a földön véget ért!

Annának jólesett, hogy végre elmondhatta valakinek. A hajón töltött idő után belenyugodott a ténybe, hogy csak egy egyéjszakás kalanddal gazdagodott, amelyet a romantikus környezet varázsolt elő. Az egész élménynek határozottan nyaralási románc íze volt. Részegek voltak, Indiában voltak, beszippantotta őket a dráma. Csodálatos volt, és Sam szórakoztatónak és figyelmesnek bizonyult a repülőúton hazafelé, de Anna nem akarta becsapni magát azzal, hogy bármi mást remélhet. Ez a férfi Sam Charles, az isten szerelmére! És különben is, Sam, amint letette őt otthon, egyenesen visszarepült L.A.-be. Ki tudja, milyen szexi lányok várták a menő Hollywood Hills-i kefélőjében? De Sam meglepetést okozott. Felhívta. Anna lelkének egy része boldog volt, és reménykedett, hogy ez valaminek a kezdetét jelentheti. Másik része úgy érezte, mintha egy körhintára lépne fel, és nem tudta, készen áll-e a szédítő forgásra.

– Ha te ráveted magadat Casanovára, én egy futballistával próbálkozom.

Anna a barátnője karjára tette a kezét.

– Ott van! – mondta.

– Kicsoda? Sam Charles?

– Nem, Johnny Maxwell.

A férfi modellkülsejű lányok csoportjában állt. A hatvanas évei közepén járt, haragoslila-zöld kockás háromrészes öltönyt viselt, és hátrafésült, vállig érő fehér hajával olyan volt, mint egy kivénhedt rocksztár. Időről időre fogta a nyakában lógó ezüst fényképezőgépet, és elkattintott egy felvételt valamelyik gyönyörű nőről.

– Ez az a pasi, akivel beszélned kell?

– Tulajdonképpen be kell fűznöm – vallotta be Anna.

– Ezek szerint Sammel nyitott kapcsolatban vagytok? – Cath Maxwellre pillantott. – Anna, ez legalább nyolcvanéves!

– Azt hiszem, hatvannégy.

Egy órát töltött azzal délután, hogy megguglizza a férfit. Míg Johnny Maxwellről mint partiarcról határozottan kétes hír járta, a származásához nem fért kétség. Egy gazdag, de jelentéktelenebb arisztokrata fia volt, etoni öregdiák, aki kimaradt Oxfordból, hogy belevesse magát a Carnaby Street-i életformába, vagyis London bevásárlóutcai divatvilágába. Bailey és Donovan inspirációjára fotográfus lett, elsősorban azért, hogy így szerezzen lányokat. Azóta igazából soha nem hagyta el a színteret, állandó tartozéka lett azoknak a helyeknek, ahol a legnagyobb happeningek történtek: Studio 54, a nyolcvanas évek L.A.-je, Britpop London. Valahol a portréfotós és a társasági partik tervezője közt találta meg a helyét.

– Miért akarod befűzni? – kérdezte Cath, az orrát ráncolva.

Szükségem van rá, hogy meghívassam magamat valamire.

– Mire? Egy Saga-nyaralásra? – viccelt Cath a legmenőbb utazási iroda ajánlataival.

– Csak támogass ebben, oké? – kérte Anna komolyan. – Vedd szerepjátéknak. Odamegyünk, hogy beszéljünk vele, és közben úgy kell tennünk, mintha valaki más volnánk. Cath a homlokát ráncolta.

– Tönkretenné a meglepetést, ha megkérdezném, hogy miért?

Anna kortyolt egyet a koktéljából, és közben felkészült, hogy egy kis ártatlan hazugsággal elámítsa a barátnőjét.

– Johnny Maxwell szervezi a nagy partikat, a kapcsolatépítő bulikat egy társasági fickónak. El kell jutnom az egyik ilyen partira, de a házigazda gyűlöli a Donovan Pierce-ügyvédeket, mert bepereltük.

Utált hazudni a barátnőjének.

– Mintha James Bonddal állnék szemben – nevetett Cath, és Anna megragadta a karját.

– Gyere, odamegyünk! Néz bennünket. Azt hiszem, le akar fényképezni minket.

– Lefényképezni? Minek? Biztos vagy benne, hogy kóser a dolog?

– Abszolút – suttogta Anna, és elindult előre.

54

Az idő végül megváltozott, a hosszú, forró nyár hirtelen melankolikus őszbe váltott egyetlen délután alatt. Könnyű eső pettyezte a járdát, fürge szél csapott le a folyóról, és Matt azon mélázott, bárcsak az átmeneti kabátját vette volna fel a könnyű nyári zakó helyett. Felnézett az ólomszürke égre, meglepetten, hogy mennyire izgul. Számos alkalommal vacsorázott már együtt az apjával; mindig valami divatos étteremben, ahol mindenki ismerte Larry nevét, és az emberek odajöttek az asztalához, hogy trágár viccekkel szórakoztassák egymást, miközben Matthew a tányérjára szegezte a tekintetét, és szeretett volna valahol, akárhol, de máshol lenni. Ma este azonban Larry otthonában fog enni. Ez a legtöbb embernek hétköznapi, közönséges eseménynek tűnhet, de számára sokkal nagyobb jelentőséggel bírt. Matt nem evett itt együtt az apjával négyéves kora óta, holott a ház a Donovan család otthona volt. A mai este nem egyszerűen a vacsoráról szólt. Hanem egy új családi élet kezdetéről. Vagy talán a lehetőségről, hogy visszaköveteljen egy elvesztett életet, amelyet eloroztak tőle.

Larry nyitott ajtót fehér kötényben, amelyen bíborszínű foltok éktelenkedtek.

– Hát ez meg mi? – kérdezte Matt mosolyogva.

– Azt mondtad, vacsorázni akarsz, tehát főzök a fiamnak. Nem olyan nehéz ez!

– Én inkább azt feltételeztem, hogy iderendelsz egy híres séfet, és ő majd elvégzi a nehéz munkát.

Larry megvetően intett a kezével, miközben visszasétált a házba.

Még hogy séfek? Láttam azokat a tévéprogramokat. Olívaolajat spriccelnek mindenre, aztán bevágják a sütőbe. Erre én is tökéletesen alkalmas vagyok!

Matt átnyújtott apjának egy üveg bort, és követte őt a meleg konyhába. Bármit főzött is Larry, az illata finom volt. Házassága korai időszakára emlékeztette Matthew-t, amikor Carla kilépett a munkahelyéről, és csodálatos illatokba burkolta a házat drága gyertyákkal és a Waitrose csemegéből származó alapanyagokból készült vacsorákkal.

– Mit főzöl?

– Coq au vint.

Larry feltartotta az üveget, és kritikus pillantást vetett a címkére. Aztán mordult egyet, gyorsan kihúzta a dugót, kivette a tepsit a sütőből, és a tetejére löttyintette Matt merlotját.

– Ez majd megbolondítja egy kicsit! – mondta.

– A francba, apa, ez negyven fontomba került!

– Jó ételhez jó hozzávalók kellenek! – csipkelődött Larry, és egy csattanással becsukta a sütő ajtaját. – Különben is, van valamim, ami ránk vár – tette hozzá, és eltűnt a szomszéd szobában.

Matt odasétált a távolabbi falhoz, ahol több tucat fénykép függött elegáns, fekete keretben. Néhány Larry és Loralee esküvőjéről készült, és a nászútjukról, valami forró és tengerparti helyen, ahol a vőlegény hawaii inget és sortot viselt. Aztán volt egy sorozat felvétel Larryről híres ügyfelek társaságában, és ahogy kezet ráz Muhammad Alival és Nelson Mandelával. A legnagyobb fotón Bill Clintonnal nevetett, régi jó barátoknak tűntek.

– Mondhatom, ez megfelel a várakozásaimnak! – mormolta Matthew keserédes mosollyal.

Rájött, milyen keveset tud apja életéről, de izgatta a gondolat, hogy megismerhet néhány, a képek mögött rejlő történetet.

Larry visszajött, magasra tartva egy hasas vörösboros üveget.

– Ezt próbáld meg! – mondta. – A huszadik századi claret egyik nagyszerű példánya.

– Drágának tűnik – jegyezte meg Matthew, ahogy beszívta a bor illatát.

– Drága is volt! Vártam az alkalmat, hogy megihassuk.

Összecsendítették a poharukat, és leültek a tölgyfa borítású szigethez a konyha közepén. Mattet furcsa érzés kerítette hatalmába: volt idő, nem is olyan régen, amikor egy kedélyes vacsora Larry Donovannel elképzelhetetlennek tűnt. Túl dühös volt, túlságosan neheztelt rá. Úgy nőtt föl, hogy az apja miatt örökös zavart érzett, és a családi életük kudarca szégyennel töltötte el. Nem az elmulasztott karácsonyok, születésnapok és bizonyítványosztások borították ki, hanem a sok apróság. A rosszalló suttogások az iskola kapujában, a látvány, hogy más papák a labdát rúgják a kölykeikkel a parkban, a hiányérzet, hogy nincs senki, akit megkérdezhetne a lányokról, a borotválkozásról, vagy akár a sportról. Az anyja mindent elkövetett, megpróbált lelkesedni a Legóért és az Action Manért és a rögbiért, erején felül zsonglőrködött a karrierje és Matthew szükségletei közt. Sztoikus, független asszony volt, aki se nem bátorította a kapcsolatot apa és fia közt, se nem pocskondiázta Larryt Mattnek. Mintha Larry nem is létezett volna. De az volt az igazság, hogy Matt sokat gondolt az apjára, soha nem tudta eldönteni, hogy Larry valami szörnyeteg mumus, vagy az élet sokkal izgalmasabb volna, ha ez a megbízhatatlan, szeszélyes ember is szerepelne benne. És még mindig tipródott, lesz-e ereje valaha megbocsátani neki. Amiért Larry elhagyta őt. Amiért képes volt úgy kinyesni őt az életéből, mint egy porcogót egy gyönyörűen kicsontozott hússzeletből. És amióta ő maga is apa lett, még ádázabbul gyötörte ez a dilemma.

Larry, mintha olvasna a gondolataiban, lassan a fiára mosolygott.

– Ki gondolta volna, hogy ezt fogjuk csinálni, igaz?

Matthew bólintott. Rossz érzések gyötörték a kocsmai vitájuk miatt, különösen azért, mert az apja még nem lábalt ki teljesen a szívrohamából. Ennek ellenére nem tudta, készen álle a hollywoodi végkifejletre.

– És hol van Loralee? – kérdezte, mert nagyon szeretett volna témát váltani.

– Elment – vágta rá Larry gyorsan.

– Az jó – jegyezte meg Matt, mire Larry felhúzta a szemöldökét. – Azt hiszem, nem szereti, ha átjövök.

Apja megrántotta a vállát.

– Féltékeny rád.

– Rám?

Larry a poharával Matt felé intett.

– Féltékeny ránk, arra, hogy mi kerekedhet ki belőlünk. Azt hiszem, úgy szerette a dolgokat, ahogyan korábban voltak.

Matt sokat törte a fejét Larry és Loralee kapcsolatán. Tényleg olyan öntelt lenne az apja, hogy azt hiszi, Loralee a sziporkázó szelleme és férfias jó külseje miatt ment hozzá, vagy a klasszikus „chelsea-i üzletet” kötötték meg, amelyben pénzt és biztonságot adnak fiatalságért és szépségért cserébe?

– Fogadok, gyűlöli a gondolatot, hogy nekem ajándékoztad a céget – jegyezte meg Matt csendesen.

Larry nagy körökben lötyögtette a bort a pohara alján.

– Van elég pénzem. A jog jó volt hozzám. Azt akartam, hogy a fiamhoz is jó legyen. Mindazok után, ami történt, azt hiszem, így tudtam a legjobban elmondani neked, hogy szeretlek.

Mattet olyan erővel öntötték el az érzelmek, hogy azt hitte, lesodorják a bárszékről.

– Mondhattad volna egyszerűen azt, hogy szeretlek. – Vigyorgott. – De köszönöm! – tette hozzá lassan.

Csak ültek ott, mosolyogtak egymásra, és Matt tudta, hogy a kapcsolatuk megenyhült.

– Tudod, hogy Loralee megcsal? – kérdezte Larry, még mindig a cinkosságuk varázsában.

Matt döbbenten nézett rá.

– Micsoda? Még csak három hónapja vagytok házasok!

– Mintha ez bárkit is visszatartott volna – mondta az apja. – Magamat is beleértve.

– Most mit fogsz csinálni?

– Inkább arról van szó, amit a reményeim szerint te fogsz csinálni értem.

Matt érezte, hogy szakmai módba kapcsol.

– Természetesen, apa, bármit. Képviselni nyilván nem tudlak, de…

Larry a fia kezére tette a maga kezét. Kisebbnek, gyengébbnek tűnt, mint ahogyan Matt emlékezett rá.

– Félreértesz – mondta. – Azt reméltem, hogy ránézel a macskákra jövő pénteken. Megeteted őket. Tudod, Loralee ragaszkodik hozzá, hogy jerseyi tejet kapjanak. Megkérném a házvezetőnőt, de pénteken visszautazik Lengyelországba.

– A macskákat? – ráncolta a homlokát Matt. – És mi lesz Loraleevel?

– Elviszem egy hétre. Valami pazar helyre.

– Annak tudatában, hogy viszonya van? – kérdezte Matt, aki nem hitt a fülének.

Larry szomorúan rámosolygott.

– Nem vagyok ostoba – mondta csendesen. – Velem volna Loralee, ha harmincéves és szegény volnék? – Megrázta a fejét. – Azt hiszem, mindketten tudjuk erre a választ. És azt is tudom, hogy szánalmasnak tűnik egy férfi az én koromban egy olyan nővel, mint ő. Ha az emberek együtt látnak bennünket, azt gondolják, csak a pénzemre vadászik. Lehet, hogy így is van, de az igazság az… – Larry hangja elakadt a torkában. – Az igazság az, Matt, hogy szeretem! Kinyitom reggel a szememet, és ránézek, ahogy ott fekszik mellettem, és arra gondolok, milyen szerencsés vagyok, hogy vele lehetek. Tudom, hogy szerinted – mindenki szerint – csak egy aranyásó, de jó volt hozzám. A betegségem alatt, azt hiszem, nem lehetett könnyű neki.

– De nem tehetsz egyszerűen úgy, mintha nem lépne félre!

Larry hárító mozdulatot tett a kezével.

– Ámítom magamat, hogy csak szexről van szó. A szívroham óta nem voltam éppen aktív ezen a téren.

– Apa… – kezdte Matthew, de Larry megszorította a kezét.

– Ámítom magam! – ismételte meg, és a fia tudta, hogy ezzel lezárta a témát.

Csendben ültek, miközben besötétedett odakint, kortyolgatták a borukat, és az étel finom illata betöltötte a konyhát.

– Na és mi van veled? – szólalt meg végül Larry. – Többet láttad Carlát a válása óta?

Matt az állát dörzsölte.

– Lefeküdtem vele – vallotta be a titkokon osztozás hangulatában.

Megkönnyebbülést érzett, hogy végül elmondhatta valakinek. Igaz, hogy zavarba ejtő ilyesmit az ember apjával megbeszélni, de Larrynek több tapasztalata volt a nehéz nők terén, mint a Matt által ismert férfiak közül bárkinek.

– Nocsak, nocsak. Minden a hálószobában bonyolódik.

Matthew lelkének egy része szerette volna eltemetni a gondolatot, hogy mi történt közte és Carla közt, és szerette volna az egészet a helyzetből adódó felkorbácsolt érzelmek számlájára írni. De tudta, hogy beszélnie kell róla, hogy világosan lássa, mi lehet a következő lépése, mert egyedül hiába küzdött a problémával.

– Szeretne újra összejönni veled? – kérdezte Larry.

– Nem tudom. Jelenleg Ibizán van. Elmegyünk vacsorázni, ha visszajön.

– És te hogyan érzel a kibéküléssel kapcsolatban?

Ez volt a dolog nehezebbik része. Ha valaki megkérdezi kéthárom évvel azelőtt, hogy akar-e újra összebútorozni gyönyörű exfeleségével, akit szeretett, és aki olyan mélyen megbántotta, a válasz, jobb belátása ellenére, egyértelmű igen lett volna. De mára minden sokkal bonyolultabbá vált. Hosszú idő óta először boldognak, szilárdnak, magabiztosnak érezte magát a bőrében és az életben, amelyet felépített magának. Hozzászokott, hogy egyedül van, és sok tekintetben élvezte ezt az állapotot.

– Carla gyönyörű nő.

Ezen persze a szexet értette, de nem akart további részletekbe bonyolódni; Larry végül is az apja.

– Szereted, vagy csak magányos vagy? – kérdezte Larry.

Hogy tehetne különbséget ilyen hosszú idő után? – gondolta Matt, miközben szólásra nyitotta a száját.

– Azon a napon a New Forestben Jonas annyira boldog volt…

– Nem azt kérdeztem, hogyan érezte magát Jonas! – szakította félbe Larry.

Matt fészkelődött a székén.

– De ez az egész Jonasról szól! Az apja vagyok. Egy család vagyunk. Ha ez nem egy rohadt jó indok, hogy újra összejöjjünk, akkor nem tudom, mi az.

– Ezek szerint úgy gondolod, hogy Jonas érzései miatt kell kibékülnöd Carlával?

Matt némaságba süppedt, legyőzte a kérdés. Élete minden egyes napján ezzel a problémával küzdött. Első kézből tapasztalta, miért maradnak meg emberek egy kapcsolatban, és miért lépnek ki belőle mások. Valahányszor egy ügyfél tanácsot kért tőle – Most mit tegyek? –, mindig ugyanazt a választ adta: nem létezik abszolút helyes lépés, amikor ingataggá válik egy kapcsolat. Csupán egyetlen dolgot lehet tenni: azt, amit az illető maga helyesnek érez.

Larry letette az üres poharát az asztalra.

– Hadd kérdezzek valami mást. Szeretted volna, ha anyád velem marad, annak ellenére, hogy egyikünk sem volt boldog?

– De anya boldog volt! És aztán neked viszonyod lett, és elhagytál bennünket. Miért tetted? Tényleg annyira boldogtalan voltál, vagy csak a szomszéd fűje zöldebb esete volt?

Larry felállt.

– Maradj itt! – mondta, és kisétált a konyhából.

Matt hallotta, ahogy lassú léptei felfelé haladnak a lépcsőn. Néhány percig távol volt, és amikor visszatért, egy kis borítékot tartott a kezében.

– Mi ez?

– Egy nekem szóló levél. Anyádtól – válaszolta Larry, és odanyújtotta a borítékot Matthew-nak.

– Most olvassam el?

– Gondolom.

Matt kihúzta a kortól megsárgult velinpapírt, és azonnal felismerte anyja apró, precíz betűit. Olvasni kezdte.

Drága Larry!

Hogyan vesz az ember búcsút a férjétől és a fia apjától? Levélben, azt hiszem. Nem vagyok biztos, hogy el tudom mondani mindazt, amit el akarok, anélkül, hogy visszafordulnék, meghátrálnék egy olyan helyzetben, amely mindkettőnk számára rossz. A viszonyod azzal a nővel árulás volt, nincs rá szükséged, hogy ezt én bizonyítsam neked, de meglepődtem, amikor visszajöttél. Attól pedig még jobban meglepődtem, hogy én visszafogadtalak. De ezt a fiunk kedvéért tettem. Azért tettem, hogy újra egy család legyünk.

Akkor most miért hiszem mégis azt, hogy rossz döntés volt? Mert egy család több annál, mint amikor három ember egy fedél alatt él. Mert mindennap, amikor hazajössz, érzem, hogy szívesebben lennél valahol máshol, valaki mással. Mert egy nap Matthew elég nagy lesz, hogy megkérdezze, miért nem alszanak a szülei ugyanabban a hálószobában, és én nem szeretném elmondani neki, hogy ez azért van, mert nem bírom elviselni az érintésedet. A viszonyod óta. De főleg azért, mert mindketten szeretjük a fiunkat, és mindig a legjobbat akarjuk neki. Azt szeretném, ha Matthew szeretetben nőne fel, és nem két ember acsarkodásában, akiknek már nincs mondanivalójuk egymás számára, akik már mindent összetörtek, ami valaha a birtokukban volt. Egyikünk sem szeretné, ha a bűntudat érzésével nőne fel, amiért ő volt az egyetlen kapocs, amely két boldogtalan, neheztelő embert egymáshoz kötött.

A szerelem meghal, ha nem öntözzük – azt hiszem, te mondtad ezt nekem egyszer –, és ez történt közted és köztem, Larry. A szerelem nem kötelezettség. A szerelem életerő, a természet adománya. A szerelem azt jelenti, hogy megtalálod azt az egyetlen embert, aki olyan boldoggá tesz, hogy a szíved dalra tudna fakadni. Egy ideig a miénk volt, de elszállt; mindkettőnknek szembe kell néznie ezzel az igazsággal.

Talán újra megtaláljuk, valahol máshol. Remélem!

Õszintén a tiéd

Katherine

Matthew összehajtotta a levelet, és visszacsúsztatta a borítékba. – Anya hagyott el téged? – kérdezte. – Te hagytál el bennünket. Ő ezt mondta nekem.

Larry a borosüveg után nyúlt, és megtöltötte Matthew poharát, aztán letette anélkül, hogy magának öntött volna.

– Öt csodálatos évig annyira boldogok voltunk, én és az anyád – mesélte. – Kétlem, hogy volna még két ember bárhol a világon, akik annyira szerelmesek egymásba, mint mi voltunk kezdetben. De miután megszült téged, és újra belevetette magát a karrierjébe… Nos, a dolgok megváltoztak. Dolgozatokat publikált, külföldi előadásokra kérték fel, suttogásokat lehetett hallani, hogy professzori kinevezés vár rá egy nap. – Larry vállat vont. – Persze én is elfoglalt voltam, és jóval azután értem haza a munkából, hogy te lefeküdtél. Kathy rendszerint a dolgozószobában ült, munkába merültem Rád és a munkájára időt szakított, rám azonban nem volt elég ideje. Nem kifogásokat keresek, csak megpróbálom értelmezni a dolgokat.

Felemelte a kezét.

– Tehát viszonyom volt. Az első. Azután az ilyen viszonyok komoly függőséget okoznak, amikor az ember már átlépte az erkölcsi határt, de ez más történet. Ez az első, Jan nevű, egy ügyfél titkárnője volt. Huszonegy éves és csinos, azonkívül istenített engem, én pedig úgy ittam a hízelgés minden cseppjét, mintha valami jóféle portói volna. Őszintén azt hittem, hogy szerelmes vagyok belé. Visszanézve, abba az érzésbe voltam szerelmes, amelyet felébresztett bennem.

Elhallgatott, mintha vonakodna a folytatástól.

– Anyád rájött – azt hiszem, a lelkem mélyén akartam is, hogy így legyen –, és kirúgott. De egy hónap múlva visszajöttem. Miattad – mondta komolyan.

– De ha miattam jöttél vissza, miért nem maradtál?

– Azt hiszem, anyád mondja el itt a legjobban. A szerelem nem kötelezettség; nem lehet valakit kötelességtudatból szeretni. Megváltoztunk mint emberek, de nem változtunk meg az! együttlétben. Elutasított engem, a hosszú munkaóráimat, és azt hiszem, behelyettesített egy új szenvedéllyel: a saját munkájával! És persze veled. Ami engem illet, talán nem tudtam megbirkózni egy olyan erős, domináns nővel, mint Katherine. Ne felejtsd el, a hetvenes évekről beszélünk! Mindenki azt várta a férjektől és feleségektől, hogy az előírt szerepeik szerint viselkedjenek.

– Anya miért tartott minket távol egymástól?

Larry sóhajtott.

– Részben, azt hiszem, dühös volt, neheztelt, és be akarta bizonyítani, hogy ti ketten remekül boldogultok nélkülem. De én nem küzdöttem érted. Hagytam, hogy a büszkeségem győzzön, és elvonultam. Elvonultam tőled, és ezt örökké sajnálni fogom!

Matthew látta, hogy könnyek teszik fényessé apja szeme fehérjét.

– Tudom, hogy jobb apa vagy nálam, Matt. Tudom, hogy nem ideális Jonastól távol élni, de bebizonyítottad, hogy nem kell vele élned ahhoz, hogy briliáns apa légy. Azért békülj ki Carlával, mert szereted, mert a szíved gyorsabban ver tőle. Ne kötelességtudatból! Mindketten túlságosan szeretjük Jonast, nem akarjuk, hogy boldogtalan házban nőjön fel.

Matthew halványan elmosolyodott.

– Olyan egyszerűnek állítod be a dolgot.

– Sok tapasztalatom van az ilyesmi elrontásában.

Együtt nevettek.

– Ó, és megtennél még valamit nekem? – kérdezte Larry, és felállt.

– Hát persze, mit?

Larry felrántotta a sütő ajtaját, ahonnan sűrű, szürke füst gomolygott ki a plafon felé.

– Felhívnád a pizzásokat? – köhögött. – Azt hiszem, a vacsorának annyi!

55

A késő nyári péntek délutánhoz képest a Limelight Productions épületeiben zajlott az élet. Ilyentájt a legtöbb média-nagykutya szabadságon volt, de a raktárépület-szerű, hangszigetelt stúdiók körül lázas tevékenység folyt, amikor Jessica odakanyarodott az Aston Martinjával. Az emberek Hollywoodot mindig a Csillogás Városának képzelték, de a rajongók csalódnának, ha felkeresnének egy stúdiót. Olyan az egész, mint egy meglehetősen jellegtelen ipartelep, ahol mindegyik névtelen raktárépület más színpadképnek ad otthont. Odabent az ember találhat egy külvárosi nappalit, amelyik talán egy szitkom helyszínéből ismerős, vagy esetleg egy valósághű műtőt a sok kórházi dráma egyikéből, amelyeket a Limelight évadról évadra a nézők nyakába zúdít. De kívülről ezt a varázslatos üzemet lehetne akár tárolóhelyiségnek vagy autóalkatrész-boltnak is nézni.

Jessica beállt a nevével jelzett parkolóba, közvetlenül a Talpig nő produkciós irodájának ajtaja mellé. Úgy volt, hogy a show forgatása három héttel az október közepére tervezett premier előtt kezdődik, és John Harnett, a forgatásért felelős producer összehívta a vezető színészek csapatát, hogy átfussanak az új évad történetének főbb vonalain. Jessica természetesen mindent előre leellenőriztetett Harry Monkkal, az ügynökével; szeme előtt nagy filmsikerek lebegtek, de pillanatnyilag a Talpig nő jelentette a megélhetését, és nem volt hajlandó Sallyt, a szerepét, valami ügybuzgó, zöldfülű író kezére bízni. Két évaddal korábban annyira nem tetszett neki az egyik epizód, hogy felugrott az első gépre, és elrepült Palm Springsbe, és addig nem volt hajlandó egyetlen kockát sem leforgatni, amíg nem változtatták meg a cselekményt.

– Jessie, mesésen nézel ki! – kiáltott fel John Hartnett, és mindkét oldalról megcsókolta. – Voltál valahol? Gyönyörű vagy!

Jessica türelmetlen mozdulattal elhessentette a bókot.

– Hol vannak a többiek? – kérdezte.

John irodájának üvegfalain keresztül belátott az igazgatósági tanácsterembe: íróknak, producereknek és színészeknek kellett volna nyüzsögniük odabent.

– Úton vannak ide. Eltoltam a megbeszélést harminc perccel.

– Szólhattál volna! – tett szemrehányást Jessica.

Arra gondolt, hogy beugorhatott volna abba a helyes kis körömbárba a stúdiók mellett. Csodás francia lakkozás és egófényezés – a koreai manikűrösök imádták a sorozatot – , ráadásul csak tíz dollár.

– Igazság szerint miattad toltam el – mondta John, és egy székhez kísérte Jesst. – Szerettem volna négyszemközt beszélni veled.

– John, minden rendben, jól érzem magamat! – sóhajtott Jessica. – Az az egész szarság Sammel már a múlté.

Továbbléptem.

– Jó ezt hallani, de szerettem volna ezt megbeszélni veled.

Íróasztalán egy halom forgatókönyv hevert. Kiválasztott egyet, és odaadta Jessicának.

– Első epizód – mosolygott.

– Ideje! – mondta Jessica.

Belelapozott, és fejben felmérte, hány sor jut Katie-nek és a többi szereplőnek. Fontos volt, hogy a legtöbb időt ő kapja a képernyőn.

– Izgalmas új írónk van ebben az évadban – mondta John. – Robert Levine. Ismered a munkáit?

– Hát persze! – hazudta Jess.

– Átrágtuk a sztori ívét az ötödik évad számára, és felspéciztük egy kicsit.

Jessica felnézett.

– Úgy tudtam, megbeszéltük, merre megy ez az évad! Átfutottál rajta az ügynökömmel.

– Hát persze, és mindent bele is vettünk, amit mondtál. De hát képlékenyen kell tartanunk a dolgokat, Jess. Igazítanunk, változtatnunk kell rajta, hogy friss maradjon.

Jessicánál azonnal megszólaltak a vészcsengők. Az olyan szavak, mint „változás” és „friss”, mindig felidegesítették.

– Oké. Tehát mi a terv?

– Egy kicsit felrázzuk a drámát. Azt hiszem, túlságosan biztos, ami biztos alapon álltunk.

Jessicának igazából nem lehetett ellenvetése. Könnyen előfordulhat, hogy egy sorozat több évad után rutinná válik. Ha, őszinte akart lenni, ez történt a Talpig nővel is. A szerepeket már a végsőkig kiaknázták, és a cselekményt is kizsigerelték – következesképpen a nézőszámok zuhanni kezdtek.

– Mire gondoltatok?

John drámai mozdulattal feltartotta a kezét.

– Egy szerelmi riválisra neked és Billynek.

Billy volt Sally, a Jessica által megformált hősnő szerelme a képernyőn. Úgy kezdte, mint Sally lakótársa, ő volt az a széles váll, amelyen ki lehet sírni számos, kudarccal végződő szerelmet, köztük egy kalandot Sally fogorvosával és egy bohózatba illő kapcsolatot egy megkülönböztethetetlen ikerpárral. De mindeközben közte és Sally közt működött a szexuális kémia, és a „fognak, nem fognak?”-vonulat a történetben az egyik legizgalmasabb kapcsolattá sikeredett a Holdfényben óta a képernyőn.

A harmadik évad fináléja, ahol Billyt és Sallyt elsodorja egy lavina, és végül egy rönkkunyhóban beteljesül a szerelmük, az évad összes szitkomja közül a legnagyobb nézettséget produkálta. De a negyedik évadból – Billy megalázkodó kísérleteit követően, hogy megkérje Sally kezét – egyszerűen hiányzott ugyanaz a feszültség. Innen jött a szerelmi rivális ötlete. De Jessicának nem tetszett a „rivális” szó, egy cseppet sem tetszett. Sally volt a Talpig nő vitathatatlan sztárja, és Jessica nem akarta, hogy bármiben riválisa legyen.

– Mire gondoltok? Egy egyéjszakás kalandra? Vagy mit szólnátok egy álomképsorhoz, egy ikertestvér főszereplésével, holott Sallynek nincs is ikertestvére. Jó iker, rossz iker, így képzelem.

John a fejét rázta.

– Én egy igazi, mindent elsöprő szerelemről beszélek, Jess. Egy igazi ellenségről Sally számára – és találtam is egy színésznőt, aki szerintem tökéletes lesz.

Felkapott egy távirányítót, és rákattintott az irodája túlsó végében álló, hetvencolos televízióra. A képernyőn megjelent egy gyönyörű, barna nő, aki valami párbeszédet folytatott izzó hangon.

– Brooke Geller. Szuper, nem? – áradozott John. – Huszonnégy éves, csak néhány kísérleti műsorban szerepelt az előző évadban, úgyhogy friss.

Jessicának felfordult a gyomra, miközben a próbafelvételt nézte. Brooke Geller lélegzetelállító volt, egy izzó vörös hajú jin, Sally kiköpött amerikai jangjával szemben. Johnnak igaza volt, Brooke tökéletes volna. Gyönyörű nő, Victoria’s Secrettesttel – és legalább egy évtizeddel fiatalabbnak látszott, mint Jessica. Brooke Geller sztár volt, természetes és egyszerű, és Jessica kizárt dolognak tartotta, hogy hagyja az ő sorozatában szerepelni.

– Mit gondolsz? – kérdezte John, és megnyomta a szünet gombot.

– Billynek nem tetszene egy ilyen lány – közölte Jessica csípősen.

– Nem láttad azt a didkót? Billy férfi! – John mosolyogva levette a szemüvegét, hogy megtörölje. – Azonkívül esendőbbé, sokoldalúbbá kell tennünk Billyt. Túlságosan erényes volt eddig.

– Nem vettem észre, hogy a kétmillió rajongója panaszkodott volna a Twitteren!

– Még többet fognak twittelni, ha Billy és Brooke viszonyt kezdenek!

Jessica eltátotta a száját.

– Mondd, hogy hülyéskedsz! – Hangja reszketett a dühtől. – Billy megcsalja Sallyt valami lotyóval? Ez egy kicsit durva, nem gondolod, mindazok után, ami velem történt ezen a nyáron?!

– Jess, nem az a szándékunk, hogy erről szóljon a dolog!

De abból, ahogy John arca elvörösödött, Jessica tudta, hogy pontosan ez volt a szándékuk. Cinikusan hajszolták a nézettséget, megpróbálták visszacsábítani a közönséget „a művészet utánozza az életet” ígéretével. Nem csoda, hogy Hartnett és az új írója mostanáig ennyire titokban tartotta a forgatókönyvet!

– Micsoda alantas támadás! – sziszegte Jessica. Annyira dühös volt, hogy alig kapott levegőt. – És mit gondoltok, meddig fog ez a sztori folytatódni? Egy epizódon keresztül?

– Kezdetben hat epizódig; aztán majd meglátjuk, hogyan reagálnak a rajongók.

– Úgy érted, az egész évadban? – Jessica szíve majd kiugrott a helyéből. – Ez „A kétségbeesett Jess” újságcímek jegyében íródott? Mert ha igen, egy percig se aggódj, bíróság elé viszem az ügyet!

– Nem arról szól, esküszöm!

Jessica talpra ugrott, és felkapta a mobilját.

– Most azonnal felhívom Lent! – csattant fel. – Meglátjuk, mit szól ehhez!

Len Morgan volt a stúdió feje. Egy undorító kéjenc, aki évekig próbálta tapizni, és Jessica meg volt győződve, hogy a kisujja köré csavarhatja.

– Állítsd le magadat egy percre, Jess! – szólt rá John, kezét a telefonra téve. – Ez Len ötlete volt! Üzletember. Csak az eredmény érdekli.

– Nem! – suttogta Jessica, és próbálta összeszedni magát.

– Nézd, Jess! Te egy csodálatos, csodálatos színésznő vagy. Te vagy ennek a show-nak a vitathatatlan sztárja. De tudod, mennyire fontos a tizennyolctól huszonöt éves korig terjedő demográfiai csoport a hirdetőknek. Ha nem tudjuk meggyőzni a stúdiót, hogy be tudjuk hozni azt a bevételt, lehet, hogy nem lesz hatodik évad.

Jess megacélozta magát.

– És azt hiszitek, hogy Brooke Geller a válasz a problémátokra? Lehet, hogy leszopta a farkadat, hogy megkapja ezt a szerepet, de ennél többre lesz szükség, hogy meggyőzzétek az amerikai közönséget. Ők engem szeretnek!

– Téged szerettek, Jess! – mondta John. – De a dolgok változnak.

– Baszd meg, John! – hördült fel Jessica. – Számíts egy hívásra az ügyvédemtől!

– Állj meg, Jess! Ne csináld! – kiáltott utána John. – Meg tudjuk oldani ezt!

De Jessica már kifelé rohant az épületből, szemét elhomályosították a könnyek. Hogy merészelik? Hogy merészelik kihasználni az ő összetört szívét, hogy felsrófolják a nézettséget? Undorító, erkölcstelen!

Előkaparta a kulcsát, beugrott az autójába, és lecsapta a sminktükröt. Tudod, mennyire fontos a tizennyolctól huszonöt éves korig terjedő demográfiai csoport. Mintha ő túl öreg volna! Mintha kezdene érdektelenné válni! Belenézett a tükörbe, hátrahúzta az arcbőrét. Egy jó plasztikai sebész majd tesz róla, hogy ez ne történjen meg. Majd megmutatja nekik, kit akar az amerikai közönség – Amerika kedvencét vagy valami kurvát kemény dudákkal! Belökte a kulcsot, felbőgette a motort, és csikorgó gumikkal átvágott a stúdió területén. Jobbra jelzett, hogy ráfordítsa a kocsit a Mulhollandre, és miközben a gázra lépett, újra belepillantott a tükörbe. Talán egy kis igazítás a szeme alatt szintén nem ártana, gondolta. Aztán az egész teste oldalra csapódott, feje a szélvédőbe koppant, fém sivított és tört, ahogy egy másik autó belevágódott az övébe. Aztán már nem érzett semmit.

56

– Még egy kört? – kérdezte Helen, és elegánsan felemelt ujjával magához intette a pincért a zsongó borbárban az Embankment árkádjai alatt. – Vagy mit szólnátok valami erőshöz? – tette hozzá bizonytalan mosollyal.

– Szerintem be van rúgva – suttogta David Morrow Anna fülébe.

Kétség sem fért hozzá, hogy Helen teljesen fel volt dobva. Aznap délután Jonathon Balonnak hetvenötezer font kártérítést ítélt meg a Legfelsőbb Bíróság a becsületsértési perben. Ez nem volt jelentős összeg, de Balont soha nem érdekelte különösebben a kompenzáció mértéke. A kulcskérdést számára az jelentette, hogy a nevét hófehérre mosták: két hosszú hét huzakodás után Lazner bíró úr kijelentette, hogy a Stateside vádjai „súlyos rágalmaknak” bizonyultak, és a magazin Reynolds-védelme összeomlott. Helen nagy élvezettel adott hosszú nyilatkozatot a várakozó médiának a Legfelsőbb Bíróság lépcsőjén. Kijelentette, hogy az ítélet „győzelem a felelőtlen újságírás felett”.

– Sose hittem, hogy meglátom a napot, amikor Helen Pierce nem száz százalékig uralkodik önmagán – mondta Anna. – Alig áll a lábán!

– Mindez a színjátéka része – somolygott David. – Figyeld csak meg: hajszálpontosan nyolckor le fog lépni innen, elmegy a fitneszterembe, csinál kétmillió felülést, hogy ledolgozza a piát, aztán egyenesen visszakocsikázik az irodába, és rácsörög az Államokra, hogy felhajtson egy újabb üzletet.

Gonosz kis mosolyt villantott Annára.

Egyébként egy kismadár azt csiripelte nekem, hogy nagyon közeli barátságba keveredtél Sam Charlesszal.

Anna érezte, hogy vadul elpirul. Örült, hogy homályos a világítás.

– Hol a fenében hallottad ezt? – kérdezte a tőle telhető legnagyobb ártatlansággal.

– Az egyik titkárnő mondta, hogy hallották, amikor kacarásztál neki a mobilodon. „Ó, Sam… – suttogtad –, beszélj malacságokat nekem…”

Anna rácsapott a karjára.

– Hogy mondtam volna ilyet! Ő az ügyfelünk.

Természetesen nem kefélek vele!

– Te említetted a kefélést! – nevetett David. – Én csak arra céloztam, hogy barátkoztok.

Anna kerülte a tekintetét. Vajon tudja, hogy hazudik?

Mióta hazajöttek Keralából, Sam egész héten sms-eket küldözgetett, és telefonálgatott neki. Anna ugratta magát, hogy mulasztásos alapon játszik – fogalma sem volt, milyen etikett érvényes, ha az ember egy hírességgel randevúzik, így hát hagyta, hogy Sam irányítsa az eseményeket, egyszerűen azért, mert nem tudta, mi mást tehetne. És istenem, ez működött is! – aznap reggel Sam meghívta a Chelsea Harbour-i lakásába, mondván, hogy pakoljon be egy táskát a hétvégére. Anna képtelen volt leplezni az izgalmát. Biztosan érezte, hogy létezett köztük egy erős kapcsolat azon az utazáson, nemcsak a lepedők közt, hanem máshol, a nevetésekben és a beszélgetésben is. Sam azért ennyire jó színész csak nem lehet?

– Én nem moralizálnék annyit amiatt, hogy Charles egy ügyfél – jelentette ki David legyintve. – Hol ismerkedhet meg az ember manapság a jobbik felével, ha nem a munkahelyén? Fejemet rá, hogy a Donovan Pierce-stáb fele egymással csinálja. Úgy hallom, az asszisztensek fogadtak, hogy ki viszi Matt Donovant először ágyba.

– De hiszen ő a főnök! – ráncolta a homlokát Anna.

Meglepetten érezte, hogy védelmezni akarja a kollégáját.

David nevetett, kilátszottak nagy, clarettől elszíneződött fogai.

– Nem voltál ennyire etikus, amikor Sam Charles fülét bökdösted a nóziddal, igaz?

– Odamegyek a bárpulthoz – próbált Anna menekülési útvonalat találni.

A beszélgetés kezdett kissé kényelmetlenné válni, azonkívül jólesett volna neki valami üdítő, hogy kijózanodjék, különös tekintettel a tervbe vett esti elfoglaltságára.

– Nem csatlakozol hozzánk egy tequilára, Anna? – lépett mögé Helen egy pohárral.

– Már most is duplán látok! – mosolygott a lány.

– Elfogadom – mondta Helen. – De azért egy tósztot nem tagadsz meg tőlem? – Munkatársa poharához csendítette a magáét. – Balonra! – És egy hajtásra kiitta a tequiláját. – Különben szerettem volna köszönetet mondani neked a segítségedért – tette hozzá Anna szemébe nézve. – Nagyra értékelek mindent, amit tettél!

Annát meglepte az elismerés.

– Nem illet különösebb dicséret – vonta meg a vállát. – De remek érzés egy sikeres becsületsértési perrel kezdeni a cégnél.

Helen kuncogott.

– Tudom, hogy rosszul indult a kapcsolatunk. De neked a cégnél a helyed, Anna, ezt abban a percben tudtam, amikor megismertelek. Gyengébb emberek összeroppantak volna attól a Sam Charles-incidenstől, de te felvetted a harcot. Ez tetszik nekem!

Helen Pirece-nél a dicsérő szavak olyan ritkák voltak, mint a fehér holló, úgyhogy lehetetlenség volt nem büszkének lenni. Anna megragadta a pillanatot, és Helen szemébe nézett.

– Tehát ez azt jelenti, hogy nem fogsz kipenderíteni a három hónapos próbaidő után?

Könnyedén tette fel a kérdést, de tudta, hogy ennél jobb alkalmat soha nem talál. Helen mosolygott.

Ellenkezőleg, Anna! Amikor felvettelek, arra gondoltam, hogy döntenem kell majd, melyikőtöket válasszam partnernek, téged vagy David Morrow-t. De ha az ügyek özönleni kezdenek – és gyanítom, hogy ez így lesz a Balon-per után –, akkor talán mindkettőtöket előléptethetjük. Már ha nincs több elcseszett ügy! – tette hozzá nyomatékosan.

Anna ott maradt a bárpultnál, nézte, ahogy Helen felvesz egy tequiláspoharakkal megrakott tálcát, és visszaviszi az asztalukhoz. Már fél nyolc volt, és tudta, hogy indulnia kell. Kollégái annyira belemerültek a tequiláikba, hogy senki nem vette észre, amikor kisurrant az ajtón, ki az utcára, amely az ünnepi hétvége előtti kellemes várakozástól zsongott. Leintett egy taxit, és utasította a sofőrt, hogy a Docklandsbe vigye. Partner, gondolta magában. Helen bejelentése idegessé tette, ha belegondolt, hová tart éppen. Erre a lehetőségre vágyott, amióta csak dolgozni kezdett – és nem szeretett volna semmi olyat tenni, ami ezt veszélybe sodorhatja. De behúzni a fülét-farkát? Nos, ez nem az ő stílusa volt, és különben is, már túl messzire ment Amy Harttal, hogy most feladja.

A taxi megállt a Media Incorporated modernista keletlondoni főhadiszállása előtt: ez volt Andy munkahelye. Anna számtalanszor várta itt, amikor együtt jártak, és most furcsa érzés volt azért idejönni, hogy újabb szívességet kérjen tőle. Persze utálta magát érte, de kezdett kifogyni a választási lehetőségekből.

Kifizette a taxit, és a bejárat felé indult, szemben a kiáramló dolgozók hullámával, akik alig várták, hogy megkezdhessék a hosszú hétvégéjüket. Andrew a nyolcadik emeleten várt rá.

– Nincs jobb dolgod egy péntek este? – kérdezte, és a hangjában érződött, hogy mulat a helyzeten, de az érdeklődését sem tudja leplezni.

– Csak az van, amióta kijöttünk a bíróságról ma délután – válaszolta Anna, és követte őt az újság irodáin át, íróasztalok kavalkádján keresztül, amelyek körül még ilyenkor is duruzsolt az élet: munkatársak csevegtek, telefonok csengtek, és kulcsok zörögtek. A hír soha nem alszik – nem ezt a kifogást mondta Andy, valahányszor felültette őt?

– Gondolom, megünnepeltétek a Balon-perben aratott győzelmeteket? – kérdezte a férfi, és bekormányozta Annát egy kis irodába. – Közlünk egy cikket róla a holnapi kiadásban.

– Akkor a helyedben leküldenék egy riportert a Gordon’s borbárba. Helen Pierce a negyedik tequiláját itta, amikor eljöttem, és szerintem életében nem lesz még egyszer ilyen beszédes hangulatban. Kifoghatsz egy exkluzív interjút!

Andrew leült, és összefonta karját a mellén: hirtelen szakszerű sajtófőnökbe váltott.

– Na és mi a helyzet, Anna?

– Van egy sztorim a számodra – mondta a lány halkan.

– Igazán? – Andy meglepődött. – Az egyik ügyfeletek?

– Csak szeretnéd! Igazság szerint Gilbert haverodhoz van köze.

– Hogy ment a dolog? Nem hallottam tőle semmit, úgyhogy feltételezem, jól viselkedtél.

Anna a szemöldökét ráncolta. Ez furcsa! Amikor eljött onnan, Gilbert iszonyú zabos volt. Anna arra számított, hogy felháborodott telefonhívást fog kapni Andytől, amelyben volt barátja leszúrja, amiért kiborította az ismerősét. Vajon Gilbert miért nem panaszkodott? Biztosan megvolt az oka, és ez nyugtalanította Annát.

– Gyakorlatilag semmit sem mondott nekem.

– Képviselők! Imádnak beszélni, de utálnak bármit is mondani.

– Ezért jöttem hozzád!

Anna kinyitotta a táskáját, kivett egy dossziét, tele Amy Hartról szóló újságkivágásokkal, és átnyújtotta. Lassan elkezdte mesélni a történetet: Ruby látogatását, a feltételezett eltussolást Sam Charles ügyének leple alatt, és a hosszú nyomozást, amelyet addig folytatott, amíg az egészen Keraláig elvezette. Amikor befejezte, Andy némán ült egy percig, kibámult az immár sötét ablakon.

Miért avatkozol bele ebbe, Anna? – kérdezte.

Arcán az aggodalom finom, nyugtalan kifejezése tükröződött.

– Mert valószínűleg megöltek egy lányt, és bárki tette is, sértetlenül megúszta! – Anna tétovázott egy pillanatig. – De azt hiszem, egyedül nem tudok megbirkózni ezzel.

Andy mosolygott.

– Azt gondoltam, ezt a beismerést soha nem fogom hallani. – Ez nem tréfa, Andy! Egy lány halott. Egy másik bujkál…

Nem akarta hozzátenni, hogy ő pedig fél, de Andrew mindenkinél jobban ismerte.

– Oké, kezdjük azzal, hogy szerintem nincs itt semmiféle sztori.

Anna tiltakozni akart, de Andrew feltartotta a kezét.

– Egyáltalán semmi nem utal arra, hogy Amy Hartot meggyilkolták, vagy hogy bárkinek köze volna a halálához. Nem volt rendőrségi nyomozás, sem valami különösen gyanús dolog a tárgyaláson. Aztán ott van Amy barátja. Azt sem tudjuk, kicsoda, eltekintve a ténytől, hogy Peternek hívják és James Swann haverja – talán. Tegyük fel egy pillanatra, hogy Amy zsarolta ezt a Petert; nem is sejtjük, mi volt a kezében a férfi ellen. De még ha mindezt tudnánk is, hogy az ördögben hozhatnánk kapcsolatba ebből bármit Amy halálával? Mert erre célzói, ugye? Az a titokzatos Peter megölette azért, amit tudott?

Anna érezte, hogy válla összeroskad a csalódástól. Igazság szerint Andynek tökéletesen igaza volt: semmiféle komoly bizonyítékkal nem rendelkeztek, információik vázlatosak és hézagosak voltak, semmit nem tudtak, amit egy bíróság elé lehetett volna terjeszteni, nem volt más, mint egy nyomok kis morzsáival megjelölt út, amely Amy Hart lépcsőjének az aljához vezetett.

Andy az órájára nézett, aztán felvette a telefont.

– Amir, átugranál? – kérte hivatalos hangon.

Anna tudta, hogy a megbeszélésnek vége. Elfogta a pánik.

Nézd, Andy, légy egy kis türelemmel! – kérte. – Tudom, hogy ez légből kapottnak tűnik…

– Igen, így van. Ezért hívtam Amirt. Talán ő előre tudja vinni a dolgokat.

– Amir?

– Az oknyomozó újságírók főszerkesztő-helyettese.

– Ez azt jelenti, hogy hiszel nekem?

– Lófasz sincs itt! – nevetett Andy, Anna újságkivágásos dossziéját kocogtatva. – De ha csak olyan sztorikat követnénk nyomon, amelyekben minden szépen elő van készítve, és le van játszva, akkor az újságok nagyon unalmasak és nagyon üresek volnának. Úgyhogy hajlandó vagyok megbízni Amirt, hogy nézzen utána ennek a dolognak. Rázzuk meg a fát, hadd lássuk, mi potyog le róla!

Anna hátradőlt, és hosszan felsóhajtott.

– Köszönöm, Andy! – mondta megkönnyebbülten.

– Ha sikerül ebből bebizonyítanunk valamit, ami előreláthatóan roppant nehéz lesz, akkor óriási társasági botránynak nézünk elébe. Swann köréhez az ország leggazdagabb és leghatalmasabb férfijai és női tartoznak. Ezért nem hagyom, hogy egyedül szaglássz ebben az egészben.

– Ezt úgy mondtad, mintha számítanék neked – ugratta Anna.

Andy vonásai ellágyultak.

– Mindig számítottál. És ez változatlanul így van.

Anna félresöpörte a megjegyzést.

– Nem azért vagyok itt, hogy ezt újra megtárgyaljuk.

A férfi megrántotta a vállát.

– Tehát igaz, amit rólad és Sam Charlesról beszélnek?

Anna küzdött, hogy arca semleges maradjon.

– Mit értesz ezen?

– Ó, csak valamit, amit egy lánytól hallottam a Globe pletykarovatánál.

Anna látta, hogy a hír piszkálja a csőrét.

Pletyka az egész! – mondta ártatlanul. – És közölheted a barátnőddel, hogy ha kinyomtatja, gyorsabban a bíróság előtt találja magát, mint hogy kimondhatná a szót: „rekordkártérítés”!

Kopogtak az ajtón, és egy vékony ázsiai férfi lépett be.

– Anna, Amir – mondta Andy. – Amir, Anna. Anna a topmédiajogász az országban, Amir a legjobb oknyomozó újságíró. Mostantól egy csapat vagytok!

Amir mosolygott, és megrázta Anna kezét.

– Örülök, köszöntöm a fedélzeten – üdvözölte, és leült.

– Oké, Anna! – mondta Andy. – Elmondanád Amirnak, amit épp most mondtál el nekem?

57

Jessica malibui háza teraszán ült a tengerparton, és kanalát egy hatalmas Ben and Jerry’s fagylaltosdobozba mártotta. Az elmúlt órát a Google-on töltötte, mindent megtudott Brooke Gellerről, amit csak lehetett, és úgy érezte, megérdemel egy kis vigasztalást. Brooke olyan, mint egy jó cserkész, gondolta elkeseredetten. Senkinek sincs egy rossz szava róla. Okos, csinos, „csodálatos lélek”, kiváló atléta, és a legjobbként végzett a színjátszóosztályban az Orba Festen Drama Schoolban, amely arról híres, hogy komoly színésztehetségeket és jó tollú színdarabírókat képez. Igaz, szerepelt néhány igencsak pocsék próbaműsorban, de sikerült jó kritikákat kapnia az alakításaiért. Jessica biztos volt benne, hogy fel lehetne hajtani valami titkot róla – letagadott terhességet, korai

„művészi” fotómodellkedést, egy drogos anyát – de pillanatnyilag ki akarna ilyesmit előásni? Brooke a mai Shirley Temple. Jessica letette a fagylaltot az asztalra. Négykanálnyi a gyomrában, és máris hányingert érzett. Talán a gyógyszerek miatt, amelyeket szednie kellett.

Tudta, hogy átkozottul szerencsés, amiért semmilyen súlyos sérülést nem szenvedett az autóbalesetben. Csak a légzsák mentette meg attól, hogy kiszálljon a szélvédőn. Ha a másik fickó egy tizedmásodperccel előbb ütközik neki, úgy összetörik a lába, mint egy virág szára. Így viszont a kocsi elejét kapta el, amitől az Aston megpördült néhányszor, és végül az út elválasztósávján kötött ki. Jessica sokkos állapotba került, de még volt annyi lélekjelenléte, hogy előkapja a telefonját. Legelőször Sylviát hívta. Annak ellenére, hogy kirúgta a

menedzserét Mauin, ő volt az egyetlen ember, akivel a baleset után beszélni akart. Könyörgött neki, hogy segítsen. És Sylvia igazán csodálatos munkát végzett: kitörölte az autóbalesetet a történelemből! Egyetlen célzás sem jelent meg semelyik újságban vagy bulvárlapban sem arról, hogy bármilyen kellemetlenség érte volna Jessicát. És ami még jobb, sikerült valahogy megállapodnia a mentősökkel és a másik kocsi vezetőjével. Sylvia szerint a szerencsétlen balek nem is sejtette, kivel ütközött, és azt hitte, hogy teljes mértékben ő volt a hibás, ezért esélytelen volt, hogy bepereli Jessicát. Persze Sylvia is megkapta a maga jussát – visszakerült a Jess Csapatba, és gazdája háromezer fonttal megtoldotta a havi járandóságát. De megszolgálta a pénzét. Talán Samnek is Sylviát kellett volna alkalmaznia, gondolta Jessica. Akkor egyikünk sem volna ebben a pácban!

Fogott egy poharat, és bevette a fájdalomcsillapítókat, amelyeket megrándult nyakára és kék foltjaira szedett. A háttérben berregni kezdett a kaputelefon. Jessica átment a szobán, hogy beleszóljon.

– Hé, szépségem, Jim vagyok! Jim Parker.

Nem éppen az első ember, akit a Cedar Sinai Kórházban eltöltött idő után látni szeretett volna, de felébredt benne a kíváncsiság, amikor Jim rácsörgött azzal, hogy van egy ajánlata a számára.

Jim besétált, egyik kezében egy keskeny, bőr aktatáskával, a másikban egy kartondobozzal, amelyből kínai étel étvágygerjesztő aromája áradt.

– Mi ez? – kérdezte Jess, az orrát fintorgatva.

– Ebéd.

Jess megrázta a fejét.

– Én már ettem.

– Jól van – mondta Jim, és letette a dobozt a konyhapultra. – Azért egy falat rák meg spárga még jöhet?

– Igazság szerint épp most verekedtem át magamat egy doboz Ben and Jerry’s fagylalton.

– Ez az én kislányom! – mondta Jim. – Nem lesz ilyen jó alakod, ha néha nem ereszted el magadat.

Komoly arccal nézett Jessre.

– Tényleg, hogy vagy? Úgy értem, a baleset után.

Jessnek nem volt oka meglepődni. Jim Parker rendelkezett a legjobb kapcsolatokkal a szakmában, természetes hát, hogy tudott a balesetről. Talán Sylvia hívta fel a hírrel, valami jövőbeli szívesség reményében. Így működött Hollywood. Jess legyintett, úgy gondolta, nem érdemes tettetnie.

– Azt hiszem, szerencsém volt.

– Szenzációsan nézel ki!

Jessica majdnem hangosan elnevette magát. Semmi erőfeszítést nem tett, hogy jó állapotban fogadja Jimet; J Brand farmert és egy testre feszülő pólót viselt, melltartó nélkül, úgy nézett ki, mintha épp a Whole Food biopiacra készülne. Mit szólt volna Jim, ha felöltözik? – tűnődött.

Jim kipakolta az ételt: oldalast mézes szójaszószban, sósborsos tintahalat, sárgaborsós kacsát. Jessica boldogan evett volna, mindennek olyan finom illata volt, de most, hogy Jim tudott a fagylaltról, nem merülhetett el újra az élvezetekben.

– Te csak ne zavartasd magad, Jim! – mondta, majd kinyitotta a hűtőt, és kivett egy üveg fehérbort. – Egy kortyot hozzá? – kérdezte.

– De még mennyire! Éljünk veszélyesen!

Jim letelepedett egy bárszékre, és bedobott néhány húsgombócot a szájába, miközben Jessica kitöltött két nagy pohár Sancerre-t. Lehet, hogy az orvosságok nem jól tűrik, gondolta, de vigye el az ördög. Ha egy halálközeli tapasztalat után nem lehet keverve fogyasztani a dolgokat, akkor mikor lehet?

Kortyolgatta a borát, és figyelte, hogyan eszik Jim. Jóképű férfi volt, az a fajta csontfelépítés, amellyel akár egy filmszerepet is kaphatott volna egy napközben sugárzott szappanoperában, ha más karriert választ. Finom fekete pólóinget és szürke nadrágot viselt, de Jessica látta, hogy szuperkidolgozott a teste alatta. Tíz évvel azelőtt rávetette volna magát egy ilyen Jim-féle, szexi, nagy hatalmú pasira. Igazság szerint rá is vétene magát sok, Jimhez hasonló férfira. Korán rájött, ki tud segíteni neki, és ki az, aki csak dumál a levegőbe, kinek érdemes átengedni egy kis puncit. Semmi skrupulusa nem volt ezzel kapcsolatban. Soha nem élvezte igazán a szexet, de nagyon jól tudta, milyen hatalommal bír a teste, és boldogan kihasznált minden előnyt, amely a karrierjéhez szükségeltetett.

– Na és Sam nem jelentkezett? – kérdezte Jim, miközben megtörölte a száját egy szalvétával.

Jessica majdnem elfelejtette, hogy Jim akkor járt nála utoljára, amikor elvitte Sam holmijának a maradékát. Mintha réges-régen történt volna… Megrázta a fejét.

– Tudja jól, mi várna rá!

– Ne légy ilyen kemény hozzá, szívem! Tiszta sor, hogy úgy viselkedett, mint egy fasz – úgy értem, ki kockáztatná, hogy elveszít egy ilyen nőt, mint te? – de szerintem megbánta.

Nyilván láttad, hogy egy kicsit bekattant.

Jessica olvasott róla, hogy Sam elveszítette a Dreamscapeszerződését, és olvasott arról az őrült színházi fellépéséről is Edinburgh-ben. Tényleg úgy festett, mintha kifordult volna önmagából. De Jessica nem tudta eldönteni, hogy ez a bánattól van-e, vagy csak arra a krízisre jellemző, amely az egész botrány kezdetén arra késztette, hogy ágyba ugorjon azzal a kurvával.

– Tudod, szerintem nektek újra össze kellene jönnötök! – mondta Jim kedvesen.

– Légy észnél! Mintha ez megtörténhetne!

– Komolyan mondom! Gondold csak végig. Minden, ami félresiklott a karrieredben, azóta történt, amióta szakítottatok, mindaz a sok szar a sajtóban: „Jess tragédiája”, „Lúzer a szerelemben”. Te és Sam boldogok voltatok együtt.

Jessicának gombóc nőtt a torkában, és nagyot nyelt. Tényleg boldogok voltak, ugye? Mindenesetre ők voltak Hollywood álompárja, de azóta minden csak lefelé robog a lejtőn. Lerázta magáról a gondolatot.

– Ezt hiszed rólam, Jim? – fordult a férfihoz. – Hogy lúzer vagyok a szerelemben?

– Azt hiszem, hogy egy hihetetlenül gyönyörű nő vagy. De szerintem jobbat érdemelsz, mint ami most történik veled.

Jessica elfordította a tekintetét, érezte, hogy zokogás környékezi.

– Ne hibáztasd magad! – Jim végigsimított az ujjaival Jess nyakának ívén. – Ebből te semmiről nem tehetsz.

Hosszú, elektromossággal terhes csend következett.

Jess megperdült, és belenézett Jim kék szemébe, szerette volna, ha valaki azt mondja neki, hogy minden rendben lesz, szerette volna, ha valaki ismét mindent jobbra fordít. A szoba atmoszférája hirtelen megváltozott, a levegő szikrázott a szexuális töltéstől, amit Jess évek óta nem érzett. Tekintetük egymásba kapcsolódott, és Jess tudta, hogy Jim is érzi a változást. Megérintette a férfi combját, és Jim megfogta az ujjait. Jess hangulata elkeseredettségből kihívásba csapott át, ahogy lelépett a bárszékéről, és elindult a férfi felé.

Azonnal világos volt, merre tart ez a találkozó.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Jim szaggatottan.

– Tökéletesen biztos! – suttogta Jess ellágyultan.

Jim hozzányomta kemény, fitneszteremben edzett testét, és megcsókolta a nyakát, miközben keze lecsúszott Jess válláról a mellére.

– Ne itt! – kérte a lány, és megfogta a kezét. – A hálószobában.

Jim gyakorlatilag a karján vitte az ágyba, aztán rázuhant, szája égő csókban tapadt Jess ajkára. Jessica türelmetlenül lerántotta a pólóját a fején keresztül, a férfi fürge ujjai pedig lehúzták a cipzárt a farmerján, és letolták a nadrágot karcsú csípőjén, együtt a csöppnyi tangával.

– Gyönyörű vagy! – nyögte Jim, csókokkal borítva Jess kemény hasát, miközben fel-le mozgatta a hüvelykujját Jess nedves csiklóján, majd két ujjával belehatolt.

Erős kezével megperdítette Jesst, és ráhajtotta az ágyra. Jessica hallotta a kattanást, ahogy Jim kicsatolta az övet a nadrágján, a matatást, ahogy felhúzott egy óvszert, aztán Jim hozzányomta kemény farkát a feneke hajlatához, bőrt a bőrhöz. Jim összefogta Jess haját, hogy mohó csókokkal boríthassa a tarkóját, aztán, türelmét vesztve, durván széttárta a combját, és egyetlen lökéssel elsüllyedt benne.

– Igeeen! – sziszegte Jess kifeszülve, kezével a lepedőt markolászva, miközben Jim előre-hátra hintázott benne. Csodálatos érzés, gondolta Jess. Elállt a lélegzete, amikor a férfi farka egy olyan édes pontot érintett, amelyről nem is tudta, hogy létezik. A szex mindig csak árucikket jelentett a számára, eszközt egy cél érdekében, de ez… ez valami más volt!

Jim megragadta Jess csípőjét, és négykézlábra lökte a lányt, közben hátulról pumpálta, egyre mélyebben, egyre gyorsabban. Két kezével megmarkolta Jess fenekét, mire ő elmosolyodott, tudta, hogy az előző napi bőrradírozástól olyan a feneke, mint az őszibarack.

– Ez az, kérlek, folytasd, kérlek! – lihegte.

A gyönyör hullámai egyre nőttek, megfeszítették az ágyékát, aztán szétfutottak, a végtelen kéj átgyűrűzött az egész testén. Rekedten felkiáltott, részben a meglepetéstől, részben a vágytól, aztán ráomlott a lepedőkre, élvezte Jim súlyát, erős karját maga körül, ahogy a két tökéletes, közösülés utáni test eggyé olvadt.

Mikor végre visszanyerte a lélegzetét, kinyúlt az éjjeliszekrénye felé, és kivett egy mentolos cigarettát. Vesztes csatát vívott a leszokásért, és most, hogy Jim Parker ott feküdt mellette meztelenül, nagyobb szüksége volt egy slukkra, mint valaha.

– Nem lett volna szabad ezt csinálnunk!

Mosolygott, hosszan beleszívott a cigarettájába, és kifújt egy füstkarikát a mennyezet felé.

– Ó, dehogynem! – nevetett a férfi. – Öt éve vágyom rá. De mindig tudtam, hogy meg fogjuk tenni.

Jessica a könyökére támasztotta a fejét.

– Te arrogáns szemétláda! – mormolta.

Jim elvette tőle a cigarettát, és szívott belőle egyet.

– Ezért vagyok olyan jó a munkámban. És ez nem arrogancia, hanem hit önmagamban. Nagy különbség!

Csodálatos nő vagy, Jess – mondta, és végigfuttatta egyik ujját a lány combján. – Ezért gyűlölöm, hogy azt kell látnom, a karriered arra megy, amerre megy.

A lusta mosoly eltűnt Jessica arcáról.

– Miről beszélsz?

Jim feltámasztotta magát egy párnával.

– Jess, azt hiszem, mindketten tudjuk, hogy volt néhány rossz fordulat ezen a nyáron.

– Rossz fordulat? Remélem, nem felejtetted el, hogy az az undorító kliensed bánt szemét módon velem!

– Így van, de az azóta megtett lépéseidet nem lehet éppen okosnak nevezni. Mi a helyzet például a meztelen HQfotózással?

– Honnan tudsz róla? – kérdezte Jessica döbbenten. – Csak két hónap múlva jelenik meg!

– Jose Silveira nem éppen a világ legdiszkrétebb embere.

Jess érezte, hogy a szíve kalapálni kezd.

– És mi a francért hagytad, hogy a Talpig nő vezetői behozzanak egy másik női főszereplőt? – folytatta Jim. – Ha én lettem volna az ügynököd, kurvára biztos lehetnél, hogy ez soha nem történik meg.

Jess elnyomta a cigarettát, és leszállt az ágyról.

– A francba! – motyogta, és odalépett az ablakhoz. – Mindenki ismeri az életem összes részletét?

– Hé, ne hibáztasd magadat, csajszi! Csak jobb képviseletre van szükséged, valakire, aki tudja szállítani azt, ami a legjobb neked.

Jess évekig erős lojalitást érzett Harry Monk, a legendás ügynök iránt, aki kiemelte a többi naiv reménység közül, amikor lelépett a buszról L.A.-ben, és a férfi a szupersztárságig kalauzolta. Ez a kötelék meglepte Jessica kíméletlen ösztöneit, de a lelke mélyén mindig hálás volt Harrynek. Ám Jim szavai most megpendítettek egy húrt. Tudta, hogy egyszerűen nem volna szabad ilyen helyzetben lennie, és ezért csak a csapatát hibáztathatja.

– Jobb képviseletre? Például kire? – kérdezte óvatosan.

– Például rám.

A lány hangosan felnevetett.

– Te tréfálsz! Na és Sam?

– Mi van vele? Rengeteg párnak ugyanaz a képviselete. Párként is megalkothatjátok a márkajeleteket. Nézd meg Beckhaméket, alig lehet megkülönböztetni, hol kezdődik az egyik, és hol végződik a másik.

– Már nem vagyunk egy pár, Jim! Vagy talán nem vetted észre?

Jim hallgatott egy pillanatig.

– És ez jó döntés volt? – kérdezte aztán.

Jessica visszafordult hozzá, arcán lángolt a düh.

– Ő csalt meg! Mi a francot vársz tőlem?

– Megértem, hogy haragszol, Jess. Pokolba is, én levágtam volna a tökét, és fasírtot csináltam volna belőle! De a szakítás nem volt minden szempontból rossz. Mindenki szereti a drámát, és így emberszabásúbbnak tűntök. – Figyelmesen nézte a lányt. – Jess, ez nem arról szól, hogy ti ketten hogyan éreztek. Ez üzlet, kristálytisztán és pofonegyszerűen. Logikusan kell gondolkoznotok. Te és Sam egyenként vagy csoportként vagytok ütősebbek?

– Tehát szerinted ki kellene békülnünk, hogy újra Jess és Sam, az álompár legyünk?

– Álmodj még nagyobbat! – mondta Jim. – Ti nem

Hollywood egyik legnépszerűbb párja akartok lenni. Ti a világ egyik legnagyobb hatalmú párja akartok lenni. Hogy meghívásokat kapjatok a Fehér Házba, hogy megjelenjetek Davosban, hogy a világ vezetői udvaroljanak nektek, ahogyan Angelinának. A határ a csillagos ég, hidd el nekem. Csak ehhez vízióra van szükségetek!

Kiszállt az ágyból, és kiment a szobából, majd néhány perccel később a keskeny bőr aktatáskával tért vissza.

– Készítettem számodra egy dokumentumot.

– Egy dokumentumot?

– Egy üzleti tervet. Amely a karrieredet a következő szintre emeli. Amely a Sam és Jess márkát a következő szintre emeli.

Jessicát újra elöntötte a méreg.

– Ezért jöttél ide? Ezért basztál meg? Hogy egy szaggatott vonalra odaírjam a nevemet?

– Nem – mondta Jim nyugodtan. – Azért szexeltünk, mert mind a ketten ezt akartuk.

Leült az ágy végére, és megveregette maga mellett a helyet. Jessica méregette egy pillanatig, aztán megrántotta a vállát, és mellé telepedett. Jim odanyúlt, és kisimította a haját az arcából.

– Csak olvasd el, oké?

A lány megrázta a fejét.

– Nincs rá szükségem.

Jim sértődöttnek látszott, de Jess elmosolyodott.

– Úgy értem, nincs rá szükségem, hogy elolvassam, mert tudom, mennyire jó. Te vagy a legjobb, Jim. És ezzel tisztában is vagy.

A férfi arca megenyhült.

– Hidd el, szívem, te és Sam óriásiak lehettek együtt, és most Liz Taylor és Richard Burton-nagyságról beszélek. Legendásak!

Jessica kézbe vette a dokumentumot, és kezdte átlapozni. Először csak Jim kedvében akart járni. De miközben haladt előre az olvasásban, érezte, hogy a karján feláll a szőr. Az anyag fantasztikus volt, még annál is jobb, mint amire számított. Tekintélyes márkák listája, akik hajlandók volnának többmilliós támogatást fizetni, mellettük minden cég vezérigazgatójának a neve és telefonszáma – Jim nem csak elméletben beszélt, a valóságban is találkozott velük, hogy tisztázzák a számokat. Volt ott egy Forbes-lista is a húsz legjobban kereső párról – köztük David és Victoria, Jay-Z és Beyoncé, de Jessnek és Samnek, a négy bombasiker filmjük ellenére, nem sikerült bekerülniük. Jimnek igaza van: világos, hogy nem maximalizálják a lehetőségeiket.

Aztán Jessica eljutott a nagy mézesmadzagig: az előrejelzésig, hogy a Samica márkanév mennyit hozhat a konyhára. Az első évben 110 millió dollárt. Mielőtt kettőt pislantana, már volna egy Gulfstreamje.

A továbbiakban a dokumentum hosszú felsorolást tartalmazott, amelyet Jim „opciók” címszó alatt szerepeltetett, üzleti vállalkozásokról vagy franchise-okról. Jess választhatna közülük, és mindegyik komoly passzív jövedelmet jelentene, pénzt, amelynek a megkereséséért keveset vagy semmit sem kellene tennie. Mindegyik szilárdan a márkára épülne. Egy elegáns étteremlánc, kiegészítve márkás szószokkal a szupermarketek számára, egy fürdőruha-kollekció, rajta Jess aláírásával, egy filmprodukciós cég, rögtön egy tucat könyv megfilmesítési jogával, amelyekről Jim tudta, hogy a stúdiók ölni fognak értük. Egy sorozat parfüm – Jim már nevet is talált hozzá: „Ártatlanság Jessica Carrtól”. Jess elismerte, hogy mindig is izgatta egy személyre szabott kölni gondolata, de most, ahogy a megkereshető összegre nézett, fenomenálisnak találta az ötletet. Eizabeth Taylor vagyonának egy nagy része parfümbevételekből származott – és Jessica még csak nem is tudta, hogy Liznek kölnije volt!

Félmilliárd dollár tíz év alatt, ez volt Jim becslése, és Jessica mellében megrebbent valami erre a kilátásra. A pénz még mindig számított, sőt csak az számított. Soha nem felejtette el a megaláztatást, hogy sorba kellett állnia az iskolában ingyenebédért, vagy másoktól levetett, divatjamúlt farmert kellett hordania. „Segélyes! Segélyes!”, kántálták az iskolatársai. És mindezt azért, mert az apja leesett valami állványról.

– Még nem jutottál el a legjobb részig! – jegyezte meg Jim csendesen, és egy törülközőt kerített a dereka köré.

Jessica az üzleti terv végére lapozott.

– Internettévé? – olvasta a javaslatot.

– Bébi, nem álmodsz elég nagyot! A Talpig nőt, a te kis filmedet még egy korábbi korszakban mutatták be.

– Nem kis film, Jim! – tiltakozott a lány.

Összetörte kezét-lábát, hogy sikerüljön bekerülnie a film világába.

– Jess, tíz évvel ezelőtt minden kétszavas színész a tévében eladta volna az öreganyját egy hollywoodi karrierért. De a dolgok nagyon gyorsan változnak. Öt év múlva alig lesz már ember, aki moziba megy, és te le fogsz maradni.

Jess kinyitotta a száját, hogy megszólaljon, de Jimet már nem lehetett megállítani.

– Gondolj a márkára, Jess. Az emberek szeretik Jessica Carrt, mert ott vagy a nappalijukban, része vagy az életüknek.

Ezt várják tőled, hát add meg nekik!

Jessica a homlokát ráncolta.

– Az internettévé jelentéktelen dolog!

– Most még igen. De az évtized végére a tévé, a film és az internet tökéletesen integrálódik. Azt akarom, hogy a birtokodban legyen ez az új médium, Jess, hogy te alkosd meg, te légy a producere és a sztárja a saját show-dnak, amelyet egy globális közönség néz. Azt hiszem, te lehetsz a női Seinfeld.

Jess Jim nélkül is tudta, milyen gazdag Jerry Seinfeld.

– És mi legyen a Talpig nővel?

– Kicsesznek veled, szivi. Hallottam Brooke Gellerről.

Csináld végig ezt a szezont, aztán lépj le.

– Hová?

– Van egy ügyfelem, egy író, aki előállt valamivel, ami tökéletes lenne neked. Sammy számára is van benne egy nagyszerű szerep. Tudod, milyen remek a komédiában.

– Azt akarod, hogy Sammel dolgozzam?

– Öt az évad utolsó epizódjában mutatjuk be. Gondolj a nézettségre, bébi!

– Nem fog beleegyezni!

– Bele fog, ha újra összejöttök.

Két héttel korábban, ha Jim ezzel áll elő, hogy nem elég, ha kibékül Sam Charlesszal, de még együtt is kell dolgoznia vele, sikítófrászt kap, de most? Most ez tűnt az egyetlen értelmes megoldásnak.

– Akarod, hogy összehozzak vele egy találkozót? – kérdezte Jim. Jess mögé állt, kezével a lány hasát simogatta. – Valami romantikus helyen? Talán azon a szigeten Skóciában, ahová eltűnt, miután kitört a botrány?

– De gondolod, hogy szeretne kibékülni velem?

Jim egy pillanatig hallgatott, mire Jessica megfordult, és aggódó tekintetet vetett a férfira.

– Mondd, hogy nem találkozott mással!

Jim a fejét rázta.

– Egyáltalán nem! Csak meggyőzte magát, hogy boldog odahaza Londonban. Tudod, Samben van egy kis szürkeség iránti vonzalom. Úgyhogy, azt hiszem, talán jobban kell majd törnöd magadat.

– Nem fogok könyörögni, Jim! – pattogott Jessica dühösen.

– Persze hogy nem, bébi! – csitította Jim. – Csak menj el hozzá Angliába. Udvarolj neki. Ha úgy érzi, hogy vágynak rá, ő is látni fogja a dolog értelmét.

– De mi van, ha nem kapja be a horgot?

Jim felhúzta a szemöldökét.

– Akkor talán szükségünk lesz néhány további ösztönzőre.

– Úgy érted, a dokumentumra?

– Úgy értem, valami még ennél is meggyőzőbbre – szögezte le Jim, és Jess mellére tette a kezét. A lány felnyögött a gyönyörtől, amikor Jim ujjai simogatni kezdték a mellbimbóit. Jobban felizgult, mint évek óta bármikor. – Akkor megállapodtunk? – suttogta Jim a fülébe.

– Gyere vissza az ágyba, és meggondolom!

– Nem lehet, drágám, be kell mennem dolgozni – hárította el a férfi, és belecsókolt a nyakába. – Főleg, ha azt szeretnéd, hogy hozzálássak mindahhoz, amiről az imént beszéltünk.

Gyengéden a két keze közé fogta Jess arcát.

– Nos, mi legyen?

– Csináljuk meg! – suttogta a lány. – Szeretném, ha te képviselnél!

Jim lassú, hosszan tartó csókkal zárta le az ajkát.

– Nem fogsz csalódni bennem!

Jess hátradőlt a matracra. Napfény ömlött a szobába, beragyogta meztelen testét, amitől áldott lustaság és boldogság vett erőt rajta.

– Kiengedem magamat – kacsintott rá Jim, már felöltözve.

– Hívj fel! – mosolygott Jess, és figyelte, ahogy a férfi feszes feneke elhagyja a hálószobát.

Kézbe vette az üzleti tervet, újra olvasni kezdte, és ismét felizgult, amikor minden apró részletet felfogott és elképzelt. Annyira belemerült a dokumentumba, hogy nem vette észre: eltelt néhány perc, mire a bejárati ajtó becsukódott. Ez elég idői adott Jim Parkernak, hogy leszerelje a lehallgatókészülékeket, amelyeket három héttel azelőtt helyezett el Jessica házában.

58

A bérelt autó a nizzai repülőtér mögött kígyózott a dombok közt, egyre följebb és följebb, míg a kék Földközi-tenger csupán vékony ezüstcsíkká zsugorodott, és a levegő a tengeri só illata helyett a Provence-nak erre a tájára oly jellemző fenyő-és levendulaaromával lett terhes. Mougins Európa haspókjainak egyik legismertebb találkahelye, egy domboldalra kapaszkodó középkori falu, mindössze húszperces kocsikázásra a nagyobb, rongyrázóbb szomszédtól, Cannes-tól.

– Sam, ez a hely egyszerűen csodás! – lelkesedett Anna, ahogy a város homokkő falai felé közeledtek.

Mintha a képet egy tündérmeséből vágták volna ki. Mézszínű házak, ablakaikban virágoktól roskadó ládákkal, és piros cserepes tetők zsúfolódtak be kanyargó utcákba, egy toronyóra az időt kongatta, ciprusok ágaskodtak a kék ég felé. Anna izgatottan hallgatta, ahogy Sam történeteket mesél a városról: arról, hogy itt élt Picasso, Cocteau-val és Man Rayjel cseverészve, hogy Churchill ide járt nyaralni, és Dior innen merített inspirációt.

– Varázslatos! – sóhajtott fel.

Elhaladtak a város mellett, és végül megálltak egy gyönyörű környezetbe illesztett vízimalom előtt.

– Voilà! – mondta Sam, és kézen fogta Annát, hogy bevezesse a Michelin-csillagos Moulin de Mougins-be. Az étterem elegáns, mégis könnyed hangulatú volt, és Anna örült, hogy választékos vízszínű selyemruháját bronz gladiátorszandállal enyhítette.

– Monsieur Sárlz! – kiáltott a maître d’. – Annyira örülök, hogy újra látom!

Odavezette őket egy asztalhoz a kinti teraszon, és hozott nekik egy-egy pohár száraz fehérbort, „a sommelier különleges! ajánlásával”. Anna azon tűnődött, létezik-e ennél kellemesebb hely, ahol ebédelhetne – és arra gondolt, hogy inkább Sam ágyában szeretett volna maradni, hogy régi filmeket nézzen! Rengeteg idő van arra később is, mosolygott magában. És nem is annyira a filmekre!

– Tetszik? – kérdezte Sam, és átnyúlt az asztalon, megsimogatta az ujjait.

– Ó, de még mennyire! – válaszolta Anna. – Pazar!

– Minden hétvégén valami ilyesmit kellene csinálnunk – mondta a férfi. – Mihez volna kedved, szerinted hová menjünk a jövő héten?

Anna az arcát kutatta, de nem úgy tűnt, mint aki tréfál: Ahogy suhantak a napok, meggyőzte magát, hogy Sam meg fogja unni őt, és a telefonhívásai lassanként megszűnnek. De a férfi nemhogy kevesebb, egyre több érdeklődést mutatott iránta. Andy óta Anna mindent elkövetett, hogy védelmezze magát, hogy kemény kagylót építsen maga köré, amely érzéketlenné teszi a fájdalomra. És tessék, itt van, és barát-barátnőt játszik egy olyan férfival, aki most éppannyira a hűtlenségéről, mint annak idején a színészetéről volt ismert. Mintha azért könyörögne, hogy törékeny szívét ledobják egy óriási – és közszemlére kitett – magaslatról.

– Bárhová, Toscanát kivéve – válaszolta mosolyogva.

– Hé, Toscana az egyik kedvenc helyem! – tiltakozott Sam. – Mi kifogásod van szegény Olaszország ellen?

– Ó, én is imádom Toscanát! Csak az a helyzet, hogy a húgom ott megy férjhez a jövő héten. Andyhez – az exemhez, az álnok újságíróhoz, akire féltékeny voltál, emlékszel? Úgyhogy megértheted, miért akarom messze elkerülni azt a helyet.

– De hát ez hülyeség – csengőket kéne akasztanod magadra, úgy odamenned! – mondta Sam komolyan. – Nincs jobb módja, hogy megmutasd nekik: továbbléptél.

– Tudom, hogy el kéne mennem, de…

– De mi? Mi tart vissza? A büszkeséged? Ez egy nagyon negatív érzés! – oktatta ki Sam, aztán megállt, és gúnyosan elmosolyodott. – Ezt egy agyzsugorítótól tanultam. Körülbelül az egyetlen értékes dolog, amit egy pszichológus valaha is mondott nekem.

Anna belekortyolt a borába. Nem jött semmi hír a család egyetlen tagjától sem apja lánybúcsúztatóról szóló e-mailje óta, és a bűntudat azóta gyötörte.

Sam előrehajolt.

– És ha szükséged van egy partnerre, közlöm, hogy remekül festek szmokingban! Legalábbis ezt mondták a People magazin „Ötven legszebb ember” összeállításában tavaly.

Anna tátott szájjal bámult rá.

– Komolyan mondod? Tényleg eljönnél velem az esküvőre?

– Gondoljunk úgy rá, mint egy kis ingyenes kiruccanásra. Azonkívül, mivel a húgod híres séf, feltételezem, hogy elég elfogadható lesz az étel.

– De Sophie azt gondolhatja, hogy megpróbálom elhomályosítani a menyasszonyt!

– Majd a háttérben duzzogunk. Még szakállt is növeszthetek. Pillanatnyilag nem túlságosan hajhászom a figyelmet!

Anna nem akarta elhinni, hogy Sam hajlandó elmenni vele egy ilyen nyilvános eseményre, különösen hogy Sophie talán eladta a fotókat az OK! vagy a Hello! magazinnak.

– Sam – kezdte, és a férfi keze után nyúlt, de félbeszakították, mielőtt bármit mondhatott volna.

– Anna Kennedy! Nem hiszek a szememnek! – visított egy ismerős, egzotikus hang.

– Ilina! – kiáltotta Anna, és felállt, hogy megcsókolja ragyogó külsejű korábbi ügyfelét. Az orosz nő hihetetlenül festett combig érő miniruhájában és aviátor napszemüvegében.

– Annyira örülök, hogy látlak! Mi a csudát keresel itt?

– Ó, a Costa Smeraldán nyaralunk egy-két hétig –

dorombolta Ilina, és egy nyitott nyakú fehér inget viselő, sötét hajú hímnemű modellszerűség felé intett. – Átugrottunk egy könnyű kis ebédre a táj változatossága kedvéért.

Átugrottak Szardíniáról! Anna mosolygott magában. Ilina szemmel láthatóan nem hagyta, hogy az esztelen költekezéséről szóló újságcikkek cseppet is gátolják fesztelen stílusát.

– És könyörgöm, mondd, hogy te mit keresel itt! – kérte Ilina, és a napszemüvege fölött jól megnézte Samet, huncut mosollyal az ajkán.

– Ilina, ő a barátom, Sam Charles.

– El vagyok bűvölve, dráhgám! – áradozott Ilina, a kezét nyújtva.

– Volna kedved csatlakozni hozzánk? – ajánlotta Anna.

– Nem, nem maradok sokáig. Látom, hogy ti ketten szívesebben volnátok egyedül, azonkívül Juan nem beszél jól angolul. De hát nem a társalgás kedvéért hoztam magammal! – nevetett Ilina.

– Na és hogy vagy? – érdeklődött Anna.

Idegesen kortyolgatta a borát, próbált úgy tenni, mintha a hét minden napján filmcsillagokkal és milliárdosokkal ebédelne.

– Jól, jól. És te?

– Hajszásan, mint mindig – válaszolta Anna. – Erről jut eszembe, neked köszönhetem az új állásomat.

– Tényleg?

– Emlékszel arra a győzelmi partira, amelyet a nyár elején adtál? Nos, ott találkoztam az új főnökömmel, Helen Pierceszel. Hallotta, hogy milyen szépeket mondtál rólam, és felajánlott egy állást.

– Helen Pierce? – Ilina a homlokát ráncolta, eltartott egy percig, mire rájött, kiről van szó. – Ah, az a szőke ügyvéd?

– Nem ismered? Az egyik vendéged volt.

Ilina a fejét rázta.

– Nem igazán. Egy pasassal jött, akinek ilyen vállalati PRcége van. Szeretne az én bizniszeimnek dolgozni.

– Kiről van szó? – kérdezte Anna tettetett közömbösséggel.

A Donovan Pierce kávézójában állandó téma volt, hogy senki nem tud semmit Helen magánéletéről.

– Simon Cooperről.

A név ismerősen csengett Annának, de nem tudta rögtön hová tenni.

– Simon az Auckland Communications feje. Nagy PR-cég. – Ilina lehalkította a hangját. – Valaki azon a partin azt mondta nekem, hogy viszonya van Helennel, bár nem szívesen ismétlem ezt meg. Nem szeretnék valami piti per célpontja lenni.

Könnyedén megérintette Anna karját, és felállt.

– Különben beszélnünk kell, ha visszaértünk Londonba. Szükségem van egy ügyvédre, aki a csapatomban dolgozik. Szerződések, kapcsolattartás magazinokkal, néhány hivatalos levél kibocsátása, nagyon könnyű, tulajdonképpen nem teljes munkaidős elfoglaltság. Tudom, hogy ez az állás messze a képességeid alatt van, de gondolj arra, mennyit szórakoznánk!

Anna egy pillanatra kísértést érzett. Az biztos, hogy nagyon az ínyére voltak a magánrepülőgépek és a luxushotelok. De rájött, hogy van valaki, aki sokkal jobban értékelné ezt az állást.

– Azt hiszem, tudom, ki a legmegfelelőbb ember a számodra. Sidney Travers, egy nagyon éles eszű nő a csapatomból. Csak most lépett elő gyakornokból ügyvéddé, de kifejezetten okos és vállalkozó szellemű.

– Szuper, beszélj meg nekem egy találkozót vele!

Ilina mindkét oldalról megcsókolta Annát, és eltűnt sötét szemű barátja irányában.

– Néha azt hiszem, sokkal élénkebb show-biz életet élsz, mint én! – nevetett Sam, és meztelen lábával végigsimított Anna combján.

– Ne már!

– Szerintem itt kéne maradnunk hétfőig – jelentette ki Sam hirtelen. – Az étteremhez vannak szobák. És biztosra veszem, hogy Ilina meghívna magához Szardíniára, ha szépen kérnéd. Fogadok, hogy van egy kibaszott nagy jachtja. Anna a fejét rázta.

– Nem tehetem. James Swann partijára megyek holnap. Ezt nem mulaszthatom el!

– Kinek a partijára?

– James Swannéra. Nem emlékszel, a nagy titokzatos társasági bulik, ahol Gilbert Bryce megismerte Amyt.

Sam továbbra is értetlenül nézett. Anna lehalkította a hangját.

– Gilbert Bryce, a képviselő, akinek viszonya volt Amy Harttal.

– Ó, róluk van szó! – Samnél leesett a tantusz. – Miért mész oda?

Anna egy pillanatig arra gondolt, vajon Sam figyelt-e egyáltalán bármire, amit az elmúlt héten mondott neki. Gyakran tapasztalta ezt hírességeknél. Ha valami nem érintette közvetlenül őket, agyuk egy része egyszerűen kiszerkesztette mint haszontalan információt.

– Meg kell tudnom, ki ez a Peter! Csak egy megoldás lehet rá: ha elmegyek a partira, és beszélgetek emberekkel. Szereztem egy meghívót Johnny Maxwellen keresztül.

Sam összehúzta a szemöldökét. Egyértelmű volt, hogy helyteleníti a dolgot.

– Mi van? – kérdezte Anna.

– Nézd, Anna! – kezdte Sam, a borát szopogatva. – Igazság szerint semmi közöm hozzá, de mikor akarod ezt feladni?

– Mit feladni?

– Miss Marple francos szerepét.

Anna döbbenten nézett rá.

– De igenis van közöd hozzá! Lehet, hogy ez az oka, amiért a végzésed kútba esett. És különben is, azt mondtad, meg akarod tudni, mi történt Amyvel. Hiszen te fizettél érte az elmúlt hónapban!

Sam felsóhajtott.

– Szerettem volna veled tölteni az időt. Azt hiszem, ez volt a jó kifogás.

Anna elfelejtett levegőt venni.

– Álljunk csak meg, azt mondod, hogy csak azért segítettél nekem, mert be akartál bújni a bugyimba?

– Ne drámázz! – szólt rá a férfi, hangját lehalkítva. Rátenyerelt az asztalra. – Nézd, sajnálom, hogy ez a lány meghalt, és együtt érzek a családjával. De már nem érdekel a végzés. Igazság szerint örülök, hogy nem sikerült kiharcolnod, mert máskülönben nem csináltam volna meg az edinburgh-i show-t, nem szakítottam volna Jessicával. És nem ülnék most itt veled! – tette hozzá jelentős hangsúllyal.

Anna mérgesnek és csalódottnak érezte magát. Őszintén azt hitte, hogy együtt, egy csapatként harcolnak ebben az ügyben, de Sam nyilván belefáradt a krimibe.

– Sam, tudod, több is van az életben, mint a te nyamvadt végzésed! Meghalt egy lány!

– Az én nyamvadt végzésem? – pufogott a férfi. – Jó tudni, hogy ennyire becsülted! Talán ezért ment gajra!

Anna hátrahőkölt. Úgy érezte, mintha Sam arcon csapta volna, és látta, hogy egy francia pár a szomszéd asztalnál rájuk néz, és sugdosni kezd.

– Sajnálom! Ugyan, Anna, hülyeség az egész! – próbálkozott Sam lágyabb hangon. – Nem kéne így veszekednünk. – Tétovázott. – Csak arra gondoltam, hogy azért avatkoztál ebbe az ügybe, mert el akarod terelni a figyelmedet a húgod esküvőjéről. És őszintén szólva, nem hibáztathatlak érte. De most itt vagyok én, hogy eltereljem a figyelmedet! Hagyd abba ezt az Amy Hart-megszállottságot. Hagyd, hogy az újságíró haverod derítse fel. Vegyünk ki egy szobát, bújjunk ágyba, és érezzük jól magunkat!

Ruby és Liz Hart ugrott be Anna fejébe, és nem tudta onnan kiverni őket. Nem volt hajlandó dezertálni.

– Nem, nem akarok ágyba bújni! – közölte hidegen.

Sam a fejét rázta.

– A francba, Anna! Mi bajod van? Szállj le arról a rohadt magas lóról, és felejtsd el az egészet! Nem te voltál a leginkább elvhű ügyvéd a világon ezt megelőzően, igaz? Hirtelen miért olyan fontos ez a keresztes hadjárat neked?

– Nem elvhű? Ez meg mit akar jelenteni?

– A munkára gondolok, amit végzel. Médiaügyvéd vagy, Anna. Tisztára mosod a gazdag emberek szennyesét. Cápa vagy! – Elmosolyodott. – Bár bevallom, ezt valahogy szeretem benned.

Anna lehunyta a szemét, küzdött, hogy visszatartsa a könnyeit.

Amy Hart pontosan ezért jelentett olyan sokat neki. Ez az ügy nem egyszerűen arról szólt, hogy segíteni akar Rubynak kideríteni, mi az igazság a nővére halála körül, bár ezt is nagyon szerette volna. Egyúttal próbálta jóvátenni az összes többi történetet, az összes többi kínos igazságot, amelyek eltussolásában segédkezet nyújtott. Nem tagadhatta, hogy imádja a munkáját, és az elégedettség érzését, amely abból fakad, hogy nagyon jól végzi a feladatát. Sodrónak és izgalmasnak találta, bár néha kénytelen volt igazolni a szakmai lépéseit. Valahányszor megszerezte a végzést, amely megvédett egy házasságtörő futballistát vagy hírességet a média vizslató tekintetétől, meggyőzte magát, hogy a sajtó elhallgattatásával a feleségét és a családját óvják. Lelke mélyén azonban úgy érezte, hogy ez az érvelés üresen cseng.

Ránézett Sam Charlesra, és hirtelen szerette volna otthagyni az ő kis paradicsomukat.

– Amy számít nekem – mondta halkan.

– Mindegy – válaszolta Sam.

Nem úgy tűnt, mintha meggyőzték volna, amikor intett a pincérnek, hogy hozza a számlát.

59

Anna soha nem tartozott az olyan kislányok közé, akik balettórákra vagy tánccsoportba szerettek volna járni. Ez sokkal inkább Sophie-ra volt jellemző: az Annie amatőr előadása vagy a szólók az iskolai kórusban. Mindez magyarázta, miért volt különösen ideges, ahogy a Királyi Operaház előtt állt, és Johnny Maxwellt várta: a színészkedés nem számított az erős oldalai közé. Amikor bemutatkozott a Chelsea-i Ékességek partin, döcögősen azt mondta Johnnynak, hogy Natashának hívják, és kutató a Királyi Akadémián, pillanatnyilag Canováról ír tanulmányt. Megkönnyebbülést érzett, amikor Johnny tökéletes tökfejnek nyilvánította magát, aki az égvilágon semmit sem tud a szobrászatról. Anna nem szerette volna bevallani, hogy Johnny nyilván többet tud nála, mivel ő eddig azt hitte, hogy Canova festő volt. De mindegy, a férfi szemmel láthatóan bevette a fedőtörténetet, és megbeszélték az emberi forma nagyszerűségét, amit Johnny világosan úgy értelmezett, hogy Anna-per-Natasha érdemes a „pörgesd meg az üveget” játékban való részvételre, vagy bármire, ami a Swann-partikon történik.

Anna aggodalmasan fel-le pásztázta az utat. Hol van ez az alak? Megbeszélték, hogy hétkor találkoznak, és már negyed nyolc volt.

– Natasha, drágám!

Anna megfordult, és egy ősz hajú férfit látott, aki egy fekete taxi ablakán lógott ki.

– Gyere már, drágám! – kiáltotta, és kinyitotta az ajtót. – Egy évezrede kiáltozom neked!

Elnézést, Johnny! – szabadkozott Anna, és a tőle telhető legelegánsabb mozdulattal beült az autóba a szűk ceruzaszoknyából és finom harisnyából álló szexitudósjelmezében. – Fényévekre voltam.

– Nyilván Canovára gondoltál. Különben mi a csudát művelsz, hogy még vasárnap is dolgozol?

– Egy tudós nagyon, nagyon elfoglalt életet él – mosolygott Anna idegesen.

– De most itt vagy! – mondta a férfi, és elismerő mosollyal végigmérte.

Anna szemmel láthatóan a helyes húrt pendítette meg a tizenkét centis cipősarkával és a push-up melltartójával a ropogós fehér blúz alatt – olyan volt, mint egy csintalan titkárnő. Sejtette, hogy a kifinomultság ezen a ponton nem követelmény. Maga Johnny úgy volt felöltözve, mint egy vidéki földesúr, kék-zöld kockás öltönyt és csillogó lovaglócsizmát viselt, és egy hatalmas; égő szivart tartott a kezében a „Dohányozni tilos” felirat ellenére.

– Natasha, ismerd meg Tanikát! – mondta lezseren, és kezével egy karcsú szőkeség felé intett, aki a sarokban gubbasztott.

Anna nem számított más utasra, és pillanatnyilag el volt képedve, míg Johnny a keze mögött oda nem súgta neki: – Észt, egy szót sem beszél angolul, úgyhogy mondhatunk, amit akarunk.

Anna udvariasan bólintott a lány felé, aki csak felemelte az orrát, és kibámult az ablakon.

– Nem a legbarátságosabb lény – fintorgott Johnny. – De azt hiszem, a pasasok kedvelik az ilyen néma modell típusokat, akik nem beszélnek. Nekem viszont ez a rémálmom, szívem.

A kocsi lekanyarodott a mellékutcák szövevényébe, amelyben csak a londoni taxisok ismerik ki magukat, és gyorsan haladt nyugat felé.

– Mesélj egy kicsit többet magadról, drágám! – kapacitálta Annát Johnny.

Attól tartok, nincs sok mesélnivalóm – mondta a lány. – Festményeket katalogizálok, és tanulmányokat írok róluk.

– Drágám, te vagy a női Simon Schama. Gyönyörű, de eszes, a tökéletes kombináció!

Anna mosolygott.

– Bárcsak az volnék! – mondta. – El tudja képzelni, milyen konzervatív nálunk a légkör? Kitérnének a hitükből, ha tudnák, hogy egy olyan férfival ülök egy taxiban, akit alig ismerek.

Johnny vizslató tekintettel nézett rá.

– És mondd meg nekem, Natasha, mit vársz a mai estétől?

– Bármit, amit az este hoz – válaszolta Anna, aki igyekezett nagyon finoman fogalmazni.

– Csodás! – mosolygott Johnny. – Utálom, amikor lányokat viszek ki a házhoz, hogy aztán úgy tekintsék, mint valami online társkereső ügynökség előkelő változatát. A legtöbb partizó úriemberünk megkapható, ha követed az útmutatásomat, de a civil életben azt tapasztalhatod, hogy – mondjuk úgy – mások a prioritásaik.

– Úgy érti, házasok? – kérdezte Anna, vállat vonva. – Nem akarok megállapodni, Johnny. Csak azért vagyok itt – szünetet tartott, és halványan elmosolyodott–, hogy jól érezzem magam.

A férfi vigyorgott, és megszorította Anna térdét.

– Azt hiszem, mi ketten remekül ki fogunk jönni egymással!

Anna a délutánt azzal töltötte, hogy a reneszánsz művészetéről olvasott, hátha megkérdezik a hátteréről, de fölöslegesen aggódott. Johnny feladata csupán annyi volt, hogy megfelelően készséges lányokat szállítson a Swann társaságnak – „partnereket, nem kurvákat”, ahogy fogalmazott. Nem kellett szigorú biztonsági ellenőrzést végeznie náluk, és különben is, sokkal jobban érdekelte őt saját maga, és a társaság középpontjában játszott kulcsfontosságú szerepe.

– Na és kié a ház?

– James Swanné – válaszolta Maxwell szórakozottan.

– És maga honnan ismeri?

Együtt jártunk Etonbe. Nagyon előkelő férfi. Sokan ölnének azért, hogy meghívást kapjanak egy ilyen partira, mint amelyikre most elviszlek.

– Hogyhogy?

– Ott köttetnek a szövetségek. Az emberek azért jönnek, hogy más, hasonló gondolkozású férfiakkal találkozzanak. Sikeres férfiakkal. És persze azért is, hogy jól érezzék magukat! – Kíváncsian várom!

Nem kellett sokáig várnia. A ház Buckinghamshire szélén állt, mindössze egyórányi autózásra a városközponttól. A taxi áthajtott két kapuoszlop között, tetejükön egy-egy ágaskodó szarvasbikával, aztán ősöreg tölgy-és bükkfákkal pettyezett parkon száguldott keresztül, végül egy hosszú kocsifelhajtón gurult végig, amely egy fehér kastélyhoz vezetett, magas, nyeregtetős ablakokkal.

– Gyönyörű! – áradozott Anna, amikor a taxi megállt, és kikászálódtak. – Milyen gyakran jön ide?

Johnny átkarolta, és nevetett.

– Tudtam! – mondta diadalittasan. – Még csak most értél ide, és máris vissza akarsz jönni! Nos, ha olyan jól beilleszkedsz, mint ahogyan én sejtem, szerintem hamarosan újra itt leszünk. Őszintén remélem, ugyanis nem gyakran találkozom olyan intelligens lánnyal, mint te, drágám.

Mindkét lánynak felajánlotta a karját, és elindultak az impozáns, vasveretes ajtó felé.

– És mi a ma esti alkalom?

– Az, hogy nyár van, szívem – mondta Johnny, és teátrális mozdulatot tett. – Hogy a virágok kinyitották a szirmukat, és a méhek mézet gyűjtenek. – Kuncogva közelebb húzta Annát magához. – Ez, és persze a hosszú hétvége.

Szigorú kinézetű biztonsági őrök álltak a ház széles kőkapujában, de alig néztek Annára és hallgatag európai megfelelőjére, aki Johnny másik karjába csimpaszkodott. Mindhárman beléptek az előcsarnokba, egy barátságos, tágas hallba, egyik oldalán lépcsővel, közepén egy hatalmas kandallóval, amelyben ma este ropogó fahasábok helyett egy extravagáns virágkompozíció díszlett. Jól eleresztett, kiöltözött emberek nevetgéltek és csevegtek tálcákról pezsgőt kínáló egyenruhás borfiúk között, és az ember rögtön úgy érezte magát, mint bármelyik vidéki kastélyban rendezett partin.

– Erre gyertek, hölgyek! – hívta őket Johnny. – Ideje, hogy megismerkedjetek a házigazdával.

James Swann egyáltalán nem úgy festett, ahogyan Anna elképzelte. A hatvanas évei elején járt, de még mindig jóképű volt, magas és fejedelmi, medvecukor fényű, hátrafésült fekete hajjal. Annának rögtön a régi Hammer-vámpírfilmek jutottak eszébe, amelyeket apja annyira szeretett, és elnyomott egy mosolyt.

– James Swann, szeretném bemutatni a legújabb és legszebb ismerőseimet, Tanikát és Natashát.

Swann enyhén megbiccentette a fejét, aztán lehajolt, hogy kezet csókoljon nekik, amitől Anna majdnem ideges nevetőgörcsöt kapott. Rögtön denevérré változik, gondolta.

– Kérem, hölgyeim, érezzék magukat otthon, tekintsék a házamat a sajátjuknak. Semmi sem tilos a barátaimnak. Johnny, vezesd körbe őket!

Besétáltak a nappaliba. Zongora, ízléses bútorok. Bárpult az egyik oldalon. Lányok vörös arcú férfiakra omolva.

– Ők a törzsvendég lányaim – mondta Johnny. – Tudják, mi dob fel egy partit, ha értitek, mire gondolok, úgyhogy mindig visszahívjuk őket.

– Azt mondja, néhányan ezek közül a férfiak közül nősek – jegyezte meg Anna mintegy mellékesen.

Johnny bólintott.

– Néhány feleség is el szokott jönni. – Vigyorgott. –

Bemutathatlak benneteket egy-két párnak… Anna megértette a kódolt jelentést.

– De előbb igyunk valamit, jó?

– Nagyon bölcs javaslat! Tanika, miért nem mész oda, és köszöntöd azt a kedves idős urat ott? – mutatott egy pocakos, dupla soros öltönyt viselő férfira. – Úgy tudom, a nagyapjának jelentős üzleti érdekeltségei voltak a szülőhazádban, úgyhogy rengeteg beszélnivalótok lehet.

A lány kötelességtudóan elindult.

– Fel kell frissítenem magam a mosdóban – mosolygott Anna.

Johnny elismerőn bólintott. Anna talált egy alagsori mosdót, és felhívta a helyi taxivállalatot.

– Küldjenek egy kocsit Natasha névre a Swann-házhoz! – rendelkezett. – Fogalmam sincs, mennyi ideig leszek itt. De jöjjön az autó, amilyen gyorsan csak tud, és várjon. A sofőr mondja azt a biztonságiaknak a kapunál, hogy Johnny Maxwell egyik vendége rendelte.

Visszament Johnnyhoz.

– Gyönyörű vagy, drágám! – dorombolt a férfi. – Hát akkor – folytatta, és odavezette Annát a bárhoz, majd felült egy magas székre, ahonnan az egész szobát áttekinthette. – Lássuk csak, adhatok-e neked útmutatót.

Egy homokszínű hajú, blézeres férfira bökött.

– Charles Butler-Cash, remek kapcsolatai vannak a Cityben, gyönyörű birtoka Barbadoson, kitűnő síző.

– Egyedülálló?

– Természetesen nem. Tudod, a jó öreg aranybilincs. Ha ezek közül bármelyik férfi nőtlen szeretne lenni, tízmilliókba kerülne neki. Ezért jönnek ide. Nem akarnak semmi állandóságot, de hozzád és hozzám hasonlóan, szeretik az élvezeteket.

Folytatta a beszámolót a szobáról.

– Az ott Piggy Allsop, a Malac; valami nagymenő a szállítmányozásban. Halálosan unalmas, de zsákszám áll nála a pénz. – Lepillantott Anna lábára. – De a Malac a csont és bőr lányokat szereti, úgyhogy ő valószínűleg kiesik. – Most egy jóképű, az ötvenes évei végét taposó férfi felé biccentett. – És az a vörös nyakkendős fickó Peter Rees. Olajban és műszaki tervezésben utazik.

Anna szíve kihagyott egy ütemet. Peter. Lehet, hogy Amy Petére?

– És… foglalt? Úgy értem, egy lánynál?

Johnny ránézett, pajkos mosollyal az ajkán.

– Tetszik?

– Talán. Ő szingli?

Johnny megrántotta a vállát.

– Van felesége, persze valahol Gloucestershire-ben, egy rémes vén szipirtyó, de ezt nem tőlem hallottad. Jelenleg semmi hölgyismerős, amennyire én tudom. Azt hiszem, megégette a kezét nem olyan régen.

– Ó! Mi történt a lánnyal?

– Fogalmam sincs – mondta Johnny, és nem nézett Annára.

– Néha egy kicsit túl rámenősek. Gyere, bemutatlak.

Peter egyedül állt, whiskyt lötyögtetett egy pohárban, amikor közeledtek felé.

– Peter, szeretnélek bemutatni Natashának. Natasha a művészetek megszállottja.

– Valóban? – mosolygott Peter Annára. – Nagyon érdekes!

Johnny megszorította Anna karját.

– Magatokra hagylak benneteket, hogy beszélgethessetek – mondta, és beleolvadt a tömegbe.

– Igazság szerint nagyon unalmas vagyok – szólalt meg Anna.

– Johnny csak megpróbált fényezni egy kicsit.

– Ó, ez biztosan nem igaz! A művészetek melyik ága iránt érdeklődik?

– Szobrászat, olajfestmények, a reneszánsz – próbált Anna homályos választ adni, abban a reményben, hogy a férfi nem gyűjtő, és nem kényszeríti színvallásra. – Én is szeretnék mindent tudni magáról! – mondta gyorsan, megérintve Peter karját. – Mivel foglalkozik?

– A Dallincourt igazgatótanácsában vagyok.

– Igazán? Az mi?

– Műszaki cég vagyunk, főleg olajfúró szigeteket építünk, bányák burkolatát készítjük. Ilyesmi. Meglehetősen unalmas dolgok.

Mosolygott.

– És ott mit csinál?

– Műszaki vezérigazgató vagyok – mondta a férfi enyhe büszkeséggel.

Anna a szoba felé intett a borospoharával.

– Gyakran jár ezekre?

– Közös érdekeltségeink vannak Jamie Swann-nal, úgyhogy gyakran vagyunk együtt, igen.

– Üzleti érdekeltségek?

– Néha – mosolygott Peter. – Mondja, Johnny már körbevezette?

Belekarolt Annába, és a ház hátsó traktusa felé kalauzolta, ahol egy másik kényelmes nappali szoba volt, tele kanapékkal és alkóvokkal, és a világítás is visszafogottabbnak tűnt.

– Ez a vörös szoba, amelyet Kenneth Sway tervezett, azt hiszem, a tizenkilencedik században. Anna felnézett a tető felé: egy repülő sast formázó, finoman kidolgozott, aranylevelekkel díszített mennyezeti rózsáról kristálycsillár lógott és uralta a teret.

– Gondoltam, hogy ez tetszeni fog magának – nevetett Peter. – Pompás, nem?

Továbbsétáltak, át egy télikerten, amely a holdfényben fürdő parkra nézett, aztán visszatértek a folyosóra.

– Nézzünk körül odafent is? – kérdezte Peter.

Anna kezdte magát kicsit elveszettnek érezni, és körbepillantott, Johnnyt kereste, nem mintha sok hasznát vehette volna. Aligha lehetett őt ideális kísérőnek tartani.

– Jól van? – kérdezte Peter, és felnyúlt, hogy megérintse a lány állát. – Nem szeretném, ha kellemetlenül érezné magát!

– Remekül vagyok! – mosolygott Anna.

Nehogy most megfutamodj, biztatta magát. Oké, a fickót Peternek hívják, és eljár Swann partijaira, de ettől még nem lesz Amy Petere, nem igaz? Több információra van szükség, és ezt csak úgy szerezheti meg, ha tovább nyomul.

– Alig várom, hogy a ház többi részét is láthassam – mondta, és a férfi felvezette a lépcsőn az emeleti folyosóra.

Balra tőlük nyitva volt egy ajtó, és Annának majdnem elállt a lélegzete, amikor meglátott egy túlsúlyos férfit, deréktól lefelé meztelenül; egy nőt lökődött, akin már csak félig volt rajta a skarlát koktélruha. Ahogy elhaladtak, a nő Annára pillantott, és sokatmondón rámosolygott.

– Vannak emberek, akik szeretik, ha nézik őket – jegyezte meg Peter, miközben kinyitott egy ajtót, és bekormányozta Annát. – Ami engem illet, én sokkal szemérmesebb vagyok. Es maga, Natasha?

Anna egy hálószobás lakosztályban találta magát, amely a kertekre nézett, és egy régi, négyoszlopos tölgyfa ágy állt a közepén. Az egyetlen fényt egy kis, rojtos éjjeliszekrény-lámpa adta. Amikor Peter becsukta maga mögött az ajtót, Anna gyorsan az ablakhoz sétált, hiábavaló kísérletként, hogy eltávolodjon a férfitól.

– Gyönyörű a ház! – mondta.

Kinézett az ablakon, azt remélve, hogy beszélgetést kezdhet a dizájnról.

– Igen, de nem olyan gyönyörű, mint maga! – válaszolta a férfi halk hangon.

Kezét Anna arcához érintette, mire ő összerázkódott. Tudta, miért hoz Johnny lányokat a partira, de naivul azt gondolta, hogy a kapcsolatok csak később kezdődnek. Elfordult Petertől, és kinézett a nagy, félköríves ablakon.

– Maga Johnny egyik lánya, ugye? – kérdezte a férfi, és szorosan mögé állt.

Anna szíve hangosan kalapált. Amir Khan, Andy nyomozója vállalkozott rá, hogy kijön vele Buckinghamshirebe; tudta, hogy őt nem fogják beengedni a partira, de felajánlotta, hogy egy közeli kocsmában vár rá, amíg végez.

Anna most azt kívánta, bárcsak szaván fogta volna.

– Természetesen – válaszolta.

– Jól van! – Peter Annához préselte magát, közben puha csókokkal borította a nyakát. – Vegye le a ruháját! – suttogta.

Anna nagyot nyelt.

– Csináljuk lassan! – mondta gyorsan.

A férfi ujjai kezdték lehúzni a gerincén végigfutó cipzárt.

– Semmi kifogásom – mormolta.

Anna hideg légáramlatot érzett a csupasz hátán, amikor a ruha szétvált. Kiszáradt a szája. Tudta, hogy ki kell szabadulnia innen, de előbb meg kell szereznie, amiért jött.

Megfordult, hogy szembenézzen Peterrel, aki már kezdte kicsatolni a nadrágja övét.

– Az ágyra! – mondta a férfi.

Anna kacéran mosolygott, bár meg volt rémülve.

– Azt hallottam magáról, hogy jó szerető – mondta, hogy időt nyerjen.

Peteren látszott, hogy tetszik neki, amit hall.

– És ki mondta ezt magának?

– Egy barátnőm. Amy Hart.

Peter arcára kevés fény esett, de a kifejezése mindent elárult Annának, amit tudni akart. Amy neve meglepetést idézett a vonásaira, amit gyorsan félelem, majd düh váltott fel. Nem szomorúság, nem szégyen, még csak nem is megbánás. Te szemét! – gondolta a lány.

– Árulja el, mit mondott Amy. – A férfi hangja szinte ugatásként szólt.

Peter Rees tényleg Amy Petére.

– Azt mondta, hogy maga nagyon nagyvonalú – válaszolta Anna, és végighúzta az ujját a férfi ingén. – Minden vonatkozásban.

Peter arckifejezése megenyhült.

– Szomorú, ami vele történt, ugye? – tette hozzá a lány.

– Szomorú?

– A halála.

– Igen, az nagyon szomorú.

Anna látta, hogy a szeme összeszűkül. Éppen csak annyira, hogy rosszallást jelezzen.

– Milyen jól ismerte Amyt? – kérdezte Peter.

– Alig. És maga?

– Ugyanúgy.

A tekintete jéghideg volt.

Anna már tudta, miféle emberekkel van dolga: férfiakkal, akik addig használnak fiatal lányokat, amíg kellemetlenné nem válnak, amíg nem jelentenek fenyegetést kényelmes otthoni helyzetükre – az aranybilincsre, ahogyan Johnny fogalmazott. Akkor aztán úgy megszabadulnak tőlük, mint valami megromlott pezsgőtől, amit belelöttyintenek a mosogatóba.

– Hajlandó levenni azt a ruhát? – kérdezte végül Peter.

Anna elé lépett, és gyengéden az ágyra lökte.

Nincs az a kincs, gondolta a lány.

Felállt, és megsimogatta a férfi arcát. Száguldott a pulzusa.

– Maradjon itt, és csukja be a szemét! – kérte.

– Hová megy? – kérdezte Peter.

– Elhozom a barátnőmet, Tanikát, azt a magas szőkét, akivel idejöttem. Úgy látom, hogy maga több mint amivel egyetlen nő elbír.

– Várjon! – szólt rá a férfi határozottan, és szorosan megragadta a karját. – Csak maga! – tette hozzá nyugodt hangon.

– Nem! – tiltakozott Anna, és megpróbálta kiszabadítani magát.

Peter a dereka köré fonta a karját, és közel húzta magához. Kezét a bőre csupasz háromszögére tapasztotta a hátán.

– Feküdjön vissza az ágyra! – parancsolta, erős whiskyszagot lehelve rá.

– Várjon! – Anna kirántotta magát, és visszakapkodta a ruháját a vállára. – Idehozom Tanikát!

Az ajtó felé száguldott, kibotorkált a folyosóra, és olyan gyorsan, ahogyan csak a lába vitte, lesietett a lépcsőn.

– Jól szórakozol?

Anna szíve nagyot dobbant. Johnny Maxwell a nappali ajtajában állt, enyhén felhúzott szemöldökkel. Világosan látta, amikor Anna felment Peterrel, és most azon tűnődött, miért jött vissza a lány ilyen gyorsan.

– Csak kilépek egy cigarettára – dorombolta Anna.

Szentséges ég, Natasha tényleg életre kel! – gondolta.

– Na és Peter?

– Odafent vár.

Kirohant a házból, és olyan mély lélegzetet vett, mintha épp most bukott volna fel a víz alól levegőért.

A kocsifelhajtó üres volt. A francba, hol vagy, taxi? – gondolta, egyik lábáról a másikra állva.

– Minden rendben, kisasszony? – kérdezte az egyik biztonsági őr.

Előrelépett, egyik kezét a csípőjére szíjazott súlyos talkiewalkie-n tartva, mint egy gyilkos egy westernfilmből.

Anna a táskájában matatott egy cigarettáért, és meggyújtotta.

– Cigiszünet – mondta a tőle telhető lezserséggel.

Gyere már! – könyörgött magában, hogy a taxi megérkezzen. Visszapillantott a házra. Most ébredt rá, mekkora ostobaságot követett el, amikor idejött. Egy dolog beszivárogni a szabados társaság báljára, mint egy bohém kis kurva, és teljesen más felfedni Peter Reesnek, hogy tud valamit a múltjáról.

De akkor, mint amikor a lovasság megérkezik a hegyen át, Anna meghallotta, hogy a remény közeledik felé. Egy taxi dízelmotorja dohogott. Eldobta a cigarettáját, és a kocsi felé futott.

– Taxi Natasha névre? – suttogta.

– Ugorjon be, szívem! Hová?

– London, Richmond.

A sofőr belenézett a tükörbe, aztán elindította az autót. Ahogy egyre nagyobb sebességre kapcsolt, Anna érezte, hogy gyorsan száguldó pulzusa kezd lecsillapodni.

Kivette a mobilját a táskájából, és beírt egy üzenetet Amirnak. A férfi megkérte, hogy azonnal közölje vele, ha megtud valami újat. „Amy Petere Peter Rees, a Dallincourt műszaki vezérigazgatója. Hasznos?”

Megnyomta a küldés gombot, és hátradőlt az ülésben. A kocsit sötétség burkolta körül, csak időnként bukkant elő egy farm vagy egy ház a fák közül. Próbált megnyugodni, de a teste még feszült volt, szíve dobolt az adrenalintól. Ugyanakkor furcsán csüggedtnek, kifacsartnak érezte magát. Igazság szerint szerencséje volt, hogy egy darabban kikerült onnan – és mindezt miért? Megtudta Peter nevét, tudta, hogy Amyvel volt, tudta, hogy a lány nevének említésére megrémült és dühös lett, de hová vezetett mindez? Be kellett vallania magának, hogy nem gondolta át kellőképpen a tervét, csak nyomtól nyomig botorkált, abban a reményben, hogy a következő majd megmutatja, hogyan halt meg Amy valójában. A realitás azonban az volt, hogy talán soha nem fogja megtudni.

– Nézze ezt a faszfejet mögöttünk! – rázta fel a sofőr a gondolataiból. – Fogadok, hogy részeg!

Anna megfordult az ülésben, de csak egy kocsi vakító reflektorra állított fényszóróit látta. Gyorsan száguldott feléjük, veszélyesen rájuk tapadt.

A sofőr megnyomta a dudát, de a kocsi egyre közelebb jött, fényei megtöltötték a taxi belsejét. Aztán Anna megragadta az ajtó kilincsét, amikor egy lökést érzett hátulról.

– Krisztusom! – ordított a sofőr. – Ez meg mit művel?

A kocsi kihúzódott, és melléjük hajtott. Fekete terepjáró volt, de Anna nem tudott kivenni sem sofőrt, sem utast, mivel az ablakok le voltak sötétítve. Hallotta, hogy fém súrlódik fémhez, ahogy az autó az oldalukhoz ütközött.

– A kurva életbe! – kiabált a sofőr, amikor a terepjáró újra beléjük csapódott, felkényszerítve őket egy töltésre, ahol csúszkálva megálltak.

Mindketten hitetlenül figyelték, ahogy a másik kocsi piros lámpái eltűnnek a távolban.

– Jól van, kisasszony? – kérdezte a sofőr hátrafordulva. – Le tudta olvasni a rendszámát?

Anna a fejét rázta.

– Én sem – kesergett a sofőr. – Ott megy az én biztosítási bónuszom! Ez meg mi a francra játszott?

Anna pontosan tudta, hogy a terepjáró sofőrje mire játszott, és semmi kétsége sem volt, hogy mit jelentett ez a kis országúti hajsza. Jó alaposan figyelmeztették!

6o

– Biztos, hogy ide akart jönni, szívem? Úgy rémlett, Richmondot mondott.

A sofőr megállt egy jellegtelen külsejű bérháznál a Tate Modern galériája mögött.

– Jó lesz itt – mondta Anna, és egy maroknyi tízshillingest nyújtott felé.

– Én állom a fuvardíjat, szívem.

– Biztos benne?

A sofőr bólintott. Anna tudta, hogy megkönnyebbült, amiért nem kérte el tőle a biztosítási adatait, hogy kártérítést követeljen nyaksérülésért.

Lenézett Amir Khan címére, amelyet a férfi sms-ben küldött el neki. Anna felhívta őt a taxiból útközben hazafelé, részben mert szörnyű megrázkódtatás érte, részben mert még jobban eltökélte, hogy elkapja Peter Reest a tettéért. Ha a kocsi szándékosan ütközött a taxijába, akkor Rees küldte. Talán azért, mert dühös volt, hogy elmenekült a hálószobai randevújukról. Vagy talán azért, mert Amy Hart nevének említése megrázta. Miért? – kérdezte Anna magától. Mert köze volt Amy halálához?

Megborzongott az aggodalomtól, amikor a saját biztonságára gondolt. Hála az égnek, a késői óra ellenére a South Bankén még zajlott a forgalom. Szeretett volna eltűnni az utcáról, megnyomta hát az előtte álló épület kaputelefonját, és az ajtó kinyílt.

A ház belülről éppolyan sivár volt, mint kintről. Anna hosszú, krémszínű folyosókon haladt, fluoreszkáló vonalizzók fényében.

Egy ajtó a folyosó végén nyikorogva kinyílt, amitől Anna nagyot ugrott rémületében.

– Engem keres? – kérdezte Amir mosolyogva.

Anna a megkönnyebbüléstől szinte berohant a férfi lakásába.

– Ne ijesztgessen, e nélkül is elég ideges vagyok!

– Remélem, nem bánja, hogy sötétben kellett a lakásomba jönnie – kérdezte Amir udvariasan. – De az idő nagy részében itt dolgozom.

Anna bólintott. Andy tájékoztatta, hogyan működik a kollégája. A hosszú távú cselek mesterének tűnt, ami azt jelentette, hogy heteken, néha hónapokon át egyszerre több személyiséget öltött magára. Nem sűrűn járt ki-be a Media Incorporated épületében, mivel ezzel felfedte volna magát.

Készített Annának egy csésze kávét és egy pirítóst, és ő hálás volt a vendéglátásért. Elmesélte, mi történt James Swann kastélyában. Csészéjüket szorongatva átmentek a nappaliból egy tágas irodába.

– A rohadt életbe, Amir, olyan ez, mint az MI5 főhadiszállása! – lepődött meg Anna, amikor az összefirkált és fényképekkel telerakott nagy, fehér táblát meglátta.

A férfi vigyorgott, kávészín szeme táncot járt.

– Ez Amy Hart teljes története. – Odasétált a táblához, és megkocogtatott egy nagy fotót, amely a halott lányról készült. – A folyamatot mutató diagram egészen addig visz el minket, amikor Amy elhagyja Doncastert, hogy egyetemre menjen, aztán egész úton vele vagyunk… – ujja követte a nyilak irányát – idáig.

A jobb szélen a kép Amy folyóparti lakását ábrázolta.

Anna odasétált a diagramhoz, tanulmányozta az anyagot. Lenyűgözte, hogy Amir milyen részletességig foglalkozott az üggyel. Kidolgozott egy sor lehetséges forgatókönyvet, amelyeket „Gyilkosság”, „Baleset”, „Öngyilkosság” stb. címszavakkal látott el.

– És hová vezet mindez el bennünket?

– Oké – mondta Amir. – Kezdjük azzal, amit tudunk, és tegyük félre a legvalószínűbb magyarázatot.

– Ami?

– Tragikus baleset. Amy egyedül volt, berúgott, és lecsúszott a lépcsőn.

– De tekintve, hogy tudjuk, zsarolta Petert, azt mondanám, hogy ez egyre valószínűtlenebbnek tűnik! – jegyezte meg Anna, aki csalódást érzett, hogy Amir még mindig az esést találja a legvalószínűbb opciónak. – Aztán ott van az a tény is, hogy Rees annyira feldúlt volt ma este. Ha ártatlan, meg kell kérdeznünk magunktól, hogy miért.

– Van itt még egy probléma. Semmiképp nem derülhet ki, hogy Amyt lelökték, vagy egyszerűen leesett – mondta Amir.

– Megvizsgáltattam egy orvos szakértővel a halottkémi jelentést, és az elszenvedett sérülések megfelelnek egy lépcsőn történt leesésnek: törött csontok, repedések, véraláfutás és, ebben az esetben, törött nyak. De hogy lökés vagy esés, ki tudja? Nincs olyan halottkém, aki megállapíthatná a különbséget.

Odalépett a táblához, és a fotókat tanulmányozta.

– Utánanézett Peter Reesnek, amióta sms-eztem magának?

– kérdezte Anna. Amir bólintott.

– Mi késztette magát arra, hogy bizonyosra vegye, Rees volt Amy Petére?

– Hát, megerősítette, hogy ismerte a lányt. És bűnösnek tűnt.

Amir nevetett.

– Magának aztán mindenkinél jobban kell tudnia, hogy a bűnös tekintet nem áll meg a bíróság előtt bizonyítékként.

Anna legszívesebben visított volna. Az a rengeteg munka, azok a nyomok, amelyeket követett! Végül megtalálta Amy szeretőjét, a férfit, akit Amy zsarolt, és mégsem tud semmit tenni. Ugyanakkor figyelmeztette Peter Reest, hogy a nyomában van, és hajszál híján veszélybe sodorta magát.

– Én is azt hiszem, hogy Rees Amy Petére – szólalt meg most Amir nyugodt hangon.

– Miért? – kérdezte Anna izgatottan.

– Amikor átküldte a nevét sms-ben, alaposan ellenőriztem, bár már addig is ott volt a radarernyőmön. Swann összes barátja ott van. Ezt találtam…

Odament a nyomtatóhoz, kihúzott egy újságcikket, és feltűzte a táblára. Anna gyorsolvasással végigfutott rajta. „Holtan talált olajfőnök”, ez volt a címe, és részletesen leírta, hogyan fedezték fel Douglas Faulks, a Pogex Oil vezérigazgatója holttestét, aki gloucestershire-i vidéki otthonában felakasztotta magát. A cikk a történet hátterét is ecsetelte: hat hónappal korábban hatalmas olajfolt jelent meg Új-Fundland partjánál, amiért a kanadai kormány gyilkos kritikát zúdított a vezérigazgatóra. Egy sorozat rettenetes PRbaklövés – Faulks először tagadta a felelősséget, aztán megpróbálta a fúrótorony vezetését hibáztatni –, mindez végül oda vezetett, hogy őt tették meg a cég bűnbakjának. Anna emlékezett rá, hogy annak idején olvasott az esetről, és az volt a véleménye, hogy tisztességtelen egyetlen embert a támadások célkeresztjébe állítani. Az is eszébe jutott, hogy Peter Rees olajban és gázban utazik.

– Peter ismerte Douglast? – kérdezte, ahogy összeillesztette a darabokat.

Amir bólintott.

–Tucatjával találtam képeket róluk, amikor együtt voltak társasági vagy üzleti eseményeken.

– A fenébe, Amir! Maga aztán nem lopja a napot!

– Van még más is – folytatta a férfi. – A Pogex Oil és a Dallincourt szorosan együtt dolgozik. Alapjában véve a Dallincourt építi és javítja a Pogex legtöbb fúrótornyát és finomítóját.

– Emlékszik, mit mondott nekem Louise Allerton Amyről? Hogy Peter zokogott előtte egy barátja halála miatt. Azt mondta a lánynak, hogy az öngyilkosság az ő hibájából történt. – Anna felnézett Amirra, kétségbeesetten várta a válaszokat. – Ez hogy lehet?

Amir megvonta a vállát.

– Még nem tudom.

– És mit tudunk még Douglas Faulksról?

– Tudjuk, hogy tragikus halált halt. A Cityben rengeteg embernek az volt a véleménye, hogy Faulksot tőrbe csalták. Ismeri: vigye el egy ember a balhét az egész cég helyett.

– Jobb PR-ost kellett volna kerítenie magának – mondta Anna komoran.

– A Pogexnek jó PR-cége van. Az Auckland PR. Általában nagy szakértelemmel tartják távol a rossz híreket a médiától, és nekik volt köszönhető, hogy a Pogex Oil-részvények ára nem kezdett szabadesésbe. Egyúttal ők a Dallincourt Engineering Services képviselői is. Ez nagyobb ügyfél, mivel a Pogex egy aránylag kis olajvállalat.

– Auckland PR? – ismételte meg Anna. Hallotta ezt a nevet az elmúlt néhány napban. Eltartott egy percig, mire eszébe jutott, hol. – Az Auckland elnöke. Hogy hívják? – kérdezte, amikor beugrott neki Ilina.

– Paul Morgan.

– Nem, nem ő.

– Simon Cooper? Ő a vezérigazgató.

– Ő az! Az a hír járja, hogy viszonya van a rangidős partnerünkkel, Helen Pierce-szel.

Anna úgy érezte, egész teste bizsereg, ahogy összekapcsolta a bizonyítékokat. Hangosan kezdett gondolkozni, Amir pedig vadul jegyzetelte a gondolatmenetét a fehér táblára.

– Simon Cooper képviseli a Dallincourtot. Peter Rees, aki a Dallincourtnál dolgozik, azt hiszi, hogy ő a felelős Douglas Faulks haláláért. Amy Hart zsarolja Reest, talán Douglas halála miatt. Amyt holtan találják, de az eset nagyrészt észrevétlenül elsikkad a Sam Charles-affér miatt.

Egy másodpercig nem is mert belegondolni, hová vezethet mindez, de egy pillantás Amirra elárulta, hogy ő is rájött az összefüggésre.

– Azt hiszem, tudjuk, ki szivárogtatta ki a maga Sam Charles-sztoriját – mondta a férfi csendesen.

Anna lehunyta a szemét, és bólintott. Azért jött ide, hogy megoldjon egy rejtélyt, és hirtelen kettőt oldott meg.

61

Vidéki birtoka idillikus környezete ellenére Sam Charles pokolian nyomorultul érezte magát. Elsétált a háztól, rosszkedvűen rugdosta a köveket a kerten át kanyargó ösvényen. Tökéletes nyári nap volt, felhőtlen kéken ragyogott az ég, és frissen vágott fű illata áradt a csíkos pázsit felől. A kertész kitűnő munkát végzett akkor is, amikor rendbe tette a virágágyásokat, és az élénk színű napraforgók és bólogató szarkalábak úgy festettek a lágy napsütésben, mintha a Chelsea Virágkiállítás látványosságai lennének. Sam azonban mindebben nem lelte örömét. Úgy döntött, hogy bármennyire vidám is a világ, ő önsajnálatba süpped. Sötét hangulatának forrását – mint mindig, gondolta keserűen – a nők jelentették. Nevezetesen egy nő: Anna Kennedy. Addig azt hitte, hogy egy a földön két lábbal álló ügyvédet talán könnyebb lesz kiismernie, mint a korábbi színésznő barátnőit. De egyáltalán nem így volt. Anna neurotikusnak, paranoiásnak és tökéletesen érthetetlennek bizonyult. A színésznőkkel, mint például Jessicával, legalább tudta, hányadán áll. Nem kellett mást tennie, mint elhalmozni őket állandó figyelemmel, ajándékokkal és bókokkal, és mindenben úgy viselkedni, ahogyan ők kívánták. De Anna a spektrum másik végét képviselte: ádázul független volt, és szemmel láthatóan lepergett róla a hízelgés és Sam nem elhanyagolható bubája.

Mert miféle normális észjárású nő nem akarna idejönni, hogy a hétvégét egy wiltshire-i luxuskastélyban töltse velem? – gondolta Sam, és elhaladtában letépte egy virág fejét. Eddig úgy érezte, hogy bontakozó románca Annával nagyon jól halad.

Õ tényleg bedobott mindent – telefonált, amikor megígérte, meghívta őt Provence-ba, miután a lány megnyerte azt a becsületsértési pert. Úgyhogy amikor a mougins-i kirándulás után megkérte, hogy jöjjön el Wiltshire-be a hétvégére, azt hitte, Anna a plafonig ugrik a kilátástól, hogy az ő ágyában töltheti a víkendet. Ehelyett valami zavaros kifogással állt elő, hogy dolgoznia kell.

Természetesen Sam gyanította, hogy még mindig meg van sértve az étteremben lezajlott vitájuk miatt – és igen, talán az sem segített sokat az ügyén, hogy azt mondta, kizárólag azért állt mellé az Amy Hart ügyben, mert vele szeretett volna lenni –, de Sam tudta, hogy az elutasítása igazi oka az volt, hogy el akart menni James Swann partijára.

Egy fehér káposztalepke rebbent át az ösvényen, és Sam utána hajította a virág fejét. Az a kurva Amy Hart! Egyszerűen képtelen felfogni, miért foglalkozik Anna annyit egy halott partilánnyal! Nem, javítás: képtelen felfogni, miért foglalkozik Anna többet Amy Harttal, mint vele.

Átsétált a hatalmas, szétterülő rézbükk árnyékában megbúvó füves teniszpályához. Beállította a labdagépet, felállt a szemben lévő alapvonalon, és a tenyerest gyakorolta, minden labdát dühödten, de pontosan ütött át a pályán. Aztán, egy kicsit jobb hangulatban, letelepedett egy padra, és megtörölte az arcát egy hideg törülközővel, amelyet a pad melletti kis jégládából húzott elő.

Miért foglalkozom egyáltalán egy nővel az életemnek ezen a pontján? – gondolta, és hátrahajtotta a fejét, hogy a fa ágai és levelei közt felnézzen az égre. Igen, Anna Kennedy remek lány, okos, nagyon szexi, de határozottan túl merev az ő ízlésének. És mégis… és mégsem tudja kiverni a fejéből, milyen elragadó volt abban a kék ruhában Provence-ban. Milyen csodálatos volt az illata, mennyire lelkesedett, amikor ő elmondta neki a forgatókönyvötleteit. Soha nem találkozott még ilyen nővel, aki egyrészt ennyire bátorító vele kapcsolatban, ugyanakkor képes ennyire megátalkodott lenni abban, amit ő akar. Sam egyszerűen nem tudott eligazodni rajta, és ez talán csak fokozta Anna vonzerejét.

Sóhajtva benyúlt a kis hűtőládába, és egy mozdulattal kinyitott egy üveg hideg limonádét. Abban a pillanatban vibrálni kezdett a mobilja a zsebében. Morogva elővette.

– Igen?

– Hé, Mr. Napsugár, hogy ityeg a fityeg Angliában?

Sam azonnal felismerte Jim Parker hangját, és ügyelt a modorára.

– Bocs, Jim! – mondta, és hosszan beleivott a limonádéba. – Csak elgondolkoztam egy kicsit. Amióta visszajöttem ide, a forgatókönyvre koncentrálok.

– Ezért nem értelek utol múlt péntek óta?

– Igen, tudod, milyen az, amikor az embert megszállja az ihlet! – hazudta.

– És abba az ihletbe történetesen Dél-Franciaország is beletartozik?

Sam nagyot nyelt.

– Ezt hogy érted?

– Sam, olvasom a brit lapokat! Kiszúrtak a Moulin de Mougins-ben szombaton, igencsak közeli barátságban egy csinos barnával. Ha megpróbáltad távol tartani magad a radartól, hát nem sikerült.

Sam káromkodott a bajsza alatt. Nem szándékosan vitte Annát egy ilyen híres étterembe, csak különös örömet akart szerezni neki, azt akarta, hogy kivételezettnek érezze magát. De most, hogy a dolog kiderült, tudta, hogy nagy hibát követett el. A pletykalapok azt hihetik, hogy bujkál, hogy megpróbálja az új kapcsolatát titokban tartani – és ez csak olaj náluk a tűzre. És pont akkor, amikor maga sem tudja, mibe mászott bele!

– Na és ki az illető, Sam? – érdeklődött Jim.

– Anna Kennedy.

– Az ügyvéd? – hápogott az ügynöke. – Az, aki belerántott ebbe a szarba? Micsoda?! Így mondasz köszönetet, amiért elbaszta a végzést? Vagy csak azért, amiért elbaszta az életedet?

– Jim, tudod, hogy nem így történt, és különben is… – Sam tétovázott – tetszik nekem!

Jim egy pillanatig nem szólalt meg.

– És Jessről hallottál? – kérdezte végül.

Sam a homlokát ráncolta.

– Mi van vele?

– Jessicát autóbaleset érte, Sam. Ezért hívlak.

– Te hülyéskedsz velem! – Sam szíve mintha kihagyott volna. – Mikor történt? És hogy van? Súlyos volt?

– A múlt héten, és jól van, de ez csak azért alakulhatott így, mert valaki vigyáz rá odafent. Valami drogos állat belehajtott egy lopott autóval, akár nyomorékká is tehette volna.

– Jézusom! – suttogta Sam, és elöntötte a bűntudat.

Mi lett volna, ha Jessica súlyosan megsebesül, vagy akár meg is hal? És ez a múlt héten történt? Miért nem hallott eddig róla? Olyan erősen próbált az új életére koncentrálni, hogy senkinek nem vette fel a telefont – kivéve Annának.

– Hol van most? Kórházban?

– Otthon. Barbara gondoskodik róla.

– Fel kell hívnom! – pánikolt Sam. – Úgy értem, ha szerinted egyáltalán fogadja a hívásomat.

– Haver, egy próbálkozást csak megér!

Sam abban a pillanatban felhívta Jessicát, amint befejezte a beszélgetést Jimmel. Nem tudta biztosan, mit fog mondani neki, de úgy érezte, beszélnie kell vele. Végül is sokáig jegyben jártak, az ember nem tudja az érzéseit elzárni, mint egy vízcsapot!

– Halló?

Sam szíve összeszorult. Jessica anyja.

– Üdv, Barbara, itt Sam! – köszönt, és igyekezett vidámnak tűnni. – Beszélhetnék Jesszel?

Egy percig hűvös csend honolt a vonal végén.

– Egyáltalán nem hiszem, hogy ő szeretne… – kezdte Barbara, de a vonal hirtelen megsüketült.

Aztán Sam a háttérből szóváltást hallott: „Hadd beszéljek vele!” „Nem, nem vagy még jól, csak felizgatna!” „Add már ide azt az istenverte telefont!” Aztán némi suttogás és sziszegés után Jessica beleszólt a kagylóba.

– Sam? Te vagy az? – Hangja reszketegnek és gyengének tűnt, és Sam szörnyen érezte magát.

– Igen, én vagyok. Figyelj, Jess, most hallottam a balesetről. Hogy vagy?

– Azt hiszem, jól – válaszolta Jessica lassan. – Mindenesetre annyira jól, amennyire ezek után lehetek.

– Mi a franc történt?

– Épp a stúdióból hajtottam vissza, amikor egy fickó előjön a semmiből, és bumm! Belém vágódott, és néhányszor megpörgette a kocsit a levegőben. Ráadásul szemből majdnem nekem ütközött egy teherautó!

– Szentséges isten!

– Igen, a tűzoltóknak kellett kivágniuk a roncsból. A lábamat majdnem elkaszálta, el tudod ezt képzelni? Mindenhol folyt a benzin. Csak egy szikra kellett volna, és én… – Hangja zokogásba fulladt.

Sam úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna. Tudta, hogy őrültség, mégis arra gondolt, hogy mindez az ő hibája. Lehet, hogy ő és Jessica nem feleltek meg egymásnak, de amióta az az egyéjszakás kalandja megesett Katie-vel, mindkettőjüknél minden rosszra fordult.

– Ó, drágám, annyira sajnálom!

Jessica szipogó zajokat hallatott, mintha az orrát törölgetné.

– Ez kedves tőled, Sam! – dadogta. – Nagyon sokat jelent nekem!

– De jól vagy? Úgy értem, fizikailag?

– Sam, azt mondják, talán meg kell operálni… – Ismét megtört a hangja.

– A lábadat?

– Talán a szemem alatt. Jim összehozott az itteni sebészével.

– Oda kell repülnöm…

– Nem, nem! – tiltakozott Jessica. – Jól vagyok. Már járokkelek, és neked megvan a magad élete, amellyel foglalkoznod kell.

Sam elhallgatott. Vajon Jessica tud a képről, amely Mougins-ben készült róla és Annáról?

– Biztos vagy benne? Mert könnyen megkaphatom a jetet.

Jessica egy percig nem válaszolt.

– Minek, Sam? – kérdezte aztán szomorúan. – De őszintén, jól vagyok! És köszönöm, hogy hívtál. Nagyra értékelem!

Letette a kagylót, és Sam csak ült ott, és a telefonját bámulta egy hosszú percig. Aztán felállt, átsétált a teniszpálya túloldalára, a labdaszedő kanállal összekapkodta a bolyhos, sárga labdákat, és beledobta őket a kosárba.

Jess annyira picinek és törékenynek tűnt a telefonban. Voltak idők a románcuk kezdetén, amikor ilyen volt, amikor a lágyabb, sebezhetőbb oldalát mutatta. Akkor igazán szerette Jesst. És voltak más jó időszakok is, amikor mindkettejük pályája felfelé ívelt, amikor mindketten együtt küzdöttek. Sam rájött, mennyire hiányoznak neki azok a napok.

– De az ember nem forgathatja vissza az időt, igaz? – mondta ki hangosan. Lehajolt, hogy felvegye a teniszütőjét, és az első labdát a kosár tetejéről. Feldobta a labdát a levegőbe, suhogva tökéletes szervába lendítette az ütőt, és figyelte, ahogy a labda belevágódik a védőhálóba a pálya túlsó végén. – Nem, ez lehetetlen!

62

– A francba!

Matt letette a kávéscsészét az íróasztalára, és kezébe vette a naptárát. Most jutott eszébe, hogy van az elején egy lista flancos ajánlott éttermekről. Szerda este kell találkoznia Carlával, és még mindig nem foglalt asztalt.

Az órájára nézett: tízet mutatott. A legtöbb étterem hamarosan bezár. Miért hagyta ezt ennyire az utolsó pillanatra? Carla pontosan ilyesmikért szokta lecseszni, amikor házasok voltak. Matt soha nem értette meg, miért húzta fel annyira magát hasonló apróságok miatt. Ami őt illette, számára a tökéletes randevút egy hosszú folyóparti séta jelentette, amelyet egy-két pohár ital követett egy barátságos, ódivatú piáldában, és az volt a legjobb, ha az este végül egy kacagós ágyba zuhanással végződött. A randevúk a beszélgetésről és arról a személyről szólnak, akivel együtt van az ember, nem igaz? Nem a buggyantott fürjtojásról, amelyet előételként fogyasztasz, vagy az üveg borról, amelyet az ételhez iszol! De Carla soha nem így vélekedett. Számára egy randevú valami drága és magamutogatós programot jelentett, azt, hogy a megfelelő étteremben, a megfelelő asztalnál lássák – valamit, amivel eldicsekedhetett a barátnőinek másnap.

Vajon eldicsekedett-e a szenvedélyes éjszakájukkal? Matt valahogy kételkedett ebben. Sokkal valószínűbb, hogy amikor Carla felébredt, elfogta a szégyen az előző este történtek gondolatára, hogy mit tettek, amikor ő átment bébiszittelni. A szex valóban hihetetlen volt: szenvedélyes, érzéki, spontán, minden, ami – ezt be kellett vallania – már a válásuk előtt jóval hiányzott a szeretkezésükből. De ez azt jelentené, hogy a kapcsolatukban újra fellángolt a tűz? Őszintén szólva nem tudta. Talán a vacsora majd megadja a választ.

Felvette a telefont, és végigpróbálta a naptárában szereplő számokat, először a legdrágább éttermeket. Tudta, hogy nincs sok esélye, ezért egy cseppet sem volt meglepve, amikor nagyképűen közölték vele, egyik a másik után, hogy hetekre, ha nem hónapokra előre foglalt minden asztaluk.

Ciccegve letette a telefont, és belekortyolt a kávéjába.

– Hideg! – mormolta.

Talán ideje volna hazamenni. A Donovan Pierce-irodákban sötétség honolt, leszámítva az íróasztallámpája éles fényét és a számítógépe képernyőjének kékesszürke izzását. Életében először ő maradt utoljára az irodában. Kár, hogy senki sincs itt, aki látná, gondolta vigyorogva.

A munka dőlni kezdett Matthez, amikor London leggazdagabb köreiben elterjedt a híre, hogy ő foglalkozik a Rob Beaumont-Kim Collier-válással; épp ezen a héten bízta meg egy kereskedelmi bankár és egy angol nemzeti rögbisztár felesége.

Ez várhat holnapig, döntött, és egy csattanással becsapta egy ügy előtte fekvő dossziéját. Felállt, nagyot nyújtózott. Munka közben csukva volt az irodája ajtaja, és csak az íróasztallámpája égett, ami olyan barátságossá tette a szobát, hogy úgy érezte, akár össze is gömbölyödhetne a kanapén, és elalhatna.

Ahogy kilépett a folyosóra, észrevette, hogy fény szűrődik ki Helen irodájának ajtaja alatt – fény, amely, ebben biztos volt, fél órával azelőtt még nem égett, amikor elment, hogy kávét készítsen magának. Egy élvezetes pillanatig elképzelte, milyen meglepett képet vág majd Helen, ha meglátja, hogy ő hagyja el utoljára az irodát, ő, a felelősségteljes és szorgalmas partner, aki tekintélyes ügyfeleket és tiszteletdíjakat hoz a cégnek.

De ha Helen van odabent, akkor szokatlan csendben dolgozik: általában az Államokba telefonál, vagy utasításokat ugat a mobiljába vagy a diktafonjába. Mattben felmerült a gondolat, hogy lehet egy avatatlan behatoló is. Megragadta a kilincset, megfeszítette magát, és felrántotta az ajtót.

– Jézus, Matt! – hápogott Anna, egyik kezét a mellére szorítva. – Mi az ördögöt csinál?

– Ó, istenem, sajnálom! – mentegetőzött a férfi. – Azt hittem, egy behatoló.

Most, ahogy belegondolt, Anna tényleg behatolónak tűnt, ahogy ott állt Helen íróasztala mögött, a számítógép billentyűzetére hajolva. Bár sötét volt, Matt biztosra vette, hogy arcát az a bűntudatos pír önti el, amely arról árulkodik, hogy olyasmit tesz, amit nem volna szabad.

– Mit keres itt, Anna? – kérdezte, körbepillantva a szobában.

– Helen megkért, hogy ellenőrizzek valamit az egyik ügyével kapcsolatban.

A lány sebezhetőnek és bizonytalannak tűnt. Ezt az oldalát Anna Kennedynek Matt még sohasem látta, és ettől mélyen gyanakvóvá vált. Semmilyen személyes tapasztalata nem volt vállalati kémkedéssel kapcsolatban, de tudta, hogy minden nagy biznisz ki van téve ennek az egész világon. Attól, hogy kedveli a lányt, még nem megengedhető, hogy bajt hozzon a Donovan Pierce-re!

– Este tízkor, amikor ünnepnap van? És úgy tudtam, hogy Helen Devonban pihen…

Nem akart vádaskodónak tűnni, de Anna annyira vétkesnek látszott.

– Ellenőriznem kellett valamit… – válaszolta a lány, reszkető felső ajakkal.

Rögtön elsírja magát, gondolta Matt rémülten. El sem tudta képzelni, hogy Anna Kennedy képes ilyesmire.

– Minden rendben? – kérdezte, és egy lépést tett a lány felé.

– Minden rendben! – válaszolta Anna, de elkapta a tekintetét.

Nyilván semmi sincs rendben.

– Ugye tudja, hogy nekem elmondhatja?

A lány összerezzent, és lehajtotta a fejét.

– Anna, mi baj van?

Anna lerogyott a bőrkanapéra.

– Elmesélhetek magának egy történetet? – kérdezte.

Annyira zavartnak látszott, hogy Mattet arra az esetre emlékeztette, amikor Jonas odament hozzá, hogy bevallja, eltört egy lámpát, de halálra volt rémülve, hogy apja kiabálni fog vele.

Bólintott, és megérintette Anna vállát.

– Nincs kedve fogni egy kávét, és bejönni az irodámba?

Félhomályban ült az íróasztala mögött, és figyelt. Már több mint negyven perce beszélgettek, a kávéjuk érintetlen maradt, és kihűlt. Anna, a rá jellemző alapossággal, semmit sem hagyott ki. Elmesélte Mattnek Amy Hart teljes történetét, Ruby, a húga első telefonhívásától kezdve a találkozásain át egy szappanoperasztárral és egy fehérneműmodellel, egy politikussal és egy férfival, aki olajfúró tornyokat és tankhajókat épít. Matt látta, hogy Anna rettenetesen megrémült attól, amit feltárt, és a támadástól, amely azon a sötét úton érte Buckinghamshire-ben. Miközben beszélt, Matt önkéntelen csodálatot érzett iránta. A legtöbb embernek inába szállt volna a bátorsága, de úgy látszott, Annát csak még eltökéltebbé tette, hogy leás a dolgok mélyére.

– És mindezek után azt gondolja, hogy Helen szabotálta el Sam végzését, mert segíteni akart a barátjának Amy tárgyalásának elhallgatásában? – kérdezte Matt, amikor Anna befejezte a meséjét.

– Biztos vagyok benne! Csak nem tudom bizonyítani.

– Mit bizonyítani? – kiáltott fel Matt. – Hogy Helen gyilkos?

– Ezt nem mondtam! Attól, hogy szívességet tesz egy barátjának, még nem lesz gyilkos. De azt azért jelzi, hogy köze van a dologhoz!

Tud ebből bármit is bizonyítani? Gondolom, megpróbálta a Botrányvadásznál és a Newsnál megtudni, hogy ki szivárogtatta ki a sztorit.

– Semmit sem tudtam meg tőlük. Ez volt a legelső próbálkozásom. Emlékszik, igyekeztem bebizonyítani, hogy Blake és Katié megsértették a bíróságot. Azt hittem, most talán Helen oldaláról megtudhatom az igazságot. Ezért szimatoltam itt, kerestem valamit, bármit. De nem tudok bejutni az e-mail rendszerébe. Nem mintha feltételezném, hogy egy Donovan Pierce-címről küldött e-maileket… Matt aggódva ingatta a fejét.

– Anna, ezért kirúghatják!

– Inkább azt reméltem, hogy segít nekem, nem azt, hogy kirúg!

Ahogy a lány ránézett a félhomályban, Matt érezte, hogy megmozdul benne valami.

Állítsd le magadat! – szidta az érzéseit.

Tenyere a borostát dörzsölte az állán, miközben Helen Pierce-re gondolt. Az biztos, hogy Helen képes egy ügyfelet csőbe húzni, ha ezzel a saját céljait szolgálja hosszú távon. Talán a barátja – ha tényleg viszonya van az Auckland Communications vezérével – egyszerűen megkérte, hogy ködösítésként szivárogtassa ki a történetet, és Helen ezt szívességből meg is tette. De miért mennének ilyen messzire, hogy eltussolják Amy tárgyalását – hacsak nincs valami titkolnivalójuk?

Matt csak néhány hónapja ismerte Helent, de ez elegendő volt ahhoz, hogy rájöjjön, mi minden rejtőzik benne: arrogáns, kíméletlen, önfényező, és kétségtelenül osztja Larrynek a szakmai etikára vonatkozó cseppet sem egyértelmű szemléletét. De azt hinni, hogy része lehet egy gyilkosság eltitkolásában? Ez azért túlzás! Matthew ugyanakkor bízott Anna Kennedy ítélőképességében és éles eszében. Kizárt dolog, hogy így reszkírozná az állását, ha nem hinné, hogy Helen bűnös valamiben.

Most mit akar csinálni? – kérdezte csendesen.

– Nem tudom. Olyan, mintha a puzzle minden darabja a kezemben volna, mégsem tudnám összerakni a képet. Sam Charles fizet egy nyomozót, hogy segítsen, de ez sem vezet sehová.

– Micsoda, akkor most Helen nyoma vagy Sam Charles?

Matt nem tudta megállni a kérdést. Hallotta az irodában keringő pletykát, hogy Anna összejött a híres ügyfelükkel.

Jónak látta az alkalmat, hogy kiderítse, mi igaz belőle.

– Tehát hallotta a szóbeszédet! – motyogta Anna.

– Igaz?

– Sam formailag már nem az ügyfelünk – vágta rá a lány gyorsan. – Azonkívül nem vagyok biztos, hogy még tart a dolog.

Matt felemelte az egyik kezét.

– Nézze, nekem ezzel semmi problémám sincs.

Lesütötte a szemét, mivel tudta, hogy ez nem így van, hogy Anna és Sam gondolata kínosan érinti. Ennek viszont semmi köze nem volt az ügyvédek viselkedési kódexéhez.

– Mennem kell – szólalt meg a lány végül.

– Anna, szerintem ejtenie kellene ezt a dolgot.

– Helen miatt?

– Amiatt, hogy semmit sem tud bizonyítani – mondta a férfi elkeseredetten. – Minden puszta feltételezés!

Anna ökölbe szorította a kezét, és a térdére csapott.

– Ez arról szól, Matt, hogy megtaláljuk, és nyilvánosságra hozzuk az igazságot! Azt hittem, maga jobban hisz ebben, mint bárki más ennél a cégnél.

Matt visszagondolt az első ebédjükre, a heves, furcsa vitájukra, hogy joguk van-e az embereknek megtudni az igazságot. Úgy tűnt, mintha már réges-régen történt volna.

– Csak arra gondolok, hogy óvatosnak kell lennie. Ha megvádolja Helent egy gyanú alapján. Azt már ne is említsem, hogy majdnem leszorították az útról tegnap este. Lehet, hogy véletlen volt, de ha nem, meg kell kérdeznie magától, megéri-e.

Ha nem volt véletlen, akkor ez azt jelenti, hogy igazam van! – válaszolta Anna vehemensen.

Mattbe hirtelen belemart az aggodalom a lány biztonságáért.

– Hadd vigyem haza!

Anna nevetett.

– Nem hiszem, hogy ha felülök a maga kapuzárásipánikmasinájára, akkor tényleg óvatos leszek!

Matt levett egy tartalék bukósisakot az ajtó melletti kalaptartóról, és átnyújtotta a lánynak.

– Ezt is vegye fel! – mondta aztán, és odaadott neki egy bőrdzsekit, ami jó nagy volt a nőnek.

Bezárták az irodát, és elsétáltak Matt motorbiciklijéhez, amelyik egy mellékutcában parkolt az iroda mögött. Matt felült, és beindította, felbőgetve a motort, de Anna csak állt ott, meglehetősen elveszetten a hatalmas dzsekiben és sisakban.

– Felszáll, vagy nem? – kiabált Matt a lárma fölött.

– Még soha nem csináltam ilyet…

– Csak pattanjon fel hátra, és tegye a lábát azokra a pöckökre! – Amikor Anna már fent ült, Matt elindult. – És kapaszkodjon belém! – ordította túl a motor zúgását.

Anna mindkét karjával átölelte a derekát, és Matt érezte, hogy bizseregni kezd a tarkója.

– Ne menjen túl gyorsan! – kiáltotta a lány a fuvallatba.

Matt bólintott, és kinyitotta a szelepet, hagyta, hogy Anna hozzászokjon, milyen érzés a West End forgalmában kígyózni, és bedőlni a kanyarokban. Gyorsított, amikor elhaladtak a tintafekete londoni ég előtt csodálatosan kivilágított parlamenti alsóház, a House of Commons mellett, és a szél csapkodta őket, ahogy keresztezték a folyót. Anna karja szorosabban fogta Matt derekát, feje könnyedén a férfi hátán pihent, és Matt érezte, hogy a szíve gyorsabban ver.

Végül megálltak Anna háza előtt, és a lány lekászálódott.

– Akarja, hogy bejöjjek? – kérdezte Matt. – Csak hogy megnézzem, rendben van-e minden? – tette hozzá gyorsan.

Azt hiszem, nem lesz semmi baj. Ha rám küldtek egy bérgyilkost, szerintem abban a pillanatban hazament, amikor látta, hogy felülök magával a motorbiciklire. Gondolta, ezzel elvégeztem a munkáját.

– Tökéletesen uralom ezt a masinát! – próbálta megnyugtatni Matt, a kormányt ütögetve.

– Na persze, persze! – nevetett Anna. – Csak vigyázzon magára, Evel Knievel!

Szeme ellágyult a halvány holdfényben, és Matt tudta, hogy őszintén aggódik.

– Hívjon fel, ha bármire szüksége van! Akkor is, ha csak társaságra.

Anna mosolygott, és belépett a házba. Matt várt egy percig, aztán beindította a motort, és visszafordult a főútra, amely keresztülvitte Richmond fényesen kivilágított központján. Amikor látta a városban sétáló párokat, hirtelen eszébe jutott valami: még mindig nem foglalt éttermet a randevújára Carlával. De valahogy ez már nem tűnt olyan fontosnak.

63

Sam a nyugágyon feküdt az úszómedence mellett, és maga elé meredt, a majdnem teljesen üres oldalra.

– Kurva írói rövidzárlat! – morgott magában.

Felkapta a cigarettáit, és meggyújtott egyet. Miért nem jut semmi eszébe, amit leírhatna? A legjobb Montblanc tollat használja, vett egy drága jegyzetfüzetet – ugyanazt a fajtát, amelyet Hemingway használt –, és kikapcsolta a telefonját, nehogy megzavarják. Már egy órája ül itt a hűvös árnyékban, az ihlet azonban nem viszi az alapcselekményen túl: egy ünnepelt filmsztár elhatározza, hogy feladja a hírnévért folytatott harcát és az aranyhalas üveggömbben zajló életét, hogy visszatérjen álmos kis szülővárosába. Sam a jegyzetfüzet első oldalára lapozott. Kifejezetten tetszett neki a cím, amelyet kitalált: Hírnévtelen, ez egészen jól cseng, gondolta, és elképzelte, ahogy interjút ad a Time magazinnak, amikor a Hírnévtelen világhírű lesz. „Hogyan talált ki egy ilyen Zeitgeist értékű, a kor szelleméhez illő címet a briliáns komédiájához, Sam?”, kérdezi majd a riporter, mire ő elmeséli neki, hogy a címet az ügynökével folytatott vitája sugallta, a Mike McKenzie-vel előadott edinburgh-i bombasiker komédia után.

Felfújta az arcát. Persze némi önhittségre vall, ha az ember az Oscar-díj átvételekor mondandó beszédét tervezi, amikor még három sornál többet le sem írt. Megnézte, mit hozott össze eddig, és elképzelte, kire osztja maga mellett a többi sztárszerepet: Russell Brand, na és Vince Vaughn voltak az első gondolatai, már ha ez utóbbi képes volna a brit angolt beszélni.

Szín: kocsma Margate-ben. Két középkorú férfi, TOM és DAVE ül némán és iszik a bárpultnál. Besétál SAM.

Hihetetlenül jóképű, és filmsztár.

SAM: Minden rendben, srácok?

TOM: Még hogy rendben? Neked oké, neked van egy helikoptered odakint!

SAM: Eladtam a ’koptert. Mostantól minden a tevékről szól.

TOM: Tevén jöttél?

DAVE: Azt hiszem, csak ironizál.

Egy teve sétál el az ablak előtt.

SAM: Nem, tényleg tevén jöttem.

Ez alá Sam odaírta: „NAGY NEVETÉS”, amit egy macskakaparással firkált megjegyzés követett: „Mi a francért van Samnek egy kurva tevéje Margate-ben?” A dolog reménytelennek látszott. Amikor a lakásában ült Mike-kal, az ötletek csak úgy sziporkáztak belőlük, mulatságosak, eredetiek, okosak. Vagy az egész tulajdonképpen Mikétől eredt? Az emberek állandóan azt ismételgették, hogy Mike micsoda zseni; Sam talán csak gondolta, hogy ő írta azokat a szkeccseket. Egy röpke pillanatra felmerült benne, hogy felhívja Mike-ot, aki a hét elején elhúzott Eiganre, és rábeszéli, hogy ugorjon vissza Londonba. De ezzel beismerné a vereségét, határozta el gyorsan, és elnyomta a cigarettáját.

Nem, a probléma az, hogy kézzel akarja megírni a jelenetet; talán a számítógépet kéne használnia. Kitépte a lapot, összegyűrte, aztán megpróbálta bedobni a medence végén álló vízipólókapuba. A papírgalacsin repült egy métert, billegett a medence szélén, aztán lassan elsüllyedt a vízben. Sam figyelte, ahogy a petyhüdt papír szétázik, a tinta elmosódik, és olvashatatlanná válik. Felállt, és peckes léptekkel visszavonult a házhoz. Össze kellene dugnia a fejét valakivel. Anna Kennedy volna az első számú választottja – a lány mindig megfelelően ecsetelte Sam nagyszerűségét –, de ő, a számtalan üzenet ellenére, még csak vissza sem hívta Samet. Nem jött más, csak egy tetves sms tőle: „Őrülten dolgozom. Elnézést, hogy nem hívlak. Rengeteg a gondom. Ax” Sam elolvasta a szöveget, majd újraolvasta, elemezte, megvizsgálta minden szempontból, míg az csaknem az őrületbe kergette. Bocsánatkérés? El akar feledkezni a vitáról, és tovább akar lépni? Vagy azt mondja, „hagyjuk hűlni a dolgot, túl elfoglalt vagyok”? Vagy ez a női változata a jó öreg „nem a te hibád, az enyém” kimenekülésnek? De egy csókot azért odatett a végére. Vagy mindenkivel ezt csinálja? Nem csoda, hogy nem tud írni, amikor Anna ilyen rejtélyes agytornát űzet vele. Természetesen küldött neki virágot, de hát Angliában vagyunk, és ünnepnap van, ki tudja, megkapta-e. Sam arra gondolt, hogy kipróbálhatna egy nagyobb, komolyabb gesztust is. Az ékszerek mindig elérték a céljukat L.A.-ben. Nyilván nem gyémántot vagy egy gyűrűt képzel el, de lehetne talán egy ízléses nyaklánc? Az biztos, hogy Jessicánál ez mindig működött, de két olyan embernél, akik csak néhány randevún vannak túl, nem tűnne valahogy fölösleges hivalkodásnak?

Attól, hogy beugrott a fejébe Jessica, csak még rosszabbul érezte magát. Talán neki is küldhetné valamit a baleset után. Napraforgót? Liliomot? Vajon Tiffany készít biztosítótűket? A kendőhöz, amellyel fel van kötve a karja…

Bement a konyhába, és kivett egy sört a hűtőből. Ha minden csődöt mond, igyál! – gondolta.

– Hé, ez nem is rossz gondolat! – mormolta, és körbepillantott a jegyzetfüzetéért, hogy leírja. Aztán eszébe jutott, hogy a medencénél hagyta.

Sóhajtva újra kinyitotta a hűtőt, és elővette a posírozott lazacsalátát, amelyet a házvezetőnője, Mrs. Hudson hagyott a számára. Leült a gránit munkaasztalhoz, és a villájával belepiszkált az ételbe, aztán félrelökte. Még csak nem is éhes! Visszagondolt az Anna házában tett látogatására, és a lány barátságos konyhájára. Fogadott volna, hogy Anna egy pillanat alatt összeütne egy rántottát baconnel és enyhén megpirított muffinokat a kis négyégős gáztűzhelyén…

A kapucsengő berregése rázta fel a gondolataiból. A homlokát ráncolta: ki lehet az ilyenkor? Nyilván Mrs. Hudson, aki megint elfelejtette a kódot. Megnyomta a gombot, hogy beindítsa az elektromos kaput, aztán kinyitotta a bejárati ajtót. Szüksége volt rá, hogy szót váltson valakivel. De nem Mrs. Hudson viharvert VW Golfja fordult rá a kocsifelhajtóra, hanem egy hatalmas ezüst Mercedes lesötétített ablakokkal.

– Ki az ördög…? – mormolta, és egy pillanatig arra gondolt, hogy talán egy különösen rámenős riporter.

Az autó megállt, kiszállt belőle egy uniformisba öltözött sofőr, bólintott Samnek, és megkerülte a kocsit, hogy kinyissa az utasülés ajtaját.

Sam először egy piros magas sarkú cipőbe bújtatott lábfejet látott, aztán megjelent egy hosszú, napbarnított láb, és végül kiszállt ő.

– Jessica! – hápogott Sam. – Mi a csudát keresel itt?

Volt menyasszonya ezerwattos hollywoodi mosolyt villantott rá.

– Ezt szánod nekem üdvözlésnek ennyi idő után? – nevetett.

Lezser viselkedésétől Sam majdnem padlót fogott.

– Elnézést! – mondta, odalépett hozzá, és esetlenül mindkét oldalról megcsókolta. – Csak egy kicsit meg vagyok döbbenve.

– Azt el tudom képzelni! – somolygott a lány. – De annyira aranyos voltál a telefonban, és azt mondtad, hogy beszélnünk kell, szóval… – Feltartotta mindkét kezét, és kicsit megriszálta a csípőjét. – Itt vagyok!

Samnek hirtelen beugrott a baleset, és megfogta Jessica karját.

– Bocsánat, nem gondolkoztam. Jól vagy?

– Hát persze! – mondta a lány, és rátámaszkodott Samre. – Sokkal jobban vagyok, majdnem a normális formámban.

Való igaz, hogy jól, sőt, mondhatni, fantasztikusan nézett ki! Rövid, vékony pántos piros ruhát viselt, amely tökéletesen kiemelte az alakját, és egy fehér Birkin-táska lógott a karjáról. Traumának nyoma sem látszott, de talán csak az ügyes smink tette; Jessica mindig nagymester volt ebben. Igazság szerint itt, a Copley’s fürdőszobájában is még több ezer dollár értékű kozmetikum maradt.

– Ez lesz minden, hölgyem? – kérdezte a sofőr előrelépve, kezében egy kis bőrönddel.

Jessica Sam felé fordította zöld szemét.

– Azt hiszem, ez a ház urától függ! – mondta, és Sam válla fölött a bejárati ajtóra pillantott. – Megpróbáltam telefonálni, de a mobilod ki volt kapcsolva. Nem tudtam, nem zavarok-e meg valamit…

– Nem, nem! – nyugtatta meg Sam gyorsan, aztán elvette a sofőrtől a bőröndöt, és borravalót nyomott a férfi kezébe. – Szívesen látlak, gyere be! – mondta, és beterelte Jessicát a házba. A konyhába vezette. – Na és hogy vagy? – kérdezte, amikor helyet foglalt vele szemben.

– Jól. Ért egy kis megrázkódtatás, de hát ez előfordul.

– Meg kell mondjam, hogy briliánsán kezeled a dolgot!

– Az ember nem hagyhatja, hogy ilyesmi tönkretegye! – mondta Jess halvány mosollyal, amely csak egy pillanatig tartott, aztán lehervadt, és a lány szemét elöntötték a könnyek.

– Jess, ne… – próbálkozott Sam.

Nem tudta, odamenjen-e hozzá, hogy megvigasztalja. Aztán csak átnyúlt az asztalon, és megérintette a kezét.

– Bocsánat! Megígértem magamnak, hogy nem fogok sírni, csak…

– Csak? – kérdezte Sam kedvesen.

– Tudom, hogy továbbléptél, érzelmileg, szakmailag. Hallottam az edinburgh-i show-ról, és annyira boldog vagyok miattad, őszintén az vagyok!

Elismerése valahogy számított Samnek.

– De amíg ott feküdtem a kórházi ágyon, volt időm mindent átgondolni, és, nos, ami minket illet… – reszketett az ajka.

– Jess, sajnálom, hogy úgy kellett véget érnie.

– Én is úgy gondoltam. – Még mindig potyogtak a könnyei.

– De tekintetbe véve… – tette hozzá halkan.

Sam érezte, hogy bizseregnek az idegei.

– Tekintetbe véve mit?

A csend egy örökkévalóságig tartott.

– Sam, terhes vagyok.

Sam megmerevedett, képtelen volt levegőt venni.

– Hogy te…?

– Terhes vagyok.

A férfi teljesen döbbent volt. Agya lezárt, száját alig bírta kinyitni.

– Hogyhogy? – nyögte ki végül.

– Azt hittem, tudod, hogyan csinálnak az emberek kisbabákat… – Jess halk kacajt hallatott.

– De mikor tudtad meg?

– Amikor az embert beviszik a Sürgősségi Osztályra, ellenőrizniük kell, mielőtt megröntgeneznek, mert árthat a babának, úgyhogy csináltak egy tesztet, és hát ott volt.

– Az enyém?

– Az „enyém”?! – ismételte meg a lány hitetlenül. – Egyszerűen észveszejtő vagy! Talán nem szükséges emlékeztetnélek, hogy te voltál az, aki lelépett, és megcsalt. Én mindig száztíz százalékig hű voltam hozzád!

Sam szeme megbabonázva nézte Jess hasát, azon tűnődött, látszik-e már valami. Kinyújtotta a kezét, ujjai remegtek.

– De meg akarod tartani? – tette fel óvatosan a kérdést. – Úgy értem, a karriered, meg minden. Ez a megfelelő idő?

– Igen, meg akarom tartani! – Jess szeme újra fényleni kezdett. Megfogta Sam kezét, és a tökéletesen lapos hasára tette. – Szeretném megszülni a mi gyerekünket! – mondta. – Az idő mindig megfelelő ennek a kisfiúnak.

Sam felkapta a fejét.

– Kisfiúnak?

– Tizenkét hetes, Sam! – közölte Jessica büszkén. – Megnéztek ultrahanggal, és bár még nem tudják biztosan megmondani a nemét, én érzem, hogy fiú lesz!

Samnek tényleg fogalma sem volt, hogy mit gondoljon. Szédült a feje. Lehet, hogy valóban ő az apa? Tizenkét hét – megpróbált visszaszámolni, de olyan sok minden történt az elmúlt két-három hónapban, hogy nehezen látott tisztán. Tudta, hogy meglátogatta Jessicát a Mészáros forgatása közben, ám arra egyáltalán nem emlékezett, hogy szeretkeztek-e. De hát akkoriban elég keményen ivott. Még arra sem emlékszem, hogy Katie Greyjel szexeltem-e, gondolta gyászosan.

Jessica kicsattintotta a retiküljét, és kivett egy Polaroid nagyságú fotót. Csak egy szemcsés, gomolygó, fekete-fehér massza látszott rajta, de azért egy fejet és egy összegömbölyödött testet ki lehetett venni. Sam végighúzta az ujját a csöppnyi lényen, és érezte, hogy dagadozik a szíve. Az ő fia!

– Boldog vagy? – kérdezte Jess lelkesen.

Sam hirtelen hallotta, mit mondott neki Jim Parker a Robotika premierjén: „Stabilitásra van szükséged. Feleségre. Sőt, családra!”

Akkor maga a gondolat is rémülettel töltötte el, de most, ahogy ott állt, és figyelte Jessicát, aki terhes hasára tette kis kezét, tudta, hogy vállalnia kell a helyzetet, és el kell fogadnia a felelősségeit. Megígérte magának, hogy megváltozik. Lehet, hogy itt kezdődik az igazi változás?

Elöntötte a szomorúság az élet miatt, amely még egy órával azelőtt is olyan izgalommal töltötte el, most viszont sebesen tovasiklott, mint egy letörött ág a zugokon, az elérhetetlen távolság felé.

– Hát persze, természetesen! – mondta bizonytalanul. – Csak…

Azt akarta mondani, hogy „találkoztam valaki mással, valakivel, akit őszintén kedvelek, valakivel, akivel el tudom képzelni a jövőmet”, és be akarta vallani Jessicának az igazságot, hogy már nem szereti, hogy az elmúlt két hónapban fellélegzett a megkönnyebbüléstől, hogy megszabadult tőle. Újra ránézett a fotóra. De itt van egy bébi, egy igazi élőlény, akit együtt alkottak meg. Ez megér egy áldozatot, igaz? Talán mindent megér!

– Csak mi, szívem? – kérdezte Jessica.

– Semmi.

Legalábbis semmi, amit érdemes volna kimondani.

– Akkor jó! – mondta a lány, és megsimogatta Sam arcát a kézfejével. – Most felmegyek, felfrissülök egy kicsit, és aztán megbeszélhetünk mindent, oké? Például azt, hogy mikor szándékozol megtenni azt az ésszerű lépést, hogy visszahozod a seggedet L.A.-be.

Amikor Sam lement a földszintre, Jessica kicsomagolta a bőröndjét a nagy hálószobában, kiakasztotta a ruháit – persze mindegyik a legnagyobb gonddal lett kiválogatva, hogy tökéletesen mutassák az alakját – a járható szekrényben, amelyet magának tervezett csupán két évvel azelőtt. Néhány ruhája és farmerja még mindig ott hevert a polcokon – Sam vagy túl érzelgős, vagy túl lusta volt, hogy eltüntesse őket. Amikor végzett ezzel, leült az ágyra, és elővette a fotót a táskájából. Nézte egy percig.

Kizárt dolog, hogy gyereket akarnék, gondolta, elismerve, hogy szemernyi anyai ösztön sem buzog benne. Ez a bizonyos embrió valami ostoba kis csillagocskáé – volt –, akit Jim képviselt. Az egyik nagy stúdió vezetője csinálta fel, és Jim arra használta az információt, hogy zöld utat biztosítson az egyik projektjének. Amikor ezt elintézte, rábeszélte Miss Felelőtlent az abortuszra, „a karrierje érdekében”, és még az a briliáns ötlete is támadt, hogy a fotót újrahasznosítja Samnél.

Jessica kuncogott, őszintén csodálta új ügynöke észjárását. Tudta, hogy ő és Jim Parker nagyon hosszú és nagyon jövedelmező barátságnak néznek elébe.

Betette a fotót a The Secret egyik példányának a lapjai közé, amelyet a repülőtéren vásárolt. Néhány hétig ott marad, aztán megszabadul tőle, körülbelül akkor, amikor majd eljátssza a vetélést. Ha addig nem sikerül behálóznia Samet a testével, akkor biztosan megszerzi őt a „megháborodott anya” szerepében. Mindenkinél jobban tudja, hogyan működik Sam agya – annál a kis lotyó ügyvédnőnél meg aztán biztosan sokkal jobban, akit Sam állítólag dug. Ha az a ribi azt hiszi, hogy belevájhatja a karmait Jessica aranybányájába, hát nagyot téved!

Felállt, odasétált a teljes alakos tükörhöz, és lecsúsztatta a ruháját a földre. Átkozottul szexi vagyok egy nyomorékhoz képest, mosolygott magában, aztán besétált a járható szekrénybe, és kiválasztott egy élénk levélzöld, testhez tapadó dzsörzéruhát. Tétovázott egy pillanatig, majd levette a fehérneműjét, mielőtt belebújt a ruhába. Ó, igen, gondolta, ahogy lesimította az anyagot a bőrén, azt hiszem, ez így megfelel!

Csókot dobott a tükörnek, és elindult az ajtó felé.

64

Helen távol volt az irodától, rövid szünetet tartott, hogy összeszedje magát a Balon-per után a devoni házában, így Mattnek kellett a főparancsnok szerepét vállalnia. Az elmúlt negyvennyolc órában szinte óránként zargatták, hogy írjon alá költségszámlákat, kifizetési meghatalmazásokat, kötelezettségvállaló leveleket. Azon csodálkozott, hogyan tud Helen egyáltalán normális munkát végezni.

Diane, az asszisztense dugta be a fejét az ajtón.

– Kapja elő a tárcáját, Matt! – kérte vidáman.

– Most éppen kinek tartozom pénzzel? – mosolygott a főnök, és kiitta a kávét a csészéjéből.

– Sid Travers ajándékára lesz. Ma van itt utoljára. Maga az egyetlen, aki még nem köhögött ki semmit.

Matt bedugta a kezét a zsebébe, és kihúzott két húszfontos bankjegyet, majd betette őket a fém készpénzes dobozba, amelyet Diane az orra előtt himbált.

– Búcsúpartit is szervezünk? – kérdezte.

Diane összehúzta a szemöldökét.

– Nem hiszem. Szerintem az a terv, hogy a gyakornokok elmennek valamit inni munka után.

– Miért nem foglalják le a hátsó termet a Chablisban?

Egy ebéd a helyi borbárban a legkevesebb, amit Sídért megtehetnek, gondolta Matthew, és egy percig sem kételkedett, hogy a csapat többi tagja is üdvözölni fogja az elképzelését.

Mire egy órával később átsétált a Chablisba, a hely már zsúfolt volt. A Donovan Pierce emberei egy kis eldugott teremben ültek, amelynek hátsó ajtaja ki volt tárva, hogy némi

friss levegő is bejusson. Matt még soha nem látta ennyiüket egy helyen az irodán kívül, azt meg végképp nem látta, hogy ilyen jól mulattak volna: lelkesen ürítgették a Riója és Perrier Jouet feliratú üvegeket, és habzsolták a falatkákat.

– Beszédet! Beszédet! – kiáltotta el magát David Morrow, egy pohár vörösborral hadonászva a levegőben. – Nem hagyhatjuk, hogy Sid az asztal alá igyon bennünket anélkül, hogy meg ne szolgálná az ünneplését.

– Oké, oké! – mondta Sid, és kicsit billegve felállt egy székre. – Ez nem volt szándékomban, de mivel látom, hogy mindnyájan annyira kedvesek vagytok… Ujjongás és fütyülés volt a válasz.

– Nos, amikor azt mondom, kedves – tette hozzá ravasz mosollyal –, úgy értem, szemétládák, amiért kirúgtatok!

Hangos nevetés csapott fel, és kiabálás hallatszott: „Disznóság!” és „Vissza!” Matt figyelte, ahogy egy ötvenvalahány éves nő bejön a terembe, egy babakocsit tolva. Nyilván rossz helyen jár, de nem tesz semmit, ha iszik egy pohár potya bort, ha kedve tartja.

– Szeretnék köszönetet mondani Matt Donovannek, amiért megszervezte ezt a búcsúztatót!

– Várj csak, amikor Helen megtudja! – kiáltotta valaki, amire ideges nevetés volt a válasz.

– És Anna Kennedynek, amiért olyan briliáns mentornak bizonyult. Fantasztikus volt veled dolgozni, és remélem, tartjuk majd a kapcsolatot. Valószínűleg nem fogok teljes munkaidős állást vállalni, mert a munkámat lerövidíti ez a kicsi.

A babakocsis nő felé intett, aki felemelt egy kisfiút, és átadta neki.

– Ismerjétek meg a fiamat, Charlie-t! – mondta Sid. – Néhányan talán nem értettétek, miért osonok el mindig hat órakor, hát ezért!

Matt teljesen összezavarodott. Átnézett Annára, aki sokatmondó mosolyt váltott Síddel.

Háromszoros éljen Sidnek! – ordította David.

És háromszoros éljen Charlie-nak! – tette hozzá Diane. –

Hip, hip…

Miközben az éljenzések és köszöntések folytatódtak, Edward French karon ragadta Mattet.

– Maga tudott erről? – kérdezte a partner dühösen.

– Újság a számomra – mondta Matt.

– Kétszínű rohadt tehén! – sziszegte Edward. – Mindannyiunkat átver, aztán elvárja, hogy kifizessük a búcsúitalát? Igazi pimaszság, ha engem kérdez!

– Ha viszont engem kérdez, szerintem dicséretet érdemel! – torkolta le Matt. – Sikerült ennyi mindennel zsonglőrködnie, és közben titokban tartania egy kisgyereket. Minden adottsága megvan, hogy kitűnő ügyvéd váljék belőle!

Edward rosszul leplezett megvetéssel nézett rá.

– Legalább ez a nevetséges színjáték véget ért! – mondta, és elsétált.

Anna lépett oda, kezében két pohár pezsgővel.

– Gondoltam, talán szeretné megünnepelni a bébi születését – mondta.

– Fogadok, hogy maga tudott erről!

– Csak egy hete jöttem rá. Úgy gondoltam, nem az én tisztem, hogy bármit mondjak, főleg, amikor Sid úgyis elmegy. Azonkívül biztos voltam benne, hogy Helen a falra mászna.

Helen említésére egy pillantást váltottak. Matt alig beszélt Annával az éjszaka óta, amikor felfedezte, hogy Helen irodájában szaglászik, és végighallgatta a különös történetet arról, hogyan nyomozott Amy Hart meggyilkolásával kapcsolatban. Tudta, hogy Anna zavarban van az este intimitása, és természetesen a vádak miatt, amelyekkel Helent illette. Matt hosszan és alaposan végiggondolta, amit Anna elmondott neki, de az volt az igazság, hogy bizonyítékok hiányában keveset lehetett tenni.

– A múltkori éjszakáról… – kezdte Anna, de azonnal elhallgatott, amikor Sid odalépett, hogy csatlakozzon hozzájuk.

Íme az ünnepelt! – mosolygott Matt. – A rejtély nemzetközi nagyasszonya. Talán fontolóra vehetné, hogy az MI6-nél csinál karriert ezzel a megtévesztési képességgel.

Sid elvigyorodott.

– Nincs rá szükségem. Anna elintézett nekem egy interjút, hogy Ilina Miranovának dolgozzam.

Mattre nagy hatást tett a bejelentés.

– Szóval akkor mostantól tényleg magánrepülőgépekben és tengerparti klubokban rendezett üzleti megbeszélésekben lesz része? Nagyon James Bond – tulajdonképpen nagyon maga!

– Köszönöm, Matt, maga a kevés rendes fickó egyike! És jót tesz a cégnek. Ne hagyja, hogy Helen meggyőzze az ellenkezőjéről!

– Mit akar ezzel mondani?

Sid idegesen Annára pillantott.

– Sid? Miről van szó? – kérdezte Anna, és Mattre tekintett.

Sid úgy nézett, mintha megbánta volna a szavait.

– Múltkor egy sürgős anyagot kellett elvinnem Helennek. Éppen a Nobuban ebédelt a partnerekkel – vagyis az összes partnerrel, kivéve magát, Matt. Meghallottam egy s mást…

Matt Sid arckifejezéséből meg tudta állapítani, hogy nem fog tetszeni neki, amit hallani fog.

– Meg akar szabadulni magától – mondta Sid bocsánatkérőn. – Hallottam, amikor azt mondta, szeretné megváltoztatni a partneri megállapodást, hogy kitehessék a rosszul teljesítő partnerek szűrét.

– És ezen engem értett?

Sid bólintott.

– Ez volt a lényeg, igen. Sajnálom…

Charlie elkezdett sírni, és Sid elment, hogy megvigasztalja.

Matt Annára nézett, aki megszorította a karját.

– Tudja kezelni Helent! – mondta bátorítom.

Matt éppen válaszolni akart, amikor Diane kocogtatta meg a vállát, és egy mobiltelefont nyomott az orra elé.

Jeremy Benson a Blandings and Co.-tól van a vonalban.

Kicsoda? – formálta a kérdést Matt az ajkával.

Diane átadta neki a telefont. Arca elárulta, hogy komoly dologról van szó.

– Donovan? – vakkantotta egy arisztokratikus hang.

– Igen – válaszolta Matt.

– Jeremy Benson – mondta a férfi, mintha Matt pontosan tudná, kivel beszél. – Hat hónap telt el azóta, hogy az ügy lezárult, és Mr. Taht szeretné visszakapni a laptopját. Mivel feltételezem, hogy egyik fél sem fellebbez, nagyra értékelnénk, ha azonnal visszajuttatnák.

– Nem hiszem, hogy mi beszéltünk már egymással, Mr. Benson.

– Ne legyen ilyen idióta, Donovan! – csattant föl a másik férfi. – Nincs erre időm!

Mattnél leesett a tantusz.

– Elnézést, Mr. Benson. Itt nem Larry beszél. Matthew Donovan, a fia vagyok.

Helytelenítő ciccegés hallatszott.

– És ő hol a pokolban van?

– Attól tartok, betegszabadságon.

Bensőn egy percet sem vesztegetett arra, hogy Larry egészsége felől érdeklődjön.

– Na és ki foglalkozik ezzel az üggyel?

– Helen Pierce az ön első számú partnere, de ő most szabadságon van.

– Senki nem dolgozik a maguk cégénél? Figyeljen, Donovan, vagy ki az ördög maga, már számtalanszor kértük, hogy kerítsék elő Mr. Taht laptopját, de még mindig csak várunk! Ez roppant gyenge teljesítmény, és tudni szeretném, mit akar tenni az ügyben!

Matt próbálta megőrizni a nyugalmát.

– Bízza rám, Mr. Benson! Személyesen fogom kinyomozni, hol van Mr. Taht tulajdona.

– Ajánlom is, hogy megtegye! – dörögte Bensőn. – Nem szeretnénk semmiféle kellemetlenséget!

Megszakadt a vonal. Matt csak állt ott, és azon tűnődött, mi is történt.

Sóhajtva elsétált a többiektől a bár bejáratához, ahol nem volt akkora lárma, és Larry számát tárcsázta.

– Matty! Csodálatos, hogy jelentkezel! – jött a vidám válasz. – Valami partit hallok a háttérből?

– Figyelj, apa! Mond neked valamit egy bizonyos Mr. Taht laptopja?

Baljós csend következett.

– A kurva életbe! – morogta Larry. – Jerry Benson hívott, mi? Vissza akartam adni, mielőtt eljöttem!

– Mi volt ez?

– Bizonyíték az egyik tavalyi perben; vagyis helyesebben a zsaruk, akik jelen voltak a lefoglalásánál, végül úgy ítélték meg, hogy nem elfogadható. Sajnálom, Matty, de azt ajánlom, intézd el szélsebesen. Taht egy nagyágyú kínai üzletember – nem az a fajta fickó, akivel az ember össze akarná rúgni a port!

– Na és hol van a masina?

– A páncélszobában – mondta Larry.

Ez a helyiség volt a Donovan Pierce széfje, és Helen irodájából nyílt. Médiakörökben mitikus helynek tartották, az a hír járta róla, hogy tele van a nagyokról és az erősekről szóló kompromittáló dokumentumokkal, dossziékkal és fényképekkel – olyan dolgokkal, amelyek tekintélyeket rombolhatnak le, és karriereket tehetnek tönkre, ha illetéktelen kezekbe kerülnek.

– És helyes, ha visszaadjuk Jeremy Bensonnak?

– Persze, persze! Csak figyelj oda, hogy az összes papírmunka rendben legyen.

Matt hallgatott.

– És mi a páncélszoba kombinációja?

– Helen nem adta meg neked?

– Nem.

Larry sóhajtott, aztán elmondta, hol van az a titkos hely az irodában, ahol megtalálja a kombinációt.

Apa, Helen megpróbál kitenni a cégből.

– Micsoda?

– Az egyik gyakornok hallotta, amikor a többi partnerrel konspirált. Valami változtatásról a partneri megállapodásban.

Larry felhorkant.

– A rohadt életbe, ezt nem fogom hagyni!

Hosszú szünet következett. Matt szinte hallotta, milyen ördögi gondolatok kergetőznek az apja fejében.

– Büdös kurva! – motyogta Larry. – Gyere át ma este, és elintézzük a dolgot!

Matt otthagyta Diane-t a cég hitelkártyájával, és elment, hogy elintézze Mr. Taht laptopjának ügyét. Az iroda üres és furcsán elhagyatott volt a beszélgetések és telefoncsengések szokásos zsongása nélkül. Matt megtalálta a kódot ott, ahol az apja mondta, és egyenesen bement Helen irodájába. Gyönyörű, napfényes szoba volt ez, a térre néző ablakokkal, de Mattet sötét hangulat nyomasztotta, azon füstölgött, amit Sid mondott el neki. Hogy merészelik ezek, Helen és a többiek megpróbálni, hogy kirakják őt? Nem is annyira az bántotta, hogy joga van a céghez, amely a nevét viseli; inkább az, hogy szemben mind olyan kedvesek, aztán az első alkalommal hátba szúrják. De hát mit várhatott? Helen és Larry saját ambícióiknak és kíméletlenségüknek megfelelően választották meg a munkatársakat. Miért különbözne a belső politika bármiben is?

A rejtekhely nem egy olajfestmény mögé rejtett széf, hanem egy kétszer három méteres páncélszoba volt, amelyet a falon lévő megvilágított billentyűzettel lehetett kinyitni. Matt beütötte a kódot, közben sötéten mosolygott. Kíváncsi volt, mit fog találni odabent. A Private Eye egyszer közölt egy szatirikus cikket a páncélszobáról „Az elveszett mocsok fosztogatói” címmel, amelyben arról spekuláltak, milyen bujtogató, szennyes anyagokat tartalmazhat.

Először nem látott mást, csak fémpolcok sorait a szoba mindkét oldalán, mindegyik telepakolva fehér címkével megjelölt barna dobozokkal. A címkéken az adott ügy referenciája volt olvasható.

Matt bizsergést érzett az izgalomtól, ahogy belépett. Ezek az ártatlan kartondobozok a lehető legérzékenyebb anyagokat tartalmazták: videoszalagok, levelek, dokumentumok és fényképek kötegeit; mindegyik dosszié egy történetre vonatkozott, amely soha nem látott napvilágot, mert kialkudott egyezségek és bírósági rendeletek garantálták a védelmüket. Milyen sötét titkok rejtőznek bennük? Milyen botrányokat találhatna, ha volna ideje kutakodni?

– Koncentrálj, Matt! – figyelmeztette magát, miközben végigfuttatta az ujját minden egyes soron, a Taht szót keresve. Semmit sem látott ilyen címen, de hát az ügyről mit sem tudott; könnyen szerepelhetett más néven is. Sóhajtva kivette a mobilját a zsebéből, és újra felhívta Larryt.

– Apa? Sehol sem látom Taht számítógépét. Szerinted az ő nevén szerepel?

– Talán – tűnődött Larry. – Az igazat megvallva, nem voltam túl akkurátus a felcímkézésben. A dolgok általában azzal a feltett szándékkal kerültek a páncélszobába, hogy örökre ott is maradjanak, ezért ez nem tűnt olyan fontosnak, főleg, hogy Helenen és rajtam kívül senkinek sem volt hozzáférése. Talán Helen már intézkedett, hogy visszaküldjék a laptopot. Beszéltél Diane-nel?

– Ő a kocsmában van, és Helen még nem jött vissza a szabadságról! – Matt kezdte elveszíteni a türelmét. – Milyen színű?

– Ezüst? Fekete? Nem tudom. Laptopszínű.

A telefon megsüketült, és Matt a képernyőre nézett: nulla térerő.

Remek! A szobát talán ólommal bélelték, vagy mi. Már épp megfordult, hogy kimenjen, amikor észrevett egy terjedelmes fekete laptoptáskát a legfelső polcon. Felnyúlt és megragadta, aztán kivitte Helen íróasztalára. Nem volt címke a táskán, úgyhogy elhúzta a cipzárt, és bekapcsolta a benne lévő számítógépet, abban a reményben, hogy talán lesz valami utalás a tulajdonosára a nyitó oldalon.

Ha minden mandarin nyelven lesz, az világos jelzés lehet, gondolta.

Végül az élénkkék képernyő kivilágosodott, és a közepén megjelent a fehér szoftverregisztrációs keret. „Ez a szoftver Amy Hart tulajdona.”

Matt élesen beszívta a levegőt: azonnal felismerte a nevet.

– Csak nem! – suttogta magában. Gyorsan elővette a telefonját, és legörgette Anna számát. – Vedd fel, vedd fel! – szuggerálta, de rögtön a hangposta jelentkezett. – Az isten verje meg! – káromkodott, és visszafordult a számítógéphez.

Ahogy felnézett, észrevette, hogy az emberek kezdenek visszaszállingózni az irodába a Chablisból. Felvette a laptopot, átvitte a saját szobájába, és becsukta maga mögött az ajtót. Újra kinyitotta a számítógépet, és rákattintott a munkaasztal „Mail” ikonjára. Nem tudta, mit keres, de ha Amy zsarolni próbálta Peter Reest, akkor ez a legvalószínűbb hely, ahol talál valamit, ami ezt a feltételezést igazolja. Azonnal látta, hogy tucatjával vannak e-mailek Reeshez és Reestől. Néhány egy egyszerű megbeszélésről szólt, hogy melyik étteremben vagy bárban találkozzanak. Mások szerelmes levelek voltak, köztük szexuális természetűek. Amy még fényképeket is küldött Peternek magáról. Szexi fotókat, számos kandi képpel: Amy meztelenül, nevetve, az ágyban, a fehér lepedők alig takarják a testét. Volt néhány fotó egy idősebb, ősz hajú férfival is – magával Peterrel, gondolta Matt. A felvételek boldogságról, gondtalanságról árulkodtak. Nehéz volt összeegyeztetni ezt az élénk, vibráló lányt a már halott Amy Harttal. Matt elbűvölve azokat az e-maileket kezdte olvasni, amelyek a lány halála előtti héten íródtak. Világos volt, hogy összevesztek Peterrel.

Bárcsak ne mondtál volna annyi bántó dolgot, drágám! Nem kényszerítelek semmire, egyszerűen csak szeretlek, és azt akarom, hogy együtt legyünk – azt hittem, te is ezt akarod.

Peter válaszolt:

Nem adtam meg neked mindig mindent, amit csak akartál? Ruhákat, ékszert, a lakást? De nem tehetem meg amire kérsz, ezt mindig is tudtad. Nem jól reagálok a fenyegetésekre, Amy! Sok mindent kaptál tőlem, de mindezt el is vehetem.

Aztán Matt ráklikkelt egy újabb e-mailre, egy üzenetre, amelyet Amy küldött Peternek, és a szíve gyorsabban kezdett dobogni.

Ne játssz velem, Peter! Ezt én is meg tudom tenni. Nem kellett volna nyitva hagynod az irodádat szerdán. Elolvastam a jelentést. Tudok az Atlanticana fúrótoronyról, és tudom, miért érezted bűnösnek magadat Doug halála miatt. Mindenkinek kitálalok róla, ha nem teszed meg a helyes lépést. Ez nem fenyegetés, soha többé ne merd annak nevezni! Csak azt teszem, amit tennem kell. Egymáshoz tartozunk, ezt te is tudod!

– Ó, Amy, te buta, buta lány! – mormolta Matt, akinek olyan érzése támadt, mintha mindez jelen időben történne.

Rákattintott Peter válaszára. Rövid és velős volt.

Hívj fel. Beszélnünk kell!

Matt a számítógép képernyőjére meredt. Két nappal azután, hogy ezt az e-mailt elküldték, Amy halott volt.

Összerezzent, amikor kinyílt az ajtó. Anna lépett be.

– Hívott? Úton voltam vissza az irodába.

Matt az előtte álló számítógépre mutatott.

– Megtaláltam Amy Hart laptopját – mondta csendesen.

Anna levegő után kapott, és odalépett Matt mellé, az íróasztal túloldalára.

– Hol volt?

– A páncélszobában.

Egymásra néztek. Mindketten tudták, hogy nem kell megerősíteniük: Helen határozottan sáros a dologban.

Matt gyorsan megmutatta Annának az e-maileket, amelyeket elolvasott.

– Szegény Amy! – suttogta a lány. Egy pillanatig elgondolkozva nézett. – Azon tűnődöm… – kezdte, és a billentyűzet fölé hajolt.

Becsukta a „Mail” ikont, és más fájlokat kezdett kinyitni a munkaasztalon.

– Mit keres? – kérdezte Matt.

– Türelem! – motyogta Anna, és rákattintott egy PDF fájlra. Matt azonnal meglátta egy Cassandra Risk nevű cég díszes lógóját, amelyet ez a cím követett: „Jelentés az Atlanticana fúrótoronyról a Dallincourt Engineering cégnek, május 15. Szerkezeti sértetlenség felmérése.”

– Ez az! – mondta a lány gyorsan. – A jelentés a fúrótoronyról, amelyik felrobbant. Amy lemásolta. Tudta, hogy szüksége van egy ütőkártyára, ha azt akarja, hogy Peter elhagyja a feleségét – nem csoda, hogy a laptop eltűnt a lakásból!

– Vajon ez bizonyítja, hogy Peter tudott a fúrótorony hibájáról?

– Nézze a dátumot! – mutatott Anna a képernyőre. – Ez a jelentés hónapokkal a katasztrófa előtt készült. Tudnia kellett róla!

Matt bólintott.

– Azt azért nem bizonyítja, hogy megölte Amyt!

– Nem, de egy dolgot elmond nekünk – mondta Anna. – Elmondja, hogy Helen Pierce a feje búbjáig benne van ebben az ügyben. Máskülönben miért lett volna a laptop a páncélszobában?

Lecsapta a számítógép tetejét. Matt nyugtalanul pillantott rá.

– Azt hiszem, ideje felhívni a barátait a The Chronicle-nál.

Anna kihívóan nézett.

– Addig nem, amíg nem beszéltem Helennel!

65

Helen letette a telefont, és odalépett a hatalmas panorámaablakhoz, amelyen túl a devoni tengerpart képe tárult elé. A látvány mindig megnyugtatta: az egymásba fonódó zöld dombok kirakós játéka, ahogy hirtelen véget érnek, amikor belezuhannak a csupasz szürke sziklák meredélyébe; a kavicsos homok íve; a távolba nyúló kékeszöld víz, amelyet végül elnyelnek a felhők. Szívesebben járt volna többször a Seawaysbe, a nagy tengerparti házba, amelyet akkor vásárolt, amikor komoly pénzeket kezdett keresni. Tökéletes hely volt ez arra, hogy egyedül maradjon a gondolataival, most azonban, mivel nem mert kimenekülni belőle, börtönnek érezte.

Kilépett a széles verandára, amely körbefutotta a házat, megborzongott a tenger felől fújó hűvös szellőben, és hallgatta a sirályok és kormoránok rikoltozását. Átfogta karjával a testét, most az egyszer sebezhetőnek és jelentéktelennek érezte magát. Hegyezte a fülét, hallotta, hogy lépések csikorognak a ház oldalánál; sportcipők a part felé kígyózó kavicsos ösvényen. A szorongástól kiszáradt a szája, ahogy figyelte a közeledő férfit.

Simon Cooperről csöpögött az izzadság. Ötvenéves korához képest fantasztikus formában volt; a hosszú futások a földnyelv körül fitten és jó erőben tartották. Odalépett Helenhez, átkarolta a derekát, izzadságával átnedvesítette a blúzát. Helen megmerevedett, amikor Simon belecsókolt a nyakába, és a férfi félreértette a mozdulatot.

– Azt hittem lazítani jöttünk ide! – mormolta Helen fülébe.

Lehelete meleg volt.

– Telefonhívást kaptam – mondta az asszony.

Simon nem reagált. Becsúsztatta kezét Helen blúza alá, simogatta csupasz bőrét.

– Ne! – húzódott el tőle az asszony.

– Mi baj van? – Simon a homlokát ráncolta.

– A hívás. Anna Kennedy volt, a munkatársam.

– A francba a munkával! – morogta a férfi. – Én kikapcsoltam a telefonomat ma délután.

Helen lehunyta a szemét. Eszébe jutottak a csodálatos órák, amelyeket ágyban töltöttek együtt, és senki és semmi nem zavarta őket. Még most is érezte, ahogy Simon mozgott benne, olyan élvezetet okozva neki, amilyet soha egyetlen férfi sem. Hosszú ideig a munka volt Helen egyeden szenvedélye, de a Simon iránt érzett vágya olyan erősen fogva tartotta, mint valami függőség. És mi lesz, ha véget ér? Mi lesz, ha elveszik őt tőle? A gondolattól szinte fizikai fajdalmát érzett.

Mindig volt valami vonzódás Helen és Simon közt, már akkor is, amikor öt évvel azelőtt először találkoztak, de a férfi válásáig semmi sem történt. Soha nem beszéltek arról, hogy Helen is tegye-e ugyanezt, vessen-e véget színjáték házasságának Grahammel. Viszonyuk kezdetén mindketten beérték a szex lopott óráival, amikor a munkahelyeikhez közel eső hotelekben találkoztak, de hamarosan ez már nem volt elég. És hamarosan a viszonyuk már nem csak a szexről szólt. Helen túl cinikus, túl megcsömörlött volt ahhoz, hogy a lelki társ gondolatában higgyen, de még ő is látta, milyen tökéletesen illenek egymáshoz. Simon volt az egyetlen ember, aki képes volt megértetni vele, hogy több is van az életben, mint munka és pénz. És Helen megdöbbenésére a férfi oly sok minden mást is adott neki: vágyat, megértést, összetartozást, szerelmet. Helennek soha nem kellett – és nem is akart – másokra gondolni, csak magára; ezért biceghetett tovább a házassága Grahammel, mivel a férje keveset várt tőle, és hagyta, hogy élje a maga független életét. De a Simon iránt táplált érzései belekavartak Helen eredeti gyári beállításába, az önzésbe. És ez sodorta bajba.

– Tudja – mondta Helen egyszerűen.

Simon megtörölte nedves homlokát a kézfejével.

– Mit tud?

– Amy Hartot és Peter Reest.

Simon élesen felkapta a fejét, és az idő mintha megállt volnál.

– És bizonyítani is tud bármit? – kérdezte, és a hangjából kicsengő halk, kiszámított rosszindulattól Helen hátán végigfutott a hideg.

– Megtalálta Amy laptopját a páncélszobában.

– Micsoda? – fröcsögött a férfi. – Te ostoba nőszemély! Arról volt szó, hogy biztonságban tartod!

– Biztonságban volt! – tiltakozott Helen. – Csak két ember férhet hozzá ahhoz a szobához: én magam és Larry Donovan. És ha Larry esetleg meg is találta volna, aligha tudja, hogy ki Amy Hart.

– Felelőtlen voltál! – dörögte a férfi.

Hogy merészel ilyet feltételezni? Helen érezte, hogy remeg a keze, és bedugta a hóna alá. Gyűlölte a pillantást, ahogyan Simon ránézett. Soha senki nem nézte ostobának, senki! Mégis, barátja szájának keskeny, megvető vonala az elevenébe vágott.

– Pontosan mit tud?

Mindent, gondolta Helen. Mindent tud!

– Tud Amy és Peter viszonyáról – mondta. – Tudja, hogy a lány zsarolta Petert. Tudja, hogy a Dallincourt felső vezetése, köztük Peter Rees is, tisztában volt azzal, hogy kontármunkát végeztek a fúrótorony javításánál, és hogy rendkívül veszélyes volt a tornyot működésben tartani.

– És a többit? – kérdezte Simon. – Tudja, hogy Peternek köze volt Doug Faulkshoz?

Helen bólintott.

– A kurva életbe!

Helen elfordult, és mély lélegzetet vett, küzdött, hogy úrrá legyen az érzésein, és azon tűnődött, hol romlott mindez el. Amikor Simon megkérte, hogy tüntesse el Amy Hart tárgyalásának történetét, Helen tétovázott. A leggyorsabb megoldásnak az tűnt, ha felhasznál egy nagy-nagy sztorit, amely minden mást kiszorít az újságcímekből. És mivel Amy tárgyalásának utolsó napja egybeesett a Sam Charles-végzés megerősítésének napjával, tudta, hogy ez a tökéletes alkalom, amellyel Simon segítségére siethet. Bár ez azt jelentette, hogy fel kellett áldoznia egy gazdag és híres ügyfél legjobb érdekeit, és meg kellett szegnie a szakmai tisztesség minden szabályát. De Simon meg tudta győzni, a hálószobában és azon kívül, és meg tudta nyugtatni, hogy megéri neki, mivel sok millió font értékű ügyvédi munkát küld majd számára a hatalmas nemzetközi cégek rendelkezésére álló listájáról. Amellett nehéz nemet mondani valakinek, akibe szerelmes az ember.

– Ezt képtelen vagyok elhinni! – rohangált Simon fel-alá a teraszon. – Miért nem semmisítetted meg egyszerűen azt a rohadt számítógépet?

– Tudod te, miért!

Helen a férfi arcát figyelte. Nem kellett magyarázkodnia. Biztosításképpen tartotta meg a gépet. Amikor olyan férfiakkal van az embernek dolga, akik szemrebbenés nélkül áldoznak fel életeket, mint parasztokat egy sakkjátszmában, néha szükség van saját ütőkártyákra is.

– Megölték őt, Simon? – kérdezte hirtelen.

Ezt a kérdést nem merte feltenni, amikor Simon könyörgött, hogy segítsen neki.

– Nem tudom! – hangzott a válasz, de a férfi nem nézett rá.

– Nem az én problémám.

Helen előrelépett, és megragadta a karját.

– De igenis a mi problémánk, Simon! Mindent tudnom kell ahhoz, hogy kitaláljam, mit tegyünk!

Simon lerázta őt magáról.

– Soha semmi nem probléma! – mondta jéghideg tekintettel. – Nem az, ha kész vagy megtenni bármit, ami a megoldásához kell.

Bedübörgött a házba, és bevágta az ajtót. Miután eltűnt, Helen térdre rogyott, szájára szorította a kezét. Mindennek vége, minden tönkrement, gondolta kétségbeesetten. Az életem zsákutcába jutott. Egy pillanatig megadta magát, hagytad hogy elöntse, felzabálja a félelem és a kétségbeesés.

De ő Helen Pierce! És Helen Pierce semminek sem adja meg magát sokáig. Úgyhogy lassan talpra vonszolódott. Simonnak igaza van. Készen kell állni arra, hogy az ember megtegye, amit a dolgok rendbehozatalához meg kell tennie. Visszament a házba, és felvette a telefont.

– Peter – szólt bele. Igyekezett egyenletes hangon beszélni. – Itt Helen Pierce.

Meleg fuvallat rebbent át a fákon, amikor Helen lefelé lépdelt a kőlépcsőkön a süllyesztett kertbe Bloomsburyben. Meglepődött, amikor Peter Rees ezt a helyet javasolta a találkozóra, mert addig azt hitte, hogy rajta kívül alig van ember, aki tud a létezéséről. Évekkel korábban, amikor egy nagy lakásban élt a londoni egyetem, a UCL mögött, gyakran felkereste ezt a rejtett oázist. Ez volt az ő magánszentélye, egy hely, ahol kiszellőztethette a fejét. Ma is jót tenne ebből egy kicsi, gondolta, miközben végigsétált a kavicsos ösvényen.

Még nem volt délelőtt tíz óra, és ahogy előre látta, a zöld kert szinte elhagyatottnak tűnt. Csak egy férfi sétáltatta a kutyáját, és két fiatal szerelmes ült egy padon egymásba gabalyodva. Úgy néztek ki, mint akik egész éjjel partiztak, és még most sem szívesen válnának el egymástól. Helen azon tűnődött, vajon olyan fáradtak-e, mint ő. Miután összevitatkozott Simonnal, azonnal elhagyta Seawayst, hajnali kettőkor ért haza, és ébren feküdt, meghányva-vetve a dolgokat a fejében, míg a napfény át nem vágta az ablak üvegét.

A kert túloldalán meglátott egy vékony, ezüsthajú férfit, aki egy padon ült, egyik hosszú lábát átvetette a másikon. Addig csak egyszer találkozott Peter Reesszel, természetesen Simon mutatta be neki, de még ilyen távolságból is meg tudta állapítani, hogy ő az.

– Szóval kiderült a titok? – jegyezte meg Peter halvány mosollyal, amikor Helen leült mellé. – Gondolom, nem áll érdekemben beperelni magát szakmai hanyagságért…

Arcáról hiányzott a düh, amit Simon mutatott az előző este. Inkább szomorúnak, kimerültnek látszott. Felnézett, és megpaskolta Helen térdét, majdnem atyai, megnyugtató mozdulattal.

– Azt hiszem, bizonyos értelemben örülök, hogy kiderült.

– Örül? – döbbent meg Helen.

– Az ember távol tarthatja a szenzációs címeket az újságoktól, de maga előtt nem rejtheti el az igazságot – mondta csendesen. – Nem volt könnyű együtt élni azzal, ami történt. Tudja, szerettem Amyt, a magam módján. Mellette fiatalnak, okosnak, jóképűnek éreztem magamat, és ez manapság nem esik meg gyakran, higgye el nekem.

– De nem tudta elkötelezni magát iránta?

Peter széttárta a kezét.

– Nem tudtam megadni neki azt, amit elvárt tőlem. A gyerekeim soha nem bocsátottak volna meg nekem.

Helen nagyot nyelt, aztán Peterre nézett.

– Amy nem egyszerűen leesett a lépcsőn, ugye?

A férfi másodpercekig nem szólalt meg.

– Néhány héttel azelőtt, hogy ez történt, elmentünk táncolni. Nevetséges egy ilyen vén fingtól, mint én, de ahogy mondtam magának, mellette fiatalnak éreztem magamat. Túl sok konyakot ittam, és szentimentális hangulatba kerültem. Elmeséltem neki Doug Faulks öngyilkosságát – persze nem mindent, de részeg és boldogtalan voltam. Azt mondtam neki, hogy magamat hibáztatom. – Felhorkant. – In vino veritas, igaz? Magamat hibáztattam, mert az én hibám volt.

– De hogyan vezetett ez a lány halálához?

Peter a fejét rázta, emlékezett.

– Ostoba voltam. Amy sokszor ott maradt nálam a bloomsburyi lakásomban, amelyet hét közben használok, és nyitva felejtettem a számítógépemet. Erőszakoskodott, hogy hagyjam el a feleségemet, és nyilván azt hitte, találhat valamit Dougról a laptopon, valamit, amivel sarokba szoríthat. És talált is! Megtalálta az Atlanticana-jelentést, és lemásolta.

Peter Helenre nézett, vörös volt a szeme.

– Amy okos lány volt. Az emberek üresfejűnek tartották, de volt elég esze, hogy összekapcsolja a fúrótorony műszaki hibáit Doug halálával. Úgyhogy megfenyegetett, azt mondta, lerántja rólunk a leplet; jellemző volt rá ez a „dupla vagy semmi”mentalitás.

– És maga mit tett? – kérdezte Helen. Bár már tudta a választ, kimondva is hallani akarta.

– Mit tehettem? Beszéltem róla James Swann-nak. Mindenki James Swannhoz fut a problémáival. Azt hittem, hogy csak pénzt ajánl Amynek, esetleg megfenyegeti. De Amy két nap múlva halott volt.

– Azt hiszi, James ölette meg?

Peter megdörzsölte a szemét a tenyere élével.

– James azt mondta, hogy tárgyalt vele. Gondolom, ő tette.

Helen elfordította a tekintetét, a kutyás férfit figyelte, és arra gondolt, bárcsak a Seawaysben lehetne, még tegnap délután, Anna Kennedy telefonhívása előtt. Simon karjában, egymásba fonódott testtel, aggodalmak és félelmek nélkül.

– És most örül, hogy már tudja, Miss Pierce? – kérdezte Peter. – Feltételezem, hogy ezért nem kérdezte meg soha. Mert a lelkiismerete nem tudott volna mit kezdeni vele.

Helen nem válaszolt. Nem is volt szükség rá.

Amikor először találkozott Peterrel, acélos és életerős férfit ismert meg, de most sápadtnak, gyengének látszott, mintha kiapadt volna belőle az életerő.

– Vallomást kell tennem – mondta csendesen. – Adnom kell az újságoknak egy kis muníciót a sztorijukhoz, mi?

– Ne legyen nevetséges! – reccsent rá Helen egy kicsit túl hangosan.

Peter arcán a teljes lemondás tükröződött.

– Ezt akarom – mondta elgyötörten. – Nem akarok így élni tovább!

– De miért? – kérdezte Helen szenvedélyesen. – Amy halott – és igen, tudom, hogy szerette, de azzal, hogy az oroszlánok elé veti magát, még nem hozza vissza őt!

– Megöltem Amyt és megöltem Dougot. Nem a saját, csupasz kezemmel, de akár azzal is tehettem volna.

– Doug öngyilkos lett! – mondta Helen tényszerűen.

Peter hátradőlt a padon, fejét a tejszínű ég felé billentette.

– Tudtuk, hogy a fúrótorony nem biztonságos – mondta halkan. – A Dallincourt fél igazgatótanácsa tudta.

Elvégeztettünk egy javítást, de a felhasznált anyag hibás volt.

– Költségcsökkentés?

Peter bólintott.

– Akkor nem tudtuk, hogy nem megfelelő a munkára, de amikor a főmérnök megbecsülte, hogy meddig tarthat ki, és azt mondta, vissza kell mennünk, és meg kell erősítenünk az elvégzett munkát, kockáztattunk, és úgy hagytuk. Az egész a profitról szólt, Helen. Le akartuk választani a műszaki ágazatot, és egy sok millió fontos javítási munka kihatással lett volna a nyereségre és a tervezett eladási árra.

Egy könnycsepp gördült le az arcán.

– Doug volt a Pogex Oil vezérigazgatója. Az övék volt az Atlanticana fúrótorony. Doug a barátom volt. – Peter felsóhajtott. – Amikor az Atlanticana felrobbant, pánikba estünk.

– Ki az a mi?

– Én magam, Malcolm Wainwright, a Dallincourt vezérigazgatója, James Swann, egy nagyrészvényes mind a Dallincourtban, mind a Pogexben. Felkerestük Simon Coopert, az Auckland Communications fejét, aki a Dallincourt és a Pogex vállalati PR-ját intézte. Azt mondta, a legjobb mód, hogy eltussoljuk a Dallincourt bűnösségét, ha a Pogex Oilra kenjük a felelősséget. Mivel a Pogex is Cooper ügyfele volt, minimalizálni akarta a vállalati tekintélyvesztést, de ehhez fel kellett áldozni valakit a legfelsőbb vezetésből. Azt mondta, állítsunk egy bűnbakot, és a kézenfekvő személynek Doug, a Pogex vezérigazgatója tűnt. Briliáns ember volt, de túl ideges, talán még mániás depressziós is egy kicsit. Tudtam, hogy a kérdések súlya alatt össze fog roppanni, különösen hogy az Auckland a szájába adott néhány szövegrészletet, amitől úgy hangzott a vallomása, mintha ki akarna menekülni az ügyből. És működött a dolog. A sajtó keresztre feszítette. És Doug… Mindketten tudjuk, mi történt ezután, igaz? Peter felállt, és lesöpörte a nadrágját.

– Azt hiszem, most szeretnék egyedül maradni – mondta, és búcsúzásképpen megbiccentette a fejét.

Helen felugrott, és megragadta a karját.

– Kérem, Peter, ne tegyen semmi elhamarkodott lépést! – könyörgött dobogó szívvel. – Ne felejtse el, hogy mind benne vagyunk, és ha összedolgozunk, kiverekedhetjük magunkat belőle!

Peter lenézett Helen kezére, és finoman lefejtette a karjáról.

– Mindenkinek megvan a módszere, amellyel a problémáit kezeli – mondta elsétálva. – Menjen, és találja ki a magáét!

66

A hangulat pattanásig feszült a Media Incorporated igazgatótanácsi termében. Amir és Andy egy nagy fehér tábla előtt állt, amely tele volt piros, fekete, kék firkálmányokkal és nyilakkal, amelyek bekarikázott nevekre és a fontosságuk szerint kockákba írt vagy csillaggal jelölt adatokra mutattak.

– Uraim, kérem! – fordult Andy a teremhez. – Mindnyájan tudjuk, hogy ez nagy dobás lesz, de tökéletesen biztosnak kell lennünk a lényeinkben – elsősorban abban, hogy mit mondhatunk, és mit nem mondhatunk jogszerűen. Alaposság mindenekelőtt, főleg, hogy az ellenség itt van a sorainkban!

Nevetés csattant fel, és az újságírók mind az oldalt álló Annára, Mattre és Larryre néztek. Anna is mosolygott. Figyelte, hogyan dolgozik Andy, nézte, ahogy a csapatát vezeti, szeme lángol a sztori keltette szenvedélytől, ugyanakkor tökéletesen uralkodik magán, egy pillanatra sem engedi, hogy az izgalma elragadja.

Túl vagyok rajta, mosolygott magában Anna. Végre tényleg túl vagyok!

Becsülte a férfit, élvezte a társaságát, de az a kis szikra abból az akármiből, ami egymáshoz vonzza az embereket, már kihunyt. És ő örült ennek. Ez a súly lehúzta, ez a be nem gyógyult seb visszatartotta, hogy továbblépjen, és találjon valaki mást. Egy pillanatig Samre gondolt. Egész héten nem beszéltek; csak néhány félig bocsánatkérő sms-t váltottak, amelyek nagyon vegyes érzelmeket hagytak benne. Az

Indiában együtt töltött idő, természetesen, csodálatos volt, és Sam annyira jóképű, hogy Anna lelkének egy kis része mindig felsóhajtott, valahányszor rágondolt. Ám egy másik része azon tűnődött, vajon tényleg összeillenek-e. Most Andyre nézett, és rájött, hogy papíron tökéletes párt alkottak, mindenki ezt is mondta; és mégis, a dolgok néha egyszerűen nem sikerülnek. Egyvalamit megértett: a szerelmet nem lehet rekonstruálni, hogy kielemezd, mi kötött össze két embert. A szerelem csak megtörténik. Vagy nem. Ez a természete. Vaktában esik meg, és megjósolhatatlan, és valószínűleg ez teszi olyan mámorítóvá.

Charles Porter, az újság főszerkesztője, Annára nézett.

– Andynek igaza van. Tudnunk kell, hogy mit nyomtathatunk ki. Biztos benne, hogy Amy laptopjának a tartalma megállja a helyét a bíróságon?

Annának hízelgett, hogy Charles hozzá intézte a kérdést, holott a főnöke és a legendás Larry Donovan ott állt mellette. Rengeteg megbecsülést kapott az újságíróktól, amióta Andy és Amir behozták a történetet. Bólintott Charles felé.

– Igen, Matt találta meg a laptopot, amelyet egyértelműen elhoztak, elloptak Amy lakásából. De állíthatjuk, hogy a tulajdonjog továbbra is Amy Harté, és mivel ő már elhunyt, ez átszállt a hagyatékára. Természetesen megszereztük a család teljes együttműködését.

Charles bólintott, és felnézett Amirra.

– És mi a helyzet ezzel a Peter Rees figurával? Megnevezhetjük?

– Abszolút! – válaszolta Amir. – Az e-mailek bizonyítják, hogy Amy szeretője volt. Sikerült az offshore számlán keresztül is beazonosítanom, amelyet azért nyitott, hogy arról fizesse Amy lakásának a bérét.

– Oké, tehát ez köti össze a Dallincourtot a halott lánnyal – fűzte Charles a gondolatait. – De mi köti a lányt az olajszennyezéshez?

Matt a fejét ingatta.

– Sajnos az Adanticana-jelentést Amy tulajdonképpen ellopta, ami megkérdőjelezi az elfogadhatóságát. És egyelőre azt sem lehet bizonyítani, hogy Amy halála bűntény lett volna. Vallomás nélkül legalábbis nem.

Anna élvezte a teremben duzzadó energiát, ahogy összerakták a történetet. A médiajog általában sokkal gyorsabban működik, mint a jogrendszer többi része – egy médiaügyvéden kívül senki nem kopogna be egy bíró ajtaján este kilenckor –, de attól a sebességtől, amellyel a hírek készülnek, az ember egyik lábáról a másikra áll izgalmában. Az egyetlen személy, akin nem látszott, hogy száguld benne az adrenalin, Larry Donovan volt. Végül előrelépett.

– Charles, válthatnánk egy szót? – kérdezte, megérintve a főszerkesztő vállát.

Intett Annának, hogy kövesse őket egy szomszédos irodába. A két ügyvéd és az újság főszerkesztője összezsúfolódva állt a kis szobában. Larry szólalt meg először.

– Figyeljen, Charles, őszinte leszek magához, nem örülök, hogy Helen Pierce neve azon a táblán szerepel!

Charles Porter halványan elmosolyodott.

– De hát úgy néz ki, hogy Helen szivárogtatta ki Sam Charles magánéletét, hogy megfúrja a végzését, ami semmivel sem kevesebb, mint egy bűntény eltitkolása.

– Tudom, hogy maguk firkászok imádják az összeesküvéseket – vetette oda Larry csípősen. – De muszáj az olvasóközönséget a legapróbb részletekkel terhelniük? – Anna felé intett a fejével. – És tekintve, hogy a Donovan Pierce volt az, aki a sztorit hozta maguknak…

Charles felhúzta a szemöldökét.

– Szóval adjunk a Donovan Pierce-nek valami kedvezményt?

– Valami olyasmi – mondta Larry.

Anna nem hitt a fülének. Minden kemény munkája, minden vállalt kockázata után Larry most azt javasolja, hogy hagyják Helent futni?

– De hiszen Helen bűnrészes ebben az egészben! – mondta dühösen. – Megszegte a törvényt, és megérdemli, hogy elszenvedje a következményeket!

Larry Annához fordult.

– Ami azt jelenti, hogy az egész Donovan Pierce szenvedni fog, Anna! Jó, tisztességes ügyvédek, mint maga és a fiam. A céget pellengérre állítják, és maguk mind sárral szennyeződnek be. Ezt akarja?

– Nem ezt akarom, Larry! – tiltakozott a lány. – De ez a helyes…

Kopogás szakította félbe őket, és Amir Khan dugta be a fejét az ajtón.

– Fiúk, jó volna, ha visszajönnének! – mondta csillogó szemmel. – Épp most hívott fel bennünket Peter Rees. Azt mondja, hajlandó elmondani nekünk mindent, amit tud!

67

A ház sötét volt, amikor Helen megállt előtte. Betette a kulcsot a zárba, arra számítva, hogy Graham operalemezeit fogja hallani, de csend honolt, ahogy besétált a hallba, és az asztalra dobta a kulcsait. Örült; a ház szürke mozdulatlansága illett a hangulatához. El akart rejtőzni, biztonságot akart keresni a sötétség köpenyében, ahol senki sem látja, és senki sem érintheti meg. A derűlátó „győzzük le ezt együtt” eltökéltség, amelyet korábban Peternek próbált mutatni, azonnal szertefoszlott, amint elhagyta a Bloomsbury kerteket. Áthajtott Hampsteadbe, és keresztülsétált a parkon, háborgó gondolataiba veszve, kivezető utat keresve a ködből.

Átkozta magát, amiért a laptopot az irodában hagyta. Igaz volt, hogy rajta és Larryn kívül senki nem juthatott be a páncélszobába. De a Balon-per nyomása alatt rá nem jellemző módon gondatlanul kezelte a dolgokat. Természetesen tudnia kellett volna, hogy Anna Kennedy nem fogja Sam elutasított végzését ölbe tett kézzel tudomásul venni. Ezért alkalmazta a lányt eredetileg: a lendületéért, az ambíciójáért, a fürge agyáért. De ki gondolta volna, hogy megneszeli Amy Hartot? „Várd a váratlant!”, ez volt az alaptétel, amelyet Helen mindig belesulykolt az ügyvédeibe, de ebben az esetben éppen neki nem sikerült minden szempontot figyelembe vennie.

Belépett a nappaliba, egyenesen a bárszekrényhez ment, és kitöltött magának egy emberes adag konyakot. Lehunyta a szemét, miközben a folyadék lecsurgott a torkán. Majdnem elejtette a poharat a rémülettől, amikor egy íróasztallámpa felgyulladt, és ahogy megperdült, Larry Donovant látta, aki a kedvenc foteléban ült.

– Jézus, Larry! – hápogott. – Halálra ijesztettél!

Larry arca szenvtelen maradt, ami csak fokozta Helen idegességét. Az ajtó felé pillantott.

– Ki engedett be?

– Graham – válaszolta Larry. – Elment valahová.

Megkértem, hogy néhány percre kettesben maradhassak veled.

– Igazán? És miért?

Helen visszafordult, hogy egy újabb adag konyakot töltsön magának, a pohár hozzákoccant az üveghez reszkető kezében.

Próbált időt nyerni, kétségbeesetten keresett egy lyukat a hálón, amely, érezte, egyre szorosabbra fonódik körülötte, de tudta, hogy Larry tudja. Larry mindig tudta. Éveken át ő volt Helen mentora és védelmezője. Akkor találkoztak először, amikor Helen állást kereső joghallgató, Larry pedig fiatal, dinamikus ügyvéd volt, aki épp a saját praxisát készült megnyitni. Látott valamit Helen Pierce-ben, egy rokon lelket. Felismerte a lány acélosságát, és időt áldozott rá, hogy ezt táplálja benne, hogy bátorítsa és tanácsokkal lássa el, hogy a legjobb ügyekkel járjon a kedvében, hogy bemutassa az összes megfelelő embernek. Larrynél szokatlan módon semmiféle szexuális indíttatás nem motiválta a segítségét. Huszonöt éves ismeretségük alatt egyetlenegyszer sem próbálkozott Helennél. Kapcsolatuk kölcsönös tiszteletre épült, és bár Larry kicsapongása és megbízhatatlansága bosszantotta Helent az utóbbi években, lelke mélyén csak csodálatot érzett a legendás ügyvéd iránt. Beleillett hát a képbe, hogy végezetül Larry jöjjön el hozzá.

– Tudod, miért vagyok itt, Helen – mondta most. – Amy Hart. Anna mindent elmondott.

Helen felhorkant.

– Anna Kennedy megőrült! – kiáltott fel gúnyosan, és ledöntötte a konyakot. – Kifogást keres, hogy másra háríthassa a Sam Charles-ügyben produkált sikertelenségét. Nem kell komolyan venni őt, Larry! Igazság szerint éppen javasolni akartam, hogy küldjük el szabadságra, hadd szedje össze magát. Larry arca kemény maradt.

– Túl késő a süket dumához, Helen. A The Chronicle megszerezte a történetet, és mindent, amit Anna mondott, leellenőriztek.

– Mit ellenőriztek le? Egy halom állítólagos bizonyítékot és…

– Peter Rees beszél – vágott a szavába Larry. – Úgy látszik, boldogan nyilatkozik eskü alatt a hibás fúrótoronyról, Amy zsarolásáról, a beszélgetéséről James Swann-nal, hogy tussolja el… mindenről.

Helen a mellére szorította a kezét. Hirtelen úgy érezte, hogy nem kap levegőt.

– Miért csináltad, Helen? – kérdezte Larry halkan. – Miért keveredtél bele? Túl okos vagy te ehhez. Jobbra tanítottalak.

Még hogy ő tanította? Helent hirtelen elfogta a düh. Hogy merészeli? Ő volt az, aki összetartotta a Donovan Pierce-t, amikor Larry olyan másnapos volt, hogy le sem tudott kecmeregni az irodájában álló kanapéról; ő építette fel a cég hírnevét, és hozta be a legnagyobb számlákat, amikor Larry golfozott, és titkárnők szoknyája után futkosott – és most van képe azt mondani, hogy mindezt ő csinálta?

– Csupán üzletről volt szó, Larry – mondta kihívón. – Nem erre tanítottál? „Az üzlet mindenekelőtt?” Simon Cooper sok millió fontot érő munkákat ígért, ha eltussoljuk az Amy Hartsztorit. Egyszerű tranzakció volt.

Nem mondhatta el Larrynek az igazat. Nem ismerhette be a gyengeségét, amely igent mondatott vele Simon ajánlatára. Nem ismerhette be, hogy a szerelem vitte rá. Mintha Larry Donovan megértené ezt!

– Egyszerű tranzakció? Egy lányt megöltek, Helen! Ilyen az üzlet, amelyet te hajlandó vagy megkötni?

– Nem tudtam erről! – csattant fel Helen.

– Persze hogy nem – hangzott Larry lakonikus válasza.

Helen vad pillantást vetett rá.

– Ne add elő itt nekem a jámbor lelket, Larry, amiért szemet hunytam! Nehogy azt mondd, hogy te soha nem tettél ilyet! Mert én tudom, hogy tettél! Az ember nem jut fel a csúcsra, ha néha nem köt üzletet az ördöggel.

– Lehet, de gyilkost soha nem fedeztem! – mordult fel a férfi.

Helen először arra gondolt, hogy önt magának még egy italt, de aztán lecsapta a poharat a szekrényre. Tiszta fejre volt szüksége, gondolkoznia kellett. Találni fog egy kiutat – miért ne találna? Eddig mindig sikerült!

– A The Chronicle holnap hozza le a sztorit? – kérdezte.

Larry a fejét rázta.

– Nem tudom. De most, hogy a kezükben van Peter vallomása, nem látom be, miért tartanák vissza.

Helen a karórájára pillantott. Majdnem nyolc óra volt.

Ha az újság az első kiadásában jön ki a sztorival, neki vége. De ha visszatartják a második kiadásig, még találhat egy bírót, aki elrendeli az ideiglenes közlési tilalmat. Ez legalább lélegzetvételnyi időt hagyna neki.

Larry olvasott a gondolataiban.

– Téged nem neveznek meg benne, Helen. Beszéltem a főszerkesztővel, megkértem, hogy a te nevedet hagyják ki belőle. Egyelőre!

– Köszönetet mondanék, de sajnos nem vagyok meggyőződve, hogy ezt az én kedvemért tetted.

– Igazad van. Ez nem rólad szól, Helen. Hanem a cégről. Nem fogom hagyni, hogy a Donovan Pierce szenvedjen a te idióta viselkedésed miatt! Szerencsére a Media Incorporated a maguk oldalán akar tartani bennünket, ameddig ez lehetséges. Bizonyos egyéb ösztönzőket is felajánlottam nekik.

Ravasz disznó, gondolta Helen, és tekintetében a gyűlölet és a csodálat keveredett. Mit csinált, hogy távol tartsa a vérebeket? Magától értetődik, hogy üzletet kötött Charles Porterrel. Hagyják ki Helen Pierce nevét a történetből, és ő ad majd nekik egy sztorit egy másik ügyfeléről. Pontosan úgy, ahogyan ő csinálta Sam Charlesszal, de ez valahogy rosszabb, mocskosabb volt. Legalábbis a Sam Charles-ügyben a média a tudtán kívül vált bűnrészessé. Ez esetben Charles Porter egyértelmű bűnrészes volt – valóban üzletet kötött az ördöggel.

De Helen nem volt naiv; tudta, hogy az alku itt még nem ért véget. Larry tőle is meg akarja kapni a zsákmányát.

– Na és mi az üzlet, Larry? Mit kell tennem ezért?

– Azt akarom, hogy mondj le a Donovan Pierce-ről – mondta Larry.

– Mondjak le? – kiáltott fel Helen elszörnyedve. – Én vagyok a Donovan Pierce!

Larry csak nézte.

– És azt akarom, hogy a részedet add el nekem. Lehet, hogy kell egy kicsit csiribí-csiribáznunk a partneri megállapodással, hogy ezt nyélbe üthessük, de hiszen te nem ellenzed az ilyesmit, ugye, Helen? – tette hozzá sokatmondó mosollyal.

Helent az ájulás környékezte, mégis kész volt harcba szállni.

– Én is tudom, hol van a kutya elásva, Larry! – mondta fenyegető hangon. – Én is tönkre tudom tenni a tekintélyedet egy szempillantás alatt, ahogyan most te próbálsz megsemmisíteni engem.

Larry rezzenetlennek tűnt.

– Ez az ajánlat több mint nagyvonalú. – Vállat vont. – Tekintve, hogy megszegted a törvényt, és tekintve, hogy próbálod a fiamat kicseszni ebből a partnerségből. – Összeszűkült a szeme. – Ez a te „Kerülj ki a börtönből szabadon” kártyád, Helen – szó szerint. Kiszivárogtattad Sam ügyének a részleteit a médiának. Olyan személyek kedvéért tetted, akiknek köze van egy huszonegy éves lány halálához. A legjobb forgatókönyv, ha végleg kihúzzák a nevedet az ügyvédek listájáról. A legrosszabb forgatókönyvet talán el sem kell mondanom neked. Egy sokmilliós kártérítési követelés vár majd rád abban a pillanatban, ahogy kilépsz a börtönből.

– Ezt nem mernéd megtenni! – őrjöngött Helen. – Ezt nem mernéd!

Larry nevetett.

– Ne aggódj, már meg is tettem!

68

Ruby Hart odaszaladt a fagylaltoskocsihoz, amely a richmondi Fehér Kereszt kocsma előtt parkolt a Temze partján, és vett három hatalmas Mr. Whippy tölcsért.

– Köszönet a világ legnagyszerűbb ügyvédjének!

Vigyorogva átnyújtott egyet Annának, egy másikat pedig az édesanyjának, Liz Hartnak. Anna nagyon örült, hogy a két Hart, anya és lánya eljött Londonba, hogy megvehessek a The Chronicle első kiadását, amint az utcára kerül. És amikor Liz Hart könnyeket ontott a megkönnyebbüléstől, miközben a lánya történetét olvasta, Anna erősebben átélte az igazságszolgáltatás lényegét, mint bármikor a jogban eltöltött ideje alatt.

– A világ legnagyszerűbb ügyvédje? Ilyesmiről nem tudok! – kuncogott.

Titokban nagyon büszke volt a The Chronicle táskájából kikandikáló példányára. „Partilány gyanús halála”, szólt a cím a harmadik oldalon. Anna csalódott, hogy Amir bevezetője nem első oldalas szenzáció lett, de a királyi családról szóló nagy cikk kiszorította. Mint médiaügyvéd, bárkinél jobban tudta, hogy az újságoknak el kell adniuk a számaikat, és a jobb sztori nem mindig a legnagyobb sztorit jelenti, ha a főszerkesztőnek döntenie kell, mitől fog több példány elkelni.

De ez így elég volt. Elég, hogy felkeltse az érdeklődést. Elég, hogy a többi újság is felkapja a történetet. Arra nem volt elég, hogy visszahozza Amyt az életbe, arra viszont igen, hogy a halála már ne maradhasson titokban, és idővel, ha majd egy rendőrségi nyomozás is megtámogatja a The Chronicle hírszerkesztő csapatának munkáját, talán elég lesz, hogy végre felelősségre vonjanak valakit a lány meggyilkolásáért.

– Igaz, hogy az újság egy nagyobb cikket is közöl a hétvégén? – kérdezte Liz, aki szemmel láthatóan kevésbé tűnt fáradtnak és komornak, mint amikor először találkoztak.

Anna bólintott.

– A Sunday Chronicle egy részletesebb, elemzőbb cikket fog közölni, igen. A The Chronicle akart először kijönni a sztorival, de oly sok mindent kell még megvizsgálniuk az Atlanticana fúrótoronnyal és a Dallincourtnak a robbanásban játszott szerepével kapcsolatban, hogy csak a nagyobb hétvégi kiadások tudnak majd igazán mélységében foglalkozni a témával. Jelentős nemzetközi történet fog kibontakozni belőle.

– Remélem, Amyt nem rángatják bele mindebbe! – jegyezte meg Liz csendesen. – Ez így már elég. Csak igazságot akartunk szolgáltatni neki. Nem hírnevet.

A három nő elégedett csendben sétált a Temze partján, és nyalogatta a fagylaltját.

– Gondolja, hogy lesz alkalmunk Sam Charlesnak is köszönetet mondani? – kérdezte Ruby reménykedve. – Tudom, hogy ő fizette a maga nyomozóját.

Anna érezte, hogy Rubynak igaza van. A mougins-i randevújukon Sam rettentő nyeglén beszélt arról, hogy mi motiválta a segítségben, de nélküle jó esély lett volna rá, hogy a történet soha ne lásson napvilágot.

– Biztos vagyok benne, hogy boldogan találkozik magukkal! – mondta Anna őszintén. – Megszervezhetek vele egy randevút, ha gondolják.

– Igen, kérem! – ragyogott Ruby. – Mikor találkozik vele legközelebb?

Jó kérdés! Anna egész héten kerülte Sam hívásait, amelyekben a férfi erősködött, hogy lépjen kapcsolatba vele. Természetesen, amikor annyi minden történik, nem igazán marad idő találkozásra, különösen, ha Sam forgatókönyv-írói elzártságban él a wiltshire-i vidéki kastélyában. De az igazi ok, ahogy Anna bevallotta magának, az volt, hogy nem tudott eligazodni a férfi iránti érzéseiben. Sam kezdeti érdeklődését lélegzetelállítónak, és a szexet hihetetlennek találta. De azt is tudta, hogy ha egy ilyen híres emberrel járna, fenekestül felfordulna az élete, és nem volt biztos benne, készen áll-e egy ilyen bizonytalan, bár ragyogó utazásra.

Azt hitte, néhány nap távolság talán világosabbá teszi a helyzetet. De mennél tovább halogatta a döntést, Sam Charles annál jobban elhalványult, azzá vált, amit mindig is jelentett számára: egy csodálatos, ám elérhetetlen arccá a mozivásznon.

– Hamarosan találkoznom kell vele – mondta elgondolkozva.

– Ma! Menjen ma! – erősködött Ruby. – Hétfőig leszünk Londonban anyával. Talán Sam eljöhet, és találkozhat velünk holnap.

– Nem szeretnénk feltartani! – szabadkozott Liz Hart mosolyogva. – Boldogok vagyunk. Jegyünk van a Buckingham-palotába, körbejárhatjuk ma délután.

– Biztosak benne?

– Csak menjen! – unszolta Liz sokatmondón.

Anna lelassította a kocsit, miközben Haversham álmos utcáin kanyargott keresztül. Milyen gyönyörű hely, gondolta magában, ahogy virágokkal teli kertek, repkénnyel és lonccal befuttatott mézszínű kőházak mellett haladt el. Olyan volt, mint egy Hollywood által elképzelt és díszlettervezők által megalkotott tökéletes angol falu, amelyet aztán letettek az elképzelhető legpompásabb vidékre. Nem csoda, hogy egy brit filmcsillag ezen a helyen akar élni, gondolta, és egy kis, ideges rebbenést érzett, amikor megállt a Copley’s kapuja előtt.

Leállította a kocsit, és kinyitotta a naptárát. Megtalálta benne a kapukódot, amelyet Sam adott meg neki DélFranciaországban. „Gyere bármikor!” – szólt a hangpostaüzenete. – „Várni foglak!”

A kapu kitárult, és Anna remegő szívvel behajtott. Örülni fog Sam, ha meglátja? Egyáltalán itthon lesz? Zavarba ejtő volna, ha egy házvezetőnőnek kellene magyarázkodnia. De úgy érezte, hogy egy ilyen meglepetésszerű érkezés pontosan az a spontán gesztus, amelyet Sam méltányolna – mindig azt mondja neki, hogy túl merev. Fogta a táskáját, kiszállt az autóból, és elindult a ház felé. Kezdte inkább elmebeteg rajongónak, mint tekintélyes ügyvédnek érezni magát, aki az ügyfeléhez tart… miért is?

Kibékülni? Szakítani? Nem tudta pontosan, miért van ott, de eddig olyan szép volt ez a nap, úgyhogy a dolgok majd alakulnak, gondolta, ahogyan alakulniuk kell.

Megnyomott egy fényes márványcsengőt, és egy kis, keleti ember nyitott ajtót. Anna bejelentette magát, mire a férfi eltűnt, és amikor visszajött, Sam ott volt a nyomában.

Anna mély lélegzetet vett, készen arra, hogy elmondja a szövegét.

– Hát igazad volt! – Rámosolygott Samre, és belépett a ház hűvös belsejébe. – Túl keményen dolgozom, és bebizonyítandó, hogy megváltoztam, most ellógtam a munkából.

Megállt, mert észrevette, hogy Sam nem tűnik boldognak attól, hogy látja. Mosolya dermedt, arca sápadt volt, szeme pedig rémületről árulkodott.

– De telefonálnom kellett volna előbb – tette hozzá Anna gyorsan.

– Ne menjünk be! – mondta Sam. – Szép az idő, és beszélnünk kell.

Anna a szemöldökét ráncolva elnézett mellette a lépcső irányába; hallotta, hogy lépések kopognak lefelé.

Sam szólásra nyitotta a száját, de nem volt elég gyors. Az alak, aki fentről leereszkedett, hogy csatlakozzon hozzájuk, eltéveszthetetlen volt: Jessica Carr.

Lélegezz, parancsolt Anna magára. Teljesen természetes, ha egy korábbi barátnő ott van a házban, hogy összeszedje a holmiját, vagy megbeszélje a vagyonmegosztást. De amikor Jessica Sam derekára fonta a karját, Anna tudta, hogy rettenetes hibát követett el azzal, hogy idejött.

– Üdv! – búgta a hollywoodi szőkeség. Azonnal Samhez fordult azzal a kacér mosollyal, amelyet Anna tucatszor látott a Talpig nő epizódjaiban. – Bemutatsz bennünket?

– Jessica, ő Anna – mondta Sam erőltetett lelkesedéssel.

– Az ügyvédje vagyok – magyarázta Anna kissé túl gyorsan.

– Nagyszerű, ebédeljen velünk, ugye, Sam? – Jessica ugyanolyan mereven mosolygott, mint a férfi.

– Nem maradhatok – mondta Anna, és hátrálni kezdett.

– Elnézést, van egy…

Megcsúszott a kavicsokon, kifordult a bokája, és éles fájdalom hasított a lábába. Összeszorította a szemét, és sántikálva elindult az autó felé.

– Anna, várj! – kiáltotta Sam, és utána szaladt. – Jess tegnap jött. Fel akartalak hívni, de nem tudtam, egyáltalán szóba állsze velem.

Anna a táskájában matatott a kocsikulcsért, és rátette a kezét a The Chronicle példányára.

– Igen, elnézést, hogy nem jeleztem vissza neked! – mondta, és Sam kezébe nyomta az újságot. – Nagyon elfoglalt voltam. Az Amy Hart-sztori – harmadik és kilencedik oldal, ha érdekel. – Megpróbálta összeszedni minden méltóságát. – Nélküled ez soha nem valósult volna meg, úgyhogy köszönöm!

– Anna, hagyd abba! Engedd, hogy megmagyarázzam!

A lány elkerülte Sam tekintetét.

– Ne, nincs semmi baj! – mondta. – Nem lett volna szabad, hogy bármi történjen köztünk. Helytelen volt. Bár remélem, hogy azután jöttél újra össze Jessicával, miután elragadtál Provence-ba, és azt mondtad, együtt akarsz tölteni velem minden hétvégét, hogy kalandokat éljünk át. – Feltartotta reszkető kezét. – Nem. Ha jobban meggondolom, nem is akarom tudni!

Sam megragadta a vállát, és ránézett azokkal a kék szemekkel.

– Anna, minden percet imádtam, amelyet veled töltöttem!

– Hagyd abba, Sam! Ne akarj vigasztalni!

– Nem vigasztallak! – válaszolta Sam szenvedélyesen. – Egyszerűen csak… – Elakadt a hangja. – Azt hiszem, egyszerűen csak rossz volt az időzítés.

Forró megaláztatás égette Anna arcát.

– Semmi baj! – nyögte ki rekedt hangon.

Tudta, túl elgyötört ahhoz, hogy csatázzon a férfival. És egyébként is, mi értelme volna?

– Terhes, Anna. Jess terhes. – Sam hangja még a suttogásnál is halkabb volt. – Tegnap érkezett, hogy ezt elmondja. Ezért jöttem ki veled ide, ezt kellett megmagyaráznom.

– Gratulálok! – mondta Anna lágyan.

Sam keze kinyúlt, hogy megérintse az ujjait, de ő elhúzta őket.

– Ugye megérted? – kérdezte Sam. – Ezt tartom helyes lépésnek.

Tekintete találkozott Annáéval, és ő tudta, hogy azért könyörög: mondja, hogy igaza van.

– Csodálatos apa leszel, Sam! Komolyan mondom.

A szomorúság, és furcsa módon, a megkönnyebbülés keverékével nézett a férfira. A döntést meghozták számára.

– Tényleg mennem kell!

Látta, hogy a ház magas, boltíves ablakai mögül Jessica figyeli őket.

– Sam, menj be. Tedd azt, ami a legjobb neked és a babának!

A férfi szomorúan bólintott, aztán megfordult, visszament a házba, és becsukta maga mögött az ajtót. Hátra sem pillantott.

Anna megszorította a kocsikulcsot a kezében. Ne sírj, mondta magának, mert tudta, hogy Jessica nézi. Megfordult, és odasántikált a kocsihoz, beszállt, és becsukta az ajtót. Egy magányos könnycsepp gördült le az arcán. A Sam Charles-ügy lezárult. Végleg lezárult. Elfordította a slusszkulcsot, hogy beindítsa a motort, és végiggurult a kocsifelhajtón.

69

Meglátta a tömegen keresztül, a Claridge’s étterem egyik ablak melletti csendes asztalánál, amelyet az utolsó percben sikerült lefoglalnia Larry nevére hivatkozva. Carla mindig gyönyörű volt, de Matt tudta, hogy ma este mindent bedobott. Krémszínű, elöl mélyen kivágott, testhez álló ruhát viselt, és szőke haját feltornyozta a feje tetejére – szenzációsan festett. Kezében pezsgőt tartott, hosszú ujjai fel-le szaladgáltak a pohár szárán. Vajon ugyanolyan ideges, mint ő? – tűnődött Matt. Nem, Carla mindig uralkodik magán. Mindig tudja, hogy mit akar. De vajon mi az?

– Csodásan nézel ki! – mondta őszintén, és lehajolt, hogy arcon csókolja az asszonyt.

– Hát te sem vagy utolsó! – mosolygott Carla, amikor Matt leült vele szemben.

A férfi szórakozottan játszott a szalvétájával. Úgy érezte magát, mintha vakrandevún volna, vibrált benne az enyhe félelem, hogy nem tudja, hogyan fog sikerülni az este, vagy mit fog gondolni arról a személyről, akivel találkozik. Nevetségesnek tűnt, hogy ez jár a fejében. Végül is Carlát tökéletesen ismerte, ismerte a teste minden porcikáját, ismerte őt kívülről-belülről, a jó tulajdonságait és a rosszakat egyaránt. És mégis, fogalma sem volt, hogy mit várhat az estétől, és hogy az merre veszi az irányt. A bölcs szavak ellenére, amelyeket az apjától kapott, és a belső konfliktus ellenére, amely a saját fejében zajlott, tudta, hogy ma este el kell döntenie, mit tegyen: próbáljon meg újra összejönni exnejével, vagy minősítse a médiaszoba-beli szenvedélyüket egyéjszakás őrültséggé. De amikor leült Carlával szemben, szemernyivel sem volt bölcsebb azzal kapcsolatban, hogy mit akar. Az biztos, hogy Carla hihetetlenül nézett ki. Olyannyira, hogy Matt tudatában volt: a férfiak fele az étteremben őt bámulja. De ahelyett, hogy büszke lett volna, valami bizonytalan szégyenérzet vett erőt rajta. Tudta, hogy Carla az ő kedvéért öltözött így ki, akkor meg miért érez inkább bűntudatot, mint gerjedelmet?

– Furcsa érzés, nem? – jegyezte meg az asszony.

– Vacsoráztunk mi már együtt.

Matt ránézett az étlapra, de elment az étvágya.

– De nem így! – mondta Carla. – Valahogy ez most felnőttesebb. Mintha végre beérkeztünk volna, és nem csak fogócskát játszanánk ezekkel a párokkal, akik gazdagabbak és sikeresebbek nálunk. – Elismerően nézett volt férjére. – Tetszik nekem az új te, Matt Donovan!

Carla ragyogó kék szeme játszott a férfiéval. Matt már a kapcsolatuk korai napjaiban is tudta, hogy olyan szép és nagyravágyó, hogy egy nap fel fog kerekedni, és továbblép a következő, jobb, ragyogóbb lehetőséghez. Természetesen igaza volt, csakhogy most úgy tűnt, mintha ő volna az a ragyogóbb lehetőség. Nem tehetett róla, hízelgett neki a dolog.

– Nem vagyok biztos benne, hogy van egy új én – tréfált. – Új állásom van. Ennyi. Én még mindig ugyanaz vagyok ez alatt a kissé drágább öltöny alatt.

– Gondolom – mondta az asszony, de a mosolya elárulta, hogy egy szót sem hisz belőle.

Matt hirtelen kínosan érezte magát a tekintete alatt, mintha Carla látna benne valamit, ami nincs ott.

– Na és milyen volt Ibiza? – kérdezte, hogy témát váltson.

– Mesés! Leszámítva azokat a rémes kölyköket, akik a házigazda barátaival, Marc és Lucia Hamiltonnal jöttek.

Ismered Marcot, a befektetési bankárt a Solitaire Capitalnél?

– Nem azok a körök, amelyekben én mozgok, attól tartok.

– Majd bemutatlak neki. – Carla ezt úgy mondta, mint egy elintézett tényt.

A sommelier jött oda egy üveg pezsgővel jegesvödörben.

– Rendeltem egy pezsit.

– Természetesen.

Carla előrehajolt, és megérintette Matt kezét.

– Nem tudom kiverni a fejemből a múltkori éjszakát – suttogta kacér mosollyal az arcán. – Az éjszakát, mielőtt Ibizára mentem. Mindig ilyen jó volt?

– Biztos, hogy voltak sikeres pillanataink.

Matt érezte, hogy Carla végigsimít a lábán a cipőjével az asztal alatt. Elképzelte őt meztelenül a médiaszobában, és hátradőlt a székében.

– Ne légy ideges! – korholta az asszony. – Bár én is az vagyok. Úgy érzem magam, mint egy iskolás lány. Ki gondolta volna, hogy én meg te, újra megpróbáljuk?

Bejelentette, rá annyira jellemző módon, mintha a döntés már megszületett volna, és Matt hirtelen úgy érezte, mintha felszállt volna valami köd. Mély lélegzetet vett, tudta, hogy a szavak, amelyeket kimondani készül, nemcsak az ő életét fogják megváltoztatni, hanem a fiáét is.

– Nem vagyok biztos benne, hogy újra meg kéne próbálnunk, Carla.

Miközben nagyot nyelt, figyelte, ahogy Carla szeme kitágul. Világos volt, hogy nem ezt a reakciót várta.

– Nem úgy tűntél, mint aki ezt gondolja, amikor a pattogatottkukorica-gép mellett megbasztál! – sziszegte.

– Carla, kérlek! – szólt rá Matt, és körbepillantott a szomszédos asztalok felé.

– És mi lesz Jonasszal? – csattant fel az asszony. – Rá gondoltál? Három évig verted a tamtamot, hogy Jonasnak apa kell. A fejem tetejére álltam, hogy biztosítsam nektek a közös hétvégéket. Akkor hogy lehet, hogy most, amikor itt az alkalom, hogy újra egy család legyünk, te fejvesztve menekülsz?

– Természetesen gondoltam Jonasra! – vágott vissza Matt dühösen. – Azt akarom, hogy a fiúnk szeretetben nőjön fel, nem pedig két ember mellett, akik már nem tudnak mit mondani egymásnak!

Meglepődött magán, hogy az anyja levelét idézi.

Carla megvetően nézett rá.

– Mi ez, Matt? Visszaadod a kölcsönt? Csak azért, mert egyszer megbántottalak, az első alkalommal belém döföd a kést?

– Természetesen nem erről van szó!

Odajött a pincér, hogy felvegye a rendelésüket, de Carla egy mozdulattal elküldte.

– Ostoba fráter vagy, ugye tudod? – Szája szinte láthatatlan vonallá szűkült. – Minden lehetőséged megvolt az életben, és mindent elhajítottál. Lehetett volna állásod a Cityben, de te azt az idióta kis praxist választottad Hammersmithben. Megkaphattál volna engem, mégis… – Megállt, szeme elkerekedett a gondolattól, amely felmerült benne. – Találkoztál valakivel, ugye? Ki az? Egy titkárnő? Az irodai kifutólány? Te vagy az egyetlen férfi az ismerőseim közt, aki a súlycsoportja alatt választ.

– Carla, nincs senkim! – mondta Matt határozott hangon. – De ez igazán nem erről szól!

– Hát akkor miről? – kérdezte Carla savanyú arccal. – Rajta, lepj meg!

– Akarsz engem, Carla? Szeretsz engem? Úgy értem, engem, nem azt a csillogó, új verziómat, akinek remek állása és pénze van, hogy ilyen éttermeket is megengedhet magának? – Megrázta a fejét. – Kedveled azt, aki vagyok? Egyáltalán tudod, hogy ki vagyok? Hogy szeretem a bluesgitárt és a Fulham csapatát? Hogy azzal töltöm a péntek estéimet, hogy a világ legjobb gombócát rendelem házhoz a Chiswick High Streeten lévő gyorsétteremből? Hogy hazajövök a munkából, és nem akarok mást csinálni, mint egy Robert Ludlum-könyvet olvasni, és a hetvenes évek dzsesszét hallgatni, amit bakelitlemezen gyűjtök? – Matt hatalmas megkönnyebbülést érzett, mivel tudta, hogy most pontosan megfogalmazta, mi az, ami mindig problémát jelentett a házasságában, és amit soha nem akart elismerni. – Bennem nincs semmi különleges, Carla. Csak egy hétköznapi fickó vagyok. Ez vagyok, de én kedvelem azt, aki vagyok, és őszintén, ha magadba nézel, szerintem te valami egészen mást akarsz, nem engem. Jonas az egyetlen, ami közös bennünk. Birkóztam ezzel, és nem vagyok biztos benne, hogy ez elég volna. Carla gyönyörű arca eltorzult.

– Szóval ezt gondolod?

Matt bólintott.

– Igazad van. Szerintem vessünk véget ennek a színjátéknak, és hagyjuk, hogy visszamenj a kínai gyorsbüfédhez! – mondta az asszony szarkasztikusan.

– Carla, kérlek…

– Élj boldogan, Matt, és közben gondolj arra, milyen lehetett volna ez az élet!

Az asztalra dobta a szalvétáját, és peckesen kivonult.

Matt figyelte, ahogy elmegy, és rájött, hogy egy kicsit mindig szerelmes lesz belé. Szerelmes. Nem mindenki az akar lenni? De a szerelem most sekélyes, léha érzelemnek tűnt. Matt kívánta Carlát. Mindig is kívánni fogja. De nem szerette. Már nem. Még abban sem volt biztos, hogy kedveli.

Felemelte a pezsgősüveget, és csurig töltötte a poharát, majd hosszú, mohó kortyokkal kiitta. Intett a számláért, és elnézést kért, hogy végül is nem fognak vacsorázni ma este, aztán kilépett az utcára. Egy árus a sarkon átnyújtott neki egy Evening Standardet, és ő arra használta, hogy leintsen vele egy fekete taxit.

– Chiswick, legyen szíves! – mondta, és beleroskadt az ülésbe.

Elengedte magát a nyikorgó plasztikban, és óriási megkönnyebbülést érzett. Soha nem fogja megtudni, okosan cselekedett-e. Egy nap talán még a fiával is képes lesz ezt megbeszélni. De úgy érezte, helyes volt, amit tett. Becsületes.

Kihajtotta az újságot a térdén. „Sam és Jessica újra együtt!”, jelentette a lap a híres pár fényképe fölött. Egy pillanatig megfeledkezett a saját dilemmájáról ott az étteremben, és gyorsolvasással végigfutott a képet kísérő rövid történeten.

Szegény Anna, gondolta, és érezte, hogy a szája legörbül a szomorúságtól. Anna az utolsó két napban nem volt benn az irodában, de amikor ő Liz Harttal beszélt tegnap délután – az asszony felhívta, hogy megköszönje, amit az ügyben tett –, Liz azt mondta neki, hogy Anna Wiltshire-be ment Sam Charleshoz.

Nézte Sam és Jessica Carr fényképét, és rettenetesen begurult. Örült, hogy Anna már nem találkozik ezzel az ostoba, sekélyes, szörnyű alakkal, de a gondolat, hogy Sam becsapta a lányt, megőrjítette.

Anna ezt nem érdemelte! Főleg az irodai pletykák után, amiket hallott. Hogy az exbarátja, az az újságíró fickó, a húgát veszi el feleségül. Hogy tud valaki két ilyen arculcsapást elviselni?

Elővette a mobilját, és egy percig csak meredt rá. Úgy érezte, furcsa dolog felhívni egy kollégát, hogy a szerelmi életéről kérdezze. De emlékezett rá, milyen magányos tud lenni az ember az árulásnak azokban az első óráiban, napjaiban. Amikor a kapcsolata Carlával véget ért, a barátai és kollégái elkerülték. „Levegőt akartunk hagyni neked”, mondták később. Pedig amikor Carla elhagyta, ő mást sem akart, mint beszélni valakivel, és most mást sem akart, mint megtudni, hogy Anna Kennedy jól van-e.

Harminc perccel később a taxi odagördült Anna kis, fehérre meszelt háza elé Richmondban. Amikor a lány kinyitotta az ajtót, Mattnek meg sem kellett kérdeznie, hogyan érzi magát. Szürke joggingnadrágot és lógó pólót viselt, egy rajzfilmfigura malaccal az elején, és komor „kit izgat?” hangulat lengte körül.

– Remélem, szereti a curryt! – mondta, az asztalon lévő ezüst kartondobozok felé intve. – Készen vett kajával sírom ki a bánatomat.

– Tökéletes! – mondta Matt, és levette a nyakkendőjét. – A vacsorám a Claridge’s éttermében befuccsolt.

– Nem miattam? – mosolygott a lány.

Matt nevetett.

– Hát, ez jócskán túlmenne az ellenőrző partneri kötelességeimen!

– Azt hittem, Helen az ellenőrző partnerem.

– Nem valószínű, hogy sokáig a cégnél lesz.

Matt sokatmondó pillantást vetett Annára, és ő bólintott.

– Mi fog történni vele?

– Larry majd elrendezi – mondta a férfi nyugodt hangon.

– Gondolja, hogy börtönbe kerül?

– Ha Larry egyáltalán beleszólhat, ő valami sokkal, sokkal rosszabbat fog kitalálni.

– Beszélnem kell Samnek Helenről! – döntött Anna. – Komoly alapja van, hogy kártérítést követeljen.

– Ez szép magától! Bár nem hiszem, hogy megérdemli.

– Sam nem érdemelte meg, hogy keresztre feszítsék.

Anna kitöltött két pohár pinot-t, és az egyiket odanyújtotta Mattnek.

– Na és hogy van? – kérdezte a férfi, és ivott egy kortyot. – Mikor derült ki?

Nem hagyta, hogy a szó másra terelődjék. Anna kitálalta a csirkepassandát.

– Mielőtt a Standard tele volt vele, hála az égnek! Tegnap lementem a házához, és Jessica ott volt. – Megállt, az asztalt bámulta. – Hosszúnak tűnt aztán az út hazáig – tette hozzá csendesen.

– Tetszett magának Sam?

– Igen, tetszett.

– Szerelmes volt bele?

– Két hét után? Ne legyen bolond! – Arcát élénkvörös pír öntötte el. – Samnek nagyon sok nehézsége volt, és ebből rengeteget saját magának köszönhetett. De azt hiszem, alapjában véve tisztességes ember. Csak nem tudom, ő volt-e a megfelelő férfi a számomra. Az viszont biztos, hogy nem én voltam a megfelelő nő az ő számára.

– Én bármikor magát választanám Jessica Carr helyett!

Azonnal megbánta, amit mondott, de igaz volt.

Összecsendítették a poharukat, és inni kezdtek, történeteket meséltek egymásnak a katasztrofális szerelmi életükről és anekdotákat a múltjukból, viccelődtek az elkövetett hibáikkal és a gyarlóságaikkal. Matt a taxiban kicsit ostobának érezte magát, amikor felhívta Annát, de most látta, hogy a lány örömmel vette a gesztust.

Mire megették a curryjüket, Matt rájött, hogy mindketten nagyon becsíptek. Rámutatott a szoba sarkában álló bőröndre.

– Mész valahová? – kérdezte játékosan.

Anna bizonytalannak tűnt.

– Talán – válaszolta.

Matt felhúzta a szemöldökét.

– Talán?

– A húgom esküvője lesz a hétvégén. Biztosan tudsz Sophie-ról és Andyről – az egész iroda tud róluk –, úgyhogy megértheted a dilemmámat. A mamám és a papám úszna a boldogságban, ha felbukkannék, de nem tudom, képes vagyoke szembenézni azzal, hogy ekkora lúzernek tűnjek.

– Nem tűnnél lúzernek!

– Rendben. Akkor a szomorú, szingli nővérnek valahol ott hátul, akit a vőlegény megcsalt. Már majdnem volt egy megoldásom. Sam azt mondta, eljön velem, ami most nyilván nem fog bekövetkezni. Talán nem is baj! Az emberek azt hihették volna, hogy egy igazi szemét vagyok, aki megpróbálja lejátszani a menyasszonyt a színpadról.

– Marhaság! Ha nekem lehetőségem volna, hogy elvigyem Cameron Diazt egy áruló testvér esküvőjére, úgy ott teremnék, mint a villám. Kár, hogy nincs testvérem, és Cameron Diaz sincs kéznél, bár Erica Sheldon határozottan rám szállt néhány héttel ezelőtt.

– Csak álmodj, Casanova! – nevetett Anna.

Pólója lecsúszott az egyik válláról, és Matt hirtelen úgy érezte, hogy szeretné ott megcsókolni.

– Ha nem ragaszkodsz hozzá, hogy egy A listás színész legyen a karodon, mit szólnál egy enyhén vénülő ügyvédhez?

– Most Larryről beszélünk?

Matt mosolygott.

– Igazság szerint magamra gondoltam.

– Eljönnél Toscanába?

– Hát, vagy Toscana, vagy krikett a tévén valami házhoz rendelt kajával.

– Neked igazán remekül áll az öltöny! – mélázott el Anna.

– Örülök, hogy így látod!

– A titkárnők szerint, akik fogadásokat kötöttek, hogy ki fog veled először lefeküdni, az egysoros sötétkékben nézel ki a legdögösebben.

– És én még azt hittem, hogy fütyülnek rám!

Anna hallgatott.

– Nem gondoltad komolyan, ugye? – kérdezte aztán.

– A fiam pizsamapartin lesz ezen a hétvégén, nekem pedig égető szükségem van rá, hogy lebarnuljak.

Annára nézett, és szinte érezte, ahogy az adrenalin száguld a testében.

Azzal légy, akitől a szíved gyorsabban ver. Nem ezt mondta neki az apja? Huszonöt év elhanyagolás, aztán Larry Donovan előrukkol a boldog élet legértékesebb titkával!

Egy pillanatig az apjára gondolt, és az erőfeszítéseire, hogy a házassága Loraleevel működjön. A szív akarja, amit akar, mosolygott magában.

– Boldogan mennék veled, Anna!

– Kizárt dolog, hogy repülőjegyet kapj! – mondta Anna elgondolkozva. – Ilyen rövid idővel az utazás előtt.

– Úgy tudom, a cégnek van a leghatékonyabb utazásszervezője a szakmában. Larry egyik régi barátnője.

– Nem vagyok meglepve.

– Hát akkor… – Matt elővette a telefonját. – Gondolod, hogy utazhatnék első osztályon a cég költségére?

70

Felöltözve és felkészülten a napra, Helen a konyhájában ült halványkék YSL-kosztümben, kinézett a franciaablakokon, ujjai egy csésze kávét szorongattak. Hallgatta a kora reggeli madár-dalt, és azon tűnődött, vajon mit mondanak egymásnak a madarak. Hajnali négy óta fenn volt, figyelte, ahogy az éjszakai égbolt elhalványul, a levendulakék tompa árnyalatába vált, és a nap mint egy farktollait széttáró pávakakas, felemelkedik a horizonton. Csodálatos idő ígérkezett, nem kellett az időjárásjelentést néznie, hogy tudja: meleg és balzsamos, gyönyörű késő nyári nap várható. Milyen ironikus, gondolta. Ellenőrizte az óráját, tudta, hogy ideje indulnia Chelsea-be.

Megfordult, amikor lépéseket hallott. Graham sétált be ásítozva, és eredménytelenül próbálva lesimítani szénaboglya haját.

– Mész?

Helen bólintott.

– Hamarosan.

Szeme a reggelizőpulton heverő dokumentumokra tévedt.

– Írd alá őket! – mondta Graham csendesen. – Képtelen vagyok! – válaszolta az asszony.

Lehunyta a szemét, teljesen tehetetlennek érezte magát. Ott volt minden, amiért egész életében dolgozott, és most azt várják tőle, hogy egy aláírással eltörölje, hogy egyetlen tollvonással lemondjon a megélhetéséről és a tekintélyéről. De Larry nagyon világossá tette az alternatívákat. Kihúzzák a nevét az ügyvédek listájáról, talán egy időre bekerül valahová egy nyitott börtönbe, hogy a napjait emlékezéssel töltse, együtt az összes többi szerencsétlennel, akik átlépték a megengedett határt.

Graham odaballagott hozzá, és a kezébe adta a tollat, aztán határozottan a vállára tette a kezét, és várt, amíg Helen odakaparta az aláírását. Először a partnerségről lemondó levélre, majd a nyilatkozatra, amellyel Larryre ruházta a részvénycsomagját.

Aztán a tölgyfa borítású pultra dobta a tollat, és Graham karjába dőlt, arcát a férfi vállába temette.

Természetesen mindent elmesélt Grahamnek. Vagyis majdnem mindent. Az igazi okot, hogy miért tudott Simon Cooper annyira meggyőző lenni, amikor megkérte, hogy segítsen eltussolni az Amy Hart-sztorit, megtartotta magának. Bár gyanította, hogy Graham kezdettől fogva tudott a viszonyukról. Férje gyengéden megsimogatta a fejét.

– Hadd legyen így! – csitította Helent. – Minden rendben lesz! Csak mi ketten. Ez csupán egy kedvezőtlen fordulat. Meginogtál, drágám, de feladni soha nem fogod. Briliáns nő vagy, aki bármibe bele tud fogni. És az igazat megvallva, mindig is nagyobb voltál, mint a Donovan Pierce.

Helen egy pillanatig majdnem hitt neki. Éveken át csak becsmérelt mindent, ami a férje száját elhagyta, de most az ő vigasztaló szavain kívül semmi mást nem akart hallani.

Magába szívta a férfit, pizsamája puha illatát, és tudta, hogy soha nem volna képes elhagyni őt.

– Igazad van! – mondta, és ismét kinézett a napsütésbe. – Nincs vége, távolról sincs. Valójában úgy érzem, hogy csak most kezdődik!

71

Addig, amíg annak idején el nem látogatott a Villa Sóiéba, Anna soha nem érzékelte igazán, mennyire gazdag Andy családja. Kapcsolatuk kezdetén, amikor Andy a család toscanai nyári otthonáról beszélt, egy toldozott-foldozott farmházat képzelt el, szarkalábkék zsalugáterekkel és törött virágcserepekkel. De a Villa Sole valóban pazar volt, egy olasz stílusban épült, fehérre meszelt főúri kastély, magas ablakokkal és oszlopos oromzatokkal, egyszerre nagystílű és elegáns.

– A rohadt életbe! – tört ki Matt, amikor a bérelt kis Fiatjuk ráfordult a nyílegyenes kocsifelhajtóra. – Olyan, mint egy palota!

Anna érezte, hogy megrebben a szíve. Bár a nyári nap mély okkersárgára égette a környező domboldalakat, a Villa Sole parkja éppen olyan buja volt, mint amikor itt járt Andyvel, hogy csókolózzanak a pipacsmezőkön, és ússzanak a folyóban. Olyan érzés volt, mintha egy régi szerelmet pillantott volna meg a szoba túloldalán.

– Biztos vagy benne, hogy ez a vőlegény családi fészke, és nem egy ötcsillagos hotel? – kérdezte Matt, amikor megálltak a bejárat előtt. – Nem csoda, hogy annyi csaj zsongott körülötte az egyetemen!

– Ismerted Andyt Cambridge-ben? – kerekedett el Anna szeme. – Hogyhogy ezt eddig nem említetted?

– Tulajdonképpen nem ismertem – vonta meg a vállát Matt. – Egy évvel fölöttem járt. De az biztos, hogy nők bálványa hírében állt.

– Hát ezzel sohasem dicsekedett! – mondta Anna, aki hirtelen úgy érezte, hogy védelmébe kell vennie Andyt.

– Talán neked nem – somolygott Matt.

– Ez meg mit jelent?

– Hát, te nem az a fajta lány vagy, aki elájulsz a díszes tartozékoktól, ha nem tévedek.

Anna gyanakodva méregette.

– Vegyem ezt bóknak?

– Igen! – kuncogott Matt. – Határozottan bóknak szántam.

Anna nevetett. Meglepődött azon, milyen jól megtalálták a hangot Matt-tel. Először ideges volt, amiért ráállt, hogy magával hozza – igazság szerint úgy ébredt, hogy megrugdosta magát –, de távol az irodától könnyedén beletaláltak abba a flörtölő évődésbe, amely általában csak olyan emberek közt elképzelhető, akik már évek óta ismerik egymást. A kétórás repülőúton is hasonló száraz humorral egyfolytában kuncogtak és csevegtek, anélkül, hogy a munkát, Helent vagy az Amy Hart-sztorit egyszer is megemlítették volna. Tulajdonképpen olyan volt az utazás, mint egy első randevú: ismerkedtek egymás életével és érdeklődéseivel, és mulatságos történeteket váltottak. Sok közös dolog derült ki róluk, közös barátok, no meg hogy ugyanabban az utcában laktak, amikor a Guildford Jogi Egyetemre jártak, bár négy vagy öt év eltéréssel.

– Anna!

A lány megfordult, és az apját látta, aki kitárt karral rohant le a lépcsőn. Felkapta és megölelte a lányát, vállához szorította az arcát, és ha Annának volt még bármi kétsége afelől, hogy miért jött el az esküvőre, most mintha elfújták volna.

– Ezek szerint örülsz, hogy itt látsz? – kérdezte boldogan, amikor apja lazított a szorításán.

– Amikor szóltál, hogy eljössz, odavoltunk a boldogságtól! – mondta Brian csendesen. – Köszönöm! Őszintén.

Annát meghatotta a szavain átsütő érzés, és szégyenkezve vette tudomásul, mennyire fontos volt ez az apjának. Egyáltalán hogy merülhetett fel benne, hogy cserbenhagyja a szüleit?

– Drágám, hát itt vagy! – kiáltotta az anyja, és rá nem jellemző melegséggel megölelte Annát.

– Na és hogy tetszik a Villa Sole? – kérdezte a lánya. – Megfelel az elvárásaidnak?

– Ó, igen! Látnod kell a ma esti menüt! – Sue Kennedy szeme izgatottan csillogott. – Szarvasgomba!

Anna nevetett. Jó volt a szüleit ilyen gondtalannak látni, enyhén kipirult arcuk ragyogott a büszkeségtől. Anna annyira belesüppedt a Sophie iránti érzéseibe, hogy könnyen megfeledkezett arról, milyen óriási esemény lehet számukra látni, amikor egyik lányuk kimondja a boldogító igent, ráadásul ilyen pompás környezetben.

– Ó, anya, ő a barátom, Matt – mutatta be a férfit Anna.

– Örülök, hogy megismerhetem! – mondta Matthew, aztán kivette a táskáikat a kocsiból. – Hová tehetem ezeket?

– Maguk a két szobában vannak a ház legtetején. – Sue mindkettejüket bevezette a hallba, és megmutatta Mattnek a lépcsőt. – Csodálatos a kilátás reggel, egészen Sienáig el lehet látni. – Jelentőségteljes pillantást vetett Annára. – És ha nincs szükségetek két szobára, szerintem az udvarra néző a jobb.

Anna Mattre pillantott – tényleg elpirult volna?

– Akkor felviszem ezeket – motyogta a férfi, aztán feldobta a táskákat a vállára, és eltűnt a lépcsőn.

– Én a kilátásos szobát akarom! – kiáltott utána Anna.

– Igenis, főnök… – jött az elcsigázott válasz, és Sue elmosolyodott.

– Jóképű fiú – jegyezte meg.

– Fiú? Rögtön harmincöt éves lesz!

– Gyakorlatilag egy aggastyán – mondta az apja. Anna egyik szülőjéről a másikra pillantott.

– Attól, hogy egy esküvőn vagyunk, még nem kell, hogy ötleteitek támadjanak! – közölte határozottan. – Csak egy barát, oké?

– Ahogy parancsolod, drágám! – mondta az anyja, majd a férjéhez fordult, és rákacsintott.

A nap kezdett eltűnni a megperzselődött domboldal mögött, és Anna a rétet beborító vadvirágszőnyeget nézte, amely, mint egy parfüm, illatossá tette a levegőt. Az anyjának igaza volt. Pompás kilátás nyílt innen föntről. A sötét levendulafényben a chianti dombok és szőlők összehajoltak és egymásba olvadtak, és Anna egészen halványan tényleg ki tudta venni Siena nagyszerű, régi városának sötét körvonalát. Sok éjszakát töltött a Villa Sóiéban, de soha nem járt a ház tetőterében, amelyet általában dadáknak és gyerekeknek tartottak fenn – Sophie-t és a szüleiket az elegáns lakosztályokban szállásolták el az alsóbb emeleteken.

Hallotta, hogy a szomszéd szobában Matt a zuhany csobogását túlkiabálva teljes hangerővel énekel. Csak nem a „Karma Chameleon”? Kuncogott. Matthew Donovan tényleg tele van meglepetésekkel! Belépett a saját fürdőszobájába, kinyitotta karmos lábú kádja aranycsapjait, és a vízbe löttyintett egy kevés lime-illatú olajat. Ledobta magáról az utazóruháját, és amikor a kád megtelt, boldogan belemerült, míg a hab az orrát nem csiklandozta. Lehunyta a szemét, és hagyta, hogy az elmúlt hét eseményei átlebegjenek az agyán. Hol lehet Helen Pierce ma este? – tűnődött. Matthew felhívta Larryt a repülőtérről, és megtudta, hogy Helen hivatalosan lemondott aznap reggel. És mi lesz Peter Reesszel és az úgynevezett barátaival, akik közül mindegyik megbélyegződött és beszennyeződött az ügy kapcsán? Fog-e bármelyikük is fizetni azért, amit tettek? A The Chronicle nyomást gyakorolt a rendőrségre, hogy indítsanak nyomozást Amy halála ügyében, de Anna tudta, nem lehet biztosra venni, hogy végül igazságot szolgáltatnak. És tényleg létezik-e igazság, amikor pénzed van, és egy csapat csavaros észjárású ügyvéd áll a rendelkezésedre? Ferde mosollyal gondolt a vitára, amelyet Matt-tel folytatott aznap, amikor belépett a Donovan Piercehez, és teljes mellszélességgel védte a jogrendet és a gazdag ember jogát, hogy úgy használja a törvényt, ahogyan neki tetszik. Egyáltalán nem volt meggyőződve, hogy most ugyanúgy érez, miután látta, hogyan rejtőzik el a Swann-féle társaság a milliói mögé. Akkor ő most hányadán is áll? Tudta, hogy változatlanul hisz a jogban – az ember nem mondhat le róla csak azért, mert folyton a rosszfiúk győznek, különben ki védené meg az olyan embereket, mint Amy Hart? Kell legyen egy másik út is. Egy tisztességes, becsületes út. Csak meg kell találnia, gondolta Anna.

Betekerte magát egy bolyhos, fehér törülközőbe, kicsomagolta a táskáját, és kirakta a kevéske holmit az ágyra. Mindamellett, ami történt, nem volt ideje, hogy elmenjen, és vegyen magának valamit a húga esküvőjére. Felkapta azt a türkiz selyemtunikás ruhát, amelyet Keralában viselt, és eszébe jutott, hogyan mosolygott rá Sam azon az éjszakán a hajón.

Csomót érzett a gyomrában, amikor Samre és Jessicára és arra a rémes jelenetre gondolt, ott a kocsifelhajtón a Copley’s bejáratánál. Mély lélegzetet vett, aztán kifújta a levegőt. Ez már elmúlt, tovább kell lépnie. Különben is, izgató a ruhában, hát akkor miért ne?

Épp a haját tűzte fel a feje búbjára, hadd lássák hosszú nyakát, amikor kopogtak az ajtón.

– Szabad! – motyogta a szájában tartott csatokon keresztül.

Matthew jelent meg a küszöbön, lazának tűnt a krémszínű nadrágban és nyitott nyakú világoskék ingben.

– Na nézd csak, George Clooney! – jegyezte meg Anna elismerően.

Eddig még mindig csak öltönyben látta, és a sportos viselet jól állt neki.

– Tudom, hogy szereted a mozivászonbálvány típust – tréfált Matt.

– Hé, te kis szemtelen! – szidta meg a lány.

– Te sem nézel ki túl rosszul! – bókolt Matt, amikor Anna végzett a hajával, és megfordult.

– Akkor miért érzem olyan idegesnek magamat?

– Nincs olyan dolog, amit egy pohár chianti meg ne oldana – bátorította Matt, és felajánlotta a karját. – Fogadnék, hogy a Villa Sóiénak saját szőlője van.

– Valóban – mosolygott Anna.

Élvezte, hogy Matt hozzáér a csípőjéhez, élvezte, hogy valaki védelmezi. Lementek a lépcsőn, és beléptek a központi előcsarnokba, ahol Sophie és Andy fogadta a vendégeket.

Azt a mindenit, csodásan néz ki! – gondolta Anna. Sophie ruhája földig ért és Bellini pezsgő színe volt, olyan lágy őszibarack-árnyalat, hogy a lány napbarnított bőre szinte izzott tőle.

– Hihetetlenül szép, ugye? – kérdezte Anna, és hangjában nyoma sem volt az irigységnek vagy keserűségnek.

Ezek az érzések valahogy irrelevánsnak tűntek, amióta megérkezett a Villa Sóiéba.

– A szépség a szemlélő szemében van, és onnan, ahol én állok, ő csak gyenge második.

– Ne légy kedves hozzám, csak azért, mert sajnálsz! – ugratta a lány.

– Gyönyörű vagy és okos – válaszolta Matt csendesen.

– Mondd ezt Andynek! – jegyezte meg Anna minden neheztelés nélkül.

Matt tétovázott.

– Az igazság az, hogy bizonyos férfiak képtelenek egy olyan nőt kezelni, mint te, Anna.

Anna tréfásan összehúzott szemöldökkel fordult hozzá.

– Legyél kedves hozzám! – mondta ellágyult arckifejezéssel.

– Tudod, valamelyik este beszélgettem apámmal – folytatta Matt. – Elmondta, miért hagyta el anyámat. Ha volt valaha nagyon előkelő és okos hölgy, az ő volt. Apám nem azért választotta a másik nőt, akiért otthagyta, mert őt jobban szerette. Csak azt az érzést szerette jobban, amelyiket a másik nő keltett benne önmagáról.

– Az volna ennek a tanmesének a célja, hogy én jobban érezzem magam a vőlegény visszautasításával kapcsolatban?

Mert működik!

Matt megérintette a karját.

– Azt próbálom mondani, hogy ha a vőlegény nem látta, hogy a főnyeremény a kezében van, akkor meg sem érdemelte, hogy megnyerje. De most menj, beszélj a húgoddal! Mondd azt, hogy boldog vagy miatta, még ha ez nem is igaz.

Biztatón megszorította Anna kezét, és gyengéden előbbre tolta a lányt.

– Nagytesó! – kiáltott fel Sophie drámaian, és Anna felé nyújtotta a karját.

– Gyönyörű esküvő lesz, Soph! – mondta Anna, és arcon csókolta a húgát.

Sophie Andyre pillantott.

– Akkor áldást adsz ránk? – kérdezte aggodalmasan.

Anna bólintott. Az elmúlt év során valami gonosz mesebeli királynőfélét kreált a húgából, de most, ahogy itt állt, és Sophie olyan volt, mint egy önbizalom-hiányos hatéves, aki kétségbeesetten vágyik a nagyobb testvér elismerésére, minden rossz gondolata elszállt.

– Boldog vagyok miattad, Soph! – mondta Anna. – Őszintén az vagyok!

Nem volt biztos benne, hogy képes lesz-e valaha teljesen túltenni magát azon, ahogyan ez az árulás történt – túl sok könny hullott, túl sok minden megesett a húga és közte –, de most látta, milyen sokat jelent a megbocsátása Sophie-nak, úgyhogy elhatározta, felülemelkedik a sérelmén, hadd legyen a kishúgának tökéletes a napja. Mialatt felnőttek, rendkívül szoros barátság fűzte össze őket, megosztották a titkaikat, szinte titkos nyelvet beszéltek. És talán idővel visszakapják ezt, talán a sebek teljesen begyógyulnak, ki tudja? De Anna boldogan vág jó képet a mai naphoz – a húga kedvéért.

– Andy szeret – mondta. – És csak ez számít! És ti messze jobban összeillő pár lesztek, mint én és ő valaha lettünk volna.

Sophie bólintott, szeme csillogott.

– Köszönöm! – formálta a szót az ajkával.

Anna megszorította a karját.

– Légy boldog, oké?

Sophie elővett egy zsebkendőt a dekoltázsából, és megtörölte a szemét.

– Különben igaz, hogy Sam Charlest el akartad hozni az esküvőre?

– Honnan tudod?

Sophie a szemét forgatta.

– Természetesen mama mondta. Na és hol van?

– Ó, éppen filmezik – ködösített Anna. – Különben is, csak barátok vagyunk.

– Gondoltam! – jegyezte meg Sophie árnyalatnyi rosszindulattal. – Különösen most, hogy kibékült Jessicával.

Anna meglepődött, hogy már képes Samre és Jessicára kívülállóként gondolni, mintha egy csillogó szappanopera hősei volnának, és most, hogy kikerültek az életéből, látta, hogy valóban azok is.

– Viszont hoztál egy nagyon jóképű pasit magaddal! – folytatta Sophie. – Majdnem Sam Charles-szintű jóképű, ha az ember szereti azt a Mr. Darcy-féle, töprengő típust.

– Matt? Ő is csak egy barát – mondta Anna őszintén.

– Egek, nagyon elfoglalt voltál mostanában! – Sophie belekarolt, és félrehúzta a nővérét. – Annyira örülök, hogy a hátunk mögött hagyhatjuk ezt az egészet – mondta –, mert azt szeretném, ha te volnál az első, aki megtudja a nagy újságot!

Anna a szájához kapta a kezét.

– Terhes vagy? – állt el a lélegzete.

– Istenem, dehogy! – mondta Sophie undorral. – Annál sokkal jobb! Beszéltem ma reggel az ügynökömmel, és a Dorseti konyha zöld utat kapott egy kísérleti műsorra az Államokban – hát nem briliáns? Persze nem akarják a Dorseti konyha címet használni; talán Sophie kóstolója vagy valami ilyesmi lesz, mert igazán ideje, hogy kiterjesszem a műsoraimat Államok-szerte, nem gondolod? Az ügynököm azt mondja, én lehetek az új Martha Stewart.

– Akkor az Államokba költöztök?

Sophie bólintott, kislányos izgalma visszatért.

– New York. Hát nem mesés?

Belekortyolt a pezsgőjébe, és ujjával a tömegre mutatott. Meglátta Matthew-t, aki élénken beszélgetett az apjával.

– Szerintem járnod kéne vele! – mondta enyhén összeakadó nyelvvel, mint aki már túl van az ötödik koktélján.

– Matthew-ra gondolsz? – mosolygott Anna.

– Döglesztő! Ha nem volnék egy éppen-férjhez-mennikészülő nő, talán én is rárepülnék.

Anna érezte, hogy hirtelen megmerevedik a háta.

– Mondtam neked, hogy csak barát!

– Tetszik neked! – dorombolta Sophie színpadiasan, mintha whiskyszószt nyalogatna egy kanálról.

Matt továbblépett Brian Kennedytől, és most egy alacsony kőfalon ült egy ciprus alatt. Anna kénytelen volt elismerni, hogy a húgának igaza van: Matt tényleg nagyon jóképű. Rohadt jóképű, hogy pontos legyen. Talán nem olyan szép, mint Sam, kicsit markánsabb, kevésbé tökéletes. De talán éppen ez a jó; a tökéletesség nemigen vált be nála, ugyebár? Valahol mélyen megrebbent benne valami, amit elhessentett, mint az alkohol következményét. Tekintetük most összekapcsolódott a tömegen keresztül, és ahogy Matt rámosolygott, Anna tudta, hogy túl késő elfordulnia. De nem is akart elfordulni.

Felkapott egy pohár pezsgőt, és hosszan beleivott, hogy erőt merítsen belőle, aztán keresztültört az embertengeren Matt felé.

– Mi olyan mulatságos? – kérdezte a férfit, ahogy leült mellé a falra.

– Ó, semmi! Csak figyeltem két testvér örömteli kibékülését. Hogy ment?

– Sophie Sophie marad. Sohasem fog megváltozni.

Csendben ültek egy ideig, figyelték a kékeszöld hullámfodrokat az úszómedencén. Anna élvezte, hogy csak ülnek, együtt vannak. Léteznek emberek, akik már azzal is boldoggá és kiegyensúlyozottá tudnak tenni, ha a társaságukban lehetsz. Matt mellett nem kellett színlelnie, nem kellett próbálkoznia, hogy jó benyomást tegyen rá. Azt érezte, úgy tetszik neki, ahogy van.

– Na és mit mondtál az embereknek rólunk? – kérdezte a férfi egy idő után.

Anna rápillantott.

– Hogy barátok vagyunk. Miért?

– Mert mindenki egyfolytában azt kérdezi, hogy mi mikor mondjuk ki a boldogító igent.

– Ó, sajnálom! – Anna összerezzent. – Gondolom, ez azért van, mert egy esküvőn vagyunk. Mindenki házasságközvetítőt akar játszani.

– Ne aggódj, mindenkinek azt mondom, aki megkérdezi, hogy nem járunk együtt. Csak szex van köztünk. Úgy tűnik, ez elhallgattatja őket.

– Ezt nem mondod komolyan! – Annának elállt a lélegzete, bár a gondolatot titokban izgatónak találta.

– Azt mondtam Andrew mamájának, jól tette, hogy felrakott bennünket a manzárdba, mert te hatalmas zajt csapsz, ha felizgulsz.

– Könyörgöm, mondd, hogy csak viccelsz… – Oké, viccelek!

Mind a ketten nevettek, amikor Anna érezte, hogy megérintik a vállát.

– Hé, srácok, kerestelek benneteket!

Anna összeszedte magát.

– Andy, hogy vagy? Azt hittem, netán bennragadsz az irodában.

– Sikerült éppen időben elmenekülnöm – mosolygott Andy. – Bár Sophie nem volt túl boldog, hogy csak tegnap érkeztem meg Olaszországba.

– Amikor hív a kötelesség…

– Csak szerettem volna köszönetet mondani a sztoriért. Beszéltem Charlesszal, a főszerkesztőmmel, mielőtt idejöttünk, és úgy van, hogy a helyettese hamarosan átmegy a vasárnapi laphoz. Azt mondja, enyém az állás, ha akarom.

– Ez fantasztikus hír, Andy! – lelkesedett Anna. – Megérdemled!

– Tudom! Ezért dolgoztam hülyére magam közel tizenöt évig.

Egy dzsessz-zenekar kezdett játszani, és Andy felkapta a fejét.

– Úgy hangzik, mint a nekem szánt végszó. Jobb, ha visszamegyek a menyasszonyomhoz! – Annára nézett, miközben elfordult. – És még egyszer köszönöm! Komolyan!

Anna csendben ült, miközben Andy átbaktatott az udvaron.

Matthew megérintette a vállát.

– Ne hagyd, hogy felkavarjon! – mondta.

– Hogy érted ezt?

– Andy. Te túl jó vagy neki. Mindig is az voltál.

– Ó, tudom én ezt! – mosolygott a nő. – Különben nem erre gondoltam. Arra gondoltam, amit mondott, a munkáról a lapnál.

– Mi van vele?

– Sophie épp az előbb árulta el nekem, hogy felajánlottak neki egy állást New Yorkban.

– Ah. Akkor nem fogadja el?

– Dehogynem! – nevetett Anna. – Sophie mindig azt csinálja, amit ő akar; mostanra Andy már rájöhetett volna erre.

Matthew a homlokát ráncolta.

– Akkor hogy értsem azt a kis beszédet, amelyet Andy most adott elő nekünk?

Anna a fejét rázta.

– Ő még nem tudja.

Matt elnevette magát.

– Kíváncsi vagyok, hogy Sophie az esküvőjük előtt mondjae meg neki, hogy az Atlanti-óceán túloldalára tervezi a férje életét.

– Valószínűleg nem.

Mosolyogva pillantottak egymásra, mint az összeesküvők. Az udvar most kezdett megtelni táncoló párokkal, körülöttük boldog sokaság nevetgélt és koccintott a poharával a balzsamos, mandulaillatú levegőben. Anna érezte, hogy Matt meleg lába hozzásimul az övéhez, az érintéstől bizseregni kezdett a bőre, és hirtelen, jobban, mint bármi mást, szerette volna megcsókolni a férfit.

– Táncolunk? – kérdezte Matt, másodpercekkel azelőtt, hogy Anna feltette volna ugyanezt a kérdést.

Idegesen nézett a lányra, mintha attól tartana, hogy átlépte a határt, és azt várná, milyen lesz Anna reakciója.

– Azt hittem, már soha nem kérdezed meg!

Matt magához húzta, tenyér tapadt tenyérhez, csípők mozogtak együtt, a férfi karja Anna derekára fonódott. Anna tudta, hogy Matt barátként jött ide, talán azért, mert megsajnálta őt, talán azért, mert nem volt jobb dolga, és mégis, amikor a férfi hozzászorította a testét, amikor arca súrolta az övét, Anna nem szeretett volna sehol máshol lenni.

– Mi a véleményed a szakmai etikáról? – suttogta Matt fülébe.

– Ez Helenre vonatkozik?

Anna megrázta a fejét.

– Gondolni sem akarok rá! – mondta lágyan.

– Akkor milyen etikáról van szó?

Anna hallgatott egy pillanatig, érezte, hogy kiszárad a torka, és gyorsabban ver a pulzusa. Mondd csak ki, biztatta magát.

– Úgy értem, mint a főnököm. Mit tennél, ha megcsókolnálak?

Matt mosolygott, és maga felé húzta Annát.

– Próbáljuk ki, jó? – mondta, és ajka lágyan végigsimított a lányén, gyengéden és puhán.

Elhúzódott, aztán újra megcsókolta őt, már erősebben. Anna visszacsókolta, és amikor a szájuk összeolvadt, a testük egymásba fonódott, úgy érezte, hogy minden idegvégződése reszket a vágytól és a valakihez tartozás boldogságától. Végül elhallgatott a zene, és ő kinyitotta a szemét. Keze remegett Matt nagy tenyerében.

– Ne menjünk valami nyugalmasabb helyre? – kérdezte a férfi, amikor vonakodva szétváltak.

Anna bólintott, és kéz a kézben kisétáltak az udvarról, egy ösvényt követve a kert mélye felé.

– Azt hiszem, ezt körülbelül az első nap óta szerettem volna megtenni, azóta, hogy megláttalak – mondta Matt.

– Az ebéd napja óta?

A férfi a fejét rázta, és mosolygott.

– Az ebédnél legszívesebben megöltelek volna.

– Én sem voltam elájulva tőled! – mosolygott Anna.

– Remélem, megváltoztattad a véleményedet!

– Talán. Lehet.

Elsétáltak a partitól, amíg találtak egy eldugott kőpadot egy alkóvban.

– Akkor miért nem tetted meg? – kérdezte Anna. – Úgy értem, miért nem csókoltál meg?

Matt nevetett.

– Hol kezdjük? Az exnejem ismét a képben, a te hollywoodi románcod, a tény, hogy amikor beléptem a Donovan Piercehez, a leghalványabb gőzöm sem volt róla, hogy az előző Mr.

Donovan a cégnél micsoda kéjenc volt.

Anna vágott egy grimaszt.

– Jó érvelés. De mit fogunk most csinálni? Úgy értem, akkor is a főnököm vagy. Be fogsz hívni, hogy az öledbe üljek?

Matthew vigyorgott.

– Nem is hangzik olyan rosszul!

– Mégis csak az apád fia vagy! – olvasta rá Anna játékosan.

A férfi vonásai ellágyultak. Kinyújtotta a kezét, és megérintette Anna arcát.

– Készen állsz rá? Hogy együtt dolgozzunk? Hogy együtt legyünk?

Anna Matt nyaka köré fonta a karját, és közel húzta a férfit magához. Életében nem állt még ennyire készen semmire.

Soha.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Hatalmas köszönetet szeretnék mondani a Headline egész csapatának kitűnő munkájukért: Sherise Hobbsnak (csodálatos szerkesztő, akinek remek az ízlése a kekszek terén), Lucy Foleynak, Jane Morpethnek, Jo Liddiardnek, Vicky Cowellnek, Emily Furnissnek, Aslan Byrne-nek és az ő fantasztikus értékesítési csapatának, azonkívül Patricknek és Yerinek a dizájnrész-legnél, valamint az olvasószerkesztőnek és a korrektoroknak.

Hálámat küldöm a briliáns Eugenie Furnissnek és Cathryn Summerhayesnek – öröm veletek dolgozni! És Dorian Karchmarnek és Matt Hudsonnek New Yorkban, akik képesek elhitetni velem, hogy a vállamra tudom venni a világot! Köszönet illeti a kedves Claudia Webbet is.

És mindenki mást, aki segített a Sztárok ügyvédje kutatómunkájában – őszintén köszönöm az információkat, amelyeket magammal vihettem. A magánéletre, titoktartásra vonatkozó törvények bonyolult világa el van rejtve a kívülállók elől, ezért különösen hálás vagyok azoknak, akik megengedték, hogy bepillantsak a függöny mögé. Ez a könyv nem születhetett volna meg nélkületek!

Nehéz volt ez az év, így szívből jövő hálával tartozom azoknak, akik könnyebbé tették: a Kingston Hospitál és az RMH munkatársainak, köztük Alan Thompsonnak, Mr. Khannak és Hannah Pettynek – hálás köszönet a hihetetlen munkáért, amit végeznek. Köszönetet mondok barátaimnak is, különösen Kaynek az írói villáért és a dombok közt tett sétákért. És nagy, nagy szeretetemet küldöm csodálatos családomnak, elsősorban édesanyámnak, és Johnnak, az én kősziklámnak, az én hősömnek, a legjobb férjnek, akit egy lány csak álmodhat magának!

Brit televíziós személyiség, aki a 70-es és 80-as években sugárzott utazási műsoráról lett ismert. (A szerk.)

Table of Contents

TASMINA PERRY

Sztárok ügyvédje

PROLÓGUS

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

6o

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS