Fordította

Sillár Emőke

ULPIUSHÁZ KÖNYVKIADÓ,

BUDAPEST, 2010

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Tasmina Perry: Guilty Pleasures

A szerzőtől az Ulpius-ház Könyvkiadónál megjelent:

Apuci lányai

Örökösnők

Eredendő bűn

Copyright © Tasmina Perry 2009

Hungarian translation © Sillár Emőke, 2010

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2010

ISBN 978 963 254 339 0

Köszönetnyilvánítások

Soha nem szűnő hálám a Harper Collins csodálatos csapatának, elsősorban szerkesztőmnek és barátomnak, Wayne Brookesnak, Amanda Ridoutnak és a marketing-, a kereskedelmi és a reklámcsoport tagjainak fáradságot nem kímélő munkájukért és támogatásukért. Hasonlóképpen a nagyszerű Sheila Crowley-nak, Linda Shaughnessynek, Theresa Nichollsnak, Christine Glovernek és mindenkinek az AP Wattnál.

Wendy Hinton terelt a szenzációs fotós, Elise Dumonte-t útjába. Köszönet illeti Susie Autyt, Elizabeth Steele-t, Ian Johnstone-t, Marie-t, Lizt és Samet is minden segítségetekért és tanácsotokért.

Hálás vagyok a barátaimnak, akik megértik, ha egy határidő fenyegetésével a fejem fölött minden bejelentés nélkül eltűnök három hónapra – tudom, hogy ez alkalommal komiszabbul voltam elérhetetlen. Hálás a családomnak az összes tőlük kapott támogatásért és megértésért, mindenekelőtt a mamámnak mindazért, amit véghezvisz, és aki lehetővé tette, hogy ötvenezer szót papírra vessek a Whale Beachen. Férjem, John a legjobb író és szerkesztő a háztartásunkban. Köszönet, John, a segítség sok-sok órájáért, a végtelen türelemért, a bölcsességért és a mesés retikülökért – nélküled semmit sem érnék.

Megannyi barát és korábbi kolléga osztotta meg velem történeteit a divat és a magazinok káprázatos világából. Mivel nem tudnám elviselni, ha miattam bárkinek visszavonnák a kedvezményes vásárlásra jogosító kártyáját, ezek a beszélgetések örökre köztünk maradnak. De ti tudjátok, ki kicsoda, és én hihetetlenül lekötelezve érzem magam a rengeteg színért és fantasztikus részletért, amelyet tőletek kaptam.

Finnek szeretettel

Amikor szembeszállsz egy zabolátlan vággyal, biztos,

hogy érlelődő tragédia fenyeget.

QUENTIN CRISP

PROLÓGUS

Valamikor az 1980-as években

Dél-Franciaország lakói túl sikkesek ahhoz, hogy beszálljanak a társasági versengésbe, ám a Côte d'Azurt pettyező villákban a kivagyiság mégiscsak magas fokra hágott. Saul Milford, egy nem csekély magabiztossággal megáldott férfi, szerette azt hinni, hogy övé a legnagyszerűbb villa az egész környéken. A Les Fleurs, egy régi udvarház Provence dombjai közt, ha nem is a legnagyobb, de saroktornyaival és világoskék zsalugátereivel kétségkívül a legcsinosabb hajlék volt. Azon a nyáron Margit hercegnő, Mick Jagger és a londoni beau monde, a jobb körök legkülönbözőbb tagjai sütkéreztek már a vese alakú úszómedence körül. Úgy tűnt, hogy mindnyájan jól érezték magukat, és könnyen ki lehetett találni, miért. A parkot mesés bronzszobrok díszítették, amelyeket a házigazda drága barátja, Christopher Chase, Anglia egyik legkitűnőbb művésze készített. Olajligetek és pipacsmezők borították a domboldalt, és a napsütésben a Földközi-tenger zafírként csillogott a távolban. Ezen az estén, ahogy az alkony mézszínű izzással a parkra hullott, a ház még a szokottnál is elbűvölőbbnek tűnt. Remek volt az időzítés: éppen egy újabb partira készülődtek. Fehér öltönyös személyzet sürgölődött a medence körül, párnákat ráztak fel, és pezsgősüvegeket állítottak ezüst jégvödrökbe. A fűszerek konyhából kígyózó szaga összekeveredett a levendula átható illatával, és a levegő szinte vibrált a mesés estét megelőző várakozástól.

Saul mosolygott a bajsza alatt, miközben a gyümölcsösében nőtt citromból frissen facsart limonádét szürcsölte, és némán gratulált magának: élete egyik legjobb döntését hozta, amikor megvette a villát az elmúlt nyáron. Nem vitás, megengedhette. Cége, a luxuscikkekkel kereskedő Milford-ház virágzott. Pazar bőrtermékeik éveken át a felsőbb osztályok kiváltságának számítottak, akik rendelésre készíttettek bőröndöket egzotikus nyaralásaikra. De a Nyolcvanas Évek a milliomosok egy újabb, demokratikusabb hullámának felemelkedését nézhették végig, akiknek vagyona az értéktőzsdén szerzett hatalmas összegekből származott. A City fürdött a pénzben, és gazdaggá tette Sault.

Nagyon gazdaggá. És mi értelme volna, hogy az ember a sírba vigye a pénzt?

Saul lenézett a teraszról oda, ahol a két unokahúga, Emma Bailey és Cassandra Grand játszott. Ebből a távolságból épphogy kivehette a két unokatestvér közt folyó csevegést.

Mulatságosnak vélte, mennyire kialakult a személyiségük már ebben a fiatal korban. Bár a lányok sok tekintetben hasonlítottak, a köztük lévő különbségek éppoly szembeszökők voltak. Igazság szerint annyira szembeszökők, hogy Saul biztosra vette, meg tudná jósolni, hogyan alakul az életük, vágyaik és ambícióik milyen irányba ragadják majd őket.

Emma lábával az úszómedencében kalimpált, és betett egy könyvjelzőt a Jane Eyre kezében tartott példányába. Nem egész hétévesen magas volt a korához képest, és okos, szürke szemében majdnem mindig kérdések csillogtak, néha ki sem kellett nyitnia a száját.

– Szeretnél sakkozni? – kérdezte most az unokatestvérét.

– Nem – válaszolta Cassandra drámai szemforgatás kíséretében.

– Na és mit szólnál a bújócskához? – erősködött Emma.

– Nem – csattant fel az unokanővére türelmetlenül.

– Miért?

– Az csecsemőknek való – fitymálta a javaslatot Cassandra, miközben vörös lakkot kent vaskos, szögletes körmeire.

A tizenkét éves kislány hónapok óta izgalomban élt a nyaralás miatt. Imádta Saul rocksztárokról és hercegnőkről szóló meséit hallgatni, és tökéletesnek akart látszani, ha netán összetalálkozna valamelyikkel aznap este.

– Miért nem mész, és kérdezed meg Tomot? – tette hozzá hidegen, és a hároméves öccsére mutatott, aki nagy odaadással turkált egy virágágyásban, földet szórva a hajába.

– Tom még túl kicsi ahhoz, hogy játsszon – tromfolta le Emma, aki nem hagyta, hogy lerázzák.

Cassandra az unokatestvérére nézett, szeme hunyorgott a napsütésben.

– Nem látod, hogy dolgom van?

– Gyere, Cass! – tartott ki Emma. – Rengeteg hely van, amelyet felfedezhetnénk.

Elmehetnénk pillangókat keresni. Fogadok, hogy több millió van ebben a kertben. Van egy könyvem bent a villában, megtudhatod belőle, hogyan lehet azonosítani őket.

– Akkora stréber vagy – cicegett Cassandra, és közben lesimította hosszú, sötét haját. – Nyaralunk. Nem tudsz csak úgy heverészni a medencénél, mint egy normális ember?

Figyelj, kifestem a körmöd, ha adsz ötven pennyt.

– Nincs ötven pennym.

– Hát akkor menj, és keress valami más elfoglaltságot – pattogott Cassandra –, egymagad.

– Megyek is – közölte Emma.

Fölötte a teraszon Saul Milford elmosolyodott, aztán visszasétált a házba, hogy felkészüljön a partira.

Nem tudott elaludni. Hogyan is képzelhették ezt, amikor szólt a zene, és az úszómedencén villódzó türkiz fény beszivárgott a zsalugáter résein keresztül?

Kilopakodott az ágyból, és kiment, hogy a terasz biztonságából figyelje a partit. Az egész jelenet káprázatosnak tűnt az ezernyi mécses fényében, hihetetlenül csodálatos emberek százai nevetgéltek, ittak és táncoltak a holdfény ernyője alatt.

Percek óta azon volt, hogy lemegy, és megkeresi a szüleit, amikor Saul, aki éppen szünetet tartott a rendezkedésben, elkapta.

– Mit csinálsz itt? Azt hittem, már órákkal ezelőtt lefeküdtél – korholta, és leült mellé a teraszra.

– Hogyan alhatnék, amikor ennyi minden történik? Olyan gyönyörű ez az egész – magyarázkodott.

– Lesz még időd, hogy mindezt élvezd, amikor idősebb leszel – mosolygott a nagybátyja, és átfogta a karjával. – Egy nap mindez a tiéd lesz.

– Igazán, Saul bácsi?

– Igazán – nevetett a férfi, és kiitta a pezsgője maradékát, majd felállt. – Most pedig gyere, irány az ágy! Tudod, nem védhetlek meg, ha apád rájön, hogy még mindig fent vagy.

Milyen csodálatos nyaralás is volt! És mivel ez volt az utolsó estéje, semmi kedvet sem érzett, hogy visszamenjen az ágyba. Várt, amíg Saul újra elvegyül a partiban, aztán elkószált a háztól, egyre mélyebbre hatolt a parkba, szerette volna annyira megnyújtani az éjszakát, amennyire csak lehet.

Mennél messzebb sétált, eltávolodva a medence körül szikrázó gyertyáktól és a villából kiömlő vajszínű fénytől, annál sötétebb lett, csupán csillagpor pettyezte az ég kátrányos takaróját a feje fölött. A tücskök ciripelését felváltotta a békák magas hangú reszelése, és a levegő kezdte elveszíteni virágillatát. De ő csak ment, a nedves fű csiklandozta meztelen lábát, vonzotta egy halvány fény a távolban. Ahogy közelebb ért a világossághoz, látta, hogy egy kis faházból jön, amelyet a hét folyamán már felfedezett az unokatestvérével.

Akkor eltűnődött, hogy mi lehet odabent, de a ház minden oldalról le volt zárva. Nem ijedt meg egykönnyen, de a léptei most lelassultak egy pillanatra, miközben azon törte a fejét, ne forduljon-e vissza a Les Fleurs-höz, amely már olyan messze elmaradt a háta mögött, hogy csupán egy fekete foltnak látszott a távolban. Hirtelen egy alak elmosódott körvonalát pillantotta meg a melléképület poros üvegén keresztül. Kíváncsian közelebb lopakodott, és valósággal megdermedt, amikor halk nyögést hallott odabentről. Most közvetlenül a kunyhó piszkos ablaka alatt állt. Lélegzetét visszafojtva lassan felemelte a fejét, és bekukkantott. Az üveg annyira piszkos volt, hogy úgy érezte, füst homályosítja el a látását. Először ki sem tudta venni, mit vagy kit lát ott bent. De amikor közelebb nyomta az arcát, levegő után kellett kapnia – először a meglepetéstől és hitetlenségtől, aztán a rémülettől, ahogy rájött, mi zajlik a szeme előtt. Hátratántorodott, elesett, és felhorzsolta a karját egy sziklán. Felnézett az ablakra, aztán vissza a villára. Tudta, hogy el kellene mennie onnan – vissza kellene rohannia az ágyába, amilyen gyorsan csak tud –, de mintha egy erő vonzotta volna, amelyet képtelen volt legyőzni, újra benézett, reménytelenül remélve, hogy amit látott, csupán a képzelete játéka volt. De nem: a szörnyű jelenet nem változott. Fejét rázta, hogy kitörölje az agyából, könnyek csorogtak le az arcán, aztán megfordult, és visszaszaladt a villához, nem is sejtve, hogy amit most látott, örökre meg fogja változtatni az életét.

1

Huszonhárom évvel később

Emma Bailey egy tintafekete Mercedes anyósülésében ült, és hátrafordulva figyelte, ahogy a föderális stílusban épült fehér kastély eltűnik a szeme elől, pontot téve ezzel élete egyik legstresszesebb napjára. Felfújta az arcát, és magában mosolygott a jól végzett munka örömétől. Az elmúlt huszonnégy órát az iparmágnás PJ Frost elbűvölésével és puhításával töltötte: arról próbálta meggyőzni, hogy cége, a Price Donahue láthatja el a legmegfelelőbb tanácsokkal egy milliárddolláros vállalategyesítési és beszerzési stratégiával kapcsolatban. Emmának szédült a feje. Nem csupán a ránehezedő nyomástól, hanem az előző esti vacsorától is: egy hétfogásos menütől, amelyhez korlátlanul folyt a különleges évjáratú pezsgő, és ő nem volt olyan helyzetben, hogy visszautasíthassa. Frost a régi iskolát képviselte, ahol az üzleteket étel, ital és lehetőleg valamilyen gyilkos sport mellett kötötték; Emmát, nagy örömére, ez utóbbitól megkímélte.

– Megcsináltuk! – nevetett Emma, belesüppedve a bőrülésbe, és közben figyelte, ahogy a fagyos fehér táj tovasuhan.

– Te csináltad meg – mondta a kollégája, Mark Eisner, az egyik partner a cégnél, és feljebb csavarta az ülések fűtését. – Te voltál az, aki meghívást szerzett ide. Te voltál az, aki megnyerted a pasast az üzleti tervvel. A Price Donahue évek óta vadászott a Frost-bizniszre. Felfogod, hogy ez körülbelül húszmillió dollár tiszteletdíjat jelent?

Emma mosolygott. Tudta, hogy remekül teljesített, és örömmel hallotta, hogy a főnöke elismeri ezt, de kénytelen volt bevallani magának, hogy a szerencse is a pártjára állt egy kicsit: véletlen találkozása PJ Frost-tal egy üzleti szemináriumon épp a legjobbkor jött. PJ

Frost hatalmas ipari birodalmába a papírmalmoktól az élelmiszer-előállításig minden beletartozott. A milliárdos magáénak mondhatta New England egyik legnagyszerűbb házát, egy flottányi veterán sportkocsit és két Gulfstream lökhajtásos repülőgépet, ám amikor Emma megismerkedett vele, épp kicsúszott a Forbes-lista 400 leggazdagabb embere közül, és pokoli elszántsággal új életet akart lehelni az üzletébe. Emma tudta, hogy a Price Donahue, Boston egyik legtekintélyesebb menedzsment-tanácsadó cége az, amelynek ezt a munkát el kell végeznie: csakhogy erről meg kellett győzniük Frostot.

Emma és Mark egy nappal ezelőtt tette meg a hosszú autóutat fel Vermontba, és még maga Emma is kénytelen volt bevallani, hogy fantasztikus munkát végeztek, amikor bemutatták az elképzeléseiket. A megállapodást péntek este pecsételték meg.

Szerencsétlenségükre aztán Frost ragaszkodott hozzá, hogy másnap visszajöjjenek a kastélyába egy kedgeree-ből, benedict tojásból és még több pezsgőből álló villásreggelire.

– Úgy érzem, mintha az ereimben merő Dom Perignon pezsgő folyna – nyögte Emma, és feltett egy napszemüveget, hogy enyhítse a fejfájását.

– Ennél rosszabb dolgot is el tudok képzelni – jegyezte meg Mark, aki kénytelen volt józan maradni, mivel ő vezetett.

– Ez egyáltalán nem mulatságos – mondta a lány rekedt nevetéssel. – Az egyetem óta nem voltam másnapos.

– Az hat évvel ezelőtt volt! – ugratta Mark.

– Egyetem, nem doktori képzés – mosolyodott el Emma, és érezte, hogy elpirul. – Nyolc évvel ezelőtt.

– Szó, mi szó, azt különösen élveztem, amikor felmásztál a versenyzongorára, hogy szerenádot adj Frost-nak. Fogalmam sem volt, hogy nemcsak első osztályú elme, de tehetséges énekes is vagy.

– Nem másztam fel! – rémült meg a lány felülve, és lekapta a napszemüvegét.

– De bizony felmásztál – mondta Mark Eisner lassú, lusta mosolyba kunkorítva az ajkát. – A „Begin the Beguine”-t énekelted. Bírom, hogy pont ezt bírod. Ilyenkor kevésbé vagy zaklatott. Kevésbé vagy komoly.

Emma rámeredt, a rémület kifejezése ült az arcán, amíg ködös agya fel nem fogta, hogy a férfi hülyéskedik.

– Aúúú! – kiáltott fel Mark nevetve, amikor Emma, belebokszolt a karjába. – Ezért fegyelmit indíthatod ellened! – Nézte a zúzmarától lepett utat, és mosolygott. – Hé, szóval egy kicsit berúgtál. Ne tekintsd ezt túlzott élvezetnek, tekintsd szükséges rossznak, Em.

Amikor partner leszel, hamar rá fogsz jönni, hogy a sok piálás előfeltétele a munkának.

Emma zaklatottsága egy kicsit lecsillapodott.

– Ez a hétvége biztosan növelte az esélyeimet, nem gondolod? – kérdezte óvatosan.

– Mire?

– A partnerségre, természetesen.

Bár Emma még csak két éve volt Price Donahue-menedzser, érzései azt súgták, számíthat rá, hogy partnerré választják. Igen. Még harmincéves sem volt, de már milliókat hozott a cégnek, és csupán a tekintélye jelentős mennyiségű új üzletet szerzett.

– Engem ne kérdezz, én nem hallottam semmit – mondta Mark játékosan. – Benne vagy a kalapban, de hiszen ezt te is tudod.

– Nem gondolod, hogy azt fogják mondani, túl fiatal vagyok?

– Ha valaki elég jó, elég öreg is – mondta a férfi komolyan. – Egyébként kedden partnermegbeszélés lesz a végső szavazás előtt. Elmondom nekik, milyen nagyszerű

munkát végeztél, amikor horogra akasztottad a vén róka PJ Frostot az éles eszeddel és a pompás hangoddal – nevetett.

Már sötétedett, ahogy a vászontetejű SLK dél felé dübörgött, homályos képpé olvasztva a fákat és mezőket.

– Hé, hová megyünk? – kérdezte Emma, amikor a férfi lekanyarodott az autópályáról.

– Ünnepelni – mosolygott Mark, majd átnyúlt, és megfogta a lány hideg kezét.

Rátért egy sűrű juhar-és bükkerdőn át vezető mellékútra. Emma imádta volna, ha láthatja az ősz csodálatos skarlát-és narancsszíneit, de a fákra csipkés fátylat borító februári dér legalább olyan szép volt. Ahogy befordultak az erdő egy szegleténél, Emma észrevette, hogy az úti céljuk egy faház egy kis tó partján. Mark megállt előtte, kiszállt a kocsiból, átment Emma oldalára, kinyitotta az ajtót, és megfogta a lány kezét, hogy kisegítse. Amikor Emma kilépett, a férfi magához húzta, és megcsókolta az ajkán. Emma mohón válaszolt, teste szorosan Markéhoz simult.

– Mi ez a hely? – kérdezte, amikor végül felbuktak levegőért.

– Nászutasok és gazdag remeték rejtekhelye.

– Mi melyik kategóriába tartozunk? – vigyorgott Emma.

– Egy kicsit mindkettőbe – kacsintott Mark. – De mindjárt meglátod belülről is.

A kunyhó mindent nyújtott, amit egy vadon közepén álló luxusbúvóhelytől elvárhat az ember. Sílécek és gumicsizmák sorakoztak állványon az ajtó mellett, a nappali kasmírtakarókkal borított bőrkanapékkal várta őket. Bársonyfüggönyök az ablakokon… és egy szarvasbika feje nézett le rájuk a kőkandalló fölül. A ház romantikus, kényelmes, egyszerűen tökéletes volt. Emma megfordult, hogy Markra nézzen, és érezte, hogy elpirul: tökéletes a főnökkel folytatott viszonyra, gondolta.

Emma mindig túl óvatosnak, túl okosnak tartotta magát bármi olyan kliséhez, mint egy munkahelyi etyepetye, főleg az ember saját főnökével, de Mark Eisner volt a legjobb képű

partner a Price Donahue-nál, arról már nem is beszélve, hogy a legbriliánsabb. Ám ennél többről van szó, gondolta Emma, ahogy nézte a férfit, aki épp a csomagokat hordta be: Markot neki találták ki. Három hónapja jártak együtt; egy közös barát hálaadás-koktélpartiján jöttek össze, és Emma még mindig azt gondolta, hogy Mark a legszexisebb férfi, aki valaha a szeme elé került. Sötétbarna hajával és sima, napbarnított bőrével jobban hasonlított egy kávéhirdetés férfimodelljére, mint egy citybeli sikeremberre. Emma nagyon hosszú idő óta először érezte úgy, hogy ott van, ahol lenni szeretne. Imádta a munkáját, az életét Bostonban, azt, hogy Markkal lehet. Most meg a kunyhót, imádta ezt a kunyhót.

Amíg Mark elhelyezte a csomagjaikat a hálószobában, Emma levette a kabátját, és az ablakhoz ment, hogy kinézzen a tóra.

Egyetlen dolog tehette volna még tökéletesebbé a helyzetet: ha néhány napot idefent tölthetnek. Emma arra vágyott, hogy sálakba burkolózva, csizmát húzva hosszú sétákra induljanak együtt, merthogy valami kitűnő sípályáról is tudott Stowe-ban, nem túl messze attól a helytől, ahol most voltak. De leginkább arra vágyott, hogy ágyban maradhasson, Mark erős hátához bújva, és aludjon. Kimerült, zaklatott, nyugtalan volt. Ezt nem csupán a nagy nyomást jelentő szakmai terv okozta, amelyet JP Frost kastélyában adtak elő, hanem a munkája támasztotta állandó követelmények is; végül a 18 órás napok leterítették.

Később a helyzet iróniájának érezte, hogy tényleg szabadságot vett ki a következő három napra, ám ez merőben más okból történt.

Mark jelent meg két pohár hűvös fehérborral.

– Ha az idő megváltozik ma este, akkor behavazód-hatunk – tűnődött Emma a baljós fehér eget kémlelve.

– Valóra válhatna a jóslatod – mondta a férfi, és Emma derekára csúsztatta a karját.

– Ugye emlékszel, hogy holnap délután négykor a repülőtéren kell lennem.

Mark egy mosollyal megnyugtatta.

– Még akkor is ott leszünk, ha a puszta kezemmel kell kiásnom magunkat.

– Bárcsak velem jönnél! – kívánta Emma, és ujjával végigsimított Mark arcán.

– Tudod, milyen furcsán hatna, ha mindketten egyszerre vennénk ki szabadságot – mormolta a férfi. – Biztos vagyok benne, hogy a személyi asszisztensem máris gyanakszik ránk. Nem volna jó, ha megbolygatnánk a helyzetet, mielőtt a partnerségeket bejelentik.

Emma mosolygott.

– Én sem szeretném, ha bárki azzal vádolna, hogy az ágyban jutottam a csúcsra.

Magában tökéletesen egyetértett azzal, hogy nem kívánja a kapcsolatuk nyilvánosságra kerülését. Legalábbis egyelőre nem. Bár az irodai románcokat nem tiltották kifejezetten a Price Donahue-nál, semmi olyat nem akart, ami árthat az előléptetésének; inkább bármilyen tőle telhető módon csökkenteni szerette volna a Markkal folytatott viszony kockázatát.

– Amúgy meg egyáltalán nem vehetem rossz néven, hogy nem akarsz Angliába jönni egy temetés miatt.

– Te aztán tudod, hogyan szórakoztass egy pasast.

Mark látta, hogy a lány arca megnyúlik, és rögtön meg is bánta a tréfát.

– Hé, Em, sajnálom. Tudom, mennyire kiborultál a nagybátyád miatt.

Emma gondolataiban elkalandozva bólintott.

– Miután apám meghalt, Saul bácsi egyértelműen apa volt a számomra – mondta. – O

fizette az egyetemi tandíjamat. Ő volt az egyetlen, aki arra bátorított, hogy az Államokban járjak egyetemre. Néhány nyáron át együtt dolgoztam vele a cégénél, és azt hiszem, ez segített hozzá, hogy bekerüljek a business schoolba.

– Akkor miért van az az érzésem, hogy nem szívesen mész? – kérdezte Mark.

Emma sóhajtott.

– Nem Saul miatt. A család többi tagja miatt…

Mark várt, hogy folytassa, de Emma csendben maradt.

– Soha nem beszélsz róluk. A családodról – adta Mark a szájába a szót.

– Nincs mit mondanom – hárította el Emma elfordulva, de a férfi újra magához vonta.

– Tartsd meg akkorra, amikor visszatérsz Angliából – mondta, a lány haját simogatva.

– Szeretnék tudni róluk. Szeretnék többet tudni rólad.

Emma érezte, hogy feszült lesz az intim mozdulattól.

– Felhívsz, ha bármit hallasz a partnerségről? – kérdezte.

– Szívem, engedd el magad, és próbálj megfeledkezni róla, jó? Ma szabadságon vagyunk.

Ahogy magához szorította Emmát, a lány megpillantotta a tükörképüket az ablaküvegben.

Időbe telt, amíg Emmának kialakult a külseje, de huszonkilenc éves korára még az ő

természetes szerénysége sem tagadhatta, hogy jól néz ki. A munkahelyén mindig bagatellizálta a vonzerejét azzal, hogy csak kissé vagy egyáltalán nem készítette ki magát, de ez jól illett a belőle sugárzó közvetlenséghez. Hullámos, sötétszőke haja a vállára omlott, arccsontja kiugró, ajka természettől adottan telt volt, és amikor mosolygott, melegség áradt okos, szürke szeméből.

Mark közelebb lépett hozzá, és becsúsztatta ujjait a lány blúzának két gombja közé, majd a melltartója csipkés fodra alá, míg végül az ujjhegyei a mellbimbóját simogatták.

– Annyira szép vagy – suttogta.

Emma általában elhárította a bókokat, visszautasította őket vagy viccet csinált belőlük, de ez az érintés mintha égette volna a bőrét.

– Szeretlek – nézett Mark hirtelen a lány szemébe. Emma úgy érezte, hogy vágtázni kezd a gyomra.

– Komolyan mondod? – kérdezte, mert nem tudta, hogyan reagálhatna másképp.

Mark bólintott, és a lány füle mögé simított egy kiszabadult hajfürtöt.

Emma hagyta, hogy a teste a férfiéba olvadjon, és hetek óta először úgy elöntötte a nyugalom és az együvé tartozás érzése, hogy csordultig telt érzelmekkel.

– Én is szeretlek – suttogta.

Mark a lány nyakához szorította az ajkát, aztán végigfuttatta a bőrén.

– Biztos vagyok benne, hogy láttam itt valahol egy ágyat – súgta vágytól rekedt hangon. – Azt hiszem, ideje, hogy menjünk és megkeressük.

Emma megcsókolta a száján, aztán elkezdte kigombolni az ingét, le egészen a köldökéig.

– Kinek kell itt ágy? – kérdezte felnézve, és pajkosan elmosolyodott.

2

Emma egyáltalán nem olyan drámai – vagy élvezetes – dolog miatt késte le a nagybátyja temetését, mint egy hó torlaszolta vermonti luxusfaház.

Vasárnap esti gépe három órát várakozott a kifutópályán, ez borította fel az egész programját. Emma a következőképpen működött: rend és pontosság jellemezte, és épp egy csöppnyi ráhagyás, hogy legyen alatta biztonsági háló. De ez alkalommal még az ő gondos tervezése is csődöt mondott; mire a taxi megtette az ötvenmérföldes utat Heathrow-tól a csöppnyi oxfordshire-i faluig, Chilcotig, ahol a temetést tartották, a templom belsejéből már kihallatszott a himnuszok felszárnyaló hangja.

– A francba, a francba, a francba, elkezdődött – motyogta, miközben a templom felé igyekezett.

Összerezzent, amikor a dupla ajtó hangosan felnyögött, ahogy bepréselte magát, és becsusszant a legközelebbi pad végébe.

Én vagyok a feltámadás és az élet. Aki hisz énbennem, ha meghal is, élni fog.

Emma hallgatta, ahogy a lelkész síri hangja körbe-körbe verődik a kis templomban, és érezte, hogy elönti a megbánás hulláma.

Három éve nem látta Saul bácsit. Állása a Price Donahue-nál azt jelentette, hogy nyomorúságos évi két hétre korlátozódott a szabadsága. Arra is alig maradt ideje, hogy eljusson Martha's Vineyardba, arról már nem is beszélve, hogy megtegye a hosszú utat a családi otthonba. Időt kellett volna szakítania, de nem tette, és most már túl késő volt. Saul halott, rózsákkal díszített koporsója ott áll az oltár előtt. A család életereje, az élvhajhász, a bon viveur, a csiriz, amely mindenkit összetartott, eltávozott.

Emma apja is ott volt eltemetve a chilcoti templom kertjében, amitől ez a nap még szívbe markolóbbnak tűnt. Lehunyta a szemét, és a másodperc törtrészéig felidézte magát, amint kislányként szaladgál Saul villája körül az apja halálát megelőző nyáron. Szinte még mindig az orrában érezte a Les Fleurs szagát; a fenyők és jázminok, a levendula és kakukkfű illatorgiáját. Eszébe jutott a csoda, amikor először látta meg a hegytetőkön megbújó középkori falvakat, és felsejlettek benne a tiltott kortyok a rozéból, amelyet Cassandra csempészett ki a konyhából. Az volt élete utolsó tökéletes nyara.

A szertartás a Jerusalemmel ért véget, aztán végigvitték a koporsót a templomhajón, és a gyülekezet kiözönlött a templomkertbe. Emma úgy becsülte, hogy több mint kétszáz ember zsúfolódott össze a keskeny hajókban. Nem csoda. Saul volt a falu pátriárkája, és a legtöbb lakos számára még mindig a Milford jelentette a fő munkaadót. Emma végigkutatta szemével a tömeget, és halványan felismert néhány magasabb rangú vezetőt a cégtől. Bőségesen képviseltette magát a londoni társaság is, amelynek tagjaival Saul négy évtizeden át randalírozott: elegáns nők csinos kalapokban és tekintélyes külsejű férjek, neves üzletemberek, politikusok. Emma felismerte Sorayát, a hatvanas évek szupermodelljét, Terry O'Neillt, sőt még egy maroknyi öregedő rocksztárt is.

– Végre! – mondta egy elítélő hang a háta mögött, némi vállpaskolás kíséretében. – Kérlek, mondd azt, hogy hátul ültél a templomban!

– Igen, anyám, hátul ültem a templomban – engedelmeskedett Emma mély sóhajjal, és odahajolt, hogy megcsókolja az anyját.

Virginia tökéletesen volt felöltözve, faszénfekete kosztümöt viselt, ezüstszőke haja elegáns bubifrizurában repkedett fájdalmas, méltatlankodó arca körül. A hatvanadik évéhez közeledve még mindig szép volt, csak másképp, mint Emma: finom csontozatú, elegáns, királynői.

– Három órát késett a gépem. Gondolom, megkaptad az üzenetem.

– Anyád betegre aggódta magát – csattant fel az Emma anyja mellett álló férfi.

Jonathon Bond anyja második férje volt. Tőzsdeügynök, enyhén hátborzongató stílusban hátrafésült ónszínű hajjal és örökösen aggódó arckifejezéssel, aki három évvel azután vette el Virginiát, hogy Emma apja meghalt, amikor a kislány még csak tízéves volt. Megközelítőleg ezen a ponton történt, hogy Emma kezdte úgy érezni, mintha fölösleges volna a saját családjában. Szerette bizonygatni magának, hogy nem szándékosan sodródott el tőlük, de igazság szerint a háta mögött akarta hagyni Angliát, hogy elmeneküljön egy olyan anyától, akit az új házasságán kívül látszólag semmi sem érdekelt. Talán tudat alatt próbálta büntetni az anyját azzal, hogy egy másik földrészre költözött, Virginia azonban minden jel szerint nem különösebben izgatta magát.

Hat hónap óta ma látta újra az anyját. Újévre meghívta őket Jonathonnal Bostonba, de Virginia visszautasította, mondván, hogy Jonathonnak az irodában kell lennie az ünnepek alatt. Emma azóta megtudta az unokaöccsétől, Tomtól, hogy Manhattanben, a Four Seasons Hotelben töltötték az újévet. Emma korábban azt hitte, hogy már nem érheti több csalódás az anyjától, de most úgy tűnt, hogy ez olyasvalami, amin sohasem fog túljutni.

– Cassandra korán itt volt – jegyezte meg Virginia kurtán. – Egyenesen valami divatbemutatóról kellett idejönnie New Yorkból.

– Én meg azt hittem, hogy a barátoddal jössz át – mondta Jonathon körbepillantva.

– Ezt ki mondta neked? – kérdezte Emma meglepetten.

– Anyád említette, hogy van valami fickó a munkahelyeden.

– Mama, kérlek. Semmi komoly – védekezett Emma, és hirtelen úgy érezte magát, mint egy kamasz.

– Soha nem komoly, igaz? – pikírtkedett Virginia.

– Hacsak nem munkáról van szó.

Jonathon, aki látszólag belefáradt a társalgásba, megragadta Virginia karját.

– Gyere – mondta, és fürgén a tömeg után terelte őket –, még a végén eltemetik nélkülünk szegény flótást.

A gyászolók összegyűltek a sír körül, a család a lelkész mögött sorakozott fel. A sor végéről Emma őket figyelte. A Milford-dinasztia feje most Roger bácsikája lett. Még mindig jóképű férfi, gondolta Emma, ahogy a hosszú fekete kabátba burkolt izmos alakját nézte. Szőke haja rövidre volt nyírva, és épp csak őszült, bár Roger már az ötvenes évei közepén járt. Gyönyörű felesége, Rebecca, egy helybéli lány, aki megszelídítette a cég playboyát, mögötte állt, magasan, karcsún és szőkén, nagy macskaszemekkel: a kastély új urához illő tökéletes csecsebecse. Tom, Cassandra öccse – immár kész felnőttként, állapította meg Emma – valami olyasmit viselt, ami csak távolról minősült öltönynek.

Mellette állt anyja, Julia, egy műkereskedő, akinek Emma mindig élvezte a társaságát. És aztán ott volt Cassandra. Szemét eltakarta egy hatalmas fekete kalap pereme, de még így is látszott arca finom csontozata. Felemelte a fejét, elkapta Emma tekintetét, és halvány mosolyt küldött az unokahúgának. Azzal, hogy Emma Amerikába költözött, kikerült elbűvölő, ragyogóbb unokatestvére árnyékából. Ám a hangoktól soha nem tudott teljesen elmenekülni. „Cassandra egy rocksztárral jár.” „Láttad Cassandrát a televízióban?” „Ó, Cassandrára annyira büszkék vagyunk.”

Miután Saul testét örök nyugalomra helyezték, Emma visszament a templomba, hogy elhozza a táskáját, amelyet a padban helyezett el. Amikor kisétált, a lombos templomkert szinte teljesen elhagyatott volt; a tömeg nagy része élt a seregnyi autó adta lehetőséggel, amelyeket azért rendeltek, hogy elvigyék a gyászolókat Saul otthonába, Winterfoldba a búcsúztatóra. Az ösvényen azonban egy feltűnő alak állt. Cassandra.

Emma szíve elszorult. Cassandra rajongott a csinos szoknyákért és a gyöngyökért, amikor gyerekként együtt játszottak, és ez a rajongás a világ egyik vezető

lapszerkesztőjének karrierjévé alakult. Magazinja, a Rive a világ egyik legtekintélyesebb divatlapjának számított, és Cassandra jelentette az élő megtestesülését: elegáns, józan, továbbá Emma szemében gőgös és nagyravágyó volt. Nem sok minden változott, gondolta Emma. Huszonvalahány év telt el Saul villája óta, és Cassandrából egyfolytában sugárzott az erő, amely Emmában az alkalmatlanság és félszegség érzését keltette.

– Ó! Már mindenki elment? – kérdezte Cassandra Emma közeledtére. – Épp a lelkésszel beszélgettem arról, hogy rendeznénk egy gótikus fotózást a templomkertben.

Néhány azokból a benőtt sírokból egyszerűen csodálatos.

Emma idegesen mosolygott, és az egyik Mercedes felé intett.

– Van kedved beugrani ebbe?

– Igazság szerint ő az én sofőröm – közölte Cassandra sietve. – De nyugodtan csatlakozz hozzám. Donna Karán?

– Elnézést – értetlenkedett Emma, miközben küszködött, hogy a táskáját bepréselje maga mellé az ülésre.

– A kosztümöd. Donna Karán a tavalyi szezonból.

– Öö. Igen, azt hiszem – válaszolta Emma, és eszébe jutott, hogyan vette meg a nadrágkosztümöt csupán azért, mert elegáns volt, és fekete. Ezentúl semmi más ok nem késztette rá.

– Mellesleg gyönyörű volt a szertartás – jegyezte meg Cassandra. Az esze máris másfelé járt. – Robbie van Heldennel csináltattam a virágokat. Ő dolgozik Elton partijain.

Emma félszegen bólintott.

– Meddig maradsz? – kérdezte, hogy kitöltse a csendet.

– Ó, ma este Londonba kell mennem – mondta Cassandra. – Elég kellemetlen az egész, a hűhó a bemutatók közepén. Na de mindegy. Amikor hív a kötelesség…

Mosolygott, és Emma arra gondolt, milyen szokatlan, hogy Cassandra ilyen vidám hangulatban van. Tüskésnek tartotta az unokanővérét, és általában tojáshéjon lépkedett, amikor vele beszélt. A legkisebb dolog is hisztirohamot válthatott ki Cassandránál.

– Már most el kéne indulnom, de nem mulaszthatom el a nagy családi tanácskozást – folytatta Cassandra, és utasította a sofőrjét, hogy vigye őket Winterfoldba.

– Tanácskozást? Hogy érted ezt?

– Ó, hát nem hallottad? Saul azt akarta, hogy felolvassák a végrendeletét, és erre ma este kerül sor, amikor még mindenki itt van.

Emma a homlokát ráncolta.

– Milyen furcsa. Azt hittem, hogy a végrendeletek felolvasása ötven évvel ezelőtt kihalt.

– Hiszen ismered Sault. Az öreg buzeráns imádott egy csipetnyi drámát. Különben ne panaszkodj, hogy ez ma lezajlik. Megspórolja neked, hogy vissza kelljen jönnöd Bostonból – mosolygott Cassandra.

– Gondolom, Roger bácsi most aztán ráteszi a kezét a cégre – vélte Emma, és először tűnődött el azon, mi lesz Saul hatalmas vagyonával.

Cassandra a szemére húzta a kalapot, úgyhogy Emma nem láthatta az arcát.

– Te csak ne légy ebben olyan biztos.

Elhallgattak, miközben a kocsi átszáguldott a falu utcáin. El a Madártollak nevű

kocsma mellett, ahol Emma az első italát vette, el a park mellett, ahol az apja fogócskázott vele, és felültette a hintára. Sok boldog emlék tört rá, de néhány még mindig túl fájdalmas volt ahhoz, hogy rágondoljon. Elfordította a tekintetét.

A kocsi befordult a kastélyhoz vezető hársfasorra. Winterfold, a nagyszerű György korabeli kúria egy végeláthatatlan park közepén gőgös, szinte szigorú szépség volt. Emma jól ismerte a történetet arról, hogyan került a ház a családja birtokába; gyerekkorában elalvás előtt úgy meséltek neki a gyönyörű arisztokratákról és fantasztikus életükről, mintha egy tündérmesét mondanának. A ház valaha a Greystone család birtoka volt, a kereskedelmi bankárkodásból felhalmozott vagyonukból építették. Merrick Milford, Emma dédapja egy helyi szíjgyártó inasa volt, és kivételes tehetségével nagy elismertségre tett szert. Lady Eleanor Greystone szenvedélyes lovas hírében állt, aki megcsodálta Merrick munkáját a saját nyergein, úgyhogy találkozni akart az ifjú zsenivel. Amikor Merrick felkereste a házat, elbűvölte az előcsarnokban álló gyönyörű bőröndkollekció.

Lady Greystone elmondta neki, hogy a bőröndöket a Goyard, a párizsi bőröndház készítette, amely az indiai maharadzsáktól a párizsi arisztokráciáig mindenkinek szállított.

Felbátorodva úrnője dicséretétől és eltelve az ifjúság arroganciájától, a jóképű fiatal kézműves így kérkedett: „Ha megszerzi nekem a hozzávalókat, m'lady, én még ennél is szebb bőröndsorozatot készítek önnek.”

Lady Greystone a szaván fogta, és a következő héten leszállíttatta a legfinomabb bőrt, fát, rézgombokat és vásznat Merrick falu szélén álló kunyhójába. Hat hét múlva Merrick elküldött hat utazóbőröndöt, amelyek olyan tökéletesen illettek egymásba, mint az orosz babák. A bőrt kézzel varrta, és méhviasszal kente be, hogy tartósítsa. Mindegyik bőröndön rézből készült finom zár volt, amelyet maga kovácsolt. A befolyásos Lady Eleanor elhíresztelte tehetségét a barátainak, és a fiatal szíjgyártó üzlete máris beindult. Amikor véget ért az I. világháború, és a felsőbb osztályok újra utazni kezdtek, nem Goyard vagy Vuitton cégéhez, hanem a kis oxfordshire-i vállalkozáshoz, a Milfordhoz fordultak különleges, rendelésre készült bőröndökért.

Húsz évvel és egy jó házassággal később Merrick Milfordnak sikerült feljebb emelkednie a társadalmi ranglétrán. Ám a Greystone családot cserbenhagyta a szerencséje, és amikor Lady Eleanor fia, Nathaniel elkártyázta a családi vagyont, Greystone-ék találtak egy gazdag és lelkes vevőt Edward Milfordnak, Merrick fiának a személyében. És a Milford családban Winterfold gyarapodott és virágzott.

Ahogy Cassandra autója odagördült a kastély elé, egyértelmű volt, hogy ez ma is egy változatlanul jól ápolt és hőn szeretett otthon. A meszelt lépcső két oldalán álló oszlopokat szépen nyírt babérfák szegélyezték, és a gyalogút fekete-fehér csempéi kifejezetten csillogtak. A galambszürke téglafalak és a hatalmas feltolható ablakok szemmel láthatóan jó állapotban voltak, a tetőt pettyező négy kéményből kunkori füst szállt felfelé.

– Igazán gyönyörű ez a hely, ugye? – szólalt meg Emma, szinte a saját gondolatait visszhangozva.

– Azt hiszed? – kérdezte Cassandra. – Nekem borsódzik tőle a hátam.

Miközben bekísérték őket, Emma kénytelen-kelletlen elismerte, hogy Winterfold vitatható ízlést tükröz. Rendkívüli ház volt, részben otthon, részben múzeum, amelyet a Saul világ körüli útjairól hazahozott antik tárgyak, műkincsek és műalkotások eklektikus keveréke töltött meg. Keresztbe tett maori harci buzogányok és vigyorgó maszkok néztek le megvetően egy gyönyörű, XV. Lajos korabeli íróasztalra; egy Serengeti-síkságról származó kitömött oroszlánfej vicsorgott a durván faragott középkori francia kandalló fölött, amelyről Saul azt állította, hogy valaha gall királyi tulajdon volt. A házigazda környezete az embert tükrözi, és Saul Milford kalandor volt. Annyira az, hogy amikor Emma értesült a nagybátyja haláláról, meglepődött, hogy olyan közönséges dolog vitte el, mint egy szívroham, ahelyett hogy nyoma veszett volna egy Csendes-óceán fölötti léghajóúton, vagy kiéhezett sakálok tépték volna szét Tanzániában. Emma elmosolyodott a jeleneten: ebben a tökéletes káoszban, a kultúrák eme harsány ütközésének kellős közepén teát és süteményt szolgáltak fel áhítatos csendben és tisztelettel. Saul dőlt volna a nevetéstől. Emma azért elfogadott egy elegáns, finom porceláncsészét Mortontól, Saul inasától, és figyelte, amint a látogatók némán előrelépnek, hogy együttérzésüket nyilvánítsák a családnak, miközben a dráma csupán egyetlen jel, Wagner háttérben áradó muzsikája utalt. A halottbúcsúztató alig egy óra hosszat tartott; a gyászolók szinte ugyanolyan gyorsan szétszéledtek, mint ahogyan Winterfoldba érkeztek. Miután a kondoleálók lassan távoztak, Roger hozzáfogott, hogy beterelje a családot Saulnak a pompás lépcsősortól balra eső dolgozószobájába. Emma megdörzsölte kivörösödött szemét; kezdett rátörni a másnaposság, és arra gondolt, hogy milyen jó lesz, amikor ez az egész véget ér, és visszamehet Bostonba.

– Em, hogy vagy? Egész nap nem sikerült beszélnem veled.

Egy jóképű, a húszas évei közepén járó fiatalember bökte meg Emma karját.

– Hello, Tom – mosolygott a lány hálásan az első őszintén meleg üdvözlésért, amelyet Angliába érkezése óta kapott.

– Hogy van a világmindenség úrnője? Így hívnak az emberek, nem?

Emma nevetett.

– Menedzsmentkonzultáns vagyok, nem egy Wall Street-i bankár.

– Ó, igen, mama tényleg mondta – emlékezett Tom, és ujjaival a hajába túrt. – Ez úgy hangzik nekem, mint valami bevált briliáns szemfényvesztés. Odahívnak, és sok milliót fizetnek neked azért, hogy megmondd a menedzsment csapatának: nem elég jól végzik a munkájukat.

Emma játékosan megveregette az unokaöccse karját.

– Ennél azért egy kicsit bonyolultabb.

Kedvelte Tomot. Mulatságos, aranyos és jóképű srác volt, piszkosszőke hajbozonttal és szögletes állal, amely megvédte attól, hogy férfiatlannak tartsák. Emma rendszeresen hallott felőle az e-mailjein keresztül; ezek tele voltak smiley-kal és Tom legújabb munkáiról szóló, alig kisilabizálható sorokkal. A fiú – miután gyakorlatilag minden középiskolából kihajították, amely egyáltalán hajlandó volt felvenni – előbb Európában, majd az Egyesült Államokban sodródott, aztán bárokban dolgozott Amszterdamban, fotózott New Yorkban, és valami meghatározhatatlan „biznisszel vagy mivel” foglalkozott Dublinban.

– Ah, de hiszen te, ha esik, ha fúj, azt mondod, hogy bonyolult, nem igaz? – ugratta Tom. – Nem tűrheted, hogy mi, szemtelen kisfiúk rámutassunk a császár új ruhájára?

Emma megpróbált komolynak tűnni, de az igyekezete kuncogásba fulladt.

– Na és hol dolgozol ebben a pillanatban? – kérdezte aztán.

– Jelenleg a lehetőségeimet mérlegelem – vont vállat Tom. – Hé, talán szükségem volna egy menedzsmentkonzultánsra, hogy gatyába rázzon?

– Talán – nevetett Emma. – Vagy talán csak arra volna szükséged, hogy sikerüljön dél előtt felkelned!

– Erről jut eszembe – suttogta Tom színpadiasan. – Úgy gondolom, bármelyik pillanatban rám köszönhet életem nagy lehetősége. Biztos vagyok benne, hogy Saul értékelte a munkamorálomat meg az üzleti géniuszomat, és nekem adja Milfordot, tokkal-vonóval.

– Neked is? – mosolygott Emma. – Annak idején, amikor részeg volt, mindig nekem ígérte. – Eszébe jutottak a nagybátyja szavai: Egy nap mindez a tiéd lesz.

– Tudod, milyen volt Saul. Talán Mortonnak is azt mondta, hogy az egészet ráhagyja, valahányszor az öreg egy tisztességes Martinit kevert neki.

Elhallgatott, amikor észrevette, hogy Roger bácsi integet, szeretné végre bent tudni őket Winterfold dolgozószobájában. Besétált Tómmal, és körbepillantott. A szoba kicsi volt egy ilyen méretű házhoz képest. Alig volt hely a széles íróasztalnak a kiugró ablakfülkében és a két Chesterfield kanapénak a márványkandalló két oldalán, de kétségtelenül megvolt itt minden kellék, hogy egy úriember elvonulhasson az élet zajától: bőrkötéses könyvek sorakoztak katonásan tölgyfa polcokon, súlyos éjfélkék függönyök lógtak az ablakokon, és egy nyikorgó öreg füles klubfotel egészítette ki a képet. Odakint borongós volt az idő, és a szél örvényt kavarva, lármásan száguldott a hársfákon át.

Tom oldalba bökte Emmát, amikor Roger besétált, és természetes fensőbbséggel elfoglalta helyét Saul öreg klubfoteljában.

– Azt hiszem, van még valaki, aki azt képzeli, hogy ráteheti a mancsát Milfordra – suttogta Tom.

Anthony Collins, Saul ügyvédje kizárólag a végrendelet felolvasása kedvéért tette meg az utat Pimlicóból, és meglehetősen ideges volt. Saul íróasztalánál ült, kivett egy köteg papírt az aktatáskájából, piszmogott velük egy darabig, bonyolult halmokba rakta őket, és a jegyzeteit rendezgette. Végül felnézett Rogerre, aki megbiccentette a fejét, mintegy jelezvén, hogy engedélyt ad a kezdésre.

– Hölgyeim és uraim, mindnyájuknak köszönöm, hogy időt szakítottak a…

megbeszélésre – kezdte Collins. – Tudom, nem ideális, hogy közvetlenül a temetés után kerüljön erre sor, de Roger úgy vélte, ez az egyetlen időpont, amikor garantálhatjuk, hogy mindenki jelen lesz.

Emma végigfuttatta tekintetét a családon. Cassandra az egyik Chesterfield karfáján ült, magas sarkú fekete cipőjét lógázta az egyik lábán. Anyja higgadt és méltóságteljes volt; Roger uralkodói és fegyelmezett. Mindegyiküknek semleges, érdeklődő kifejezés ült az arcán, de Emma tudta, hogy nyilván az egész bensőjük kavarog. És bármennyire próbálták is ezt leplezni, a levegő tele volt a várakozás feszültségével. Mint amikor keselyűk köröznek. Emmának kissé felfordult a gyomra a gondolattól.

– Megpróbálom a lehető legrövidebbre fogni a dolgot – közölte Collins, ismét a papírjaival matatva, és feltett egy olvasószemüveget. – A végrendelet meglehetősen egyértelmű. Természetesen válaszolok minden kérdésre, amely a felolvasás után felmerül önökben, de bármikor be is ugorhatnak az irodámba Londonban.

Emma látta, hogy Cassandra türelmetlenül felsóhajt, ami arra ösztökélte Collinst, hogy megköszörülje a torkát, és figyelmesen a jegyzeteire pillantson.

– Van néhány kisebb hagyaték, órák, mandzsettagombok és apróbb anyagi természetű

ajándékok. Ezekkel nem szükséges fárasztanom önöket. Reggel első dolgom lesz, hogy értesítem a kedvezményezetteket. Nos. Térjünk a végrendelet lényegi részére…

Collins szünetet tartott, aztán belevágott.

– Az 1967-es Aston Martin DB7-esem, az 1956-os Mercedes Gullwing Coupe-om, az 1983-as Alfa Romeo Spiderem, az 1966-os Jaguar E-type-om és az 1963-as Ferrari 250-esem mind-mind mérhetetlen gyönyörűséget szereztek nekem az életem során, és olyan valakinek ajándékozom őket, akiről tudom, hogy ugyanazt az örömet fogja átélni velük.

Ezért unokaöcsémre, Tómra hagyom őket, a nagynénje, Virginia kezelésében, amíg Tom eléri a harmincadik életévét.

– Harmincadik! – kiáltott fel Tom, mert képtelen volt visszafogni magát. – És addig mi van?

Anthony megköszörülte a torkát.

– Nos, a nagynénje felügyelete alatt lesznek – mondta egyszerűen.

– Ez törvényes? – kérdezte Tom döbbenten.

– Tom, kérlek – szólt rá Roger szigorúan. – Mindnyájan szeretnénk túlesni ezen, amilyen gyorsan csak lehet.

Naná, hogy szeretnél, mosolygott Emma magában. Bárki is a cég többségi részvényese, egyúttal ő a Milford vezérigazgatója is, és mivel Winterfold hivatalosan a cég tőkéjének részét képezte, bárki lesz is a cég vezérigazgatója, de facto ő lesz Winterfold tulajdonosa és lakója. Emma látta, hogyan mustrálja Roger felesége, Rebecca a falakat és a szőnyegeket. A napnál is világosabb volt, hogy azt tervezgeti, mit fog mondani a belsőépítészének, amint kinyitja a szemét holnap reggel.

– Drága unokahúgomnak, Cassandrának – folytatta Collins – a Les Fleurs-t, provence-i villámat adom, mivel tudom, hogy az ő keze alatt megőrzi eleganciáját, és hogy Cassandra folytatja majd a hagyományt, és a legmesésebb partikat fogja adni Európában.

Emma látta, hogy Cassandra mosolyog, de biztos volt benne, hogy egy árnyalattal sápadtabb lett.

– Öcsémre, Rogerra, aki immár a család feje, a gstaadi házamat hagyom, abban a reményben, hogy tovább viszi a ragyogó hóban töltött családi karácsonyok hagyományát.

Roger összeráncolt szemöldökkel egyenesen Collinsra meredt. Úgy nézett, mint aki meg akar szólalni, de aztán meggondolta magát, és egyszerűen bólintott. Most csend hullott a szobára, mintha mindenki viszszatartaná a lélegzetét. A tűz sziszegése és pattogása természetellenesen hangosnak tűnt, és Emma hallotta, ahogy Roger az orrán keresztül veszi a levegőt.

– Emma unokahúgomnak adom a Milford lndustries birtokomban lévő teljes részvénypakettjét. Az évek során csendben figyeltem, hogyan érik átütő erejű és tekintélyes üzletasszonnyá, ezért biztonságban érzem a céget, mert tudom, hogy nagyobb magasságokba fogja emelni, mint amilyenekről én egyáltalán álmodni mertem. A borospincét és a műgyűjteményemet szintén őrá hagyom abban a reményben, hogy néhanapján arra is időt fog szakítani, hogy abbahagyja a munkát, és élvezze az életet.

Emma először megdöbbent, aztán zavarba jött, és végül rettenetes bűntudat fogta el.

Körülnézett, és azt látta, hogy a szobát harctéri sokk érte. Mindenki a tűzre meredt, vagy kibámult az ablakon, vagy a földre szegezte a szemét; mindenki kerülte Roger tekintetét.

Roger eközben rózsaszínbe váltott.

– Birtokom fennmaradó részét a húgaimra, Juliára és Virginiára hagyom – mondta ki a végszót Collins. – És ez, hölgyeim és uraim, ügyfelem utolsó akarata és testamentuma.

– És tökéletesen biztos benne, hogy ez a végrendelet létező legújabb változata? – kérdezte Roger aggodalmasan összehúzott szemöldökkel.

– Egészen biztos vagyok – közölte Collins határozottan, és egy pillanatra elfordította a fejét, amikor meglátta a dühöt Roger arcán.

– Na és ezzel a hellyel mi lesz? – kérdezte Tom.

– Winterfold hivatalosan a cég tőkéjének része – mondta Collins. – Hagyományosan mindig a cég vezérigazgatója lakik itt.

Bátorítólag Emmára nézett, aki csak a földet bámulta, és a fejét rázta. Hirtelen mindenki egyszerre kezdett beszélni. A család hevesen suttogó kis csoportokra szakadt.

Emma számára fülsiketítőnek tűntek.

– Saul ezt nem gondolhatja komolyan, igaz… ?

– Nem tudom elhinni, hogy képes volt…

– Mi az ördögöt képzelt… ?

– Biztos voltam, hogy Saul…

Roger most Collins fölé tornyosult, szeme feszülten a végrendeletet pásztázta.

Cassandra odasétált az ablakhoz, elővette a mobiltelefonját, és a füléhez szorította. Emma odalépett Saul klubfoteljához, és szinte ólomsúllyal zuhant bele.

– Hűha, Em! Gratulálok! – mondta Tom. – Őszintén szólva meg vagyok lepve, de hát az ő pénzéről van szó. Na és mikor kezdődik a parti?

Emma idegesen nevetett.

– Nem hiszem, hogy bárki partizós hangulatban volna – jegyezte meg csendesen.

Lenézett, és észrevette, hogy remeg a keze.

– Tehát?

Emma felpillantott, és Rogert látta, aki odalépett hozzá. Nagydarab férfi létére egy jobb napon pusztán a fizikai jelenléte elég lett volna, hogy a legtöbb embert megfélemlítse, de ma borzolt volt az alig leplezett érzelmektől, mint a kisfiú, aki nem kapta meg a megígért játék vonatot. Emma kislány korában mindig felnőttnek, a tekintély roppant szigorú megtestesítőjének látta Roger bácsikáját. De már nem volt kislány. Az elmúlt néhány évben szembenézett a világ néhány leghatalmasabb emberével, világosan megmondta nekik, miért sikertelen a cégük, lajstromba vette a hibáikat és gyengeségeiket. Nem egykönnyen ijedt meg.

– Roger, kérlek – mondta. – Én is éppúgy meg vagyok lepve, mint te. Őszintén mondhatom neked, hogy ez egyáltalán nem szerepelt az ötéves tervemben.

– Ezek szerint nem érdekel a részvénypakett?

Emma bosszankodott. Csak nem azt várja, hogy neki adja?

– Nem úgy, hogy időm volna a cég vezetésére – mondta diplomatikusan, nem tagadva el maga előtt, hogy bizsereg az izgalomtól. – Mint ahogy tudod, megvan az életem Bostonban.

– Na és mennyibe fog ez kerülni nekünk? – szólt közbe Rebecca, aki megpróbált mosolyogni, de csak egy fogvicsorítás sikeredett helyette.

Emma megrázta a fejét, és maga elé tartotta a kezét.

– Roger, Rebecca. Ez az egész egyelőre túl sok nekem, hogy felfogjam.

– De hát nem ülhetsz csak úgy itt, és… – kezdte Rebecca, de Tom a szavába vágott.

– Pontosan mennyi a „fennmaradó rész”? – kérdezte Collinst.

Az ügyvéd elnyomott egy mosolyt. Mindig meg tudta mondani előre, milyen kérdések jönnek és kitől; vicces, hogy épp a mihaszna fiú kérdezi, mennyit fog kapni a rajta majomszeretettel csüngő anyja. Felsóhajtott. A pénznél jobban semmi sem tudja szétrombolni akár a legharmonikusabb családokat.

– A fennmaradó rész az, ami megmarad a birtokból – magyarázta Collins türelmesen. – Természetesen időbe fog telni, hogy számszerűsítsük. Magától értetődően először ki kell fizetni a halál után járó illetékeket és járulékokat és így tovább.

– És mi lesz a Milford-irodákban található műalkotásokkal? Van néhány Matisse-vázlat, egy kis Miró… – szólalt meg Julia reménykedve, miközben a kandalló fölött függő

színpompás absztrakt képet nézte.

– Gyanítom, hogy azok Saul sajátjai, mely esetben Emmára szállnak.

Julia arca mindent elárult: hamuszínű volt, és az ajka megfeszült. Mindig vágyott a Saul otthonát díszítő eklektikus műalkotásokra, és arra számított, hogy a bátyja neki adja majd őket, de ezek szerint még az irodájában őrzött darabokat sem neki szánta. Julia úgy nézett, mint akit arcul csaptak. Cassandra eközben csendben ült a sarokban. Arca kifejezéstelen volt, de látszott, hogy nem veti fel az öröm attól, hogy megkapta a villát Provence-ban.

Amikor Emma megfordult, az anyja állt előtte.

– Nem gondolhatod komolyan, hogy megtartod a részvényeket – mondta Virginia lassan. – Roger volt a Milford kreatív igazgatója több mint húsz évig.

Emma tátott szájjal bámult rá. Soha nem támogatta az anyja, de ezt még tőle is övön aluli ütésnek érezte. Saul hagyatéka – feltehetően – gazdaggá tette Emmát, de az anyja még most sem tudott örülni a lánya szerencséjének, ehelyett az öccsére és az öccse pozíciójára gondolt.

– Még semmiről sem döntöttem, anyám – mondta Emma kurtán. – De ha igen, akkor te és Roger lesztek az elsők, akik megtudjátok.

Ellépett tőlük, és odasétált Cassandrához, aki látszólag indulni készült.

– Megkaptad a Les Fleurs-t – örvendezett Emma halkan. – Milyen csodálatos!

Cassandra halványan mosolygott.

– Jobbat nem is kérhettem volna, igaz? – mondta. Emma észrevette, hogy nem csillog a szeme. – Most, ha megbocsátasz, sürgősen fel kell hívnom az irodámat.

Emma összerázkódott, amikor Roger a vállára tette a kezét.

– A győztes viszi a zsákmányt, eh? – kedélyeskedett a nagybátyja erőltetetten joviális modorban. – Tudom, hogy van üzleti tapasztalatod, úgyhogy azt is tudom, felméred majd a lehetőségeket, és azt fogod tenni, ami a Milfordnak a legjobb. Tudom, hogy a megfelelő

döntést fogod hozni. Nyugodtan szánj rá elég időt.

Emmának nem volt szüksége, hogy időt szánjon rá. Ha Saul végrendelete gazdag nővé tette, akkor ezért hálásnak kell lennie. De vajon Saul azt várta tőle, hogy visszajön Milfordba, és irányítani fogja a céget? Az egész délután lidérces volt, és el tudta képzelni, milyen lenne itt leélni egy életet. Vissza akart menni Bostonba, Markhoz és a maga életéhez olyan gyorsan, ahogy csak lehet.

3

Cassandra Grandnek volt egy álma, az álom, amelyet tizenhárom éves kora óta dédelgetett. Ő akart a leghíresebb divatlegenda lenni Coco Chanel után, egy stílusguru, akinek a neve milliárddolláros márkát jelez. Ő akart a divat Martha Stewartja lenni, egy nőnemű Tom Ford. Ezt akarta, és nem hajlandó tűrni, hogy bárki az útjába álljon. A magazinok csupán a kezdet kezdetét jelentették Cassandra számára; elismerten a világ egyik toplapszerkesztője volt, de most ki akarta bővíteni a birodalmát. Földgolyónk néhány csúcs luxusmárkája már kopogtatott az ajtaján, könyörögtek, hogy vállaljon konzultációs szerepet, míg stylistként bizonyított tehetsége azt jelentette, hogy változatlanul kapkodtak érte a világ legizgalmasabb divathirdetési kampányaiban. Ám légy pottyant a levesbe: Emma Bailey. Az a kurva. A Milford irányításának átvétele Cassandra gondos számításainak esszenciáját képezte. Évek óta tudta, hogy a cég megérett az újragondolásra, és azt tervezte, hogy a Cassandra Grand by Milford friss márkanévvel vezeti majd tovább. Természetesen néhány év múlva végleg ejti az avítt Milford címkét, addigra azonban a Cassandra Grand már a legszenzációsabb név lesz a divatszakmában.

És most nem ez történt. Az az idétlen, ostoba Saul megálljt parancsolt, és az emiatt érzett düh szinte fizikailag beteggé tette Cassandrát. Az a rengeteg idő, energia és költség, amelyet arra vesztegetett, hogy a kötelességtudó unokahúgot játssza! Az a számtalan ebéd a Claridge's-nél, az ajándékok a születésnapokon és karácsonykor, az üveg Petrus, amelyet egy francia importőr küldött neki, és egyenesen Saulhoz vándorolt. És azok a dögunalom családi karácsonyok, amelyeket Saul alpesi kunyhójában töltött Gstaadban, ahelyett hogy a lábát lógázta volna valamelyik szeretője jachtján St. Bartson vagy egy barátja villájában Mustique-on.

És nem neki ígérte Saul a céget? Élénken emlékezett a nagybátyja szavaira.

Egy nap mindez a tiéd lesz.

Megígérte neki. Lehetetlen, hogy csak a villára értette volna. Saul árulása, mert Cassandra annak tartotta, olyan volt, mint egy kőkemény bodicsek, amelytől megfájdulnak az ember izmai. O, Cassandra volt a divatszakmában! Neki voltak kapcsolatai, víziója! O

globális erővé tudná varázsolni a Milfordot. Az új Diorrá – sőt, nagyobbá! És most mindennek vége.

A lift pityegett, a lámpa villogása a 25. emeletet jelezte, és ez visszarántotta Cassandrát a jelenbe. Nincs vége, gondolta, ahogy az ajtók halk szisszenéssel kinyíltak, és ő belépett a Rive irodájába. Ez csupán egy kedvezőtlen fordulat. Tűsarka kopogott a folyosón, miközben kibámult a padlótól plafonig érő ablakokon az iroda északi oldalán. Legalább megvan a munkája; ez segít majd, amíg átrendezi a gondolatait, és újratervezi, hogyan ragadhatja vissza a Milfordot. És egyetlen Emma Baileyhez hasonló, uborkafára kapaszkodott, középszerű alak sem állhat az útjába. Igen, gondolta mosolyogva, mindig van más megoldás.

– 'Reggelt, Cassandra – mondta egy hang a balján.

A mosoly lehervadt az arcáról, és hátrafordult, bosszúsan, hogy megzavarták a gondolataiban. Szokatlanul későn érkezett ezen a hétfő reggelen, és az iroda már zsongott.

Normál körülmények közt elsőként futott be, általában 8 óra előtt, de ma kénytelen volt a programját a Cartier vezérigazgatójával elköltött reggelivel indítani. Szerette egyedül kezdeni a napot, minden zavaró körülménytől mentesen, hogy összeszedje a gondolatait.

Hogy tervezzen, hogy stratégiát készítsen. Cassandra nem volt csapatjátékos; annyival magasabbra értékelte a tehetségét és a vízióját a beosztottjainál, hogy legszívesebben egyedül készítette volna el az egész magazint – ha az ideje engedte volna. Bár mazsolázva válogatta ki az embereit, ennek ellenére néha úgy érezte, hogy amatőrökkel és gyengeelméjűekkel van dolga. Ahogy áthaladt az üvegajtókon, be a pazar irodájába, a vezető asszisztense, Lianne állt elé félúton.

– Azonnal beszélnünk kell – mondta, és átnyújtott egy kávét: feketét, filtereset, égetően forrót. Cassandra bólintott, és belépett a sarokirodájába, hogy leüljön. Gyönyörű hely volt, Dior-szürkére festve és belső-építész által tervezve a lakója kívánságai szerint: minimalista és elegáns. Cassandra leült a perspex íróasztalához, amelyen tökéletes rend uralkodott, nem volt rajta más, mint egy fehér orchidea, egy tálca a beérkező anyagoknak, tele a lap oldalterveivel, meg egy másik, tömve partikra szóló meghívókkal, és egy halom napilap. Lianne már előzékenyen az üveglap közepére készítette a Time-ból kivágott cikket, amely Cassandrát „a divat tizenkettedik legfontosabb asszonyaiként aposztrofálta.

Cassandra felvette, és anélkül hogy rápillantott volna, beledobta a szemétkosárba.

Tizenkettedik, gondolta bosszúsan.

Felkapta a telefont, és Lianne mellékét tárcsázta.

– Megkérnéd Laurát és Jeremyt, hogy ők is lépjenek át? Szeretnék tájékoztatást kapni a pénteki címlapfotóról.

Cassandra elmaradt a munkában, és gyűlölte ezt az érzést. Imádott részt venni a divatbemutatókon; soha nem hitt azoknak a szerkesztőknek, akik szerint a kollekciók szükséges rosszak, amelyeket el kell szenvedni; igaz, minden alkalommal napokra távol tartották az irodától. Cassandra ellenőrzés-mániás volt, nem bírta elviselni, ha a Rive akár legkisebb részlete a nyomdászokhoz került az ő kifejezett engedélye nélkül, és nem telhetett el egy perc, hogy ne tudta volna pontosan, hol áll a magazin előkészítése.

Felnézett a szemközti falra, ahová a következő havi kiadás kicsinyített oldalai voltak feltűzve: oldalak a világ néhány legjobb fotósának isteni divatképeivel, cikkek London legünnepeltebb újságíróinak véleményével. Ám tátongott ott egy rikító lyuk: a címlapsztori. Cassandra rápillantott a naptárára. A finisben voltak.

Elsőnek David Stern, a Rive művészeti igazgatója futott be fekete magas nyakú pólóban, kezében nagy halom fotópapírral.

– Remélem, az a Phoebe-fotózás ott a kezedben – fogadta Cassandra.

Stern bólintott.

– Átküldettem Xavier-vel mindent, amije csak volt. Kellemetlen egy faszi. Azt mondta, retusálni akarja az általa kiválasztott képeket, mielőtt bármit is átküld.

– Mire te azt válaszoltad… – bólintott Cassandra.

– Küldj át mindent, amid csak van, cakompakk, mielőtt Cassandra tesz róla, hogy soha többé ne dolgozhass a cég egyetlen magazinjának sem.

– Jó válasz – mondta Cassandra halvány mosollyal.

Gyűlölte a hatalmat, amelyet a fotósok vindikáltak maguknak. Mintha nem volna elég, hogy harapós publicistákkal, menedzserekkel és ügynökökkel kell tárgyalnia, most még a fotósok is dívás hisztirohamokat rendeznek. Nos, Cassandra a zéró tolerancia politikát alkalmazta. Aki nem volt hajlandó játszani – az ő játékát –, ejtette anélkül, hogy a szempillája rezdült volna. A Rive nagyobb volt, mint egyes alkotóelemeinek összessége; akár egy nyugdíjast is alkalmazhattak volna egy Brownie kamerával, hogy felvegyen egy divatsztorit, a végén őt is kikiáltják „a következő nagyágyúdnak.

David tisztelettudóan kiterített három A/4-es képet Cassandra íróasztalára: a Phoebe Fenton fotózásából kiválogatott felvételeket. Főnöke felállt, tenyerével a perspexre támaszkodva, hogy megszemlélhesse őket. Szenzációsak voltak. Phoebe csupán egy magas derekú krémszínű lovaglónadrágot viselt, olyan szűket, hogy úgy tűnt, mintha ráfestették volna.

Hosszú gesztenyebarna haja két képen eltakarta a mellét, nem látszott más, csak a köldök márványos háromszöge. Az utolsó fotón elfújták tőle a haját, amely legyezőként szétterült, és Phoebe úgy festett, mint valami görög istennő. Krisztusom, csodálatosan néz ki – gondolta Cassandra. Phoebe Fenton volt a szupermodell egy évtizeddel korábban, ám ez akkor volt, és tizenkét hónappal ezelőtt Cassandra kacagott volna, ha felvetődik, hogy Phoebe megjelenjen a brit Rive- ban. Miután Phoebe hét éve meglepetésszerűen férjhez ment Ethan Krantzhoz, egy New York-i ingatlanmilliárdoshoz, visszavonult az Upper East Side-i galériamegnyitók és taposóakna-áldozatok javára rendezett jótékonysági vacsorák világába. Túl konzervatív, túl nagy notabilitás és réges-régen túlhaladott volt.

Phoebe a Rive amerikai kiadásába illett, a nagy hollywoodi sztárok és jótékonykodó celebek dukkózott fantáziaváltozatai közé. Ám a dolgok megváltoztak. Annak a kiválasztása, hogy ki kerüljön a címlapra, nemcsak a ki, hanem a mikor kérdése is. Az időzítés jelent mindent, és egy váratlan botrány egy címlapmodell magánéletében akár ötvenezerrel is megnövelheti a magazin eladott példányainak számát, sőt sokkal többel is, ha az időzítésből exkluzív kiadás születik. Es Phoebe Fenton magánélete hirtelen katasztrófába torkollott: férje, Ethan lelépett egy nála harminc évvel fiatalabb ukrán modellel. Phoebe és Ethan éppen egy gusztustalan válás agóniájában élt, és Ethan foggal-körömmel harcolt, hogy a hároméves kislányukat, Daisyt neki ítéljék. Phoebe viselkedéséről mindenhol pletykák keringtek: ital, biszexualitás, orgiák, drogok. Néhány hét leforgása alatt Phoebe az igazi amerikai lányból az igazi amerikai lúzer lett. De mostanáig semmi bizonyítékot nem találtak ellene egy szemcsés paparazzo-fotón kívül, amely St. Bartsban készült teleobjektívvel egy titokzatos barna nővel csókolózó valakiről – talán Phoebe Fentonról, talán nem. Így hát Phoebe személye a nyilvánosság előtt éppolyan szép és kedves maradt, mint amilyen mindig is volt.

Cassandra mosolygott. Az előtte heverő felvételek a legszexisebb képek voltak, amelyeket Phoebe-ről valaha látott. Gratulált magának, amiért Xavier-t választotta a fotózáshoz, mert ezek a fényképek friss és erőteljes erotikus hatást keltettek. Ha egy másik fotós készíti a felvételeket, Phoebe csupasz melle talán bujának tűnik, de annak a férfinak a kezétől, akit a divatipar az új Helmut Newtonnak nevezett, finoman, különlegesen, művészien hatott. Maga volt a megtestesült divat.

Ebben a pillanatban Laura Hildon, a Rive csinos szőke divatszerkesztője futott be az ajtón; közben már járt is a szája.

– Mit gondolsz? – karattyolt. – Ez; volt a legjobb, amit kihozhattunk belőle, Phoebe a lovaglónadrágot leszámítva mindent utált.

Aggodalmas tekintettel nézett Cassandrára, aki most feltartotta a csupasz mellű

felvételt.

– Mi történt a Vuitton-mellénnyel? – kérdezte fagyosan. – Mondtam neked, hogy a Vuittont fel kell tennünk ennek a számnak a címlapjára. Kilenc hónapja nem voltak címlapon, és kezdenek ingerültek lenni.

Laura lesújtottnak tűnt.

– Igazság szerint nem tudom, mi történt a Vuitton-toppal. Péntek reggel bejöttem, hogy összeszedjem a ruhákat a fotózáshoz, és addigra eltűnt.

– Eltűnt? – döbbent meg Cassandra.

– Azt hiszem, valaki levette a fogasról csütörtök éjjel – mentegetőzött Laura zavartan. – Talán máskor kellene ezzel előhozakodnom, de szerintem Francesca lenyúl dolgokat az általam kiválasztott holmik közül a maga fotózásaihoz.

Cassandra egy pillantást vetett Davidre, aztán vissza Laurára, majd a kezével intett egyet, hogy elhessentse a kérdést.

– Később tisztázzuk ezt. Most tudni szeretném, hogy sikerültek a belső fotók.

Laurán volt a sor, hogy Davidre vessen egy pillantást.

– Nem mondtad el neki? – kérdezte lélegzet-visszafojtva.

David megköszörülte a torkát, mielőtt helyet foglalt Cassandra kanapéján.

– Minden elég normálisan indult. Laurának sikerült Phoebe-t néhány ruhába beleimádkoznia, aztán ebéd után egyszer csak felbukkant a stylist. Hozzá kell tennem, az ő

stylistja. Egy Romilly nevű valaki, akiről sohasem hallottam. Állandóan eltűntek a klotyóban, és úgy vedelték a pezsgőt, mint a vizet. Phoebe… nos, ezután egy kicsit furcsán kezdett viselkedni. Öt órára Romilly közölte, hogy Phoebe meg akarja mutatni a testét. Hogy el akarja készíteni az utolsó nagyszabású aktsorozatát.

– Azt hiszem, részeg volt – suttogta Laura. Cassandra nem tudta megállni, hogy ne mosolyogjon.

– Milyen a kézirat? – kérdezte, ismét biznisz üzembe váltva. – Jeremy?

Jeremy Pike, a szövegekért felelős szerkesztő magas, karcsú és feminin volt, és mint mindig, testhez álló öltönyt és nyaksálat viselt.

– Elnézést, hogy késtem, Cassandra – mondta hódolatteljesen. – De nem hiszem, hogy bánni fogod, ha ezt meglátod. – Egy köteg gépelt papírt lobogtatott a levegőben. – Csak arra vártam, hogy Vicky kézirata beérkezzen. Felhívott a hétvégén, hogy elmondja, milyenre sikeredett az interjú, és magánkívül volt. Különben – épp most küldte át. Nézz bele.

Cassandra némán olvasott, időnként felemelte a fejét, hogy Jeremyre pillantson, a szeme kikerekedett. Vicky Thomas ez alkalommal még önmagát is felülmúlta. Ő

készítette a celebekkel az ország talán legjobb interjúit. Ötvenen túl és túlsúlyosan ellentéte volt mindannak, amit Cassandra általában megkövetelt egy Rive-riportertől. Ám a külseje, amely egy vidám, ölelgetni való nagynénire engedett következtetni, csupán csel volt annak érdekében, hogy elaltassa a hírességei éberségét. Sok sztár, akinek több esze is lehetett volna beleesett a csapdájába, és olyan dolgokat is bevallott, amelyeket a saját élettársának sem mondott el soha. A publicisták gyűlölték; sokszor évekbe telt, mire helyrehozták az általa okozott kárt. És most úgy tűnt, hogy az aranyos Vicky néni ismét varázslatot szőtt.

– A Claridge's Hotelban interjúvolta meg Phoebe-t a fotózás előtti csütörtökön – mondta Jeremy vigyorogva. – Úgy látszik, a dolog halál unalmasra sikeredett, mert Vicky azt mondta, ezzel az erővel Phoebe akár egy sajtóközleményt is átnyújthatott volna neki.

Szerencsére Vicky elment a fotózásra, és azt javasolta Phoebe-nek, hogy utána ugorjanak be valahová egy pohár italra. Ekkor vált érdekessé a dolog.

Cassandra felnézett a kéziratból.

– Mondhatom, valóban azzá vált. Vicky a titokzatos barna nő fotójáról kérdezte Phoebe-t.

Jeremy bólintott:

– Igen, Phoebe tulajdonképpen elismerte, hogy biszexuális – rikoltotta, és tapsolt a gyönyörűségtől. – Azt mondja, manapság mindenki az. Még neveket is felsorolt.

– Forgott a szalag?

– Egész idő alatt – mosolygott Jeremy. Cassandra tekintete az oldalt pásztázta, szeme egyre tágabbra nyílt, ahogy belemélyedt Vicky profi módon fogalmazott írásába. A cikk tökéletes egyensúlyt tartott: sikerült megfelelő mértékben hízelegnie, ugyanakkor hajszálpontosan tudatta az olvasóval, mi is folyik itt. Cassandra felolvasott egy bekezdést a döbbent irodának.

– …”Az Annabell's klubba menet csatlakozott hozzánk a gyönyörű és lélegzetelállító Romilly Dunn, a színes szexuális életéről ismert New York-i stylist, aki az éjszaka előrehaladtával egyre meghittebb viszonyba került Phoebe-vel.”

– Vicky azt mondja, átjavíthatja a kéziratot, ha akarod, mondhatja azt, hogy Phoebe és Romilly teljesen egymásba borultak - jegyezte meg Jeremy -, de azt szerette volna, ha előbb látod.

Cassandra tudta, hogy több is van ebben egy címlapsztorinál. A divat jelentette a szenvedélyét és a szakértelmét, ám kiadói tehetsége ennél sokkal szélesebb területet ölelt át. Amióta három évvel ezelőtt ejtőernyősként ledobták a brit Rive- ba a küldetéssel, hogy hozza vissza a magazint a kihalás széléről, folyamatosan meglepte az iparágat azzal, amit a Vanity Fair legendás szerkesztője, Tina Brown „az elegy” néven emlegetett: gyönyörű

divatoldalakat nehézsúlyú intellektuális esszék, bevásárlási tippeket kampányriportok mellett jelentetett meg. Cassandra tudatában volt, hogy a hatalmas amerikai publikációkkal összehasonlítva a brit piac a futottak még kategóriában szerepel a divatmagazinok arénájában, ezért keményen dolgozott, hogy hámba fogja London kreativitását; az előkelő társaságot elegáns divattal és utcaszintű kúllal keverte, művészeket, filozófusokat, DJ-ket és iskolás lányokat hozott be, mindnyájukat a Rive szuperluxus világának keretébe foglalva. Minden hónapban eseménnyé tette a Rive-ot, minden szám szolgált valami meglepetéssel – vagy azzal, hogy döbbenetes képsorokat közölt a moszkvai bérlakásokról, vagy azzal, hogy meggyőzte Damien Hirstet, tervezze meg a beállításokat a couture fotózásaihoz. Egy olyan időszakban, amikor a magazinok egyre semmitmondóbbak lettek a dukkózott fotóikkal és hízelgő celebinterjúikkal, Cassandra nem félt kihívni a szerencséjét, állandóan a meglepőt és az újdonságot tálalta.

Vakmerő, költséges és rendkívül kockázatos megközelítés volt, de meghozta a gyümölcsét. A Rive nemcsak az első számú divatmagazin, hanem az első számú női képeslapkedvenc is lett. És ebben a hónapban Phoebe Fenton egy újabb szintre fogja emelni őket.

– Ez abszolút dinamit – mondta Cassandra halkan, és alig várta, hogy a megbeszélés végeztével átküldhesse a kéziratot a cég ügyvédjének. – Oké, vissza a munkába! – vakkantotta, kezével elbocsátást intve, majd megpördült a székében.

Felkapta a telefont, és épp a jogi osztályt akarta hívni, amikor észrevette, hogy a másik vonalon villog a vörös lámpa.

– Nem akartalak zavarni, amíg az értekezlet tartott – mondta Lianne bocsánatkérőn –, de Phoebe Fenton kétszer is telefonált az elmúlt tíz percben. Még most is tartja a vonalat.

Cassandra felnyögött, kezét a kagylóra szorította, és közben meghányta-vetette, várjon-e, amíg felhívja az ügyvédeket. Ám a kíváncsiság fölébe kerekedett, és úgy gondolta, egyébként sem lehet olyasmiről szó, amit ne tudna kezelni.

– Kapcsold be.

Kattanás hallatszott, aztán Lianne hangja.

– Kapcsolom önnek Cassandra Grandét, Ms Fenton.

– Phoebe, drágám – dorombolta Cassandra, hátradőlve ergonomikus székében.

Némileg ismerte Phoebe-t, mivel számos divatbemutatón és jótékonysági rendezvényen találkoztak az évek során, de a modell nem volt jó ismerőse. Cassandra nem engedhette meg, hogy túl közel kerüljön a hírességekhez, és ennek megvolt a nyilvánvaló oka. Egyik héten forróbbak voltak, mint a nap, a következőn már a divat Szibériájában fagyoskodtak.

– Cassandra, szívem, hogy vagy? – érdeklődött melegen Phoebe. – Élvezted a bemutatókat?

– Klasszikus Kors. Calvin egy kicsit kiszámítható. Néhány csodálatos szín Matthew Williamsonnál és Zac Posennél. Nagy kár, hogy Londonban voltál, de hát biztos vagyok, hogy remekül érezted magad a fotózásunkon.

– Igazság szerint ezért hívlak – válaszolta Phoebe.

– Igen. Alig várom, hogy lássam a képeket – lelkesedett Cassandra. – Imádom Xavier munkáját.

Rövid szünet következett, mielőtt Phoebe újra kezdte. Cassandra tudta, hogy nagyon gondosan megválogatja a szavait.

– Cassandra… aggódom egy kicsit amiatt, ahogy a dolgok zajlottak.

Egy hangyányit késő, drágám, gondolta Cassandra.

– Ó, valóban? – kérdezte fennhangon, meglepetést színlelve. – Én azt hallottam, hogy remekül ment minden. Xavier egy géniusz. Szerencsénk volt, hogy Londonba csalhattuk, amikor épp a New York-i divatbemutatók zajlottak. Annyira átütővé varázsolja a nőket.

Annyira gyönyörűvé.

– Igen, arra gondoltam, hogy beszélhetnénk erről. Ideges vagyok a képek és az interjú célzásai miatt. Arra gondoltam, hogy talán…

– Drágám, hiszen tudod, hogy soha nem hagyatjuk jóvá a kéziratot. Ha egyszer elkezdjük, mindenki ezt akarja majd, aztán az egész magazin döcögve leáll – válaszolta Cassandra a szavába vágva.

Phoebe újra elhallgatott.

– Igen, ezt megértem. Csak szeretnék néhány dolgot megmagyarázni. Négyszemközt.

Esetleg átjöhetnél a szállodámba ebédre.

– A legnagyobb örömmel, Phoebe – mondta Cassandra, aki kezdte élvezni a dolgot –, de most van a Londoni Divathét. Meg kell néznem a Paul Smith-bemutatót, és itt egyik krízis követi a másikat, amelyeket mind kezelnem kell.

– Cassandra – kezdte Phoebe. Képtelen volt leplezni a bosszúságot a hangjában. – Régóta ismerjük egymást, ezért hívlak. Nem szeretnék ügyvédekhez fordulni, ha nincs rá szükségünk.

– Ügyvédekhez? – nevetett Cassandra. – Mi az ördögért kellene ügyvédekhez fordulnunk?

– Át tudsz jönni a Metropolitanbe egy órára? A penthouse-ban vagyok.

Ez esetben nem szakad meg a szívem érted, gondolta Cassandra.

– Ebédprogramom van a Ciprianiban, de 12.30-ra beugorhatok.

– Rendben, akkor találkozunk.

– Örömmel várom.

El sem tudod képzelni, mennyire, gondolta Cassandra, és letette a kagylót.

Cassandra hátul ült a Mercedesben, felnyitotta a kompaktját, és a szájára kent egy kis ajakfényt. A tükörből visszanéző arc láttán megengedett magának egy csöppnyi mosolyt.

Sok nőt megbénított volna a kisebbségi érzés, ha egy szupermodellel van randevúja, de Cassandra őszintén nem így érzett. Nem volt sajátja a modellek furcsa szimmetriája és nyúlánk alakja, de kiugró arccsontjával és macskaszerű, vágott élénkzöld szemével tagadhatatlan szépségnek számított. Orra csak egy leheletnyivel volt hosszabb, az álla csak egy kicsikét hegyesebb, és ha 177 centijével ráállt a mérlegre, halál pontosan az 50 kilónál rezgett a mutató – ha egy fél kilóval túllépné, máris nem férne bele a bemutatók ruháiba.

És ezzel karrier-öngyilkosságot követne el, lévén a modern stílus ikonja. Nem mintha nem kellett volna keményen dolgoznia ezért. Naponta Pilates. Kétszer egy héten tenisz.

Háromszor egy héten Joel, a topfodrász, aki reggel 6.30-ra eljött a knightsbridge-i lakására, hogy beszárítsa hosszú, sötét, csillogó haját. Plusz Cassandra évente egyszer felkereste a Mayo Klinikát Ausztriában, hogy tíz napig tönkölybúzakenyeret és Epsom sókat egyen, aztán ragyogó bőrrel, lapos hassal és a fagylalt iránti leküzdhetetlen vággyal térjen vissza. Nem, Cassandra Grand nem volt most-rögtön-elájulok szépség, de az elegancia csúcsát képviselte. Makulátlanul öltözött, egyszerű, visszafogott stílusban, nem hordott ékszert, kivéve egy-egy jókora gyémántot – egyik szeretője ajándékát – a fülcimpáiban. Igazság szerint, leszámítva a La Perla fehérneműt, semmiért nem fizetett, amit viselt: teljes ruhatára divatházak és luxuscikkeket áruló cégek ajándéka volt, amelyek mindent megtettek, hogy a világ egyik legstílusosabb nője elismerje őket.

A kocsi megállt a Park Lane-en, és Cassandra becsattintotta a kompaktját.

A Metropolitan tizedik emeletén kilépett a liftből a penthouse-ba; a padlótól a plafonig érő ablakokon keresztül meglátta a Hyde Park foltját a távolban. Phoebe egy krémszínű

kanapén ült, farmert és fehér blúzt viselt. Hosszú, hullámos haját, amelynek olyan színe volt, mint a kávébabnak, lófarokba kötötte. Phoebe Fenton a harmincas évei végén járt, és még mindig kivételesen gyönyörű volt, de a szemében fáradtság és szórakozottság ült.

– Phoebe, drágám! Csodálatosan nézel ki! – áradozott Cassandra, és mindkét arcán könnyedén megcsókolta.

– Ásványvíz? – kérdezte Phoebe, és egy kristálypohár után nyúlt.

Cassandra bólintott.

– Szénsavmentes.

Cassandra nagy műgonddal leült a kanapéra Phoebe-vel szemben, és elegánsan keresztbe tette a lábát. Azt hiszem, ezt élvezni fogom, gondolta, ahogy mosolyogva átvette az italát. Phoebe-nek már nem volt ügynöke – a címlapfotózással kapcsolatos tárgyalásokat a személyi asszisztensén keresztül intézték –, és ettől Cassandra azonnal fölényben érezte magát. A nagy hollywoodi reklámügynököktől könnyen kutyaszorítóba kerülhet az ember. Ha megsértesz egy listájukon szereplő sztárt, vissza tudják és vissza is fogják utasítani, hogy bármelyik ügyfelükhöz hozzáférhess. Még egy ősrégi arckép közlésére sem fogsz engedélyt kapni. De Cassandra most a vezetőülésben ült.

– Olvastad az interjút? – kérdezte Phoebe. Cassandra rövid, megfontolt nevetést hallatott, és megrázta a fejét.

– Nem péntek este volt az interjú? – kérdezte. –Vicky nyilván még le sem írta a szalagokat. Legalább két hetet kell adnunk ezeknek a nagynevű újságíróknak, hogy benyújtsák a kéziratukat.

Phoebe végigfuttatta egyik ujját a pohár szélén.

– Abban azért biztos vagyok, hogy már beszéltek neked róla. Egy kicsit, nos, mániás voltam a pénteki fotózáson.

Cassandra felhúzta az egyik szemöldökét. Phoebe ismét lenézett a poharára.

– Tudod, a barátnőm, Romilly beugrott, gyakran eljön velem a munkáimra. Ő öltöztet a vörös szőnyeg eseményekre, és kellemesen érzem vele magam, de előfordul nála, hogy egy kicsit… bevadul. De jó barát, és pillanatnyilag minden barátra szükségem van, akit magam mellé állíthatok.

Phoebe felnézett Cassandrára, és a barna szemében tükröződő szomorúság majdnem megolvasztotta Cassandra szívét. Majdnem. Phoebe felsóhajtott és folytatta.

– Megittunk néhány pohárral, és azt hiszem, túlságosan szabadjára engedtem a nyelvem. – Előrehajolt, és a térdére könyökölt. – Cassandra, épp most diagnosztizáltak nálam mániás-depressziót – mondta csendesen.

– Mániás-depressziót? – lepődött meg Cassandra. Phoebe bólintott.

– Nem tudom, hogy a különélés váltotta-e ki, de az orvosok azt mondják, hogy ilyenkor megbomlik a kémiai egyensúly az agyban. Ez egy ördögi kör. Depressziós vagyok, ezért iszom, de úgy látszik, az ivás kiváltja ezeket a végletes hangulatváltozásokat. Egy kicsit megőrülök. Olyan dolgokat mondok, amelyeket nem gondolok komolyan. Nemrég lítiumot írtak elő nekem, hogy kordában tartsa az állapotomat, de úgy látszik, eddig még nem tudott stabilizálni.

Felállt, és odasétált a hatalmas ablakhoz.

– Azelőtt soha nem találkoztam Vickyvel, az újságírótokkal. Kedves nőnek tűnik, de az ember soha nem tudhatja, igaz?

– Vicky egyike a legjobb celebriportereknek az Egyesült Királyságban – jegyezte meg Cassandra némi szemrehányással a hangjában.

– Csak arra gondolok, hogy megeshet: nem valódi képet fest.

– Biztos vagyok benne, hogy Vicky tisztességes lesz.

Phoebe odalépett Cassandrához, leült mellé, olyan szorosan, hogy Cassandra kellemetlenül érezte magát.

– Cassandra, kérlek – suttogta. – Nem érted. Ethan harcol, hogy nála helyezzék el Daisyt, és keményen harcol. Kavarás éjszakai bárokban, részvétel aktfotózásokon. Ha rossz anya fényében tűnök fel, a méregdrága ügyvédekből álló csapata miszlikre szed.

Azért vállaltam ezt a fotózást, hogy szívességet tegyek a Rive-nak. Nem akarom, hogy emiatt elvegyék a kisbabámat.

Cassandra elnyomott magában egy horkantást. Még hogy szívességet! Ebben az iparágban senki még egy gyufaszálat sem tett odébb hátsó szándék nélkül. Semmi kétség, Phoebe azért akart egy sorozat szexi képet, hogy a férje lássa, mitől fosztotta meg magát, és visszajöjjön hozzá. Nos, a terv rosszul sült el.

– Phoebe, szívem, ne aggódj – altatta el az aggodalmát Cassandra. – Még nem láttam a kéziratot, de amikor elém kerül, gondoskodni fogok róla, hogy csak dicséret szerepeljen benne. Imádni fognak az olvasóink.

Phoebe fújtatott, olyan volt, mint a kislány, aki nem kapta meg a póniját.

– Hát remélem is, mert nem szeretnék nehézségeket okozni. – A pillantás, amelyet Cassandrára vetett, elárulta negédes, lány-a-szomszédból egyéniségét. Végül is, gondolta Cassandra, a modellvilágban még senki nem kapaszkodott fel a fa tetejére, ha hagyta, hogy átgázoljanak rajta. – Az ügyvédem biztosan megőrülne, ha tudná, hogy egyáltalán beszéltem veled. De beperlem a magazint, ha kell – folytatta Phoebe vadul.

– Figyelj, azt hiszem, mindenki elragadtatja egy kissé magát – mondta Cassandra kedvesen, engesztelőn kinyújtva a kezét. – Tehát egy kicsit berúgtál a fotózáson. A barátnőd egy kicsit helytelenül viselkedett. Na és aztán? A Rive divatmagazin, nem a National Enquirer. Azért vagyunk, hogy ünnepeljük az embereket, szívem, nem azért, hogy tönkretegyük őket.

Úgy tűnt, Phoebe lecsillapodott egy kicsit.

– Ha szeretnéd, átküldőm e-mailen a felvételeket, amikor megkapom őket.

– Megnézhetem a kéziratot is?

– Tudod, hogy ezt nem tehetjük, Phoebe.

– Kérlek! Csak nekem? – affektált Phoebe, oldalra billentve a fejét.

Jézusom, ez a nő harmincnyolc éves, gondolta Cassandra. Legközelebb azt fogja mondani, hogy Lécci, lécci, kicsi Phoebe szépen kéri!

– Mikor érsz vissza New Yorkba?

– Szombaton.

– Még legalább két hétig nem lesz meg a lapterv. Mi volna, ha akkor átküldenék neked valamit Fed-Exszel? Csak hogy megnézhesd?

– Igazán hálás vagyok, Cassandra. Pillanatnyilag kutyaszorítóban érzem magam. A pszichológusom azt mondja, hogy Romilly ártalmas rám nézve. De kemény dolog volt abban a házasságban élni. Klausztrofóbia.

Cassandra gyöngéden megérintette a térdét.

– Ethan sajnálni fogja, amikor meglátja ezeket a fotókat. Káprázatosan fogsz festeni, és mindenkit megesz a sárga irigység. Higgy nekem.

A hátsó ülésen Cassandra elővette a telefonját. Alkoholista, kábítószerfüggő biszexuális némber, és a mániás-depresszióra keni! Micsoda pofátlanság! Beütötte David Stern számát.

– David, van egy ebédem és aztán a Paul Smith-bemutató, úgyhogy legalább délután háromig nem érek vissza. Szeretném, ha időközben néhány dolgot megtennél.

– Ki vele!

– Beszélj Jeremyvel, beszélj a beosztottakkal! Mondd nekik, hogy hajtsák át a Phoebe Fenton-kéziratot úgy, ahogy van. Aztán szeretném, ha a címlapon dolgoznál. A csupasz mellű képet válaszd. A címlap főszövege: Phoebe Fenton mindent felfed. Azt akarom, hogy a „mindent felfed” aranyszínű nagybetűkkel fusson átlósan a címlapfólián; ügyelj rá, hogy eltakarja Phoebe mellbimbóit. Azt akarom, hogy ez a szám lerepüljön a polcokról, nem pedig levegyék onnan.

Csend honolt a vonal túlsó végén.

– Biztos vagy benne, hogy ez jó ötlet? – kockáztatta meg aztán David.

Cassandra is feltette már magának ezt a kérdést. Semmi kétség, hazárdjátékot űz.

Néhány hirdető nem lesz boldog, és többen a konzervatívabb előfizetőik közül felkapják majd a telefont. De a divatpiac pontosan olyan, mint bármilyen más piac: a szex a legkelendőbb, és a múlt havi kiadás kiábrándító eredménye után szüksége van rá, hogy valami olyat rántson elő a zsákból, ami nagyot szól. Mert annak ellenére, hogy a Rive szerkesztőjeként hatalommal és befolyással járó pozícióban ült, Cassandra tudta, hogy a királysága futóhomokra épült. A szerkesztők feláldozhatok voltak, bábok, akiket a menedzsment a saját hibái elleplezésére használt. És mindennek tetejébe a brit kiadású népszerű magazinok szerkesztőire szavatossági időt pecsételtek; negyven-, esetleg negyvenöt éves koruk után rendszerint titokzatosan eltűntek. Az Államokban egy kicsit jobb volt a helyzet. Az amerikai Rive- nagyfőnök, Glenda McMahon ötvenéves korára is megőrizte a hatalmát, de üssön csak be néhány sikertelen lapszám, és még ő is azonnal lecserélhetővé válik. Cassandra fájdalmasan tudatában volt annak, hogy szerkesztők után a hivatali idejük lejártával ritkán maradt örökség – talán Carmel Snow és Diane Vreeland kivételével. Pedig épp az örökség volt az, amire vágyott.

– Hogy érted, hogy ez jó ötlet-e? – csattant fel.

David ismét szünetet tartott, gondosan mérlegelte a szavait.

– Nem fogja ez Phoebe-t keresztre feszíteni? A bulvárlapok átveszik, és cafatokra tépik őt. Nem gondoltam, hogy ez a programunk.

– Homokos létedre nagyon prűd vagy, David – mosolygott Cassandra gúnyosan. – A programunk az, hogy meghatározzuk a programot. Ahhoz, hogy eladjuk a lap számait, merészeknek kell lennünk, provokatívaknak kell lennünk. Kockázatokat kell vállalnunk.

– Hát ez aztán tényleg az.

– Csináld csak meg, David! – ugatott rá Cassandra, és becsapta a telefont.

És végül, egy rémes hét pokla után megengedett magának egy kacajt.

4

– Jó reggelt, Gretchen.

Reggel 7.45 volt. Bár a munkaidő a Price Donahue-nál hivatalosan nem kezdődött el 8

óra előtt, az iroda lázas tevékenységtől zsongott. Emma már 7 óra óta ott volt, próbálta átrágni magát az elmaradt munkákon, amelyek az angliai útja alatt halmozódtak fel.

– Ó, istenem, 'reggelt, Emma – lihegte a titkárnője, aki rohanvást érkezett az irodába, és egy vörös és sárga tulipánokból álló hatalmas csokrot nyomott a főnöke kezébe. – Elnézést, szerettem volna előtted beérni ma reggel, hogy vázába tehessem…

– Na és mit ünnepelünk? – mosolygott Emma, átvéve a virágokat.

– A születésnapodat, te csacsi. Örökké figyelmeztetsz, nehogy elfelejtsem, mikor született Boston üzleti világának a fele, úgyhogy azt hiszem, a saját főnököm születésnapjára csak emlékezhetek.

Emma mosolygott, és arcon csókolta. Gretchen feledékeny volt, szétszórt, és rémes volt az időbeosztása – de meleg a szíve, ami ritka jelenség az üzleti élet bármely szintjén, gondolta Emma, miközben figyelte a lányt, ahogy elszaladt, hogy vázát keressen.

– Nahát, ki lett újra huszonegy éves?

Emma felpillantott, és Cameron Moore-t – egyik barátnőjét –, a kiskereskedelmi részleg egyik menedzserét látta. Cameron bedugta a fejét az ajtónyíláson, tökéletesen beszárított sötét hajzuhataga oldalra hullott, mint egy samponreklámé.

– Isten hozott vissza, szívem – mondta. – Tessék, a születésnapi ajándékod.

Csokoládébarna szalaggal átkötött kis narancsszínű dobozt nyújtott át Emmának. És mosolygott. Emma általában azért vett ruhákat, mert elegánsak voltak, nem azért, mert dizájnerek nevei tündököltek rajtuk, de hát rögtön felismerte a Hermés híres élénk narancsszínét. Kinyitotta a dobozt, és egy pazar selyemsál lebbent az asztalra.

– Ó, Cam, milyen gyönyörű! Köszönöm! – örvendezett, és felállt, hogy arcon csókolja a barátnőjét. – Hihetetlen, hogy így észben tartottad.

– Te tréfálsz? – kérdezte Cameron a szemét forgatva. – A te titkárnőd már vagy egy hónapja e-mailekkel bombáz mindenkit! De ebből elég, milyen volt Anglia?

Emma felsóhajtott, lenézett a sálra, az öltéseket vizsgálgatta.

– Eseménydús. Kaptam egy céget.

Cameron arca felderült, és Emma azonnal megbánta, hogy a mondat kiszaladt a száján.

Perceken belül az egész ház megtudja a hírt, és szemöldökök fognak homlokokra szaladni.

A Price Donahue iránt teljes elkötelezettséget kell tanúsítani, ha esik, ha fúj.

Cameron becsukta az ajtót, és lehalkította a hangját.

– A családi céget? A Milfordot?

Emma bólintott. Mivel Cameron szakterülete a luxus-kiskereskedelem volt, kíváncsi lett, mit gondol a barátnője a vállalatról, bár őt személy szerint kevéssé érdekelte az új részvénypakettje.

– A nagybátyád neked adta? – hitetlenkedett Cameron. – Az egészet?

– Többségi, ellenőrző részesedést, igen. Igazság szerint egy kicsit kínos volt – rántotta meg a vállát Emma. – De azért örültem, hogy láthattam a családom, még ha ez történhetett volna kellemesebb körülmények közt is.

– A családod? – sziszegte Cameron. – Felejtsd el a családot! Hurrá, Emma, saját céged van! Ez óriási!

Cameron úgy rogyott le Emma íróasztalára, mint akit teljesen elkápráztatott a hír.

Emma elnevette magát a barátnője reakcióján, de el is tűnődött rajta.

– Na és mit gondolsz, mit csináljak?

– Hogy mit csinálj? Most azonnal menj be Davieshez, és lépj ki!

– Lépjek ki? Nincs szándékomban feladni az itteni munkámat, ez…

Cameron bólogatva félbeszakította.

– Igen, igen, tudom, ez az életed. De Em, soha nem álmodtál arról, hogy kiszállj ebből a mókuskerékből? Soha nem kívántad, bárcsak véget vethetnél annak, hogy kövér öreg pancseroknak mondd meg, hogyan vezessék a vállalatukat, ahelyett hogy a magadét vezetnéd?

– Cam, még golfozni is megtanultam, hogy megkapjam ezt a partnerséget – nevetett Emma.

– Golfozni? Emma! Hát ez a te nagy lehetőséged! Csak nem akarod az életed hátralévő

részét azzal tölteni, hogy keményen gürcölsz Daniel Daviesnek és az ő kis klikkjének abban a reményben, hogy egy nap majd odalöknek neked egy nagyobb csontot?

Cameron felkapta Emma sálját, és meglobogtatta a barátnője orra előtt.

– Oké, lehet, hogy a Milford most nem éppen a Hermés. De szívem, az lehetne.

Emma kételkedve nézett rá.

– Nem hiszem.

Cameron mosolygott.

– A te irányításod alatt, szivi, minden lehetséges.

Emma hátradőlt az íróasztalánál a Price Donahue irodájában, megpróbált egy táblázatra koncentrálni, amely két szállítási vállalat esetleges fúzióját modellezte, de a számok kavalkádja most az egyszer nem tudta lekötni a figyelmét.

A narancs Hermés-doboz még mindig ott hevert az íróasztalán, azt nézte, közben belenyúlt a táskájába, és kivett egy levelet. Anthony Collins adta neki Milfordban, a repülőúton hazafelé már olvasta.

Drága Emma!

Ha ezt a levelet olvasod, azt jelenti, hogy én már eltávoztam, ahogyan JM Barrie mondaná, egy őrületesen nagy kalandra. Remélem, hogy érdekes véget értem, és hogy sikerült belépnünk egy utolsó sakkjátszmába. Manapság nem találkozunk olyan gyakran, ahogyan szeretném, de roppant büszke vagyok az Amerikában elért eredményeidre. Te aztán tényleg két kézzel megragadtad a lehetőségeket odaát. Mostanra már a Milforddal kapcsolatos terveimet is ismered. Lehet, hogy néhány családtagot meglepetésként értek, de a szívem mélyén meg vagyok győződve, hogy te tudni fogod, mit kezdj a céggel. Senki előtt nem titok, hogy én inkább bon viveur, mint üzletember vagyok, de hiszem, hogy ezt a döntést helyesen hoztam meg.

Remélem, nem tekinted tehernek a lehetőséget. Nagy megelégedéssel szolgál, ha az ember magának és a családjának, nem pedig másoknak dolgozik.

Tudom, hogy nagy dolgokra vagy képes, csak hinned kell magadban.

Nagy-nagy szeretettel

Saul

Emma elgondolkozva kibámult az ablakon, aztán egy pityegésre odanézett: e-mail érkezett.

Milyen volt? Mark

Emma összehajtogatta a levelet, visszatette a táskájába, és pötyögni kezdett.

Érdekes, hogy mást ne mondjak. Mit szólnál egy vacsorához, hogy megbeszéljük?

Azonnal jött a válasz.

Vacsora a születésnapos lánynak. Nyolckor?

Emma az órájára nézett és felnyögött. Annyira lefoglalták a maga drámái, hogy elfelejtett elküldeni egy fontos levelet. Nem volna jó, ha épp most csúszna el egy banánhéjon: a hírek szerint holnap jelentik be a partnerségeket. Kiszólt a titkárnőjének.

– Gretchen, megcsináltad már azt a kötelezettségvállaló levelet a Frost Groupnak? Ma reggel el kellett volna mennie.

Gretchen bedugta a fejét az ajtón, arcán meglepett kifejezéssel.

– Már elment – mondta. – Mark átjött néhány napja, hogy megbeszélje velem. Azt mondta, a levelet az ő nevében kell postázni.

– Igazán? És mikor volt ez?

– Kedden. Ne haragudj, Emma, de ő partner, nem kérdőjelezhettem meg.

– Semmi, semmi, minden rendben – nyugtatta meg Emma sietve. – Csak elfelejtettem, hogy ő fogja megcsinálni, ennyi az egész.

Amikor Gretchen kiment, körbefordult a székével, hogy kinézzen az ablakon.

Valamilyen megmagyarázhatatlan okból émelygést érzett a gyomrában. Csak nem paranoiás? Miért a saját nevében küldte el Mark a Frost-levelet? Jó. Lehet, hogy a protokoll így kívánja, mert Mark partner, viszont ő törte a kezét-lábát ezért az üzletért.

Felvette a telefont, és Mark mellékét tárcsázta, de csak az üzenetrögzítő jelentkezett.

– Emma. Gondoltam, szeretnéd tudni – suttogta Gretchen, bekandikálva az ajtón. – Úgy néz ki, hogy ma jelentik be a partnerségeket.

– Ma! – kiáltott fel Emma. – Azt hittem, holnap. Pénteken.

Gretchen belépett az irodába, és becsukta maga mögött az ajtót. Ő volt a személyi asszisztensek pletykavonalának legfontosabb állomása, jobb pletykafészek, mint titkárnő, és Emma egy percig sem kételkedett, hogy a forrásai megbízhatók.

– Jason Richt már látták kijönni Daniel Davies irodájából, és állítólag úgy vigyorgott, mint a vadalma. Néhány más, magas beosztású menedzser épp most tartott megbeszélést, holott ez eredetileg csak ebéd után lett volna esedékes.

A nap hátralévő részében Emma képtelen volt megnyugodni, ugyanis egész délután rangos menedzserek járultak a vezető partner, Daniel Davies elé. Amikor Gretchen délután ötkor bekapcsolta a hívást, amelyben arra kérték, hogy fáradjon fel Davieshez, Emma alig bírt magával az izgatott várakozástól.

Ez az, gondolta remegő gyomorral. Felállt, és lesimította a szoknyáját.

Próbálta lecsillapítani magát, de semmitől nem volt még ennyire ideges egész életében.

Három év a Stanfordon. Újabb kettő a Harvardon; Emma mindig tudta, hogy tudományos téren nem olyan tehetséges, mint az apja volt, aki az Oxfordi Egyetem elitjéhez tartozott, ezért pokoli keményen kellett dolgoznia; egészen odáig ment, hogy a tanuláson kívül mindent kizárt az életéből. Semmi társasági élet. Semmi barát. Aztán a munka sohasem állt meg, amióta a Price Donahue-hoz került: kilencvenórás munkahét, évi tizenegy és fél hónapon át, hat éven keresztül. No de hogy partnerséget kaphat huszonkilenc éves korára!

Ez azonnali elismerést jelentene az egész városban és azonnali elismerést az amerikai üzleti életben, hogy a magas, hat számjegyű fizetést már ne is említse. Tíz év múlva kedvére válogathatna, hogy a világ legnagyobb blue chip cégei közül melyiknél szeretne az igazgatótanács tagja lenni. És az volna benne a legjobb, hogy az egészet a saját erejének köszönhetné, nem úgy, mint azok az arcátlan fiatal vezérigazgatók, akikkel vállalati körökben találkozott, és akik csak azért kapák meg az állást, mert addig az apucijuké, annak előtte meg az ő apucijuké volt a pozíció. Kicsit megingott, amikor rájött, hogy a Milfordra is gondol. Ezüsttálcán nyújtották át nekem. Hol van ebben a győzelem, a dicsőség?

Felment a legfelső emeletre Daniel Davies irodájába, és abban a percben, ahogy besétált az ajtón, megpróbált olvasni a főnöke arcáról. Davies az íróasztala mögött ült, és egy ezüst töltőtollal dühödten firkált valamit egy sárga jegyzettömbre. Negyvenöt éves volt, de sűrű fekete haja már őszült, amitől idősebbnek látszott. A pillantása, amikor felnézett Emmára, semmit nem árult el.

– Ah, Emma – szólalt meg, és óvatosan letette a tollát.

– Daniel – mondta Emma, és érezte, hogy ragacsos lesz a tenyere.

– Üljön le, és egyenesen a tárgyra térek. Tudja, hogy rendkívül elégedettek voltunk magával az elmúlt tizenkét hónapban. A legtöbb projektjéről kitűnő kliensi visszajelzést kaptunk, és mindig örülünk, ha valaki egy Harvard Baker-fokozattal erősíti a csapatunkat – mondta a tekintélyes elismerésre utalva, amelyet a business school diákjainak legjobb öt százaléka kap meg.

Egész lepkeraj rebbent fel Emma gyomrában.

– Köszönöm – mondta, és közben megpróbált közömbösnek tűnni.

– Ám attól tartok, hogy a képességei iránt érzett óriási tiszteletem ellenére ebben az évben nem kérjük fel, hogy csatlakozzon a partneri körhöz.

Emma úgy érezte, mintha belerúgtak volna. Elszorult a torka.

– Értem – mondta egyenletes hangon, próbálva legyűrni az érzelmeit.

Most nem szabad szétesnie – egy könnyes jelenet csak igazolná a döntésüket.

– Megkérhetném, hogy részletesebben is kifejtse ezt? – kérdezte. – Tudom, milyen erős volt a verseny ebben az évben, de némi visszajelzés hasznos lehet.

Belevájta a körmeit a tenyerébe, de sikerült szembenéznie Daviesszel.

A férfi kissé elfordította a tekintetét.

– Természetesen – mondta lassan. – Néhány partner egyszerűen úgy érezte, hogy nincs elég tapasztalata ahhoz, hogy a következő szintre ugorjon. Sajnálom.

Emma bólintott. Százszor is végigpróbálta, mit fog mondani a hírre, ha nem sikerül elnyernie a partnerséget. Tudta, hogy az előkelő válasz az volna, ha köszönetet mondana a főnökének, és azonnal elhagyná a szobát, de annyira biztos volt a pozitív eredményben. Ki kellett derítenie, mi történt.

– Megkérdezhetem, hogy egyhangú volt-e a döntés?

Tudta, hogy orrhosszal ő a legjobb menedzser, egyszerűen tudta. Ám ha a rangosabb partnerek ezt nem veszik észre, akkor nyilvánvalóan csak vesztegeti az idejét a cégnél.

– Attól tartok, igen – válaszolta Davies, a manikűrözött körmeit vizsgálgatva. – A döntést természetesen az igazgatótanács hozza, de véleményt és ajánlásokat kérünk a partnerektől, akikkel a legszorosabban együtt dolgozott. – Elhallgatott, és egy kis bátorító mosolyt küldött Emma felé. – Mindenkinek az a véleménye, hogy alkalmas a munkára, Emma – folytatta, sötét szemével a lányra pillantva. – De néhányan úgy gondolják, nem ártana magának egy kicsit több érettség, mielőtt eljut a következő fokra.

Emma nem tudta tovább magában tartani a kérdést.

– És kik volnának azok? – kérdezte elhaló hangon.

– Emma. A partnerség nem csupán arról szól, hogy valaki el tudja-e végezni a munkát.

Arról is szól, hogy tud-e üzletet hozni. Mark Eisner úgy véli, magabiztosabbnak kell lennie társasági helyzetekben. Jobban kell kommunikálnia a potenciális ügyfelekkel, agresszívabbnak kell lennie az üzletszerzésben.

– Az üzletszerzésben? – ismételte meg Emma döbbenten. – Hiszen épp a múlt héten hoztam be a Frost Industriest. Egy szemináriumon találkoztam PJ-vel. Meghívott Vermontba… Ez az üzlet egy vagyont ér tiszteletdíjakban.

Szédült a feje. Hogyan árulhatta el Mark, a férfi, akibe szerelmes, ilyen brutálisan?

Mark tudta, hogy mennyire szeretné ezt a partnerséget. Csupán néhány nappal azelőtt feküdt meztelenül a férfi karjaiban, aki azt mondta neki, hogy ő a legragyogóbb tehetség a cégnél. Daniel Davies hazudik vagy téved?

Davies felhúzta a szemöldökét.

– Úgy tudtam, hogy Mark Eisner hozta be azt az üzletet, és kötötte meg a szerződést. Ő

maga mondta nekem hétfőn. Hálásak vagyunk magának az üzleti terven végzett munkájáért, és biztos vagyok benne, hogy része lesz a csapatnak, amely elvégzi a feladatot.

Emma beleharapott az ajkába. Tudta, hogy hiábavaló volna vitába szállni azzal, amit David mondott. Eszébe jutott, mennyire erősködött Mark, hogy elmehessen vele a vermonti útra. Akkor ezt hízelgőnek és izgatónak tartotta. „Vigyél magaddal. Töltsünk el néhány éjszakát egy ötcsillagos hotelban a cég költségén” – mondta a férfi. De nem: csupán a módját kereste, hogy ellophassa az ötletét? Vajon a munkájának mekkora részét adta már eddig is el a sajátjaként? A szemétláda.

– Emma. Én a magam részéről azt hiszem, hogy ha időt kap, jövője van a Price Donahue-nál – mondta David együtt érzőn. – Még csak huszonkilenc éves.

– Ha valaki elég jó, elég öreg is – suttogta a lány. Reszketett a keze.

Egymásra néztek. Mindketten tudták, hogy a Price Donahue az ifjútörökök cége: megvan a lehetőséged, hogy partnerré válj. Ha nem sikerül, csak történelem vagy.

Emma egyetlen további szó nélkül felállt, és elhagyta a szobát.

Némán sétált vissza az irodájába, csupán egy rövid fej-rázásra volt szüksége, hogy közölje a hírt Gretchennel.

– Ki az, akinek sikerült? – kérdezte, mivel tudta, hogy Gretchen népszerű a cég összes személyi asszisztensének és titkárnőjének körében.

– Pete Wise, Jack Johnson, Bob Hatch – mondta a lány bocsánatkérőn.

Pete Wise? Az az ember egy idióta! És milyen üzletet hozott Jack Johnson valaha?

Kétségbeejtő. Emma vette a kabátját, és kilépett a hideg bostoni estébe.

A városközpont magas irodaházai fölébe tornyosultak. Előttük Boston kikötője csillámlott, mint egy hatalmas kád tinta. Emma hirtelen nagyon kicsinek és elhagyatottnak érezte magát.

Lépéseket hallott maga mögött a járdán, és amikor megfordult, Markot látta, aki utána futott, lélegzete fehér felhőket fújt a város sziluettjére.

– Em! Emma! – kiáltotta lihegve, amikor utolérte a lányt. – Sajnálom, annyira sajnálom, hogy nem sikerült – mondta, egyik kezét Emma vállára téve. – Csak ma délelőtt tudtam meg.

Emma elrántotta tőle a karját.

– Ne etess ezzel, Mark! – csattant fel, megpördülve a sarkán. – Tudtad.

– Emma. Ne húzd föl magad ennyire! Mire ez a nagy sietség? Majd partner leszel a következő évben.

A lány megállt, majd lángoló tekintettel visszafordult.

– A következőben? Vagy talán az utána következőben? Vagy bármikor, amikor tudatod Daniel Daviesszel, hogy kellőképpen megértem rá?

Mark elsápadt.

– Miről beszélsz?

– Davies elmondta nekem az ajánlásodat, hogy még nem vagyok érett a partnerségre.

Nem egészen ugyanaz a lószar, amivel az elmúlt két hónapban etettél, igaz?

– Ugyan, ne csináld! – csillapította a férfi, és kitárta felé a karját. – Nem ezt mondtam.

– Ó, valóban? Davies elég biztosnak tűnt felőle.

– Nyilván rosszul értette, amit mondtam… Álnok kígyó, gondolta Emma, és undorral elsétált tőle. Mark a nyomába eredt, és megragadta a karját.

– Davies azt hiszi, hogy a Frost Industriest is te hoztad. Hiszen te mondtad neki. Vagy ezt is rosszul értette?

– Gyere, Emma, beszéljük meg! Azt hittem, vacsorázni megyünk.

– Elárultál, Mark – vádolta meg Emma a férfit érzelmektől elfúló hangon.

Kétségbeesetten igyekezett, hogy ne fakadjon sírva, de érezte, hogy feltolulnak a könnyei, és csípik a szemét.

Mark elfordult, aztán szembenézett vele. Először úgy tűnt, mintha makacsul tagadni akarná a vádakat, de végül egyszerűen vállat vont.

– Hát jó. Tényleg ez a helyzet. Történetesen azt gondolom, hogy még nem vagy elég érett arra, hogy partner legyél – mondta színtelen hangon. – Jó üzleti stratéga vagy, de túl puha. Még ahhoz sincs merszed, hogy kirúgd azt a húgyagyú titkárnődet. Tudós vagy, nem vállalati játékos. Túl kedves vagy ahhoz, hogy kemény döntéseket hozz. Egyszerűen felkészületlen vagy arra, hogy a nagyfiúkkal játssz.

– És Pete Wise felkészült? Jack Johnson felkészült? Az tesz késszé valakit a partnerségre, hogy tagja a soft-ball-csapatodnak? Jó vagyok, Mark – emelt szót Emma maga mellett. – És ezt te is tudod.

– Jól teljesítesz a Harvardon, és azt hiszed, hogy a világ tartozik neked egy szívességgel – nevetett a férfi lekicsinylőn.

– Megbíztam benned annyira, hogy elmondtam az igazat – mondta Emma csendesen. – Megbíztam benned, hogy az olyan emberekkel, mint Daniel Davies, közlöd: én vagyok a legjobb. De nem, te bólogató Jánosokkal vetted körül magad, idiótákkal, akik közül kitűnhetsz.

– Az állásomba kerülhetett volna, hogy megbasztalak, és ez minden hála, amit kapok – mosolygott Mark gúnyosan.

Esőcseppek kezdtek hullani. Mint az arculcsapások.

– Hogy megbasztál? – ismételte meg Emma halkan. – Ezt jelentette neked?

Mark rábámult, aztán elutasítóan meglendítette a kezét a levegőben.

– Ah, ti kielégítetlen nők mind kurvára ugyanazok vagytok, Daviesnek igaza van, talán tényleg le akartok lépni, hogy gyereket szüljetek.

Emma ránézett. A férfi, akinek azt suttogta, „Szeretlek”, a férfi, akit csodált, és akiben megbízott, talpnyalóvá és hazuggá töpörödött a szemében, olyan emberré, aki mások kemény munkájából és tehetségéből él. Emma tudta, hogy jobb nála, de Mark kétségtelenül jobban játszott a pályán, mint ő. Az ilyen Daniel Davies-félék soha nem fogják megtudni, hogy ő menynyit tett a cégbe, mennyi az a profit, amely egyenesen az ő

erőfeszítéseiből és tehetségéből származik, mert a Mark Eisnerhez hasonló ügyeskedők maguknak aratják le a babérokat.

Hullámok kezdtek csapkodni a kikötőben, és egyre jobban eleredt az eső. A felhőkarcolók fényei a lány háta mögött elmosódott sáfrány izzást loccsantottak a sekély pocsolyákba. Emma dühös volt, összezavarodott, de egy dologban biztos.

– Soha többé nem akarlak látni – mondta olyan egyenletes hangon, ahogyan csak tudta.

– Emma, ne légy nevetséges! – próbálkozott a férfi megenyhülten. – Együtt kell dolgoznunk.

– Valóban?

Emma Winterfoldra gondolt, az antik tárgyaknak és csecsebecséknek arra az őrült kuszaságára, a tohonya falura gondolt, és az egyetlen piros telefonfülkéjére, és hogy mindez millió mérföldre van a vállalati dzsungeltól. Saul annyira megbízott benne, hogy azt akarta, ő vegye át az egész céget. Saul hitt benne. És egyszer csak Emma is hinni kezdett magában.

Hirtelen világosan kirajzolódott előtte a cél, elfogta a valahová tartozás érzése.

– Boldog születésnapot, Em – mondta Mark, meggörbítve hátát az eső elől.

Emma nem fordult vissza, csak lépkedett tovább.

5.

Briarton Court, Anglia egyik legfelkapottabb bentlakásos lányiskolája fantasztikus lehetőségekkel büszkélkedhetett. Hatalmas területe zavarba ejtő gazdagságnak adott otthont: fedett és nyitott úszómedencék, egy lacrosse-pálya, egy futópálya, tenisz-és petanque-pályák álltak a növendékek rendelkezésére. Az osztályteremben a briartoni diákoknak – akik közt politikusok, iparmágnások, nagykövetek, milliárdosok, kisebb európai királyi házak és előkelő, patinás angol arisztokraták gyerekei egyaránt előfordultak – lehetőségük volt, hogy bármit tanuljanak a differenciál-és integrálszámítástól a mandarin nyelvig, hogy a tanórán kívüli foglalkozások széles skáláját már ne is említsük. A Klostersba szervezett évenkénti síutat leszámítva az iskolaidőn túli programok közül Briarton havonta megrendezett pályaválasztási estéi voltak messze a legnépszerűbbek, amelyekre vendég előadókat hívtak, hogy az Oxford Union méltó ellenfelének bizonyulhassanak.

Az aznap esti vendég szónok körülnézett a zsúfolásig megtelt előadóteremben, és belekortyolt egy pohár vízbe. Cassandra Grand kezdetben kísértést érzett, hogy ne fogadja el az előadásra szóló meghívást, mivel a program a Londoni Divathét kellős közepére esett, ám amikor meghallotta, hogy csupán az elmúlt két évben két kabinetminiszter, egy Nobel-díjas, Richard Branson és egy Oscar-szobrocskával kitüntetett színésznő is szerepelt az előadók közt, mégiscsak sikerült időt találnia a naptárában.

Örült, hogy eljött; negyvenöt csodálatos, zavartalan percben beszélhetett egy népszerű

magazin szerkesztőjeként megélt ragyogó életéről és – a lányok minden szaván csüggtek – arról, hogyan jutott el idáig. Cassandra elárulta, hogy egy ehhez hasonló iskolából lépett ki tizennyolc évvel korábban azzal a kizárólagos ambícióval, hogy egy elegáns divatmagazinnál dolgozhasson. Hogy a hat hónap gyakornokoskodásba az amerikai Rive-nál majdnem belepusztult: ruhákkal teli bőröndöket cipelt divatfotózásokra, aztán kicsomagolta és kivasalta a ruhákat, üvöltözött vele a fotográfus, a művészeti igazgató és a modellek, hol ide, hol oda rohant, hogy kávét, elemeket kerítsen, vagy elhozza a holmikat a tisztítóból, aztán fogta, visszacsomagolta a bőröndöket, és késő éjjel visszacipelte őket az irodába, majd akkurátusan vattabéléses huzatokba hajtogatta a ruhákat, hogy visszaküldhessék őket a divatházaknak. Elmondta a hallgatóságának, hogyan toppant elé a nagy alkalom, amikor találkozott Carla Millerrel, a korai kilencvenes évek divatjának egyik legizgalmasabb nevével, miután visszatért Londonba. Carla Calvin Kleinhez és Versacéhoz hasonló nagyságok fotózásainak, divatbemutatóinak és hirdetési kampányainak stylistja volt, és munkát adott Cassandrának, aki az asszisztense lett.

Cassandra azzal folytatta, hogyan bízott meg Carla egyre jobban a képességeiben, olyannyira, hogy beajánlotta kisebb munkákra, amelyeket ő maga nem tudott elvállalni, mert túl elfoglalt vagy egyszerűen túl fontos volt ehhez. És elmesélte, hogyan mosolygott rá egy újabb lehetőség, amikor megismerte az Alliance elnökét, Isaac Greyt, és megkapta az amerikai Rive divatszerkesztői állását, ahol aztán egyre feljebb emelkedett a ranglétrán, főszerkesztő-helyettes lett. Végül azt a feladatot kapta, hogy főszerkesztőként mentse meg a lap brit kiadását. Cassandra imádta, ha magáról beszélhetett, és újra átélhette minden jel szerint tüneményes életét. Közben jó érzékkel kihagyta a kíméletlenséget, a hátba szúrásokat és a politikai fondorlatokat, amelyek tulajdonképpen a sikere mélyén rejlettek.

Lelkes közönsége kérdésözönére azonban nem volt felkészülve; a kezek, mint szentjánosbogarak, röpködtek a levegőben.

– Mennyit keres? – kérdezte egy szőkeség az első sorban.

– Milyen híres emberekkel találkozott? – tudakolta egy kínai lány valamivel hátrébb.

– Kap ingyen ruhákat?

– Karcsú kell, hogy maradjon?

Cassandra végignézett az átszellemült arcok tengerén, és azon tűnődött, hányuknak sikerül majd. A felkapott magazinok divatszobái természetesen tele voltak hozzájuk hasonló csinos fiatal csitrikkel, akik egész nap ruhákkal akartak játszadozni, hogy agyonüssék az időt, amíg eljön egy-egy gazdag bankár férj, hogy levegye őket a lábukról, és elvigye őket jó messzire a nagyvárostól.

– Mire van az embernek szüksége, hogy a legmagasabb csúcsra jusson, leszámítva egy divatra hihetetlenül érzékeny szemet? – kérdezte egy gyönyörű szőke lány.

Nos, ő ígéretesebben festett a többieknél. A blúzán látszott, hogy klasszikus YSL, és érződött benne az a meghatározhatatlan X faktor. Stílusos, magabiztos, céltudatos volt.

Cassandra rámosolygott.

– A divatra érzékeny szem tényleg segít, de nem ez a legfontosabb. Az emberek, akik a legmagasabbra jutnak, tudják, hogyan válasszák ki a legjobb csapatot, hogyan használják ki legjobban mások tehetségét. Egy főszerkesztőnek szenvedélyre, eltökéltségre és kereskedelmi gondolkozásmódra egyaránt szüksége van. Tudnia kell, mit akar az olvasó.

Tudnia kell, hogyan bűvölheti el a hirdetőket, akár a szeretői… – Elhallgatott, mert rájött, hogy túllőtt a célon, de segítőkész, összeesküvő mosolyt küldött a szőke lánynak. – Ha a csúcsra akarsz jutni, drágám – mondta halálosan komolyan –, jó, ha tudod, hogyan kell pénzt csinálni.

Miss Lamarr, a hatodikosok osztályfőnöke ekkor felemelkedett.

– Azt hiszem, elég volt a kérdésekből – mondta hirtelen. – Miss Grand nagyon elfoglalt hölgy. Biztosan rengeteg divatbemutatón kell részt vennie – tette hozzá könnyedén.

Lelkes tapsvihar csattant fel a faburkolatos teremben. Ahogy Cassandra lelépett az emelvényről, lányok vették körül, akik szerették volna megrázni a kezét, vagy autogramot akartak kunyerálni tőle. Egy ideges Miss Lamarr intett neki, és ő kimenekült egy oldalajtón egy csendes folyosóra, maga mögött hagyva a zűrzavart. Mély lélegzetet vett, az energia majd szétvetette a testét. Úgy érezte magát, mint egy mozicsillag.

– Sziaaaaa! – visította egy harsány hang Cassandra balján.

Mielőtt egyáltalán meg tudott volna fordulni, egy langaléta női test fonta körül, kis híján ledöntve őt a lábáról.

– El bírod hinni, hogy nem hagyták meghallgatnom az előadást? – tört ki a hang, mit sem enyhítve az ölelésén. – Egyetlen kilencedikesnek sem engedték meg. A szabály az szabály, még ha az anyád beszél is, ezt mondták!

– Drágám, hogy vagy? – kérdezte Cassandra, és kiszabadította magát, mielőtt igazi melegséggel arcon csókolta lerohanóját.

Karácsony óta nem látta Rubyt, a lányát, és szinte el sem hitte, mennyit változott mindössze nyolc hét alatt. Mindig magas és nyakigláb volt, de Cassandra szentül hitte, hogy legalább három centit nőtt újév óta. Ruby százhetvenhárom centire nyúlt, és még a szürkésbarna briartoni egyenruha sem tudta elfedni bimbózó alakját. Hatos méret, gondolta Cassandra, és megpróbált nem irigykedni: a tökéletes bemutatószám. Ha volt valami, amit Ruby az apjától örökölt, azok a jó gének voltak, az olívaszínű bőr, a hátára omló hollófekete haj és a szem, amely a szőlőzöldtől a smaragdig változtatta színét a fénytől és a napszaktól függően. Úgy festett volna, mint Pocahontas, ha nem húzódik egy élénknarancs csík a frufrujában.

– Ez meg mi az ördög? – kiáltott fel az anyja rémülten.

– Tudom – mondta Ruby a vállát vonogatva. – Nem pont úgy sikerült, ahogy elképzeltem. Sienna azt mondta, hogy jól néznék ki, ha lenne valami kontraszt a hajamban. Most meg olyan vagyok, mint egy napbarnított bűzösborz.

– Mégis mit képzeltél? Mi a csudát használtál?

– Szőkítőt.

– Nem tudod, hogy a legjobb fodrászok közül többen is a rendelkezésemre állnak?

Soha nem hallgatsz rám…? – fújta ki Cassandra a levegőt drámaian. – Talán Daniel Galvin hajlandó lesz házhoz jönni – mondta elgondolkozva, még mindig dühösen, hogy íme, egy újabb probléma, amelyet meg kell oldania.

Cassandra huszonegy éves volt, és egy fotózáson vett részt, amikor megismerte Narcissót, a félig amerikai, félig kubai modellt. Túl fiatal volt még ahhoz, hogy nemet mondjon a szexre egy ilyen hihetetlenül jóképű fickóval – és az ördög vinné el, miért is ne tette volna meg? Így hát belementek egy egyéjszakás kalandba. Ez volt Cassandra életében a legfantasztikusabb szeretkezés. Csak öt hónap múlva jött rá, hogy terhes.

Rendszerint borzasztóan keveset evett, hogy megtartsa piszkafavékony alakját, ami finoman fogalmazva is rendszertelenné tette a menstruációs ciklusát. Cassandra azt hitte, eljött a világ vége: túl késő volt, hogy elvetesse a gyereket, túl előrehaladott az állapota, hogy elrejtse, és egyáltalán nem állt szándékában újra kapcsolatba lépni az apával. Az örökbeadás gondolata átfutott az agyán egy pillanatra, de – minden korábbi ösztöne ellenére – felfedezte, hogy anyai érzések munkálnak benne. A bébi az övé volt. Az ő része, az ő produktuma. Hogyan válhatna meg tőle? Aztán gyorsan meg is bánta az efféle romantikus gondolatokat. Amikor Rubyt a karjában tartotta, életében először érezte magát gyámoltalannak, és gyűlölte ezt az érzést. Amit csak tetézett, hogy az anyaság szinte azonnal keresztbe tett a karrierjének. Nem tudott utazni, nem tudott későig dolgozni, nem tudott valamennyi partin részt venni, pedig mindez elengedhetetlen ahhoz, hogy az ember szem előtt maradjon a divatvilágban. Cassandrának nem volt választása: anyjához költöztette a lányát, és visszament dolgozni. Nyolcéves korában Rubyt bentlakásos iskolába küldték. A kislánynak saját szobája volt Cassandra knightsbridge-i lakásában, bár ritkán használta. Cassandrának keményen kellett küzdenie, nehogy vakvágányra fusson a karrierje, de most már örült, hogy van egy lánya. Eltérően a hozzá hasonló korú, karrierjüket építő nők ezreitől, neki nem kellett aggódnia, hogy ketyeg a biológiai óra, vagy hogy meg kell találnia a megfelelő férfit, mivel neki már volt gyereke, ráadásul olyan, aki napról napra egyre önállóbb lett. Bekászálódtak a Mercedes hátsó ülésére, és Cassandra utasította a sofőrt, hogy vigye őket Rye-ba.

– Tessék. Néhány idősebb lány megkért, hogy adjam át neked ezeket. – Ruby beletúrt a Marni táskájába, és kihúzott egy köteg életrajzot. – Nagyon népszerűvé tettél a felsősök körében.

Kihajtottak az iskola kapuján, és húsz perccel később Rye-ban voltak. Andrew letette őket a Hableány fogadó, a város legjobb vendéglője előtt, amely enyhén lerobbant, rozoga hangulatot árasztott egyenetlen padlójával és alacsony gerendáival. Az a fajta hely volt, amelyet az ember képzeletében pénzeszsák csempészek látogatnak. Cassandra az ablaknál ült, ahonnan ellátott a középkori templom és a felső szintjükön gerendázattal díszített házak felé. Volt a városnak valami tagadhatatlanul hátborzongató szépsége. Az étterem nem éppen a Nobu, gondolta Cassandra, de azért elbűvölő.

– Hát nem isteni? – lelkesedett Ruby az ablak melletti székében ugrándozva. – Johnny Depp is lakott itt egyszer.

– Tényleg? – kérdezte az anyja kissé megengesztelődve. – Egy cseppet sem csodálom.

– Na és milyen volt a temetés? – érdeklődött Ruby, mivel fiatal esze máris máson járt.

– Még most sem értem, én miért nem vehettem részt rajta. Többet találkoztam Saul bácsival, mint te, és tényleg el akartam menni, hogy elbúcsúzzam tőle.

– Roger úgy gondolta, hogy jobb, ha nincsenek ott gyerekek, és most az egyszer egyetértettem vele.

– Anyám, én nem vagyok gyerek – tiltakozott Ruby sértődötten. – Tizenhárom éves vagyok.

– Erről jut eszembe – mondta az anyja szárazon.

– Saul tízezer fontot hagyott rád a végrendeletében.

– Azt a…! Király! – visította Ruby az italát szürcsölve. – Megkaphatom most?

– Természetesen nem – torkolta le Cassandra vadul.

– És te megkaptad a céget? – kérdezte Ruby játékosan.

Cassandra majdnem elmosolyodott a lányán. Egyenesen a lényegre tér, akárcsak az anyja.

– Nem. Saul, az ő végtelen bölcsességében, Emma unokahúgomnak adta.

– Aha, szóval ezért vagy ilyen szar hangulatban – mosolygott a lánya pimaszul.

– Ruby! – szólt rá Cassandra. – Nem azért fizetek évi huszonötezer fontot a neveltetésedért, hogy ilyen szavakat halljak.

Ruby áthajolt az asztalon, és megfogta az anyja kezét.

– Különben minek akartad azt az unalmas céget?

– Nekünk akartam, drágám – mondta Cassandra, és olyan melegséggel szorította meg a lánya kezét, hogy maga is meglepődött.

– De minek? – kérdezte Ruby. – Tök kúl munkád van. Van pénzünk. Ha megkapod a céget, vissza kellett volna költöznünk a faluba. Saul bácsi gyakran mondta nekem, hogy a cég tulajdonjogával járó külön jutalom, hogy abban a házban élhet. Még hogy jutalom!

Tök hátborzongató! Fogadok, hogy kísértetek járnak benne.

Cassandra kiszabadította kezét a lánya szorításából, bosszúsan, amiért Ruby olyan lezseren félresöpörte az ő ambícióit. Mit gondol ez a hálátlan kis liba, miért csinálja mindezt? Mit gondol, miből van része ilyen drága neveltetésben? Néhány kísértet a legkevesebb az egészben. Cassandra mély lélegzetet vett, megpróbált uralkodni az érzelmein. Egyedül Ruby tudja így kiborítani, gondolta.

– Na és… mi a véleményed a márciusi számról? – kérdezte, próbált témát váltani.

– Remek volt! Bár azt hiszem, túl sok modern művészetet tesztek bele.

– Drágám, rengeteg olvasónk gyűjtő, vagy azt képzeli magáról, hogy gyűjtő.

– De mindez hülyeség egy kicsit, nem igaz? – nevetett Ruby. – Tudod, ahogy zseninek nevezted azt a művészt, aki narancsszínű köröket fest. Hogy lehet ő zseni, összehasonlítva, mondjuk, Leonardo da Vincivel? Tudtad, hogy Leonardo volt talán minden idők egyik legsokoldalúbb tehetsége? Helikoptereket, napenergiás fűtést, rakétákat, mindent tervezett.

Cassandra mosolygott.

– Netán azt kell feltételeznem, hogy a reneszánsz korszakot tanuljátok pillanatnyilag?

– Eltaláltad – vigyorgott Ruby boldogan, hogy az anyja bekapta a csalit. – És ha majd azt látod, hogy A minősítést kaptam az írásbeli vizsgán, elviszel Párizsba? Megígérted karácsonykor!

A tény, hogy egy tizenhárom éves lány anyja, nyílt titok volt a divatiparban, de nem olyasmi, amivel Cassandra büszkélkedett. Nem volt mit szégyellnie; az évek során Anna Wintour gyermeke, Bee Shaffer és a francia Vogue főszerkesztőjének, Carine Roitfeldnek a lánya, Julié is feltűnt a divatbemutatók első sorában. De Ruby inkább tizennyolc, mint tizenhárom évesnek látszott; Cassandra csak harmincöt volt, és nem akarta, hogy az emberek számolni kezdjenek, majd téves következtetésre jussanak.

– Nézd, drágám, tudom, megígértem, hogy idén eljöhetsz néhány bemutatóra, de a Rive most óriási partit rendez Párizsban, és azt hiszem, nem volna helyes, ha ott lennél. Talán a couture-re júliusban, hmm?

– Igazából a Louvre-ba szerettem volna elmenni – mondta Ruby halk, csalódott hangon.

Cassandra annyira vágyott rá, hogy örömet szerezzen a lányának, hogy engedjen a kéréseinek. Imádna kérkedni Rubyval, de erősnek kell maradnia. Nem hagyhatja, hogy Ruby csalódottsága beleszóljon a terveibe, most nem. Mindkettőjükért küzd – hát nem érti meg ez a lány? Néha annyira közel érezte magát Rubyhoz, hogy szinte a teste részének képzelte, máskor úgy tűnt, mintha két különböző bolygón élnének.

– Mikor látlak újra? – kérdezte Ruby zsörtölődve.

– Rövid időre elutazom. Milánó, Párizs, és aztán el kell mennem Mexikóba. De azt hiszem, a nagyanyád eljön a jövő hét végén.

Ruby felnézett Cassandrára; kamasz védőbástyái most mind leomlottak, csupán egy kislány volt, akinek szüksége van a mamájára.

– Hiányzol nekem – lehelte.

– Te is hiányzol nekem – válaszolta Cassandra elcsukló hangon. – De ugye tudod, miért dolgozom olyan keményen?

– Értünk?

Cassandra bólintott, aztán benyúlt az asztal alá egy kemény papírzacskóért.

– Ezt dugdostam előled.

Ruby belekandikált a zacskóba, matatott a selyempapír közt, aztán sugárzó arccal felnézett.

– Király! Egy Chanel skót szoknya! – kiáltotta.

– Egy Chanel 2.55 – javította ki Cassandra. – Azért hívják így, mert…

– …mert Coco Chanel 1955 februárjában mutatta be – szólt közbe Ruby csendesen.

Cassandrát csalódás és aggodalom töltötte el, amiért Ruby jobban érdeklődik Leonardo da Vinci, mint Coco Chanel munkái iránt. A lány gyors felfogása és szelleme jól illett az anya önmagáról alkotott képéhez, de a túlzott tudományos érdeklődés kártékonyán hathat Ruby hosszú távú kilátásaira. Az intelligencia túl sok férfit elriaszt, ezért van az, hogy az Emma Baileyhez hasonló eszes kékharisnyák végül egyedül maradnak.

Cassandra óriási reményeket fűzött gyönyörű lányához. Azt akarta, hogy ő legyen a Crillon-bál szépe. Azt akarta, hogy jó házasságot kössön; látványos házasságot, talán egy oligarcha fiával vagy valamelyik előkelő amerikai família ivadékával. Azt akarta, hogy a lánya csillogástól, hatalomtól és pénztől övezve éljen. Azt akarta, hogy mindene meglegyen.

Az autó újra megállt Briarton Court előtt, és ők kiszálltak.

– Bejössz, hogy elbúcsúzzunk? – kérdezte Ruby. – Kilencre a hálóteremben kell lennem.

– Nem megyek be a hálóteremig. Leszólíthatnának újabb autogramokért – mondta Cassandra, miközben követte lányát az előcsarnokba.

– Ne csinálj úgy, mintha ezt nem imádnád – mosolygott Ruby, a táskája láncát csavargatva az ujjai körül.

Cassandra arcon csókolta a lányát, és érezte, hogy a melegség újabb hulláma önti el a testét. Figyelte, ahogy Ruby végigfut a folyosón, és csak akkor fordult meg, amikor meghallotta a kőpadlón felé közeledő cipők kopogását.

– Miss Broughton – mosolygott, és a kezét nyújtotta Briarton matrónakinézetű

igazgatónője felé.

– Csodálatos előadás volt, Miss Grand – mondta az igazgatónő, bár Cassandra helytelenítést vélt felfedezni az arckifejezésében. – Szeretem-gyűlölőm viszonyban vagyok a karrier-előadásokkal. Egyrészt nagyszerű, hogy felhasználhatjuk a lehetőségeket, amelyeket a szülők kínálnak nekünk, de a lányok általában megszédülnek tőlük.

– Nos, van nálam egy halom életrajz, melyek épp ezt bizonyítják – válaszolta Cassandra a táskájára ütögetve. – Ám ezt a fajta kezdeményezőkészséget szívesen látom – hazudta.

Miss Broughton mosolygott.

– Elkísérem az autójáig.

Megálltak az ajtóban. Hideg volt odakint, zúzmara borította a földet, és lopakodó köd ereszkedett eléjük a sötétben.

– Nem láttuk a szülői értekezleten az elmúlt hónapban – jegyezte meg Miss Broughton egy kicsit túl közömbösen.

– Attól tartok, Párizsban voltam – mondta Cassandra, aki nem volt hajlandó ugrani a kihívásra. – Úgy tudom, anyám részt vett rajta.

– Amikor ilyen keményen dolgozunk, kétszer olyan keményen kell dolgoznunk, hogy ne idegenedjünk el a gyermekünktől.

Cassandra felpaprikázódott. Milyen arcátlan ez a nő!

– Az elmúlt hónapig, Miss Broughton, egyetlen szülői értekezletet sem mulasztottam el, amióta a lányom megkezdte a tanulmányait. De az előző iskolája nem tartott szülői értekezleteket a divatbemutatók idején.

Autógumi csikorgott, ahogy Andrew odahajtott eléjük a Mercedesszel.

– Mennem kell – mondta Cassandra gyorsan, és szorosabbra húzta kasmír nagykabátján az övet.

Miss Broughton bólintott, de tovább beszélt.

– Tudja, hogy Ruby az egyik legtehetségesebb tanuló az évfolyamában? Független, bár ezt az ember elvárhatja valakitől, aki ilyen sokáig volt bentlakó. Nagyon eszes is. Ám van benne egy határozottan lázadó vonás, amelyet szemmel kell tartanunk.

Cassandra halkan felnevetett.

– Ha a narancs csíkra utalunk a hajában, arról azonnal tenni fogok.

Az igazgatónő a fejét rázta.

– Mindig úgy éreztem, hogy a tizenhárom éves kor vízválasztó. Átmenet a nőiségbe.

Rubynak szüksége van az anyjára, hogy végigvezesse a helyes ösvényen.

Cassandra érezte, hogy megfeszül. Valóban ott rejlett a célzás a nő szavaiban, hogy ő

nem jó anya, vagy csak túl érzékeny?

– Azt hittem, azért fizetek egy halom pénzt maguknak, hogy ezt megtegyék – mondta összeszorított ajakkal.

– Szeretjük azt hinni, hogy Briartonban kitűnő a lelki gondozás, de mindent nem helyettesíthetünk az összes gyermek számára.

Te álszent, gondolta Cassandra összehúzott szemmel. A legmagasabb összegeket gomboljátok le, hogy a szülők jobban érezzék magukat a bőrükben, de a baj legkisebb szelére egyenesen visszadobjátok nekik a felelősséget.

– Ruby rengeteg szeretetet és figyelmet kap a családjától, Miss Broughton, erről biztosíthatom önt. Arról is biztosíthatom, hogy vannak más iskolák, amelyek boldogan vállalnák a felelősséget egy olyan eszes és tehetséges tanulóért, mint Ruby.

Cassandra kinyitotta a kocsi ajtaját, és beszállt.

– Ahogy mondtam, csodálatos volt az előadás, Miss Grand – szólt utána Miss Broughton, miközben Cassandra becsapta az ajtót.

A színezett ablakon keresztül felnézett Briarton Court gótikus szépségére, és megborzongott. Egy pillanatig arra gondolt, hogy elviszi innen a lányát. Ez megmutatná a vén kurvának, gondolta. Ez a nő biztosan nem szeretné elveszíteni a kitűnő

vizsgaeredményeket, amelyeket Ruby valószínűleg produkál majd, igaz? De hát az iskola páratlanul nagy tekintélyű, és ami még fontosabb, a diákok, a barátok minősége, akikkel a lánya kapcsolatba került, szintén kitűnő. Azonkívül se teste, se lelke nem kívánja a kellemetlenséget, amellyel Ruby újbóli áthelyezése járna. Elfordította szemét az iskoláról, és utasította Andrew-t, hogy hajtson Londonba, amilyen gyorsan csak tud. Aztán, miközben eleredt az eső, arra fordította a figyelmét, hogy ízekre szedje a Vogue legújabb kiadását.

6.

Emma kérte a taxisofőrt, hogy hajtson lassan. El szép lassan a Prada, a Gucci és az Yves Saint-Laurent mellett. El a Hermés, a Celine és a Louis Vuitton mellett. El a pazar gyémántoktól szikrázó kirakatok: a De Beers, a Tiffany és a Cartier mellett. El a világ néhány legnagyszerűbb, legkívánatosabb luxusmárkája mellett. Úgy tűnt, London sokkal gazdagabb lett, amióta utoljára Mayfairben vásárolt. Bentleyk és elegáns Audik sorakoztak az út szélén, drága frizurás, télen lebarnult gyönyörű nők lebbentek ki az ékszerüzletekből széles mosollyal és gyémántokkal.

– Na és hol szeretné, hogy kitegyem, aranyom? – érdeklődött a taxis, immár szemmel láthatóan bosszúsan.

Az utóbbi tíz percet azzal töltötte, hogy fel-le kígyózott a Bond Streeten, miközben Emma a kocsi ablakához nyomta az arcát.

– Ismeri a Milford Áruházat? – kérdezte az utasa.

– A leghalványabb gőzöm sincs róla, szívem. Hogy néz ki?

Emma megértette, hogy fogytán a türelme. Olyan rég volt, amikor utoljára felkereste a Milford Áruházat, hogy ő maga is alig emlékezett rá, és most, miután fel-le csurogtak a Bond Street teljes hosszában, semmivel sem lett bölcsebb. A Milfordnak négy áruháza volt a világon, mind a legelőkelőbb környékeken; a Rue St-Honorén Párizsban, a Fifth Avenue-n New Yorkban és a Via Condottin Rómában, de a londoni üzlet számított a zászlóshajónak. Furcsa hát, hogy úgy tűnt, képtelenség megtalálni.

– Ott van – bökött rá Emma végül, és a taxi megállt egy jellegtelen külsejű áruház előtt a New Bond Street alsó szakaszán. – Ez az üzlet az enyém. Vagyis nagyjából – magyarázta a taxisnak, miközben átnyújtott neki egy ropogós húszfontost.

– Ja, persze – morogta a sofőr az orra alatt, és eldübörgött.

Emma a járdán ténfergett, nem tudta eldönteni, valóban szeretne-e bemenni.

Meglehetősen elriasztó hely volt egy aprócska kirakattal, benne néhány, cseppet sem lélegzetelállítóan izgalmas tárcával és kesztyűvel. Aztán mély lélegzetet vett, meglökte a mahagóni ajtót, ám az nem nyílt ki. Ismét megpróbálta, ezúttal erősebben, de az ajtó még mindig nem engedett. Ekkor észrevett egy csengőt a falon, és miután kétszer megnyomta, berregni kezdett a nyitó, az ajtó meg nyikorogva kitárult. A kísérteties csend, amely fogadta, egy templomra emlékeztette Emmát. Az áruház elhanyagolt és rettenetesen ódivatú volt, és enyhén dohos szag érződött benne, mint egy vidéki ház csizmatárolójában.

Hová tűnt a bőr mennyei illata? – gondolta a lány szórakozottan. A terem közepén gyönyörű lépcsősor vezetett a félemeletre, de az áruház többi része sötét és lehangoló volt, nagyon kevés fény szűrődött be a kicsi ablakokon. Egy lornyonos öregember kíváncsian végigmérte a jövevényt a pult mögül, aztán folytatta a telefonbeszélgetését. Emmát egyszerre fogta el a megfélemlítettség és a semmibevétel furcsa érzése.

Amióta otthagyta a Price Donahue-t, szomorúságát és dühét az egyetlen általa ismert módon próbálta levezetni – beletemetkezett a munkába. Megkérte, hogy küldjék át neki a Milford sajtókivágásait és pénzügyi beszámolóit Fed-Exszel, és bűnüldözői alapossággal vizsgálta meg őket. Hamar rájött, hogy a cég súlyos anyagi helyzetben van. Míg a luxusbőráruk ipara jelenleg multimilliárdos üzletnek számított – az elmúlt két évtizedben a női táskák dizájnja terén mutatkozott talán a legnagyobb növekedés az egész divatiparban –, a Milford alig tudott talpon maradni. Ahogy Emma körülnézett, pontosan tudta, miért.

Szombat délután volt, és az üzlet kihalt. Odasétált a legközelebbi polchoz, és levett egy bőrtáskát. Elhúzta a száját. Nem kellett divatszakértőnek lennie, hogy tudja, mennyire csúnya. Sötétbarna volt, de nem a tejcsokoládé meleg, gazdag barna színében; iszapos hatást keltett, mint a sár. Emma végigfuttatta ujjait a bütykös bőrön – strucc, tűnődött –, nyilvánvalóan drága darab, de olyan, hogy soha az életben nem szeretné a szekrényében látni.

– Segíthetek önnek? – kérdezte egy szigorú arcú elárusítónő, akinek vattacukor állagú szőke haja volt, és rézből készült kitűzője elárulta, hogy Barbarának hívják. Leplezetlen undorral nézegette Emma gyapjúkabátját és farmerjét.

– Csak nézelődöm – mondta Emma a tőle telhető élénkséggel.

– Egy bizonyos dolgot keres? – érdeklődött Barbara fensőbbségesen.

– Megmondaná, melyik a legnépszerűbb táskájuk?

A nő döbbentnek tűnt, hogy valaki bármiben is olyan közönséges dologra alapozhatja a választását, mint a népszerűség.

– Ez – mondta egy barna bőr szatyorformára mutatva. – Rebecca a márkaneve.

Vajon ez a név honnan jön? – tűnődött el Emma. Kézbe vette a táskát. A bőr valóban gyönyörű volt, de az anyagok nem tudták ellensúlyozni a slampos formát és az agyonbonyolított kötött rojtokat.

– Meglehetősen drága – jegyezte meg Barbara.

Emma felemelte az árcédulát. 3000 font! Ezért? – gondolta magában.

Barbara, mintha olvasna a gondolataiban, hozzátette: – A kimagasló mívesség a Milford áruválasztékának minden egyes darabját jellemzi.

– Kézzel varrták? – kérdezte Emma, és eszébe jutott a nyár, amelyet azzal töltött, hogy az iskola befejezése után a Milfordnál dolgozott. Igazság szerint azt az időt élvezte a legjobban, amit a munkásokkal töltött a gyárban. Lebilincselő hely volt. Emlékezett a raktár csodálatos szagára, ahol bőrtekercsek ezreit tartották; volt ott krokodilbőr Ausztráliából, kígyóbőr Indiából, borjúbőr Bretagne-ból és kecskebőr Skóciából, ez utóbbival bélelték az összes táskát. Emlékezett rá, hogyan figyelte Jeff Conwayt, a Milford vezető cuireur jét, ahogy addig nyújtja és püföli a bőröket, amíg azok vajpuhaságúak nem lesznek, és a munkapadjuk fölé görnyedő fehér kabátos mesterembereket, amint a legspécibb tűk és egyéb szerszámok segítségével az első öltéstől az utolsóig elkészítik a táskákat. Egy táska megalkotása akkor olyannak tűnt, mint egy műalkotás létrehozása, eltérően egy futószalagról legördülő tucatárutól.

– Van benne bizonyos kézi munka – válaszolta Barbara óvatosan.

– De nem kézi varrás? – ismételte meg Emma, és a kérdést felvéste az agyába.

Barbara szemmel láthatóan kezdett bosszankodni.

– Ha a hölgy ragaszkodik a kézi varráshoz, akkor talán figyelmébe ajánlhatnám a megrendelő szolgálatunkat. De az ár ebben az esetben lényegesen magasabb.

– Igazából nem szeretnék túl sokat fizetni – mondta Emma.

– Akkor a hölgy talán jobban járna egy másik áruházban. Az Oxford Streeten kitűnő

választékot talál középkategóriás kiegészítőkből.

Micsoda egy liba, gondolta Emma. Nem csoda, hogy üres az üzlet. A luxus-kiskereskedelem nem csupán a termékről szól, az élmény is rengeteget számít. Ha már ennyi pénzt kiadsz valamire, azt akarod, hogy kényeztessenek és hízelegjenek, hogy a luxus fénye visszavetüljön rád és a te hihetetlenül jó ízlésedre.

Emma visszaadta a Rebeccát Barbarának, és otthagyta az üzletet. Ahogy az ajtó becsukódott mögötte, mélyen beszívta a friss levegőt.

– Köszönöm, Barbara – suttogta magában, miközben elsétált London legdivatosabb utcájának ragyogóbb, elegánsabb üzletei felé.

A nagyképű eladónő nem is sejtette, micsoda óriási szívességgel szolgált neki, mert Emma most már pontosan tudta, mit kell tennie.

Julia Grand a lánya tágas knightsbridge-i lakásában ült, egy pohár behűtött Pouilly Fumét kortyolgatott, és arra gondolt, hogy nem sok kellemesebb hely lehet, ahol a vasárnap délutánt tölthetné. A levegős, régence stílusú apartmant Cassandra kedvenc galambszürke, csokoládé-és krémszíneivel díszítették, és a lakás fürdött a lusta téli fényben, amely a padlótól a plafonig érő ablakokon túl elnyúló Hyde Park felől szűrődött be. A hosszú diófa ebédlőasztal meisseni porcelánnal volt megterítve – Julia megállapította, hogy ez nem ugyanaz a készlet, amelyet az utolsó vizitjén látott –, míg Lucia, Cassandra házvezetőnője a posírozott lazacból és spárgából álló könnyű ebéddel foglalatoskodott. Julia egy percig eltűnődött, vajon mennyit kereshet Cassandra, hogy ezt a luxust megengedheti magának, és elöntötte a lánya eredményei iránt érzett büszkeség hulláma. Julia természetesen szerette azt hinni, hogy tetemes része van Cassandra sikerében: egyedülálló anyaként nevelte őt fel, aztán évekig vigyázott Rubyra, viszont biztosan tudta, hogy a lánya soha nem volna hajlandó ezt elismerni.

Átpillantott Cassandrára, aki az általa „aprés yoga” elnevezéssel illetett öltözéket viselte: kasmír dzsogging-nadrágot és testhez álló fehér mellényt. Cassandra Milánóba utazott aznap délután, úgyhogy tucatjával vette ki a ruhákat a cédrusfával bélelt szekrényeiből, hogy selyempapírba hajtogassa, aztán két Louis Vuitton-utazóbőröndbe tegye őket. Julia lenyűgözve leltárt készített, miközben figyelte, hogyan csomagol Cassandra. Tíz pár piros talpú cipő, amelyek közül a legtöbb még nem is volt a lábán.

Tizenkét szoknya, kétszer annyi ruha, hozzájuk való kasmírszvetterek a szivárvány minden színében, végül majd egy tucat kabát, minden darab a milánói kollekciók valamelyik híres divattervezőjétől, és minden darabot a megfelelő bemutatón fogja viselni.

Biztos, hogy több százezer font értékű ruha került azokba a bőröndökbe, és Cassandra szerint tökéletesen fölöslegessé válnak, amint a divatbemutatók véget érnek. Julia alávaló pénzpocsékolásnak tartotta ezt; gondoljunk csak arra, mi mindent lehetne abból a rengeteg pénzből vásárolni! Egy Picasso-vázlatot vagy egy Corot-tájképet. Az aztán olyasmi volna, ami tényleg megérné.

– Nos. Meséld csak el, mit mondott neked Roger! – kérte Cassandra, miután becsukta a zárakat a bőröndökön, és leült az ebédlőasztalhoz.

Julia próbált nem mosolyogni; Cassandrának megvolt az a szokása, hogy minden beszélgetésből üzleti tárgyalást kreált.

– Azt mondta, hogy Emma visszajött Bostonból, időben, hogy részt vegyen a részvényesek holnapi értekezletén.

– És gondolod, hogy ennek van valami jelentősége?

Julia vállat vont.

– Emma már megmondta Rogernek, hogy nem akar vezérigazgató lenni. Gyanítom, csak azért lesz ott, hogy jó szándékot mutasson, és hivatalossá tegye Roger kinevezését, hogy aztán mindnyájan tovább léphessünk.

Cassandra kissé összeráncolta a homlokát.

– Ezek szerint mindenki elégedett, hogy Emma ekkora részt kapott a cégben? – kérdezte.

– Ezt soha nem mondtam – válaszolta Julia diplomatikusan, mivel tudta, hogy a lánya nem volt elragadtatva Saul hagyatékaitól. – De mit tehetnénk? Roger már fogadott egy ügyvédet, és úgy tűnik, nem támadhatjuk meg a végrendeletet csupán azért, mert nem tetszik nekünk, ami benne áll.

Cassandra hallgatott, Julia pedig átnyúlt az asztalon, hogy megfogja a kezét.

– Én a kétségbeesésig csalódott voltam, amikor felolvasták a végrendeletet. Neked kellett volna megkapnod a céget, drágám. Ezt tudjuk. De tényleg úgy tűnik, nem sok az, amit tehetünk.

– Így fest az a harc is, amelyet akkor vívtál, amikor a papa elhagyott? – csattant fel Cassandra, és elrántotta a kezét.

Dühös volt. Világosan látta a jogi helyzetet Saul végakaratát illetően; a saját ügyvédei voltak kénytelenek elszenvedni a haragja teljes súlyát, amikor elmagyarázták neki, hogy a végrendelet bombabiztos. Úgyhogy Cassandra már kapcsolatba lépett a pénzügyi tanácsadóival, hogy kiderítse, megvásárolhatja-e Emma részvénypakettjét, amennyiben az unokahúga úgy döntene, hogy eladja, de még egy konzervatív értékbecslés mellett is rettenetes nagy számok röpködtek a Milfordról. Lehetett Cassandra a legjobban fizetett főszerkesztő Londonban, ám ez még akkor is fényévnyire volt az anyagi lehetőségeitől.

Julia a lányát nézte, és azon tűnődött, hogy lehet ennyire rémisztő. Természetesen magát hibáztatta Cassandra érzelmi eltávolodásáért, mivel hagyta, hogy a férje, Desmond lelépjen. Megpróbálta azt a napot egy rekeszbe zárni az agya legtávolabbi zugában. A napot, amelyen Desmond elhagyta egy másik nő miatt, és ő ott maradt, hogy egyedül nevelje fel Cassandrát és Tomot. Desmond nagyon kevés anyagi támogatást nyújtott Juliának, és a tartásdíj szinte semmivé zsugorodott, amikor a férfi egy évvel a válásuk után Dél-Afrikába költözött. De Cassandra nem pénzt akart az apjától, hanem szeretetet, támogatást, elismerést. Úgyhogy Julia az elmúlt két évtizedet azzal töltötte, hogy megpróbálta ezt pótolni. Ezért ajánlkozott, hogy felneveli Rubyt, amikor Cassandra átköltözött New Yorkba, és a dolog cseppet sem volt könnyű. Hirtelen a nyakába szakadt egy hároméves unoka, és Julia kénytelen volt kevesebb időt tölteni az oxfordi galériájában, aminek az lett a következménye, hogy a galéria kis híján tönkrement. Egy évtizedbe telt, mire az üzlet talpra állt, de Julia vállalta az áldozatot: mindent a gyerekeiért!

Julia a mellére szorította a kezét, mintha belemart volna valami.

– Sajnálom – mondta Cassandra szokatlanul lágy modorban. – Nem akartam, hogy így hangozzék. De néha valósággal lebénít, ami történt.

– Eladhatom neked a részvényeimet, ha azt szeretnéd, drágám – válaszolta Julia. – Egy galériahelyiséget, amelyet imádnék, hamarosan meg lehet szerezni a Cork Streeten. A pénz tényleg jól jönne.

– Anyám, neked ötszázalékos részesedésed van – sóhajtott fel Cassandra –, és öt százalék se nem oszt, se nem szoroz.

Elhallgattak, amikor Lucia belépett, hogy felszolgálja a posírozott lazacot egy kanálnyi hollandi mártással az oldalán. Julia felhasználta a közjátékot, hogy témát váltson – a faluban másról sem beszéltek az emberek, mint a Milfordnál kialakult helyzetről, és Julia számára kezdett fárasztóvá válni a dolog –, azonkívül alig várta, hogy áttérhessen az otthonukat közelebbről érintő ügyekre.

– Drágám, azért szerettem volna találkozni veled ma, mert nagyon aggódom az öcséd miatt – kezdte.

– Most éppen mi a baj? – kérdezte Cassandra. Tisztában volt vele, hogy Tom visszaköltözött az anyja házába, és cigarettákról, hangos zenéről és hegyekben álló mosnivalóról szóló tirádákra számított.

– El akar menni Goára. A jövő héten. Es azt akarja, hogy én adjak rá pénzt – mondta Julia kétségbeeséssel a hangjában.

– Azt hiszem, jót fog tenni neki, ha egy időre elkerül itthonról – vélte Cassandra.

– De olvastam ezekről a helyekről a Daily Mailben – erősködött Julia. – Tele vannak betegségekkel és drogkereskedelemmel, és csak a magasságos ég tudja, mennyire nem kell az öcsédnek bátorítás ezen a téren. Cassandra, nem beszélnél vele? Nem segítenéd meg egy állással vagy valamivel, ami az országban tartja?

Cassandra mély lélegzetet vett. Néha belenyilallt a fájdalom, amikor arra gondolt, milyen gyorsan a visszájára fordult a szülő-gyerek szerep. Egyre jobban úgy érezte, hogy ő a család feje, és ez a hatalmi helyzet kivételesen nem volt az ínyére.

– Úgy csinálsz, mintha bébicsősz volnék – csattant fel. – Nem az én dolgom, hogy Tomot dajkáljam csupán azért, hogy ne kerüljön bajba.

– Ezt megértem, drágám – csillapította Julia.

Cassandra felhorkant.

– Emlékezz csak arra, amikor munkát szereztem neki Xavier stúdiójában.

– Nem igazán termett fotografálásra – védte a fiát Julia.

– A dolognak semmi köze nem volt ahhoz, hogy mennyire tehetséges a lencse mögött – replikázott Cassandra, és beledöfte a villáját a halba. – Rajtakapták, amikor az egyik modellt dugta a sötétszobában.

– Hiszen fiú, munkálnak benne a hormonok.

– Huszonhat éves, nem valami begerjedt kamasz.

Julia a lánya szemébe nézett.

– Kérlek, drágám.

Cassandra kísértést érzett, hogy nemet mondjon. Torkig volt Tom felelőtlen életstílusával, azzal, ahogy az egyik félbehagyott próbálkozástól a másikig sodródott, és bosszantotta, hogy az anyja tőle várja a megoldást. Nem arról volt szó, hogy nem segítette a családot. Júliát bemutatta a londoni társasági körök gazdag művészetpártolóinak, és megállás nélkül reklámozta az anyja galériájában kiállító művészeket, a következő

nagyágyúnak kiáltva ki őket a Rive oldalain. És mindig felmerült valami újabb probléma.

– Oké, anyám, meglátom, mit tehetek – egyezett bele végül. – De ez a legeslegutolsó alkalom, és ezt komolyan mondom.

Julia megpaskolta a lánya kezét.

– Köszönöm, drágám. Tom nem fog csalódást okozni neked.

– Ó, bizony azt fog, ebben halálosan biztos vagyok – mondta Cassandra. – Most együnk. Nem szeretném lekésni a gépem.

Roger Milford soha nem szerette a hétfő reggeleket, de a maira különösen aggodalmas hangulatban ébredt. A régi kúria hálószobaablakából egyenesen Winterfold vaskapujára látott, és ettől fájdalom hasított a gyomrába. Roger természeténél fogva határozott, „pokolba a következményekkel” típusú férfi volt, de most az egyszer nem tudta, mit tegyen. Egyrészt semmije nem kívánta, hogy átmenjen a Milfordba ma reggel: semmire sem vágyott kevésbé, mint hogy meglássa azt az önelégült kékharisnya unokahúgát, ahogy Saul régi íróasztala mögött pöffeszkedik. Az én íróasztalom mögött, javította ki magát.

Másrészt, bármennyire fáj is neki, jó képet kell majd vágnia Emma előtt, kedvező

benyomást kell keltenie, hogy meggyőzze: ha ő lesz a cég vezérigazgatója, Emma jó kezekben tudhatja a többségi részvénytulajdonát.

Rebecca szálegyenesen ült a baldachinos ágyban, halványszőke haja tökéletes hullámokban omlott a vállára. Reggelizőtálcája elegánsan félre volt tolva, rajta porcelán teáskanna, füstölt lazac és tojásfehérjéből sütött rántotta, amelyet Latvina, a lengyel házvezetőnőjük készített.

– Nem értem, miért nem mehetek el az értekezletre – panaszkodott legörbülő alsó ajakkal. – Én is tagja vagyok ennek a családnak.

– Részvényesek és igazgatók vesznek részt rajta, mókuskám – mondta Roger, és odament hozzá, hogy megsimogassa az arcát. – Én is szeretném, ha ott lehetnél, de meg van kötve a kezem.

– Tulajdonképpen mi célt szolgál ez a találkozó? – nyűgösködött Rebecca. – Emma megmondta neked, hogy nem akar vezérigazgató lenni, nem így van? Vagyis az értekezlet fog rábólintani a kinevezésedre?

– Ajánlom, hogy így legyen – morogta Roger.

Felesége éles pillantást vetett rá, mivel megérezte a hangjában csendülő kételyt. A csalódás, hogy nem ők kapták Saul részesedését, lesújtó volt, de legalább Emma örökölte a pakettet – és mivel olyan remek állása van Bostonban, nyilván nem akarja otthagyni valami sáros, isten háta mögötti helyért. De milyen könnyen lehetett volna Cassandra az örökös, és az… nos, az katasztrófa lett volna Rogerre nézve. Rebecca ismét a férjére nézett, és ökölbe szorította a kezét. Muszáj, hogy Roger legyen a vezérigazgató.

Bármennyire kényelmes volt is a jelenlegi otthonuk, semmi különöset nem nyújtott.

Rebecca nem akart a régi kúriában élni a hátralévő napjaiban, mint valami lelkészfeleség, aki vacsorapartikat ad és lekvárt főz be. Winterfoldban kell lakniuk. Roger folyton ezt ígérte neki, amióta csak megkérte a kezét a Hotel du Capban nyolc évvel azelőtt. Rebecca visszagondolt az esküvőjük napjára Chilcot csöppnyi templomában: a padok felét a barátai töltötték meg a gazdag, nagy lábon élő társasági körből, amelybe akkor csöppent, amikor Londonba költözött, hogy modell legyen. A másik felében a családja ült a Chilcot környéki falvakból: nagybácsik olcsó öltönyökben, unokatestvérek a jótékonysági üzletekből vett kalapokban. Akkor ez nem zavarta, mivel a ceremóniát istenhozzádnak tekintette, búcsúnak a múltjától, hiszen ezzel belépett a felsőbb osztályokban őt megillető

helyre. Akkor, ahogy végiggördültek Winterfold kavicsos kocsifelhajtóján – Saul megengedte nekik, hogy ott tartsák az esküvői fogadást –, Rebeccát csendes elégedettség töltötte el. A húsz év korkülönbség ellenére boldog volt a férjével. Roger dinamikus és hihetetlenül vonzó férfi volt, és egy nap az övé lesz a Milford. De ez akkor volt, és nyolc év hosszú idő. Az élet Rogerrel semerre sem tartott, és ő ettől fizikailag rosszul érezte magát.

– Szívem – szólalt meg –, mit gondolsz, mikor költözhetünk be?

Roger megszorította a felesége ujjait, és a tőle telhető legbátorítóbb mosollyal nézett rá.

Azt kívánta, bárcsak megadhatna ennek a gyönyörű nőnek mindent, amit szeretne. Attól a perctől kezdve, hogy megismerte őt az Annabel’s éjszakai bárban Mayfairben, mást sem akart. Persze tudta, valójában mi ez a lány – egy jelentéktelen modell, akinek soha nem volt sansza, hogy bekerüljön az első osztályú ligába, egy gyönyörű törtető, aki London éjszakai klubjaiban egyengette az útját a bájaival –, de Roger felemelte őt a maga szintjére, és az előtte lévő teremtéssé formálta: józan, elegáns és tiszteletre méltó nővé.

Rebecca úgy festett, mint a Kastély Úrnője. Roger kipillantott az ablakon Winterfold kapuja felé.

– Hamarosan, drágám. Amint elrendezünk mindent, egyenesen beköltözünk Winterfoldba.

Erről gondoskodni fogok, gondolta Rebecca, és olyan erővel harapott az ajkába, hogy kiserkent a vére.

***

A Milford irodái a Byron House-ban, egy átalakított régence stílusú villában voltak,

egy mérföldre Chilcot falutól. Az épület önmagában is lenyűgöző benyomást keltett magas, keskeny ablakaival és a bejárat két oldalát szegélyező barázdált oszlopaival, de a hozzá csatlakozó gyárépület még figyelemreméltóbbá tette a Byront. Üvegből és betonból épült az 1930-as évek elején az akkor futurisztikusnak számító art deco stílusban, ezért építészeti katasztrófát vártak, ám az ellentétek együtthatása rejtélyes módon működött, az egyik stílus kiegészítette a másikat. Ugyanez az elv, a régi keverése az újjal, uralta a cég igazgatótanácsi termét is, amely a ház legfelső emeletét foglalta el. Egyszerűen pazar helyiség volt. Selyemtapéta borította a falakat, óriási csillár függött fejedelmien egy elkeskenyedő lábakon álló, hosszú mahagóniasztal fölött, amelyet tizenkét karamell színű

bőrszék vett körül. Inkább hasonlított egy palota ebédlőtermére, mint egy vállalati ülésteremre, de a nagystílű hatást ellensúlyozandó, állt benne egy modernista acél és üveg bárszekrény, tele a legfinomabb röviditalokkal és pezsgővel. A távolabbi falba a legmodernebb audiovizuális rendszert építették be, amelyen a Bloomberg, az üzleti csatornák és a legfrissebb tőzsdei információk ömlöttek be folyamatosan a világ pénzpiacairól. Emma összerezzent, amikor belépett: világos volt, hogy Saul itt költötte el a Milford leheletvékony profitjait. Körbesétált a teremben, végighúzta az ujjai hegyét az asztalon, felpillantott a csillárban táncoló kristályokra, Saul bácsira gondolt, halogatta a pillanatot: a pillanatot, amikor bele kell ülnie a nagybátyja székébe.

A széket túl nagynak találta, és ahogy ott trónolt az asztalfőn, szélhámosnak érezte magát, de erőt vett a tétovázásán: bármelyik pillanatban megérkezhet a többi részvényes, akik épp arra számítanak, hogy ő ott fog ülni. Emma félt, hogy az idegei fölébe kerekednek. Megpróbált a magabiztos üzletasszony szerepébe helyezkedni, de nem volt benne biztos, hogy ez sikerülni fog. Piros ruhája régi készenléti darab volt arra az esetre, amikor konferenciákon vagy cégigazgatók előtt kellett beszélnie. Akkoriban páncélként szolgált, magabiztos és merész lett tőle; de itt, a Milford főhadiszállásán álságosnak és hivalkodónak érezte. A haját beszárította, és extra gondot fordított a sminkjére; nem annyira, hogy túlzottan kipingáltnak tűnjék, de a színezett hidratálókrém és a csillogó ajakrúzs azt az érzést keltette benne, hogy felkészült a napra. Nem az a fontos, hogy milyen a külsőd, hanem hogy mit mondasz, korholta magát, miközben emberek kezdtek besorjázni mosolyogva és néhány üdvözlő szót mormolva. Emma anyja és Julia nénje a bal oldalán ültek, félúton az asztal mellett. Julia bátorítón rámosolygott, míg az anyja leszegte a tekintetét, a karikagyűrűjével játszott. Lassan megtelt a terem: megjött Anthony Collins, Saul ügyvédje, aztán Ruan McCormack, a Milford kereskedelmi részlegének feje, őt követte Abby Ferguson, aki a marketinget felügyelte. Kellemes beszélgetés és szívélyeskedések zsongása hallatszott. És végül bejött Roger, tekintete elidőzött az asztalfőn ülő Emmán. Emma érezte, hogy nyirkos a tenyere az izzadságtól, és idegesen játszott az arany karkötővel a csuklóján. A Harvard üzleti szakán eltöltött első naptól kezdve arról álmodott, hogy egyszer majd egy céget vezethessen. De most, miközben arra készült, hogy beszédet intéz az igazgatótanácsához, nem az eufória, hanem az émelygés hulláma öntötte el.

– Mindenkit üdvözlök-szólalt meg abban a reményben, hogy nem veszik észre a remegést a hangjában.

– Mindnyájuknak köszönöm, hogy eljöttek. Ha megengedik, azzal kezdem, hogy nagy megtiszteltetést – bár óriási meglepetést is – jelentett, hogy Saul bácsikám rám hagyta az üzletrészét. Első reakcióm az volt, hogy a cég nem lehet az enyém, hogy van egy életem máshol, hogy nem tartozom ide. Ezért úgy gondoltam, el kéne adnom a hetvenszázalékos részesedésemet a többi részvényesnek.

Emma érezte a felé sugárzó feszültséget és várakozást a teremben. Rogerre pillantott, aki a kezét nézte, és óvatosan bólogatott.

– Csakhogy hosszasan és alaposan végiggondoltam a dolgot. Saul bácsi okkal adta nekem azokat a részvényeket, és én szeretném büszkévé tenni őt. Mindnyájan szeretnénk büszkévé tenni őt. Ennek a cégnek csodálatos az öröksége, és óriási lehetőségek rejlenek benne. – Mély lélegzetet vett. – Ezért úgy döntöttem, hogy megtartom az üzletrészt, és átveszem a vezérigazgatói posztot.

Emma megállt egy pillanatra, várta a hatást. Némaság fogadta. Mintha a teremben mindenki megszűnt volna lélegezni.

– Nos, gondolom, különböző formalitásokat és papírmunkát kell elvégeznünk, hogy ezt hivatalossá tegyük, de…

Anthonyra nézett, és az ügyvéd bólintott.

– De az igazgatóknak kell megválasztaniuk a vezérigazgatót – szólt közbe Julia váratlanul. Rogerhez fordult. – Nem így van?

Emma nem várta meg a választ.

– Hetvenszázalékos részvényes vagyok, gyakorlatilag tőlem függ, ki az igazgatótanács tagja – mondta.

– Amivel Emma azt akarja tudatni, Julia – szólalt meg Roger –, hogy egy szempillantás alatt megszabadulhat tőlünk, ha nem gazsulálunk neki. – Ajka keskeny vonallá szűkült, tekintete kőkemény volt. – Nem így van, Emma?

Emma megacélozta magát. Nem gondolta, hogy az elhatározása könnyen át fog menni.

Fontos, hogy rendíthetetlen légy, fontos, hogy rendíthetetlen légy! Beszélt ő már eddig Forbes-listás cégek vezérigazgatói előtt is, de ettől a hallgatóságtól, különösen Rogertől, aki már gyerekkorában is mindig megfélemlítette, rosszul érezte magát. Előrehajolt, és rátette a kezét az asztalra.

– Tudom, hogy ez meglepetésként ért, Roger – kezdte olyan egyenletes hangon, ahogy csak telt tőle. – És azt is tudom, hogy néhányan úgy gondolják, itt sem kéne lennem.

Mégis azt hiszem, sokat tehetek a Milfordért. Való igaz, nem ismerem a céget olyan behatóan, mint a legtöbben ebben a teremben, de ez lehet előny is. Talán először ki kell szabadulnunk a krecliből ahhoz, hogy végiggondoljuk, hogyan állítsuk talpra a Milfordot.

– Kímélj meg bennünket a profi tanácsaidtól – jegyezte meg Roger maró gúnnyal.

– És mit értesz talpra állításon? – kérdezte az anyja, akinek a szemében a helytelenítés hideg tekintete ült.

Emma kihúzta magát a székében, hálásan a lehetőségért, hogy megmutathatja nekik, mit tud.

– Mióta megérkeztem Angliába, sok időt töltöttem azzal, hogy képbe kerüljek a Milfordról és általában arról, hol is áll a luxusáruk ipara. – Kinyitott egy dossziét, és körbeadott néhány táblázatot. – Elkészítettem ezeket, hogy megnézhessék. A Milford piaci részesedése a luxusbőráruk közt most, nos, elhanyagolható. Az 1980-as évek elején a Guccival versenyeztünk. Aligha kell rámutatnom, hogy ők és sok más cég mára lóhosszal megelőzték a Milfordot. Gyors modernizálásra van szükségünk, ha életben akarunk maradni, de őszintén hiszem, hogy képesek vagyunk visszaszerezni régi dicsőségünk egy részét.

– Talán nem a legjobb néhány év van mögöttünk – szakította félbe Roger, körbepillantva támogatásért.

– De az új őszi-téli irányzat erős. Az utolsó tanácskozásunkon Saul arról beszélt, hogy növelnünk kell a marketing költségvetését, és mindnyájan egyetértettünk, hogy ez az előre vezető út.

Emma észrevette, hogy Virginia és Julia bólogat, míg Ruan és Abby kevésbé tűnt lelkesnek.

– Sajnos, azt hiszem, a probléma gyökere ennél mélyebben van – mondta. Lehajolt az asztal alá, és egy táskával a kezében bukkant fel, amelyet eléjük helyezett. – Gondolom, nem tévedek, ha azt mondom, hogy ez jelenlegi irányzatunk legnépszerűbb darabja.

– A Rebecca?

– Így van – erősítette meg Ruan.

– Ez egy elegáns táska akar lenni a mai vevőkörünk számára – folytatta Emma olyan diplomatikusan, ahogy csak tudta. – De az a vevőkör öregszik. Hagyományos cégnek tartanak bennünket. Túl hagyományosnak.

– Azt akarod mondani, hogy az embereknek nem kellenek a termékeink? – csattant fel Roger. Hanghordozása éles és védekező volt.

– Roger, tisztelem a tapasztalatodat, de a számokra kímélet nélkül kell tekintenünk – vágott vissza Emma. – A Milford értékesítése és profitja meredeken zuhan lefelé, miközben az elegáns kiegészítők piaca virágzik. Hibáztathatod a marketinget, ha akarod, de a pénzt a terméknél kell megfogni.

Roger tompa nevetést hallatott.

– Mióta vagy a kiegészítő dizájn szakértője? – gúnyolódott. – Azt hittem, Cassandra a stílusguru a családunkban.

– Nem vagyok divatszakértő, egyáltalán nem – vallotta be Emma nyíltan. – Ám az üzletről tudok egy s mást, és tudok az emberekről is, akik a szuperluxus termékeket megengedhetik maguknak. Ez egy készpénzben gazdag, időben szegény demográfiai csoport. A nők, akik egy táskáért ki tudnak adni kétezer fontot, pörgős életet élnek. Olyan táskákat akarnak, amelyek gyönyörűek és funkcionálisak, nem merevek és formálisak.

Olyan táskákat akarnak, amelyektől szexisnek érzik magukat. Életstílusuk kinyilatkoztatását akarják. Elegáns, diszkrét bőröndökre van szükségünk, amelyek a repülőtérről bemehetnek az igazgatótanács termébe. Korszerűsítenünk kell a termékeinket az új millenniumra.

Félretolta a Rebecca táskát, és felnyitotta a laptopját, amely a falon lévő egyik videoképernyőhöz volt kötve. Megnyomott egy billentyűt, és egy Hermés Birkin táska hatalmas képe jelent meg.

– Ötvenöt Rebecca táskát adtunk el az elmúlt évben – közölte. – Ezzel szemben a Hermésnél ötéves várólista van a Birkin és a Kelly táskákra.

– Teljesen tisztában vagyunk a versenyhelyzettel – mondta Roger lekezelően.

– És miért akar mindenki Hermés táskát vásárolni? – kérdezte Emma, tekintetét Rogerről Abbyre fordítva.

Támogatásra volt szüksége, megerősítésre volt szüksége, hogy amit mond, az igaz.

– Nos, hát azok gyönyörű táskák. Teljes egészében kézzel készülnek, elsőrangú kézművesség felhasználásával – válaszolta Abby óvatosan.

– És a Hermésnek magasabb az ázsiója, mint a szektor többi cégének – tette hozzá Ruan. – Minél drágább valami, annál elitebb. Ők képesek klasszikusok és divatosak lenni egyszerre, és hát van valami varázslatuk, amelyre mindenki vevő.

Emma mosolygott és bólintott. Legalább két emberrel sikerült megértetnie, hogy mit papol, még ha ezek csak az új főnöküknél szeretnének is bevágódni.

– És pontosan ez az, amit meg kell céloznunk a Milfordnál – jelentette ki határozottan.

Roger nevetett.

– Nos, ha a mi problémánk az értékesítés hiánya, nem kellene inkább egy mindent magában foglaló luxuspolitikát folytatnunk, hogy növeljük a forgalmat? – kérdezte, a hangját jócskán megfűszerezve szarkazmussal.

Emma egy újabb papírhalmot vett ki a bőrmappájából.

– Ezt egy volt kollégámmal faxoltattam át a Price Donahue-tól. Az illető szakértő a luxuságazatban.

Emma kezdte továbbadogatni a ropogós fehér dokumentumokat az asztalnál. Hála az égnek Cameronért, gondolta.

– A luxuscikkek piacáról készített analízise azt állítja, hogy a szektor kezd leértékelődni. Most, amikor oly sok dizájntermék készül Kínában, a piac legfelső rétege, a sok pénzzel rendelkező egyének egyre növekvő száma szeretne visszatérni a hagyományos kézművességhez. Ha ezt tartjuk szem előtt, akkor szerintem exkluzívabbnak kell lennünk, a kereslet csúcsát kell megcéloznunk, a legnagyszerűbb luxustermékekkel kell jelen lennünk a piacon. Nem azzal akarunk bent maradni az üzletágban, hogy ezrével gyártunk egyfajta táskát. Családi ékszereket akarunk készíteni divatos nők számára.

Emma odasétált a videoképernyőhöz, amely most egy fekete-fehér fotót mutatott egy munkapadja fölé hajló, fehér köpenyes kézművesmesterről, aki apró lyukakat szúrt a bőrbe egy táska kézi varrásához.

– Vissza kell térnünk ehhez. Pazar dizájn és gyönyörű mestermunka, erre van szükségünk. Ruan, megbeszélhetjük az értekezlet után, hogyan lehetne a termelést visszafordítani a kézzel varráshoz?

Emma anyja finoman felkacagott.

– Drágám, tudom, hogy csak segíteni akarsz, de tényleg halvány fogalmad sincs a cégről. Most költöttünk ezreket az új gépekre, hogy növeljük a termelést.

Emma összeszorított ajakkal bámult vissza az anyjára.

– Történetesen teljesen tisztában vagyok a gyár gépeivel és a vállalat minden egyéb részletével – mondta a méregtől felgyorsuló szavakkal. – Centiméterről centiméterre átnéztem a cég könyvelését, és tudom, hogy rossz döntések miatt pénzpocsékolás zajlott minden téren. Ami nem azt jelenti, hogy továbbra is így kell folytatnunk.

– Ez nevetséges – dörögte Roger, kezével az asztalra sújtva. – Anthony? – folytatta az ügyvédre nézve. – Kénytelenek vagyunk eltűrni ezt az, ezt az… ostobaságot?

– Roger, kérlek. Higgadj le! – szakította félbe Emma. – Semmi személyes nincs ebben, egyszerűen ezt kell tennünk, hogy megmentsük a céget a tönkremenéstől.

– Emma, mutass némi tiszteletet a nagybátyád iránt! – szólt rá Virginia határozottan. – Hogy mersz így beszélni vele!

– Azt hiszem, talán nem ártana egy szünet – vetette közbe Anthony gyorsan, a szemüvegét babrálva.

– Remek – mondta Emma, és kezdte a papírjait összeszedegetni. – Saul irodájában leszek. Elnézést, az én irodámban.

Ezzel kisétált, feltartott fejjel, de lehervadó kedvvel.

– Ez egyszerűen felháborító! – ordította Roger, ahogy beviharzott az irodába, épp amikor Emma leülni készült. – Szándékosan meg akarsz alázni mindenki előtt? – kérdezte, áthajolva az asztalon, és az unokahúgára meresztette a szemét.

Emmát meglepte ez a tomboló düh, de úgy érezte, megvédi Saul köztük lévő íróasztala, és elege volt a terrorizálásból, főképp Roger részéről.

– Semmit sem szánok ebből személyes támadásnak, Roger – mondta hideg hangon. – De az üzlet térdre van kényszerítve. Láttam az őszi-téli irányzat terveit, és az ösztöneim azt súgják, hogy újra neki kell rugaszkodnunk.

– Még hogy újra! Nincs azokkal az égvilágon semmi baj – hepciáskodott Roger zavartan. – Pontosan mit javasolsz, mi legyen helyettük?

Emma összeszűkült szemmel nézett rá. Már abban a pillanatban elhatározta, hogy mit fog mondani, amikor kilépett a Milford üzletéből.

– Azt javasolom, hogy alkalmazzunk egy új kreatív igazgatót.

– De, de… én felelek a dizájnért – nyögte a nagybátyja pánikkal a hangjában.

– Roger, ezt megbeszélhetjük később.

– Ezt megbeszélhetjük a bíróság előtt! – üvöltötte a férfi az ajtó felé masírozva.

– Roger, kérlek.

– Kérsz? Kérsz? Mindössze ennyit tudsz mondani? – kiabálta Roger visszafordulva, dühtől villogó szemmel. – Idejössz a fontoskodó kis business school elméleteiddel és a való világról szerzett zéró tapasztalatoddal, és azt kezded hajtogatni nekünk, hogy az általunk évtizedek óta vezetett üzlet nem ér egy lyukas garast sem. Hogy merészeled? – sziszegte. – Emberek életével játszol!

Emma kezdte úgy érezni, hogy a helyzet a szeme láttára kicsúszik az ellenőrzése alól.

Hirtelen megszólaltak a fejében Mark szavai. Túl puha vagy. Tudós vagy, nem vállalati játékos.

– Merészelem, mert kénytelen vagyok! – kiabálta most Emma, megállítva ezzel Rogert az útjában. Megragadott egy vastag iratrendezőt, és kettőjük közé hajította az asztalra. – Nézd meg a számokat, Roger: mind ott van, feketén-fehéren. Ha nem teszünk valami roppant radikális lépést, a Milford meghal még az év vége előtt. Mit szólsz ehhez mint való világhoz?

Roger arcából kifutott a vér, szája hangtalanul mozgott.

– Én még most is nagyrészvényese vagyok ennek a cégnek, ifjú hölgy – sikerült kinyögnie végül. – Tudom, mi áll a számokban, és egy marketing-költségvetéssel…

– Roger, húszszázalékos részesedésed van – dörrent rá Emma, ujjával a kimutatásokra bökve. – És a semmi húsz százaléka az semmi.

Felállt, és mélyen beszívta a levegőt. Most már nem volt visszakozz.

– Szavamat adom, Roger, hogy mire végzek, a részvényeid ötvenszer annyit fognak érni, mint most. Húsz évvel ezelőtt Gucci majdnem csődbe ment, ma egy multimilliárd dolláros vállalat. Egy nagyszerű dizájner hónapok, nem évek alatt állította talpra a Bottega Venetát. A Chanel valamikor pangott, akárcsak a Burberry, rengeteg a példa. De bátornak kell lennünk, meg kell próbálnunk. Adj nekem egy lehetőséget, Roger! Meg tudom tenni, biztosan meg tudom.

– És miből gondolod, hogy megbízhatunk benned? – kérdezte Roger lassan.

Emma majdnem elmosolyodott.

– Saul megbízott – mondta. – Kezdetnek ez nem rossz, nem gondolod?

7

Guillaume Riche divattervező párizsi szalonjának bemutatóterme tobzódott a színekben. Áttetszően karcsú modellek lépkedtek kényeskedve a rögtönzött kifutón réveteg tekintettel és a zene ritmusára lebbenő szálegyenes hajjal. Minden egyes lány mintha szebben festett volna az előzőnél: ciklámenrózsaszín puha kasmírkabátban, csontfehér sifonblúzban és grafitszürke gyapjú ceruzaszoknyában, ametisztszínű habos estélyiben. Készruhák voltak ezek, a legmerészebb és legpazarabb formában. Végül Alexia Dark, a divatipar egyik legizgalmasabb modellje vonult fel egy estélyi ruhában, amelyet olyan leheletfinom kankalinsárga tüll-rétegekből alkottak meg, hogy az embernek az volt az érzése, vízfodrokat lát egy trópusi tengerparton. Holnap Guillaume Riche őszi-téli kollekciójának bemutatója lesz a város legfantasztikusabb eseménye, de ma este kosztümös főpróba és privát megtekintés zajlott a legszerencsésebb, legtehetségesebb divatmagazinfőszerkesztő, Cassandra Grand előtt Párizsban.

A kifutó végén egy kicsi ember állt szűk, szénfekete lovaglónadrágban. Hátulról úgy festett, mint egy zsoké, leszámítva a lapockái közt lehulló hosszú ősz haját. Amikor a zene elhalt, drámai mozdulattal megpördült, hogy szembenézzen az első sorban ülő nővel, és a levegőbe lendítette a karját.

– Cassandra! – kiáltotta. – Nem tapsol! Miért nem tapsol? Undorodik! Undorodik a bemutatómtól!

Cassandra nevetett. Felállt, és a vállára dobta a kis nerckeppet, amely addig az ölében hevert.

– A főpróba szépsége, Guillaume – mondta, karját a férfi karjába fűzve –, hogy ezen nem kötelező tapsolnom. Az elmúlt négy hetet azzal töltöttem, hogy bemutatókon tapsikoltam. Nem hagyhatom abba a tapsolást, mert néhány fondorlatos divatházról, többek közt a magáéról is, kiderült, hogy filmre veszik a közönséget: biztosra akarnak menni, és aki nem mutat kellő odaadást, attól visszatartják a hirdetéseiket. Beteg vagyok a tapstól. Gyakorlatilag állandó stresszben élek tőle.

– Tehát nem tetszett magának a show? – kérdezte Guillaume, visszatartva a lélegzetét.

– De hiszen mindketten tudjuk, hogy a taps valójában nem jelzi egy kollekció minőségét. – Cassandra drámai szünetet tartott, és játékosan a férfira mosolygott. – Viszont azt kell mondanom… ez a show egyszerűen káprázatos.

Guillaume ott, ahol volt, térdre rogyott, és néma köszönőimát rebegett a divat istenéhez.

– Káprázatos. Ezt komolyan gondolja? – kérdezte egy Louis Ghost-székbe vetve magát a kifutó mellett. – Nem vagyok biztos benne, hogy a hajstílust tökéletesen választottam meg. És a lányoknak esetleg fehér ajakrúzst kellene viselniük… Merde. Bárcsak kész lenne már a helyszín, hogy egy igazi főpróbát tarthassunk! De a berendezés nem készült el. Micsoda imbeciles. Használhatatlanok.

Cassandra leült, és megnyugtatásképpen a férfi térdére tette a kezét. Guillaume Riche-nek, a világ egyik legkörülrajongottabb divattervezőjének valójában semmi szüksége nem volt bombasztikus díszletekre vagy fehér ajakrúzsra, hogy bizonyíthassa legújabb kollekciója pazar voltát – szenzációs volt ez anélkül is. Bár Guillaume közel járt a hatvanhoz, a sikere csúcsán állt. Huszonnégy óra múlva sztárok, celebek, főszerkesztők és a világ rangos kiskereskedelmi áruházainak beszerzői a lábához vetik magukat, és kikaparják egymás szemét, hogy a kedvenc darabjaikat megszerezhessék. De ma este Guillaume kizárólag Cassandra szemének tartogatta géniuszát – a kollekcióját, ahogy ez a bemutató előtti utolsó órákban mindig is így szokott lenni. Cassandra főszerkesztői pozíciója a Rive-nál azt jelentette, hogy nem lehet Guillaume hivatalos múzsája – a többi hirdető nem lett volna boldog –, de a divatkirály rendszeresen felkérte, hogy még az utolsó percben is tegyen javaslatokat: például lecseréljen-e egy cipőt vagy néhány kiegészítőt, vagy változtassa meg a bevonulási rendet. Cassandra esetenként azt ajánlotta, hogy egy ruhát teljes egészében hagyjon ki, és bár Guillaume ilyenkor természetesen a Richter-skálán is mérhető hisztirohamot produkált, fenntartás nélkül megbízott Cassandra ítéletében. És miért ne bízott volna? Talán nem Cassandra volt az, aki szinte egyes-egyedül feltámasztotta a karrierjét? A kilencvenes évek minimálesztétikája hajszál híján teljesen tönkretette a színpompás Guillaume Riche márkát, amíg Cassandra, aki akkor kezdő stylist volt, nem szállt síkra mellette a fotózásokon, amelyeken dolgozott. De ami még sokkal fontosabb: amikor Cassandra előlépett, és reményteljes jövő előtt álló csillagocskákat kezdett öltöztetni, Guillaume dizájnjait használta a vörös szőnyeghez – és Hollywoodnak nem sok biztatásra volt szüksége, hogy újra szerelembe essen Guillaume-mal; a férfi érzéki ruhái a régi iskolát, a mozicsillag-ragyogást sugallták, a legendáknak hízelegtek, ugyanakkor a fiatalabb generációnak kifinomult és e világi megjelenést kölcsönöztek. És amerre az elit mutatta az utat, arra ment a divatipar többi része.

Guillaume jelenleg a világ egyik legjelentősebb divattervezője volt, kápráztató ellentéte Lagerfeld kommersz zsenijének, és ez a show, Cassandra ebben biztos volt, eddigi legnagyobb győzelmét fogja jelenteni.

– De hogyan tudnánk még javítani rajta? – idegeskedett Guillaume. Felkelt, és a szobát rótta.

Cassandra felnyitotta a Moleskin jegyzetfüzetét, és átfutotta lefirkált megjegyzéseit.

Még egy középszerű kollekcióból is képes volt kiválasztani azt az egyetlen drágakövet, amely gyönyörűvé és elegánssá tud varázsolni egy nőt.

– Imádtam a fordított redőzést, a dús szoknyákat. Ugyanakkor… az utolsó előtti darab…

– Mi baj van vele? – pattogott Guillaume. – Mi?

– A selyemöv az ametisztruhán… talán töksárgával kéne próbálkoznia a fekete helyett.

Így egy kicsit túl kiszámítható.

Egy pillanatig úgy tűnt, hogy Guillaume szétrobban. Aztán kinyújtotta a kezét, és gyengéden belecsípett Cassandra arcába.

– Ma cherie, magának mindig igaza van.

Csettintett az ujjaival a levegőben, és máris egy asszisztens jött rohanva két csésze eszpresszóval. Cassandra az órájára pillantott. Ideje, hogy visszamenjen a Plaza Athénée-beli lakosztályába, és felkészüljön az estére.

– Eljön a partira? – kérdezte, és egy hajtásra kiitta a kávéját.

– Természetesen, de attól tartok, csak rövid időre. Nagyon rossz az időzítése így, a bemutatóm előtt, meg aztán… – Guillaume ismét a levegőbe dobta a kezét – maga töksárga selyemöveket kér! De ne aggódjon, Párizsból mindenki ott lesz, aki számít.

– Nem mindenki. Csak azok, akik elég szerencsések voltak, hogy meghívást kapjanak – mosolygott Cassandra.

– Glenda eljön? – kérdezte a férfi.

Glenda McMahon az amerikai Rive főszerkesztője volt, következésképpen Cassandra egyik legelkeseredettebb riválisa, annak ellenére, hogy korábban ő volt Cassandra főnöke és mentora.

– Drága Glenda! – kiáltott fel Cassandra minden irónia nélkül. – Tudom, hogy Párizsban van. Láttam Lanvinnál tegnap. De hogy ez azt jelenti-e, hogy felbukkan ma este, azt mindenki csak találgathatja.

Enyhén pikírt megjegyzése csipkelődő hangulatba lendítette Guillaume-ot.

– Látom, hogy csak egy hellyel előzte meg magát a Time „Divatdívák” listáján.

– Mikor hagyják már abba az emberek annak a buta listának az emlegetését? – mérgelődött Cassandra, majd felállt, és átnyújtotta a kávéscsészéjét egy sminkmesternek.

– Egy hely – ismételte meg Guillaume élvezettel.

– Glenda biztosan érzi, hogy ott lihegnek a nyakában.

– Guillaume…

– Megjósolom, hogy egy év múlva az az állás a magáé lesz.

– Guillaume, hagyja abba! Glenda nagyon tehetséges szerkesztő.

De nem olyanja, mint én, tette hozzá Cassandra némán. Bármilyen közeli barátja volt is Guillaume, nem ismerhette be előtte, hogy Glenda állására ácsingózik – a divattervező

pont annyira volt indiszkrét, mint amennyire tehetséges. Cassandra az amerikai Rive-nál kezdte a magazinkarrierjét, és egyszerűen úgy tűnt jogosnak, hogy ott is fejezze be, mert tagadhatatlanul New York jelentette a médiavilág központját, ahol pénzemberek, modellek és bennfentesek mentek egymásnak, és alkottak szövetségeket. Odavezérli a sors legközelebb, ebben biztos volt. Három év óta dolgozott a brit Rive-nál, és tudta, hogy ez már túl hosszú idő. Gyakran forgolódott álmatlanul éjszaka, és közben arra a napra gondolt, amikor majd megkapja az amerikai Rive-nál az állást; azt tervezgette, hogyan fejleszti tovább a lapot, hogy túlszárnyalja az amerikai Vogue-ot, és végül a világ legnagyszerűbb divatmagazinját hozza létre – ugyanakkor hogyan teszi magát legendává.

– Nos, ha ez az állás nem érdekli – mondta Guillaume ravaszul –, mit szólna egy másik New York-i munkához, amelyikről rebesgetnek?

Cassandra kíváncsian nézett rá. Azt hitte, a magazinok minden megtett vagy kitervelt lépéséről tud. A pletyka éltette, ez volt a divatipar energiája, amely fel-le futott a bemutatók első sorában, és ott sercegett a divatőrültek kedvenc párizsi étterme, a Chez George csöppnyi asztalai közt, a művészeti bemutatókon és a társasági esküvőkön.

Cassandra számára a pletyka nem csupán üres fecsegést jelentett, szakmai munícióhoz jutott belőle.

– És miféle munka volna az? – kérdezte.

– Az AtlanticCorp hetente megjelenő divatlapot indít – mondta Guillaume.– Már van egy főszerkesztőjük, de…

– Carrie Baker, tudom. Az újságrészlegükből emelték ki.

– Igen. De egyáltalán nem boldogok a próbaszámmal, és őszintén szólva, drágám, nem vagyok meglepve. A kiadók megmutatták nekem a múlt héten, és szerintem… Hogy is mondják: szar volt!

Cassandrának elállt a lélegzete. Ez aztán pletyka a javából!

– És kirúgják?

Guillaume bólintott.

– Mondtam nekik, hogy jobbat is találhatnak.

Összecsapta a kezét, mintha már untatná a beszélgetés, és egy asszisztens jelent meg, kezében egy hosszúkás plasztikcsomaggal.

– Nos, ma chérie. Mit fog viselni a partin?

– Mit? Ó, még nem döntöttem el… – mondta Cassandra még mindig a gondolataiba merülten.

– Nos, talán én segíthetek – közölte Guillaume nyilvánvaló élvezettel.

Letépte a plasztikborítást a csomagról. Cassandra levegő után kapkodott.

– Magának szántam – mosolygott Guillaume. Csodálatos estélyi ruha volt, ugyanaz a show-finálés alkotás, amellyel Guillaume mindig befejezte a bemutatót a kifutón, kivéve, hogy ez a változat a legpazarabb halványdrapp színben készült, és a nyakkivágását finom gyöngyhímzéssel szórták tele. Cassandra kinyújtotta az egyik ujját, hogy megérintse a gyöngyözést.

– Lesage? – kérdezte, mivel felismerte a nagy francia kézművesház munkáját.

A férfi bólintott, és ő ragyogott. A szín tökéletesen illett a bőréhez.

De ennél többről volt szó: olyan ruha volt ez, amelyet az újságírók sok ezer soron át fognak ünnepelni a cikkeikben, és a legnagyobb sztárok parádéznak majd benne az Oscar vagy Cannes vörös szőnyegén – azzal a nem kis különbséggel, hogy nem ők lesznek az elsők, akik viselik. Cassandra Grand lesz az első, még azelőtt, hogy a ruhaköltemény hivatalosan debütálna Guillaume Riche őszi-téli kollekcióján.

– Gyönyörű – lehelte az asszony –, annyira, annyira gyönyörű!

Cassandrát elragadta a pillanat heve, megfeledkezett a tartózkodásáról, megölelte és mindkét oldalról arcon csókolta Guillaume-ot.

– És tökéletesen fog illeni magára.

Cassandra mosolygott. Tudta, hogy így lesz. Tökéletesen fog illeni az apró termetére, és tökéletesen fog illeni az új tervéhez – az új tervéhez, amely ma este veszi kezdetét.

– Maintenant! – sikította a szexi szőkeség, és belemarkolt az ágyneműbe.

– Jól van, bébi…

Tom Grand amint szerét ejthette, befejezte a francia nyelv tanulását a shrewsburyi iskolában, és még arra is alig emlékezett, hogyan mondják azt, hogy „szia”. Arról már nem is beszélve, hogy hogyan dekódolhatná egy orgazmus önkívületében vonagló nő

érthetetlen kiáltozását. Ahhoz azonban nem volt szüksége szótárra, hogy megállapíthassa: a pillanatnyilag rajta lovagló lány remekül érzi magát. Izzadságtól fénylő apró cicijei fel-le ugráltak, ahogy Tom farkán csúszkált a medencéjét tekergetve, hogy minél mélyebben a férfiba őrölhesse ruganyos bokrát. Vadmacska volt a javából. Sophie-nak hívták. Francia volt, színésznő, és amikor Tom találkozott vele aznap délután egy kávézóban a Bastille-ban, ahol éppen eszpresszókávét ivott, és feketére festette a körmét, a férfi gyanította, hogy dögös lesz az ágyban. Nem bánta, hogy nem a legápoltabb lány, akivel valaha dolga akadt. Tépett szőke haját lófarokban kötötte hátra, és a hideg ellenére zöld sportkabátot és szandált viselt. De kifinomult mozdulattal tartotta a cigarettát, erkölcstelenül nevetett, és gyönyörű, sötét, kovakőkemény pillantással méregette a férfit. Tom szinte azonnal vissza akarta vinni szuperelegáns, menő szobájába a Costes-ba. A szobát a Rive magazin fizette, és ő a végsőkig ki akarta használni a minibárt és a pincérszolgálatot. De Sophie-t hidegen hagyta a dolog, és különben is meg akarta etetni a macskáját. Úgyhogy mielőtt Tom egyáltalán tudta volna, hová került, már ágyban voltak a lány csöppnyi, egy hálószobás lakásában a Montmartre-on, és az angol-francia kapcsolatok előmozdításán dolgoztak.

Sophie felemelkedett a férfiról, és Tom lüktető farka hegyével a csiklóját simogatta.

Amikor már nem bírta tovább, megmarkolta a lány csípőjét, és visszarántotta magára, úgyhogy most tandemben hintáztak egyre keményebben és gyorsabban, amíg mindketten el nem élveztek egy gerincpattintó robbanásban, amitől Tom olyan hangosan felkiáltott, hogy megfájdult a torka.

– Kibaszott jó vagy – lihegte végül mély lélegzeteket véve, és a matracra hanyatlott.

– Jó a baszásban? – kérdezte a lány gyatra angolsággal.

Tom nevetett.

– Igen, azt hiszem, pontosan így értettem.

Feltámasztotta a fejét a párnán, és arra gondolt, hogy ha nem volna az anyja, akkor most félúton járna India felé. Közvetlenül karácsony előtt kidobták a camdeni lakásából, mivel nem fizette a bért, és bár sikerült a londoni tartózkodását kitolnia azzal, hogy régi barátnőket keresett fel, végül belenyugodott a sorsába, és visszaköltözött az anyjához közvetlenül Saul temetése előtt. Aztán felmerült a goai utazás lehetősége – Mungo barátja azt mondta, hogy munkát tud szerezni neki egy „elképesztő” teliholdpartin –, de Julia annyira megkeserítette az életét ezzel az egésszel kapcsolatban, hogy amikor Cassandra felkérte, legyen egy parti DJ-je Párizsban, gyorsan beleegyezett. Tudta, hogy az anyja rángatta bele a nővérét ebbe az ajánlatba, de egy kicsit kevésbé volt dühös, amikor Cassandra jelezte, hogy bemutathatja a divatshow-k producereinek és másoknak, akik végül talán sínre tehetik a zenei karrierjét. Plusz, a Rive a Costes-ban szállásolta el, amit végképp nem talált elhanyagolható szempontnak.

A két testvér nem állt különösebben közel egymáshoz – Cassandra túlságosan elmerült a maga kis sekélyes világában ahhoz, hogy bárki mással törődjék –, de a nővérke azért időről időre dobott Tómnak egy csontot. Anyja és a barátai örökké arra emlékeztették, mennyire szerencsés, hogy ilyen jó összeköttetésekkel és ekkora hatalommal rendelkező

testvére van, de Tom ezt nem így fogta fel. Igaz, a ruhatára tele volt Dior Homme öltönyökkel, Tom Ford ingekkel és Bili Amberg táskákkal, és egyikért sem fizetett egy fillért sem. Barátai a város legjobban öltözött lúzerének hívták, és pontosan erről volt szó.

Minden lehetőség, amelyet Cassandra nyújtott neki, csupán az alkalmatlanság érzését táplálta benne, és minden állás, amelyet elcseszett, a nővére briliáns karrierjének kirívó ellentéteként tüntette fel. Valaha meg volt győződve, hogy éppolyan kreatív, mint Cassandra, csupán a tehetsége nem tudott még igazán kibontakozni, de most, hogy huszonhat évesen munka nélkül és ismét az anyjánál találta magát, kezdett arra gondolni, hogy nyilván mégsem jó semmire. Azért legalább a hölgyeknél sikerei voltak.

Hirtelen eszébe jutott a parti, és felült.

– A francba! Hány óra van?

Jellemző módon nem volt órája. Sophie vállat vont.

– Talán kilenc.

Tomnak tízkor volt jelenése a Rive-partin.

– Basszus. Milyen messze van innen a Marais? Tízre ott kell lennem azon a partin.

Sophie lakása nyolc lépcsőfordulónyira volt fent egy lerobbant lakóházban, amely a Sacré Coeurre nézett. A lány ismét megvonta a vállát.

– Tíz perc. Talán.

Tom összeszorította az ajkát. Nem tudta biztosan, hol is található a Montmartre, de volt valami halvány elképzelése, hogy a város északi részén. A Marais szintén a jobb parton terült el, de közelebb a Szajnához. A rohadt életbe, csak hinnie kell egy párizsi lakosnak, amikor azt mondja, hogy közel van, nem igaz?

– Biztos vagy ebben?

Sophie ez alkalommal még azt a fáradságot sem vette, hogy megrándítsa a vállát, egyszerűen odahengeredett Tomhoz, és a szájába vette a mellbimbóját.

– Óó – mosolygott a férfi –, nincs is válaszra szükségem.

Összekulcsolta a kezét a feje fölött, és figyelte, ahogy a lány lecsúszik a matracról.

A hátuk mögül fény áradt be a kivilágított Sacré Coeurtől. Sophie-nak gyönyörű hosszú teste, karcsú, kígyózó háta és sima, kerek feneke volt, amely márványosan csillogott a szürkületben.

– Akarsz egy kis drog… hú, hogy is mondjátok angolul – GHB-t? – kérdezte, miközben egy üvegfiolával matatott az öltözőasztalán.

– A kurva életbe – röhögött Tom –, egyre jobb leszel.

Aztán megdermedt. Egy fej kandikált be a hálószobaajtón.

– Allo.

Tom felült, és megragadta a paplant, hogy betakarja meztelen testét.

Krisztusom! Hát ez meg ki? Pánikba esett, ahogy a legvéresebb késsel-hadonászó-barát szcenáriók végigfutottak az agyán. Aztán jobban megnézte a behatolót. Hé, hiszen ez egy remek csaj.

– Ez Sabine – közölte Sophie szórakozottan.

Sabine még döbbenetesebb volt, mint Sophie, fekete haját mintha sövényvágóval nyírták volna rapszodikus frizurává, de annyira különleges volt az arca, hogy ez nem tűnt zavarónak. Besétált a szobába, karjában egy vörös macskával, amelynek, Tom jól láthatta, három lába volt.

Sabine észrevette, hogy Tom a macskát nézi, és elmosolyodott.

– Kiesett abból az ablakból az utcára. Túlélte, ezért Szerencsésnek hívjuk.

Tomnak ez a lány is tetszett.

– Öö. Ki ez? – kérdezte Sophie-hoz fordulva. – A lakótársad?

Holott tudta, hogy egy hálószobás lakásról van szó.

– A barátnőm – válaszolt a lány közömbösen.

Beletette a GHB-t egy kis pohár vízbe, és odanyújtotta Tómnak, aztán meztelenül keresztbe feküdt az ágyon.

A mindenit, gondolta Tom, nem emlékszem, mikor állt fel újra ilyen gyorsan a farkam.

Sabine letette a macskát a földre, lerúgta a szandálját, aztán csatlakozott hozzájuk az ágyon, és áthajolt, hogy gyengéden szájon csókolja Sophie-t.

– Mit is mondtál, hány óra van? – kérdezte Tom, aki egyáltalán nem sietett, hogy távozzék.

Sabine az órájára nézett.

– 9.15.

A Marais csak tíz percre van, gondolta Tom magában, miközben előrecsúszott, hogy Sophie mellé feküdjön. A lány feléje nyúlt, a kezére fonta fekete körmű ujjait, és Tom tudta, hogy – legalábbis egy rövid ideig – nem megy sehová.

Giles Banks, a Rive szabadúszó szerkesztője kilépett a limuzinból a pompás párizsi Hotel Particulier előtt, és kezét nyújtotta a nőnek, aki még bent ült a kocsiban. Ahogy az egyik halványkaramell magas sarkú cipő a járdát érintette, még Giles is elismerte – pedig ő aztán egyáltalán nem érdeklődött az ellenkező nem iránt –, hogy elragadó szépséggel van dolga. Vakuk tucatjai pukkantak, mint a petárdák. A férfi hátralépett, ki a kamerák látószögéből, mivel tudta, hogy róla senki sem óhajt képet készíteni. Ez Cassandra éjszakája volt. Az utolsó darabja a nemzetközi divatbemutatók idején tartott nagyszerű

estélyek kvartettjének, amelyeket Cassandra New Yorkban, Londonban, Milánóban és Párizsban adott a Rive tizedik évfordulójának megünneplésére. Igaz, maga Giles volt az, akire Cassandra a partik megszervezését bízta, és emberfeletti munkát jelentett, mire a férfi a fellelhető összes kapcsolatát megmozgatta, hogy a városban tartózkodó minden első

vonalbeli sztár ott legyen – ennek ellenére a mai estén Cassandra áll majd minden figyelem középpontjában. Eddig a partik óriási sikernek bizonyultak. New Yorkban Giles vacsorát rendezett egy még meg nem nyitott étteremben, a Meatpacking Districtben.

Milánóban Benari gróf és grófné adták Cassandrának kölcsön zsebméretű palazzójukat a Comói-tó partján, míg Londonban a Spitalfields Marketet vette birtokba az éjszakára, fehér selyembe burkolva a hatalmas viktoriánus raktárépületet. Mind nagyon-nagyon exkluzív rendezvény volt – a meghívók szigorúan kikötötték: „Plusz személy nélkül” –, és mind diadalnak bizonyult. Giles erőfeszítései meghozták a gyümölcsüket.

Giles tudta, milyen nehéz természet a főnöke: a legigényesebb és legsajátságosabb nő

volt, akivel valaha találkozott, ugyanakkor briliáns ésszel áldotta meg az ég, és jó volt hozzá: nagyon jó. Giles rengeteget tanult és rengeteg lehetőséget kapott tőle, és miközben segített az angol Rive átalakításában, nemzetközi tekintélyre tett szert, az egyik legtehetségesebb divatújságírónak tartották a világon.

Figyelte, ahogy Cassandra arca fegyelmezett és elegáns apró mosolyba szalad, miközben keresztülsétálnak a gyönyörű hotel ajtaján. A nagyszerű átrium ezer teamécses fényében fürdött. Hatalmas üvegvázákban félbevágott skarlát és arany gránátalmák tündököltek; a parfümös levegőben édes, dús és szédítő fűszeres nektárillat úszott.

Giles látta, hogy Cassandra szeme a tömeget fürkészve nagy neveket keres. Óriási volt a választék. Francois-Henri Pinault és Salma Hayek. Sonia Rykiel egy vadrózsaszín kanapén, amint egy barátnőjével nevetgél. Bemard Arnault, az LVMH vezérigazgatója és a gyönyörű lánya, Delphine épp John Gaillanóval beszélget, akit a látványos tollas kalapja – mint általában – megkülönböztet a tömegtől.

Mindenki tudta, milyen fontos a ma esti parti. Párizs maga a divat. Minden fontos játékosa jelen van. Semmi sem sikerülhet rosszul.

– Ó, drágám. Mindenki itt van.

Cassandra arcon csókolta Gilest.

– Felülmúltad önmagadat – dorombolta, és sötét haját átdobta a vállán.

Giles elpirult egy kissé.

– Csaknem?

A férfi, aki még mindig idegesnek tűnt, hirtelen Cassandra háta mögé pillantott.

– Vigyázz! Toxic erre tart – mormolta gyorsan. Cassandra elvett egy pohár pezsgőt egy pincértől, amikor a kiadásért felelős igazgatója, a szerkesztői csapatban élvezett népszerűtlensége miatt „Toxic” néven is ismert Jason Tostvig megjelent az oldalán.

Arcon csókolta Cassandrát, és esetlenül megrázta Giles kezét. Munkája ellenére – vagy talán épp azért – Jason nem érezte teljesen felszabadultnak magát a divat világában.

Újságoktól csábították át, eltökélten heteroszexuális volt, vidoran macsó, és azt hitte, hogy ha csak szóba áll valaki nyíltan homoszexuálissal, csorba esik a férfiasságán.

– Igazán pompás – mosolygott halványan a termet vizslatva, mielőtt végiggereblyézte szemével a főnöke ruháját. – Mennyibe kerül nekem ez a buli?

– Bármennyi áll is a számlán, megéri – mosolygott Cassandra, még mindig a termen jártatva a tekintetét. – Partik rendezése nem más, mint termék-népszerűsítő gyakorlat.

– Ez igaz, de kellett nekünk négy belőlük ugyanannyi hét alatt?

– Te talán nem óhajtod szétküldeni az üzenetet, hogy a Rive gazdag, exkluzív és nemzetközi. Talán megemlítem ezt Isaac Greynek, amikor legközelebb találkozom vele – jegyezte meg Cassandra a cégük vezérigazgatójára utalva.

Jason sötét szeme összeszűkült. Kiadók és szerkesztők ősidők óta halálos ellenségek voltak, kemény öklű Neander-völgyieknek, illetve felelőtlen dekadenseknek tekintve egymást. De Cassandra Jasont különösen utálta. Nemcsak azt tartotta róla, hogy középszerű a munkájában, hanem azt is, hogy lövése sincs a divatvilághoz az elfuserált igyekezetein túl, hogy modelleket csípjen föl.

– Ez fenyegetés? – sziszegte a férfi.

– Csupán észrevétel, hogy neked és nekem talán mások az elképzeléseink – mondta Cassandra hidegen. – Ami engem illet, én nem hiszem, hogy a cég jó hírének meg lehet szabni az árát.

Jason felfújta a mellét, és bedobott egy apró szendvicset a szájába.

– Nos, ami azt illeti, remélem, hogy annak a „jó hírnek” egy része Oscar Braunra irányul – mondta, fejével az osztrák divatház, a Fordén vezérigazgatója felé bökve. – Azzal fenyegetnek, hogy 250 000 font értékű hirdetést átvisznek máshová a következő két negyedévben. Talán ezt is szívesen elmondanád Isaac Greynek, amikor legközelebb találkozol vele.

Cassandra csuklott egyet.

– Oscar állandóan ezt hajtogatja. Talán jobban segíthetné a saját ügyét, ha tisztességes kollekciókat kezdene bemutatni. Hátra kell csavarnom a divatcsapat kezét, hogy hajlandók legyenek Fordén förtelmes dolgait beletenni a magazinba.

– Azt hiszem, sikerült a világos mentaszínű buklé-zakót megjelentetnünk a márciusi számban – igyekezett Giles segíteni.

– Szerintem Braun ez alkalommal komolyan gondolja – jegyezte meg Jason egy csipetnyi örömmel a hangjában. – Jól tennétek, ha komolyan kezdenétek smúzolni neki, mert ha elviszi a hirdetési bevételét, meg kell néznünk, hol csökkenthetjük a szerkesztői költségvetést.

Cassandra megfordult, hogy szembenézzen vele.

– A szerkesztőket hagyd ki ebből! – csattant fel.

– Ha már erről van szó – kezdte Jason, felpillantva a kinagyított óriás Phoebe Fenton-címlapra –, olvasta már valaki azt az interjút?

– Hétfőig embargós – vágta rá Cassandra gyorsan.

– Érdekes. Azt hittem, az a terv, hogy kiosztjátok a lapszámot a vendégeknek a parti után.

– Ebben soha nem állapodtunk meg.

– Hát én már olvastam a kiadást az Eurostaron, és mit mondjak, ti aztán jó alaposan megrugdostátok szegény Phoebe-t. Arra gondoltam, talán idegesek lehettek, hogy ez a sok színész meg modell meg társasági kedvenc épp akkor olvassa a barátnőjéről, hogy micsoda kokószippantó kurva, amikor itt vagytok, hogy elszenvedjétek a népharagot? Úgy értem, lehet, hogy Phoebe padlón van, de még nem számoltak rá. Még rengeteg „jó hír”

veszi körül.

Cassandra dühödt pillantással illette, aztán mély lélegzetet vett, hogy visszanyerje a higgadtságát. Mit érdekli Toxicot „szegény” Phoebe Fenton? Valószínűleg azt akarja, hogy nagy felhördülés legyen. Azt akarja, hogy a Fenton-tábor bajt keverjen, és azt akarja, hogy őrá háruljon a felelősség. Cassandra meg volt győződve, hogy Jason csőrét piszkálja a tény: a nő a Rive- hadművelet sztárja, míg a férfi nevét egyetlen híresség vagy vezérigazgató sem tudja a teremben. Ez egy kígyó. Cassandra tudta, hogy egy ponton majd meg kell szabadulnia tőle, de ő mindig taktikusan gondolkodott. Míg Tostvig ambiciózus és rosszindulatú, nem ő a legfényesebb gyertya a tortán, és Cassandra úgy gondolta, inkább száll szembe egy toxikus és ostoba, mint egy kíméletlen és okos emberrel.

– Cassandra, válthatnánk egy szót?

– Mi baj van? – kérdezte Cassandra türelmetlenül.

Amikor megfordult, Sadie-t, a helyettes asszisztensét látta, aki egy mobiltelefont nyújtott felé. Jason ránézett, ajka élvezettel felfelé görbült, mivel zűrt szimatolt.

Elégedetten, hogy sikerült Cassandra tökéletesen ápolt tollait felborzolnia, elvett egy pohár pezsgőt, és elindult, hogy megpróbálja befűzni Naomi Campbellt.

– Az öcséd – suttogta Sadie, amikor Jason eltávozott.

– Mi a fene problémája van? Miért telefonon hív? Már itt kéne lennie, nem?

A DJ-fülkére pillantott, ahol egy rasztahajú férfi pakolta a lemezeit.

– Az a DJ tíz perc múlva végez – magyarázta Sadie. – Az öcséd van beosztva tizenkettőig. És Jeremy Healy épp most szállt le az Eurostarról, legalább negyvenöt perc, mire ideér.

– Vedd rá azt a fickót, hogy maradjon! – csattant fel Cassandra, a DJ-fülkére mutatva.

Sadie arcán totális pánik ült.

– Már megpróbáltam! Félóra múlva a Les Bains Douche-ban játszik. A kocsija már odakint vár, hogy elvigye.

Sadie újra Cassandra felé nyújtotta a telefont.

– Akarsz Tommal beszélni? Azt mondja, beragadt a forgalomban a Galeries Lafayette-nél.

Cassandra egy pillanatra lehunyta a szemét, ráparancsolt magára, hogy őrizze meg a nyugalmát, de a düh és a gondolat, hogy elárulták, olyan erővel tört rá, hogy érezte, az arca lángba borul. Tom az öccse. Hogy volt képes már megint ilyen rútul cserbenhagyni?

– Mondd meg neki, hogy ha öt percen belül nem lesz itt, nemcsak a Rive nem fogja kifizetni a költségeit a Costes-ban, hanem én személyesen fogok gondoskodni róla, hogy mindenki, legyen bár csak távolról köze a zeneiparhoz, megtudja, micsoda felelőtlen linkóci alak. Nem fog munkát kapni, még egy patkányketrec padlóját sem söpörheti fel, ha én végzek vele.

– Azt akarod, hogy ezt mind elmondjam az öcsédnek?

– Ha nem teszed meg, beülhetsz mellé a ketrecbe.

Giles már a mobilján lógott.

– Épp most hívtam a Queent – mondta a mikrofont letakarva. – Azonnal átküldik az egyik DJ-jüket. Itt lakik a Rue des Rosiers-n, úgyhogy rendben leszünk.

Cassandra megragadta Giles kezét, és ajkával a „köszönöm” szót formálta. Aztán egy szempillantás alatt visszatért legendás önuralma, és ellibbent mosolyogva és ismerősöknek integetve a tömegben, mintha mi sem történt volna.

– Csodálatos este, Cassandra. Szerintem nincs magánál szebb nő a partin.

Cassandra megfordult, és Jean-Paul Benoit-t, a Pellemont luxuscikkház vezérigazgatóját látta maga előtt. Kapitális hirdető. Kapitális undormány.

– Jean-Paul – búgta Cassandra. – Épp most mondtam Gilesnak, milyen nagy szükségünk van rá, hogy a divat legragyogóbb nagymesterét becsalogassuk a Rive magazin oldalaira. – Megfogta a férfi karját, és elkormányozta őt Sadie-től. – Mit szólna hozzá, ha csinálnánk magával egy „Otthon” riportot? Megvan még az imádni való háza az Íle de Rén? Ez az egyik kedvenc helyem a világon. Találtam egy új fotóst. Azt hiszem, ő

lehet az új Testino. Egy olyan fickó, mint ő, igazán méltó képeket készíthetne az otthonáról.

– Személyesen jön el? – kérdezte Jean-Paul, mohó vigyorral az arcán.

Cassandra édesdeden mosolygott.

– Biztosan megszervezhetnénk valamit…

Megőrültem? – gondolta Emma, ahogy kilépett a taxiból. Párizs. A szerelmesek városa.

Varázsereje van. Markkal arról beszéltek, hogy eljönnek ide együtt az újévre. Ez már végtelenül távolinak tűnt, és most itt állt egy csillogó estély előtt egyedül. A bejárat körül tülekedő paparazzókat nézte, vakuik megvilágították a Rive partijába vezető vörös szőnyeget, és arra gondolt, hogy maga a pokol kapuja sem lehet ennyire félelmetes. Előtte hosszú sor kígyózott az utcán, és két határozott arckifejezésű és írótáblát tartó lány vagy intett az embereknek, hogy bemehetnek, vagy nevetség tárgyává tette őket.

Összerázkódott. Mi vette rá, hogy meghívó nélkül idejöjjön? A kétségbeesés, gondolta, ahogy közelebb óvakodott a bejárathoz, pajzsként tartva maga előtt a retiküljét. Emma máris bajban volt a Milforddal. Egy hosszú és szenvedélyes tárgyalás után megígérte Rogernak, hogy létrehoz számára egy új pozíciót: ő lesz a megrendelőszolgálat igazgatója.

Ha tényleg szabadon cselekedhetett volna, azon melegében megszabadul a nagybátyjától, de mivel épp eléggé feldúlta a kedélyeket a megérkezése óta, úgy döntött, hogy rövid távon az lesz a legjobb megoldás, ha Rogert egyelőre csak félreteszi. Ettől tátongó űr keletkezett a vezető tervező helyén, akinek az lett volna a dolga, hogy átpofozza a kollekciót, és ha Emma azt hitte, hogy bagatell ügy megfelelő embert találni, hát hatalmasat tévedett. Az elmúlt héten ügyetlen kísérleteket tett, hogy nagy dizájnneveket halásszon el más divatházaktól, de annak ellenére, hogy végtelen órákat kotlott a telefonon, ritkán jutott túl a cégek telefonközpontján. A gyárban gyenge volt a személyzet morálja, és a hangulatot a faluban nem csupán jegesnek, hanem egyenesen jégkorszakinak érezte. Épp tegnap történt, hogy odahajtott a Milford-gyár kapujához, és azt látta, hogy valaki a „Bailey, ki innen!” szavakat festette spray-vel a falra. Emma tudta, hogy gyors változtatásokat kell bevezetnie, ha meg akarja előzni a katasztrófát a cégnél, de úgy érezte, hogy téglafalba ütközik. A Milfordnak mint luxusmárkának sokkal rosszabb volt az imázsa, mint valaha is gondolta. Volt egy ismerőse, aki a divat legbelsőbb köreibe is be tudott férkőzni: Cassandra. Ám még ő is elérhetetlennek bizonyult. Emma minden hívását, amely az unokanővére irodájába szólt, udvariasan, de határozottan elhárították.

Cassandrával lehetetlen volt kapcsolatba lépni. Emma ésszerű gondolata az volt, hogy a nagynénjét, Juliát keresi meg, de ő is csak egy üzenetet küldött, hogy a lánya egész héten Párizsban lesz, és majd felhívja Emmát, amikor visszajön. Ő azonban nem várhatott egy hétig. Az őszi-téli kollekció mintadarabjainak a gyártását leállította, és nem is kezdheti el újra, amíg nem talál egy divattervezőt. A sajtóbemutató hat hét múlva lesz, és ha nem lép azonnal, Roger terveit kell elővezetniük – csakhogy Emmának az volt a véleménye, hogy a cég ezt nem élné túl. Ezért amikor Ruan értesült a pletykavonalon, hogy Rive-parti lesz Párizsban, Emma gondolkodás nélkül jegyet váltott az Eurostarra, mondván, hogy a részleteket majd tisztázza, amikor odaér.

Hát most itt vagyok, gondolta. Mély lélegzetet vett, és akkora magabiztossággal, amekkora csak telt tőle, odasétált az egyik írótáblás lányhoz.

– Emma Bailey – közölte mosolyogva.

– Sajnálom. Nem – mondta a lány, azonnal elutasítva őt, és máris a sorban következő

szerencsétlen balekhoz fordult.

– De én Cassandra… – kezdte Emma, aztán leállította magát, mert azonnal rájött, hogy az „én Cassandra Grand unokahúga vagyok” mondat úgy hangzik, mint egy hívatlan vendég nyüszítése, ma este talán már egy tucat ember állította, hogy rokon.

– Megnézné még egyszer? – kérdezte udvariasan, majd belenyúlt a retiküljébe, és az írótáblára tette a frissen nyomtatott „Vezérigazgató” bizniszkártyáját.

– Talán a Milford Luxuscikkek név alatt szerepel – mondta tekintélyt sugallva. – Lehet, hogy a hirdetők vendéglistáján vagyok.

A lány most először nézett Emmára, aki látta, hogy a kétely felhője fut át az arcán.

– Elnézést, Miss Bailey – mondta a lány, és felemelte a bársonykötelet. – Érezze jól magát a partin.

Emma egy cseppnyi diadalt érzett. Talán mégis sikerül ez nekem, gondolta.

Besétált a pazar átriumba, és gondolatban végigvette a kérdéseket, amelyeket Cassandrának kell feltennie. Emma korábban még azon az ötleten is eltöprengett, hogy tanácsadó igazgatóként beveszi Cassandrát a cég vezetésébe, bár gyötrő fenntartásai voltak. Nem tudta egészen biztosan, be akar-e hívni egy rókát a tyúkóljába.

Emma még soha nem volt divatpartin. Meglepődött, hogy ételt lát. Pincérek siklottak tova finom falatokkal megrakott tálcákkal: sós sütemények, rákollók és mini Fouchon mignonok kellették magukat, bár a legtöbb vendég elhárította a kínálást, mintha már az is gyengeséget jelentene, ha egyetlenegyet bekapnak. Emma úgy érezte, mintha egy másik világba csöppent volna.

Ez csak egy parti. Ezek is csak emberi lények, biztatta magát, de nehéz volt ezt elhinnie.

Amerre csak nézett, gyönyörű és nagy hatalmúnak tűnő emberek áthatolhatatlan csoportját látta: beszélgettek, nevetgéltek, pezsgőt ittak. Ha Emmának több fogalma lett volna a popkultúráról, rájön, hogy színésznőkkel, modellekkel és nagynevű divattervezőkkel van körülvéve. Közelről sokuk nem is igazán szép, gondolta távolságtartó érdeklődéssel. De volt bennük valami világiasság és kifinomultság, no meg felsőbbrendűség. Ezekben az emberekben megvolt „az”, bármi legyen is az „az”. Emmából viszont a leghatározottabban hiányzott. Hirtelen elfogta az alkalmatlanság érzése, amely középiskolás korában kísértette utoljára, amikor úgy ismerték, mint Cassandra Grand szörnyeteg kis unokahúgát, egy könyvmolyt, akinek egérszerű haja volt, és esetlen cipőkben járt. Az a könyvmoly természetesen tovább tanult, MBA-diplomát szerzett, és multinacionális nagyvállalatok vezérigazgatói mellett dolgozott. Bostonban még a leglehengerlőbb üzletemberekkel is egyenrangúnak érezte magát, mert tudta, hogy az intellektusa és az üzleti képességei kiállják velük a próbát. De itt! Egy pillanatra annyira elvesztette a lába alól a talajt, hogy úgy gondolta, egyszerűen sarkon fordul, és visszamegy Amerikába. „Bailey, ki innen!” – ez mindent elárult. Azonban nem olyan ember volt, aki megfutamodik. Fogott egy pohár pezsgőt, és az elegánsnál jóval nagyobbat kortyolt belőle. Távolról látta Cassandrát, aki úgy fogadta a vendégeket, mint a parasztoknak audienciát tartó Napkirály.

– Kicsit elveszettnek látszik, segíthetek?

Emma megfordult, és egy magas, levendulaszínű gyapjúöltönyt viselő férfit látott, aki őszinte mosollyal nyújtotta felé a kezét.

– Ó, remélem – válaszolta Emma, és hálásan elfogadta a kezet.

– Giles Banks. Örülök, hogy megismerhetem.

Emma mosolygott a férfi különc szertartásosságán, és máris visszanyerte a nyugalmát.

– Emma Bailey – én is nagyon örülök, hogy megismerhetem. Kezdtem láthatatlannak érezni magam.

– Ó, ne aggódjon! – nevetett Giles, és közelebb hajolt Emmához, mintha egy titkot akarna megosztani vele. – Én évekig így éreztem magam a divatpartikon, aztán rájöttem, hogy szinte mindenki ugyanettől szenved. Az egész időt azzal töltik, hogy körbepillantgatnak, hátha meglátnak valaki náluk fontosabbat vagy híresebbet, halálra aggódják magukat, hogy mások mesésebben festenek, vagy briliáns csevegést folytatnak egy csodálatos emberrel a terem túlsó végén. Briliáns csevegésről persze szó sincs, mindenki arról beszél, hogy ki van itt, és ki kivel társalog.

– Akkor miért jönnek el ezek az emberek? – kérdezte Emma megbabonázva.

– Mert muszáj nekik, drágám! Ez a legizgalmasabb parti a városban, ha nem az egész bolygón! Ki ne akarna itt lenni?

– És mikor élvezi ezt az ember?

– Amikor megfelelő barátai vannak. Cassandra Grand kollégája vagyok, és ő

mindenkinek bemutatott. Most már tudom, ki lesz szórakoztató, és ki lesz halálosan unalmas. Egyébként mindig megtalálom a legérdekesebb embert a teremben.

– Cassandra az unokanővérem.

Giles felhúzta a szemöldökét.

– Milyen különös. Maga az az unokahúg?

– Melyik unokahúg? – kérdezte Emma gyanakodva.

– Ugyan, Emma Bailey, ne legyen olyan szemérmes. A Milford új vezérigazgatója?

– Cassandra elmondta magának?

Giles élvezettel csapta össze a kezét.

– Maga az az unokahúg, milyen csodálatos! – kiáltott fel. – Nem, Cassandra nagyon is tartotta a száját az egész üggyel kapcsolatban, de a divat rettenetesen szűk világ, bozóttűzként terjed benne a pletyka – mondta a férfi kis mosollyal. – Látja? Megint sikerült.

– Mi sikerült? – kérdezte Emma.

– Megtalálni a legérdekesebb embert a teremben.

Mit csinál itt? – gondolta Cassandra, amikor észrevette, hogy Emma sápadt arca őfelé közeledik a tömegben. És mit csinál Gilesszal? Azonnal dühös lett a férfira, de lehiggadt, amikor eszébe jutott, hogy tulajdonképpen nem is beszélt neki a Milfordról, Saulról és Emmáról. Gilest közeli barátjának és őszinte bizalmasának tekintette, de mindennek van határa. Cassandrának az önreklámozás jelentett mindent. Minden időben meg kellett tartania a szuper magabiztosság és sebezhetetlenség képét, még akkor is, amikor belül darabokra esett, még a barátai előtt is. Semmiképpen sem ismerhette el, hogy mellőzték a szörnyeteg kedvéért, akinek gőze sincs a divatról. Ez a végső megalázást jelentette volna.

Cassandra mély lélegzetet vett, hogy összeszedje magát. Amióta az anyja elmesélte neki a Milford hét eleji igazgatótanácsi ülésén történteket, azt, hogy Emma hogyan iktatta be magát vezérigazgatóként, és fokozta le Rogert ezenközben, Cassandra a következő

lépését fontolgatta. Tudta, hogy Emmától meg kell szabadulnia – méghozzá gyorsan –, de eddig a percig nem számított rá, hogy ilyen hamar konfrontálódni fog az unokahúgával. És nem örült, hogy ez elvonja a figyelmét egy ilyen fontos estén.

– Nézd, kit találtam! – mosolygott Giles, maga előtt lökdösve Emmát, aztán elszáguldott jobb felé, és megölelte Sonia Rykielt, aki úgy fogadta, mint egy régen elveszített barátot.

– Emma. Micsoda meglepetés.

– Mielőtt megkérdeznéd, attól tartok, hogy hívatlan vendég vagyok. Elnézést, de beszélnem kell veled – fecsegte Emma zavartan, kis híján belegabalyodva a szavaiba.

Volt valami Cassandrában, ami mindig kiborította, bár soha nem tudott rátapintani, mi is az. A hatás ma este többszörösére duzzadt: Cassandra egészen természetfelettinek és ragyogónak tűnt csodálatos estélyi ruhájában, és a teremben mindenki a nyakát nyújtogatta, hogy legalább egy pillantást vethessen rá.

– Remélem, semmi komoly.

– A cégről van szó.

– Ah. Gratulálok, ha ez a helyes kifejezés. Meglepődtem, amikor meghallottam, hogy feladtad azt a munkát Bostonban. Egy dolog, ha az ember többségi részvényt kap egy cégben, de egészen más, ha feladja az életét, hogy vezérigazgató legyen.

Cassandra kezdett kifelé sétálni a hotel udvarára. Nem tudta, Emma miért van itt, de a világért sem akarta, hogy a divatiparból bárki meghallja őket.

– Igen, még én is meglepődtem. Soha nem láttam magam olyannak, mint aki a divatbizniszben keresi a boldogulását – próbált Emma mosolyogni. – Soha nem izgattak a ruhák úgy istenigazából.

Cassandra kemény, karcos nevetést hallatott. Megálltak egy díszes szökőkút előtt.

– Ruhák? – kérdezte gőgösen. – Ez a biznisz nem ruhákról szól, Emma. A ruhák csak arra valók, hogy melegen tartsanak. Ez a biznisz a divatról szól, a divat pedig egy nyelv, egy életstílus, egy hatalmas, milliárdfontos globális jelenség. – Megfordult, és egy magasított derekú nadrágban parádézó nőre mutatott az udvar túloldalán. – A divat annak a Balenciaga-szabásnak a zsenialitása. A divat az érzés, amelyet a nadrág ad ennek a nőnek, amikor felöltözik, és az ízlés és kifinomultság kinyilatkoztatása, amit mások látnak benne, amikor figyelik, ahogy tovalibben. – Cassandra lenyúlt, és felcsippentette a ruhája csücskét. – A divat ez a ruha, egy ruha, amely akkor jelenik meg először a kereskedelemben, amikor holnap végigvonul egy kifutón, és amelynek a fényképét első

oldalakon közlik majd az egész világon. Ez a ruha még csak fel sem tűnik az áruházakban szeptemberig, és az utánzatai csupán hetek, talán hónapok múlva jelennek meg a főutcákon. De ez az egyetlen darab több ezer, talán több millió font bevételt fog produkálni, és felvizezett formájában nők ezreinek az életét fogja megváltoztatni. Ettől ágyba viszik őket, ettől férfiak házassági ajánlatot tesznek nekik, ettől egy hónapig nem ebédelnek, csak hogy megengedhessék maguknak. Ez a ruha átalakítja őket, ebben a ruhában csodálatosnak fogják érezni magukat, ez a ruha más helyekre fogja repíteni őket.

A divatnak ilyen a hatalma – a divat varázslat.

Cassandra mély lélegzetet vett. Meglepődött a szavai szenvedélyességén, hiszen tudta, hogy semmi értelme Emmán kitölteni a haragját. Legalábbis egyelőre.

– Bár ha szigorúan vesszük, a Milford nem a divatról szól. Hanem luxusbőrárukról – dadogta Emma, aki teljesen elveszettnek érezte magát. – Igazából csak női táskákat készít.

Cassandra majdnem hangosan felnevetett. Mit tud Emma Bailey erről az egészről?

Nézzék csak meg abban a sötétkék nadrágban és komfortos cipőben! Íme a Párizsi Divathét legragyogóbb partija, és ez a nő úgy néz ki, mint egy ingatlanügynök.

Cassandra fensőbbséges kuncogást hallatott.

– Ó, Emma, drágám, a női táskák jelentik a divatipar sziklaszilárd alapját. Ezek hozzák a legnagyobb hasznot. Egy divatcég bevételének akár hetven-nyolcvan százalékát is kitehetik. Azt hiszed, Louis Vuitton készruhákból csinálja a legtöbb pénzt? Japán lányokból csinálja, akik a fél fizetésüket elköltik, amikor három táskát vesznek egyszerre.

Az átlagember Joe-ból csinálja, aki hat hónapig spórol, hogy egy tárcát megengedhessen magának. A táskák a divat aranytojást tojó tyúkjai. – Cassandra alig leplezett megvetéssel nézett Emma retiküljére. – Legalábbis néha.

Emma felborzolódott. Gyűlölte, hogy Cassandra és a stílusismerete vegzálja; unokanővérével összehasonlítva világéletében madárijesztőnek érezte magát.

– Eltérünk a tárgytól.

– Ami? – kérdezte Cassandra.

– Új divattervezőre van szükségem.

– Igen. Szegény Roger.

Emma beleharapott az ajkába, de nem volt hajlandó bekapni a csalit.

– Arra gondoltam, te talán tudnál javasolni valakit.

– Miért nem íratsz be egy időpontot a személyi asszisztensemmel? – válaszolta Cassandra kissé unott arckifejezéssel.

– Cassandra, próbáltam, de legközelebb öt hét múlva tudott volna időt adni!

– Nos, amint látod, nagyon elfoglalt vagyok. Jövő héten a Careyesben leszek Mexikóban. Voltál már ott valaha? Muszáj ellátogatnod oda. Közben azonban ez az én partim, és mennem kell, hogy a vendégeimmel törődjek. Örülök, hogy láttalak, és talán mégis beszoríthatnánk azt az ebédet?

Cassandra odébb lépett.

– Kérlek – szólt utána Emma nagyobb határozottsággal. – Ha nincs is időd, hogy segíts, ne felejtsd el, hogy ez az anyád cége is.

Okos szuka, gondolta Cassandra. Hangosan kifújta a levegőt.

– Rendben van. Jó kiegészítőtervezőket nehéz találni – mondta végül. – A legjobbakat, amilyen Frieda Giannini a Guccinál, elszipkázzák, hogy a nagy divatházak nőiruha-részlegeit vezessék. A másik megoldás, hogy felfogadsz egy híres stylistot, és összepárosítod egy technikailag hozzáértő tervezővel.

– A legnagyobb nevet akarom, amelyet megkaphatunk. Hol kezdjem?

– Hacsak nincsenek személyes összeköttetéseid, és gyanítom, hogy nincsenek, a nagy kinevezések olyan divat-és luxusfejvadászokon keresztül történnek, mint Claude Lasner.

Ö megszerzi a megfelelő tehetséget a megfelelő cégnek. Most viszont, bár nem szeretnék udvariatlan lenni, hangsúlyoznom kell, hogy ez egy munkarendezvény. Nagyon fontos est a számomra. Mennem kell.

Feltűnően a keskeny aranyórára pillantott.

– Megmondhatom Claude-nak, hogy te ajánlottad, lépjek vele kapcsolatba? – kérdezte Emma.

– Természetesen. Nagyon kedves barátom. De most már tényleg mennem kell.

Ahogy Cassandra megfordult, egyenesen egy testbe ütközött.

– Szabad csatlakoznom? – kérdezte egy mély hang. Jean-Paul Benoit átnyújtott egy pohár pezsgőt Cassandrának, derekára fonta az ujjait, és arcon csókolta. Cassandra elhúzódott az erős kölni illattól.

– Semmi baj. Már éppen indultam – mondta Emma.

– Ez meg ki volt? – figyelte kéjsóváran Jean-Paul, ahogy Emma feneke eltűnik a tömegben.

A divat világában a kreatív oldal nagyrészt homoszexuális volt. A pénzemberek és az üzleti elmék azonban nem. Jean-Paul egyértelművé tette, hogy le akar feküdni Cassandrával. A szex vagy a szex ígérete fegyverként szolgált Cassandra repertoárjában, de óvatosan kellett bánnia vele.

– Az unokahúgom, akinek tanácsra volt szüksége a kis cégével kapcsolatban – közölte Cassandra dicsekedve. – Azt képzeli magáról, hogy ő a következő Rose Marie Bravo.

– Tényleg? – tűnődött Jean-Paul, érdeklődéssel tekintve Emma után. – És milyen cégről lenne szó?

– A Milfordról – mondta az asszony sietve.

– Nem tudtam, hogy ez a maga családjáé. Jó örökség.

Cassandra látta az érdeklődést a férfi arcán, és érezte, hogy pánik döf belé.

– Egy haláltusáját vívó cég, attól tartok.

Mi folyik itt? Arról volt szó, hogy ez az ő tökéletes éjszakája lesz, eddigi eredményeinek csúcsa és ugródeszka a következő szintre, erre tessék, itt áll, feltartóztatja egy uborkafára kapaszkodott egérszerű némber, ráadásul egy nagy luxuscikkeket gyártó konglomerátum vezérigazgatója érdeklődést mutat egyrészt Emma, másrészt a cég iránt.

Cassandra úgy érezte, hogy minden gondosan összeállított terve befuccsol.

Giles jelent meg, és könnyedén megérintette a főnöke vállát.

– Mi van? – Cassandra leplezni sem próbálta a bosszúságát.

– Elnézést, hogy zavarok – mondta Giles, és helytelenítő pillantást vetett Jean-Paul irányába. – Szükség van rád az ajtónál.

– Bocsásson meg, Jean-Paul. Hív a kötelesség – közölte Cassandra győztes mosollyal.

– Talán folytathatjuk ezt később?

Elindult a bejárat felé, és az arcok tengerében feltűnt előtte az öccse, Tom, aki egy biztonsági őrrel vitatkozott. Még a tömegen keresztül is látszott, hogy a tekintetük egymásba akaszkodik. Cassandra most észrevette, hogy Tom formál neki valamit a szájával, de elfordította tőle a fejét. Mindenki csak kapni, kapni, kapni akar, gondolta keserűen. Mit adott neki valaha is valaki? Anélkül hogy újabb pillantást vetett volna hátra, Gileshoz fordult.

– Gondoskodj róla, hogy a biztonságiak kidobják az utcára. Nyilvánosan.

Giles kinyitotta a száját, hogy tiltakozzék, de megállította a főnöke szemében villámló düh. Az ajtó felé fordult.

Ahogy Cassandra visszaindult a partiba, látta, hogy Emma jön ki a ruhatárból a kabátjával. A megkönnyebbülés halk sóhaja szakadt ki belőle, amikor Jean-Paul elhaladt Emma mellett anélkül, hogy bármi jelét adta volna a felismerésnek. Más sem hiányzott, mint hogy egy fontos luxuscikk-konglomerátum érdeklődjék a Milford iránt. Cassandra már tudta, mit kell tennie. Nem szabad megengednie, hogy a Milford elrugaszkodjék a startkőről. A cégnek csődbe kell mennie, hogy ő megmenthesse, és megszerezhesse az ellenőrzést fölötte. De hogyan lásson hozzá?

Aztán elmosolyodott. A válasz ott kínálkozott, közvetlenül előtte. A terem zsúfolva volt a divat nagyágyúival: igazgatókkal, ügynökökkel, fotósokkal, művészeti vezetőkkel, stylistokkal, PR-osokkal, újságírókkal. Ott volt mindenki, akire Emmának szüksége lett volna, emberek, akiknek tudniuk kell, hogy a Milford egy amatőr kezében van, aki balerinacipőt húz Párizs legforróbb partijára. Emberek, akiknek tudniuk kell, hogy a Milford a csőd szélén áll. A divat szeszélyes szó, ki nem állhatja, ha kudarccal párosítják.

És Cassandra már pontosan tudta, honnan induljon: távolról meglátta Claude Lasnert.

Kifejezetten fair a részéről, ha figyelmezteti, érvelt. Anyja kis részvénypakettje jutott az eszébe, de egy vállrándítással elhessegette a gondolatot. Dolga van. Jelentőssé kell tennie ezt az estét.

8

– Használhatatlan az egész – dühöngött Emma, és egy újabb portfoliót dobott a tölgyfa konyhaasztalra. – Ez itt mindössze hat hónappal ezelőtt végzett a St. Martin's Egyetemen.

Hogyan nevezhetnék ki egy ilyen fickót a Milford vezető tervezőjévé?

– Ez még nem jelenti azt, hogy egyáltalán nem jó – mondta Ruan McCormack, és kávét töltött a tűzhelyről Winterfold barátságos konyhájában.

Emma meghívta Ruant és Abby Fergusont vacsorára abban a reményben, hogy át tudják rágni magukat a vezető dizájner munkakörére jelentkezők kérvényeinek halmán.

Claude Lasner udvariasan, de határozottan azt mondta neki, hogy „csak a piac topszeletével” foglalkozik, míg Emma barátnőjének, Cameronnak az egyik kapcsolata, aki helyettes tervezési igazgató volt a Guccinál, kerek perec visszautasította őket.

– Nem értem, hogyan tarthatod ezt jónak – zsörtölődött Emma, és felemelt egy fotót a jelentkező diplomabemutatójáról. – Ez a modell egy kényszerzubbonyt visel! Olyan, mintha a bolondokházából szökött volna ki!

– A St. Martin's nagyon kreatív intézmény – próbálkozott Abby.

Átvette a fotót Emmától, és úgy nézte, mintha tényleg értene hozzá. Ő maga is épphogy kikerült az egyetemről. Apja Saul barátja volt, így kapta meg az állást, de Emma már kezdett kételkedni, bölcs dolog volt-e egyáltalán odavenni. Bár nagyon kedvelte Abbyt, a lány bugyborékoló lelkesedése nem tudta leplezni a tapasztalatlanságát. Tulajdonképpen most is nagyon kevéssel járult hozzá az este sikeréhez azonkívül, hogy időről időre szűnni nem akaró pillantásokat vetett Ruan irányába.

– Nézzétek, ez komoly dolog – mondta Emma.

– Egyértelmű, hogy alaposan meg kell fontolnunk a döntést, de a jövő héten megbeszéléseim lesznek a bankokkal, és tudni akarják majd, kikből áll a menedzsmentünk.

– Nem gondoltál arra, hogy visszatérhetnénk Rogerhez? – kérdezte Abby, próbálva kitölteni a csendet.

– Nem hiszem, hogy ez volna a legjobb út előre – hárította el az ötletet Emma diplomatikusan, bár tudta, hogy a választék egyre jobban leszűkül a nagybátyjára és Mr.

Kényszerzubbonyra.

– Mit szólnátok hozzá, ha kinyitnék egy üveg bort? – javasolta Ruan a táskájába pislogva. – Az igazgatótanács terméből csentem el.

– Remek ötlet – mosolygott Abby, és máris talpra szökkent, hogy poharakat hozzon. – Apropó, rájöttetek, hogy ki mázolta a „Bailey, ki innen!” feliratot a Byron House előtti falra?

Emma szomorúan rázta a fejét. Kezdte a saját cége irányítását nem annyira álomnak, mint rémálomnak érezni, amelyből nincs felébredés. Megértette, hogy az emberek a gyárban és a faluban miért idegesek a változástól, de ők nem látták a Milford könyvelését.

Ha nem találja meg a módját, hogy megfordítsa a cég szerencséjét, a gyár bezár, és mindenki munka nélkül marad. És Emmának pillanatnyilag másra sem volt szüksége, mint hogy a felelősség miatt ránehezedő nyomás tovább szaporítsa az aggodalmait.

– Beszéltem Johnstonnal, a művezetővel – szólalt meg Ruan élénken. – Azt mondta, diszkréten kérdezősködni kezd, de nem hiszi, hogy az emberei közül bárki ilyesmire vetemednék.

Hangjában szemrehányás csengett, ami váratlanul érte Emmát. Ruan eddig támogatta a termékek és a munkafolyamatok modernizálására vonatkozó tervét, és Emma feltételezte, hogy a férfi végig az ő oldalán marad. De hát Ruan védelmező hozzáállása a gyár munkásai, vagyis az emberek iránt, akikkel mindig együtt dolgozott, és talán együtt nőtt fel, végső soron természetes. Emma bevéste az agyába: Nem szabad elfelejtenem, hogy vannak emberek, akik számára ez élet-halál kérdése.

– Talán néhány részeg kölyök művelte a kocsmából – mondta Abby, próbálva bagatellizálni a dolgot.

Emma rámosolygott, de nem volt meggyőzve.

– Talán – mondta, és érezte, hogy a hangja megbicsaklik.

Abby észrevette, és látszott, hogy kínban és zavarban van. Az asztalra tette a poharakat.

– Átmegyek a másik szobába, felhívom a barátomat – mondta erőltetett vidámsággal. – Nyolc óra van. El sem tudja képzelni, hol lehetek.

Amikor egyedül maradtak, Ruan odalépett Emmához, és esetlenül átölelte. Emma szinte egész életében ismerte Ruan McCormacket. Az édesanyja és az édesapja is mesterek voltak a gyárban. Ruan két évvel Emma fölött járt a helyi elemi iskolába, de egy ilyen kis faluban a kölykök mind együtt játszottak, azonkívül Saul megengedte a Milford-alkalmazottak gyerekeinek, hogy a winterfoldi tóban fürödjenek, úgyhogy Ruan tanította meg Emmát krallozni és búvárkodni. Ahogy nőttek, elsodródtak egymástól; csupán zavart mosolyok maradtak az utca túloldaláról, amikor Ruan a barátaival lófrált. Mire Emma bentlakásos középiskolába került, Ruan jóképű fiatal férfivá serdült; visszafogott és szuperkúl lett, a falu bikája. Valahányszor Emma hazajött a szünetben, és meglátta, dühödten elvörösödött és elszaladt.

Az elmúlt tíz évben alig találkoztak, de Emma értesült róla, hogyan emelkedett Ruan a ranglétrán a Milfordnál, és lett a kereskedelmi részleg feje. Tudta, hogy a cégvezetés jó véleménnyel volt a férfiról, aki az utóbbi két évben az igazgatótanácsban is helyet kapott.

Még mindig szexis, gondolta Emma mosolyogva. Hullámos sötét haj göndörödött a fehér inge fölött. Színei kalóz ősökről árulkodtak: sötétbarna szem, enyhén napbarnított bőr és erős száj.

Emma elhessegette a gondolatot. Érezte, hogy elpirul – remélte, hogy az Aga tűzhely melege okozza. Ma inkább Ruan biztatását, mint csinos külsejét értékelte. A férfi az erő

oszlopát jelentette számára az első nap óta, hogy a Milfordba érkezett, és gyakorlatilag ő

volt az egyetlen barátja idekint a semmi közepén.

– Jól vagy?

– Persze. Csak egy ostoba graffitiről van szó. – Emma egyáltalán nem hangzott meggyőzően.

Ruan kihúzta a dugót az üvegből, és átnyújtott neki egy pohár bort.

– Úgy érzem, mintha sötétben botorkálnék – mosolygott Emma. – Mondd meg őszintén, ha azt hiszed, hogy csak vesztegetjük az időnket.

– Az átszervezéssel?

A lány bólintott.

– A Milfordnak pontosan átszervezésre van szüksége! – jelentette ki Ruan olyan meggyőződéssel, hogy Emma azonnal fellelkesedett. – A gyártásunk jó. A bőrünk még jobb is, mint amit a Connollynál vagy a Valextránál használnak. Csak egy sanszra van szükségünk. – A lány egy leheletnyivel közelebb hajolt hozzá. – Emma, bármikor lemondhatod a megbeszélést a bankkal, amíg szerzünk egy dizájnert.

– Hogy elnyújtsuk az agóniát? – tiltakozott Emma a fejét rázva. – Mennél tovább tart a lefelé menő spirál, annál nehezebb lesz kimászni belőle.

Nem akarta elmondani Ruannak a teljes igazságot, hogy a beszállítókat három hónapja nem fizették ki, és ha nem tesznek valami radikális lépést, a cég egy éven belül csődbe megy. A Milford volt Ruan élete és otthona, és alig akadt más munka a környéken, mint a mezőgazdaság, ráadásul azt sem lehetett kifejezetten egészségesnek nevezni egy sorozat környezeti és politikai katasztrófa után. Elméletileg Ruan találhatott hasonló munkát máshol, de a realitás azt mutatta, hogy Nagy-Britannia gyáripara térdre kényszerült.

Bármire volt szükséged, olcsóbban és gyorsabban elő tudták állítani a harmadik világban.

A csőd még Ruannál is rosszabbul érintette volna a Milford mintegy kétszáz alkalmazottját, és Emma úgy érezte, meg kell védenie őket az ilyen szörnyű hírektől, amíg nem biztos benne, hogy a bukás elkerülhetetlen. De kivel oszthatná meg a terhet?

Rogernek aligha mondhatná el – talán húsz éve bele se nézett a cég elszámolásaiba –, és egyébként is, igazolva érezné magát, ha a hajó elsüllyedne, miközben Emma áll a kapitányi hídon. „Ó, ha én vezettem volna a céget, tehettem volna valamit – mondaná a talpnyalóinak. – De miféle reménye lehetett az öreg Saul örökségének egy boltost játszó ifjú ribanccal?” Na és az anyja? Őt csak addig érdekelnék a lánya problémái, amíg kihatással vannak rá, például ha a részvényeiről vagy a vacsorapartikon esetleg felmerülő

kellemetlenségekről lenne szó. Hát Julia nénje? Emma logikusan feltételezte, hogy Julia véleménye szerint a céget az ő lányának kellett volna megkapnia. Nem, a végső

következtetés az volt, hogy egyes-egyedül maradt, és egymagának kell szembenéznie a nehézségekkel. Hálás volt, amikor meghallotta, hogy csilingel az ajtócsengő.

– Ez már a kaja volna? – lepődött meg Ruan. – Általában órákig tart, mire kihozzák.

A Milforddal együtt Emma megörökölte Mortont, Saul hetvenes éveiben járó inasát is, akit csak nehezen engedhetett meg magának, de aki egy Cordon Bleu séf volt. Mivel erre az estére kimenőt kapott, és a hűtőben sem volt más, mint kacsa és báránylábszár (közülük pedig egyik sem szolgálhatott alapul az egyetlen ételnek, amelyet Emma el tudott készíteni: a bolognai spagettinek), Emma kínai ételt rendelt a falu take away vendéglőjéből.

– Majd én megnézem.

Erősen kapaszkodnia kellett a rézgombba, hogy ki tudja nyitni az ajtót, amelyen hideg éjszakai levegő süvített be. Odakint egy öregember állt, nem a kifutófiú. Emma először nem ismerte fel barázdált és gyűrött arcát.

– Christopher bácsi? – mondta aztán bársonyos hangon. – Maga az?

Christopher Chase nem igazi nagybácsi, hanem Saul egyik legrégibb barátja volt, aki gyakran megjelent családi összejöveteleken és Saul villájában. Azonkívül az ország egyik leghíresebb szobrászaként tartották számon: a St. Íves-mozgalom néhány, még életben lévő tagjának egyikét tisztelték benne. Amennyire Emma emlékezett, változatlanul Cornwallban élt. Igazság szerint ő mindig a régi gyermekvers szavaival gondolt Chris bácsira: „Ahogy St. Ivesba mentem éjjel, „Láttam egy embert hét feleséggel…”

Christopher a negyedik feleségét fogyasztotta, és három, huszonnégy és ötven év közötti gyereke volt.

– Bizony én volnék – mondta az öreg, és drámai mozdulattal lekapta a kalapját.

Még most is joviális úr volt. Arcát ráncok szabdalták, de a szeme ragyogó kéken csillogott, és hetyke, gesztenyeszín nyaksál díszlett a gallérjában.

– Istenem, jöjjön be! – invitálta Emma oldalra lépve. – Régen találkoztunk.

– Provence-ban, azt hiszem, talán tizenöt évvel ezelőtt? – mosolygott Christopher, miközben kibújt a kabátjából. – Ha jól emlékszem, leteremtettél, amiért nem olvasok, és adtál nekem egy könyvet. Mi is volt az? Dél-Franciaországban játszódik.

– Az éj szelíd trónján Fitzgeraldtól.

– Ez az! – kiáltott fel az öregúr, és csettintett az ujjával. – Kitűnő volt.

– Annyira nagyképűnek tűnhettem akkor – nevetett Emma, és korábbi borongós hangulata olvadozni kezdett. – De foglaljon helyet, amíg beugrom a konyhába. Néhány barátom van itt vacsorára.

– Ó, nem szeretnék zavarni. Csak pár percig maradok.

– Szó sem lehet róla – mondta Emma a kezével szélesen intve. – Átmegyek hozzájuk, és megmondom, hogy egy kicsit szórakoztassák el magukat.

Mire visszatért, Christopher bebóklászott a könyvtárba.

– Látom, megtoldottad némi nőiességgel.

Emma mosolygott. Nem sok ideje volt, hogy bármit is kezdjen a házzal, de eltüntetett néhányat Saul férfiasabb dísztárgyai közül: a behorpadt puskát a kandallópárkányról, az antik pisztolyokat, a zulu bölénybőr pajzsokat, a meglehetősen szigorúan néző kitömött szarvasbikafejet, amely a gerenda alól bámult le.

– Próbáltam meggyőzni magamat, hogy szegény szarvasbika már húsz éve halott, de úgy tűnt, hogy a szeme minden mozdulatomat követi, és gonosz pillantásokat vet rám – mosolygott a lány.

Christopher nevetett.

– Ott voltam, amikor Saul lelőtte. Talán nekem kellett volna elvinnem és tartósítanom; a művészetkedvelők egy egész új generációjára hatással lehettem volna vele.

Mindketten azon kapták magukat, hogy Saul elegáns portréját nézik a kandalló fölött.

– Nagyon hiányzik az öreg zsivány… – jegyezte meg Christopher csendesen. – Nem találkoztunk eleget az elmúlt néhány évben. És ezt sajnálom.

– Mindnyájan így vagyunk vele – mondta Emma. Christopher bólintott, megborzongott, és megrázta a vállát, mint egy kutya.

– Elnézést kérek, hogy bejelentés nélkül rád törtem. Londonba indultam, és úgy gondoltam, teszek egy kitérőt Chilcotba. Bementem a templomba, hogy lerójam a tiszteletem Saul előtt. Nem tudtam eljönni a temetésére, Chessie, a feleségem kórházban volt.

– Ó, sajnálom. Remélem, semmi komoly?

Christopher megrázta a fejét.

– Minden rendben.

Odasétált a kandallópárkányhoz, és a kezébe vett egy ezüst képkeretet, amelyben két fekete-fehér fotó volt. Mindkettő Sault és őt ábrázolta: az egyiken Egyiptomban, a másikon, kart karba öltve, a Mount Cook tetején.

– Nézd csak – mondta Christopher. – Mindig nagy showman volt.

– Észrevette, hogy neki van a legnagyobb sírköve a templomkertben? – mosolygott Emma.

– Hát persze hogy neki! – nevetett Christopher. – Mulattatónak kellett volna mennie, nem üzletembernek. Tudom, nem bánná, hogy ezt mondom. De elég okos volt, hogy rád hagyta a céget. Ez a hír egészen St. Ívesig eljutott.

– Okos? Nem mindenki látja így.

Christopher Emmára nézett, az állát dörzsölte a kezével. Emma döbbenten látta, hogy művészujjait kicsavarta és bütykössé tette az arthritis.

– Valójában csak szerettem volna benézni, hogy lássam, jól vagy-e – mondta az öregúr aggodalommal a hangjában. – Eddig hogy mennek a dolgok?

– Nehezen – hangzott az őszinte válasz.

– Roger?

Emma elkapta a cinkostárs mosolyát. Visszavigyorgott és bólintott.

– Roger mindig nagyra tartotta magát. Véleményem szerint mindig is ő volt ennek a cégnek a rákfenéje. Saul túl sokat elnézett neki, legyezgette Roger egóját. Azt hiszem, egy kicsit félt is az öccsétől. Biztos vagyok benne, hogy te is tapasztaltad: Roger elbűvölő, ugyanakkor rendkívül manipulatív tud lenni. Saul huszonöt éves korában csinált belőle kreatív igazgatót, mert… nos, mert Roger azt akarta. És a cég azóta csak hanyatlik.

– Ami azt illeti, Roger már nem a Milford kreatív igazgatója.

– Kirúgtad? – lepődött meg Christopher.

– Nem egészen. Elmozdítottam.

– Jól tetted – ismerte el Christopher. – De óvakodj tőle. Tudod, mit tesz egy patkány, amikor sarokba szorítják.

Emma a homlokát ráncolta. Egy patkány? Nyilvánvaló volt, hogy Christopher nincs jó véleménnyel Saul öccséről, de ez az utolsó megjegyzés csöpögött az epétől.

– Sajnálom, Emma – szakította félbe Christopher a lány gondolatait. Ránézett az órára a falon, aztán a karórájára pillantott. – Igazán mennem kell. Chessie a Madártollakban vár.

Ott szállunk meg ma estére, aztán indulunk Londonba.

– Ó. Rendben, ha muszáj – sajnálkozott Emma, és követte a vendégét ki a könyvtárból, az ajtó felé. – Mindig nagy öröm látni önt. Erről jut eszembe, hogy vannak a gyerekek?

– Mind jól. Legalábbis azt hiszem, hogy jól vannak. Nem találkozom velük annyit, amennyit szeretnék. A két idősebb Skóciában lakik. Stella, a legfiatalabb jelenleg az Államokban él. Divattervező. Megpróbáltam rávenni, hogy az örege lábnyomait kövesse – szobrászatot tanult a Slade-en, de úgy látszik, szívesebben dolgozik textíliával, mint agyaggal.

Emma a fülét hegyezte.

– Dizájner. Tényleg? Kinek dolgozik?

– Hát valami trendi amerikai cégnek LA-ben. Még a nevére sem emlékszem – nevetett Christopher.

– LA-ben?

– „La-la-land”, ismerem a zenét, de az anyja a nyugati parton lakik. Stella kiment hozzá az egyetem után, és többé nem jött vissza.

– Jó dizájner? – kérdezte Emma óvatosan.

Az öregúr szívből nevetett.

– Hogyne lenne az, az én génjeimmel? Hé, csak nem akarod felajánlani neki Roger régi állását? Örülnék, ha újra itt volna az országban.

Emma halványan mosolygott.

– Lehet, hogy nem is olyan őrült ötlet – mormolta az orra alatt.

– Tényleg? – lelkesedett Christopher, és kivett egy fekete bőrnoteszt a belső zsebéből. – Akkor talán rá kéne csörögnöd – mondta, és lefirkált valamit. – Nem hív gyakran, de amikor utoljára hallottam, úgy tűnt, hogy egészen boldog ott kint – mindenki a maga fazonja szerint, azt hiszem. Mindenesetre itt a száma. A rögzítője fog bekapcsolni, Stella soha nincs otthon. De ha üzenetet hagysz neki, általában visszahív.

Christopher megölelte Emmát, aztán hátralépett, és a vállánál fogva eltartotta magától.

– Maradj erős, ifjú hölgy! – biztatta. – Saul nem ok nélkül adta neked a céget. Sok mindent lehet Saulra mondani, de hogy nem volt ostoba, az egyszer szent, és téged választott, hogy vidd tovább az örökségét – nem valakit a családod keselyűi közül. Ami engem illet, szerintem remekül döntött, és tudom, hogy büszkévé fogod tenni.

Fejébe húzta a kalapját, szalutált a ház belseje felé, aztán kilépett a sötétbe, és eltűnt.

Emma csak állt a küszöbön, elöntötte a távoli remény hulláma.

– Ki volt az? – kérdezte Ruan, a háta mögé lépve egy pohár borral.

– A Milford mentőkötele – válaszolta Emma.

9

– Micsoda egy szemét! – kiáltott fel Stella Chase felháborodottan. – Láttad ezt a szart?

Odalökte az amerikai Rive egyik példányát a barátnője, Tash orra elé, és ujjával az oldalra bökött. Pillanatokkal korábban a két lány még békésen üldögélt a Venice Beach Fügefa kávézójában, jeges joghurtot kanalaztak, és lustán lapozgatták a legújabb divatmagazinokat. Aztán Stella rábukkant egy tizenkét oldalas, fotókkal teletűzdelt történetre Cate Glazerről, a táskatervezőről. A cikk, amellett hogy egy sorozat pazar képet közölt Glazer kastélynak is beillő otthonáról a Hamptonsban, áradozott a nő életéről: hogyan kezdte néhány mondatos szappanopera-színésznőként, majd esett szerelembe és házasodott össze a hollywoodi producerrel, Lance Glazerrel, aztán hogyan indította útjára a nekem-ilyen-kell női táskák választékát. A hab a tortán, közölte a cikk, Cate Glazer legújabb diadala: megkapta az Amerikai Divattervezőktől az „Év kiegészítőtervezője”

díjat.

– Melyik részre célzol? – kérdezte Tash, belenyalva a gyümölcsös joghurtba, miközben végigfutotta a cikket. – Az új negyvenmillió dolláros Sag Harbor-i házuk fotójára vagy Cate korábbi barátainak névsorára? Tudod, van néhány jóképű, aranyos fickó azon a listán.

– Erre a részre – dühöngött Stella, és olyan erővel nyomta az ujját az oldalra, hogy a körme majdnem átszakította a papírt. – Erre az egész bekezdésre, amely a „Beverly”

táskáról áradozik. Hogy a dizájn álmában merült fel előtte. Álmában!

Stella felugrott, összekapta a holmiját, és kirohant a kávézó légkondicionált hűvöséből Los Angeles kora tavaszi délutánjának szikrázó melegébe. Biciklije kosarába nyomta a papírzacskót, amely a Whole Foodsnál aznap reggel vásárolt élelmiszerektől dagadozott.

Tash követte, a magazin lapjai csapkodtak a kezében.

– Megemlíted neki a dolgot? – kérdezte a barátnőjét.

– Szerdáig nem is találkozom vele. Tudod, holnap lesz az Oscar; utána mindig otthon marad két napig, hogy kipihenje magát.

– Cate imád partizni – mondta Tash tétovázva.

Stella egyszer csak lecövekelt a tengerparti sétányon, amitől egy csupán sortot és fülhallgatót viselő izmos, görkorcsolyás fiú kénytelen volt veszélyes hirtelenséggel kitérni, hogy az ütközést elkerülje.

– Három év! – kiáltott fel. – Három rohadt évet gürcöltem ezért a cégért! És mi a hála?

– folytatta elszántan, hogy kiadja fortyogó mérgét. – Napi tizennégy órát dolgozom.

Minden táskát, ruhát és cipőt én tervezek ennek a cégnek, ő meg azt állítja a világ előtt, hogy a legutóbbi sikertáska ötlete „álmában” merült fel!

– Tudod, mire van szükséged? Egy nagyon görbe éjszakára – válaszolta Tash, és biztatón a barátnője vállára tette a kezét. – Úgy tudom, ma este lesz az a bomba parti a Hillsben. Olyan nem hivatalos Oscar-előbuli. Úgy hallom, Brad is ott lesz, és…

– Ugye tudod, hogy Lance meleg?

Tash a szemétbe hajította a joghurt maradékát.

– Stella, szívem! Ne törődj vele! Rosszat tesz a karmádnak.

Stella mintha nem is hallotta volna, újra tolni kezdte a biciklijét a tengerparton. A homok széles sávján túl ott csillogott a tenger.

– Hazafelé talán benézek ahhoz a tarokk-kártyajóshoz ott a sétányon – tűnődött Stella határozatlanul.

– Azt hiszem, szükségem van valami pszichikus beavatkozásra, hogy megmondja, mi a teendő.

– Az, hogy eljössz ma este – szólt rá Tash szigorúan.

– Menj haza, és öltözz át!

Stella a fejét rázta.

– Szeretnék, de nem.

– Mi lehet fontosabb, mint egy parti az Oscar hétvégéjén? – kérdezte Tash komolyan.

– A család egyik barátja itt van a városban.

– Hát akkor hozd el a partira.

Stella vágott egy grimaszt.

– Nem hiszem, hogy az a partizós fajta.

– Orlando is ott lesz – erősködött Tash.

– Majd meggondolom – mondta Stella már a biciklijéről. – Később felhívlak.

– Brad! Orlando! – kiáltott utána Tash. – És az a fickó is…

Stella csupán hátrafordult és integetett; tudta, hogy még Hollywood legaranyosabb srácai sem tudnák eloszlatni a fekete felhőt, amely ma ott lebegett körülötte.

A kétmérföldes bicikliút vissza Santa Monicába nemigen tudta kitisztítani a fejét. A Santa Ana-szelek fújtak, szokatlan meleget hoztak ezen a kora tavaszi napon. Stella balján a Csendes-óceán szikrázott ezüstösen, míg a távolban, mintha csak üdvözölni akarná, hogy itthon van, a móló nyúlt be a tengerbe pontosan olyan varázslatosan, mint amikor először pillantotta meg majdnem négy évvel azelőtt. És nézd, milyen messzire jutottam, gondolta némi iróniával. Az egyetem elvégzése után hat hónappal jött Kaliforniába, állítólag azért, hogy közelebb legyen az anyjához, aki Cornwallból Montecitóba költözött, hogy aromaterapeutaként „megvalósítsa önmagát”. De néhány hét múlva Stella lesodródott Los Angelesbe, lakást szerzett Santa Monicában, és munkát a Melrose egyik butikjában.

Bérként csupán alamizsnát kapott; ennek fejében viszont szemet hunytak afölött, hogy nincs zöldkártyája. A butik menő és Stella csinos volt, ami azt jelentette, hogy gyakran hívták meg partikra. Többnyire az ingyen ételért és italért ment el, de még a legelegánsabb Hollywood Hills-i estélyeken is ő volt mindig a legdivatosabb vendég a kis ruháiban, amelyeket használtruha-boltokban talált holmikból vagy az üzlet megmaradt anyagaiból varrt magának. Az egyik ilyen partin ismerkedett meg Cate Glazerrel, a híres filmproducer, Lance feleségével, aki feltette magában, hogy ő lesz LA válasza Kate Spade-re. Cate Glazert levette a lábáról a gyönyörű, szőke angol lány, de még jobban levette a lábáról a fehér dzsörzé pólóruha, amelyről Stella azt állította, hogy aznap délután csapta össze. A ruha egyszerű volt, de elegáns, ügyesen használta az anyagot, hogy a legelőnyösebb módon sejtesse a lány alakját. Egyértelmű volt, hogy ez a kölyök tehetséges.

– Táskákat is tudsz tervezni? – kérdezte tőle Cate Glazer.

– Egyszer mindent meg kell próbálni – mosolygott Stella.

Az ördögbe is, miért ne? Vállat vont. És ennyire egyszerű volt az egész: a következő

hétfőn Stella munkába állt, mint az újdonsült LA-i Cate Glazer-divatház „dizájnigazgatója”. Azt azonban nem tudta, amikor felcsapott, hogy a személyzet mindössze kétfős lesz: Stella tervezte a táskákat, amelyeket egy cég legyártott Mexikóban, és Cate foglalkozott a PR-ral. Első vállalkozásuk során Stella száz táskát készített fehér vitorlavászonból. Cate elajándékozta őket a Lance által gondosan kiválasztott színésznő

barátoknak, akiket mind lefényképeztek a táskával. A fotók az összes magazinban megjelentek, a US Weeklytől a Vogue-ig, és Cate Glazer hirtelen felkerült a térképre. A megrendelések olyan gyorsan özönlöttek, hogy hat hónap múlva egy gyárat nyitottak Mexikóban. Három évvel később már a Cate Glazer volt Amerika egyik legkeresettebb életstíluscímkéje, egy sok millió dolláros üzlet, amely a kiegészítőktől a divatig és a lakberendezésig mindenfelé szerteágazott, míg Stella nagyrészt ugyanazon a helyen ragadt. Igaz, volt egy irodája „Dizájnigazgató” táblával az ajtaján, ám a tehetsége ellenére soha nem kapott egyetlen állásajánlatot sem, mert mindenki azt hitte, hogy Cate Glazer a tehetség az elegáns Cate Glazer-termékek mögött.

Az ég már kezdett elsötétülni, amikor Stella áttolta a biciklijét a lakása küszöbén.

Micsoda disznóól, gondolta, miközben a falnak támasztotta a kerékpárt, és átlépdelt a konyhában tornyosuló szennyeshalmokon és a szőnyegen heverő könyveken. Felhúzta a rolókat, hogy beáradhasson a Csendes-óceán meleg, sós illata, és megtöltse a szobát. Épp feltett egy kanna kávét, és azon morfondírozott, hogy átrakja a hatalmas tányérhegyet a mosogatógépbe, amikor megszólalt a kaputelefonja.

– Ki az? – kérdezte elgyötörten.

– Emma Bailey.

– Ó, a francba – szaladt ki a száján, mielőtt rájött volna, hogy az ujja még mindig a gombot nyomja.

– Visszajöhetek később – szólt a recsegő hang.

– Nem, nem, gyere csak fel – mondta Stella sietve.

Aztán körberohant, összekapkodott mindent, ami a padlón hevert, és az egészet bevágta egy szennyestartóba. Egyszer csak hirtelen megállt.

– Ó, a rohadt életbe! – bukott ki belőle, ahogy leesett nála a tantusz. – Ez a nő talán azért jött, hogy munkát ajánljon nekem!

Emma előző nap felhívta, és miután elejtett néhány udvarias mondatot Saul haláláról, azt motyogta, hogy valami dizájnlehetőség adódhat a Milfordnál, és nagyon szeretne Stellával személyesen beszélni róla. Stella akkor már három napja nem aludt, hogy elvégezze az utolsó simításokat egy tucat estélyi táskán, amelyeket egy bizonyos nagymenő rendelt az Oscar-átadásra. Egy táska nem volna elég, közölték Stellával, mivel a hírhedten dívás színésznő az esemény délutánjáig nem tudja eldönteni, melyik ruháját veszi fel. Stella agya ködös volt az alvás hiányától és a túlfeszített munkától. Képtelen volt felfogni Emma szavainak a jelentését. Igazság szerint eddig a pillanatig még azt is képtelen volt végiggondolni, hogy Emma Bailey, a Milford Luxuscikkek új vezérigazgatója vajon miért nem kímél időt és pénzt, hogy hatezer mérföldet repüljön hozzá.

– Ó, A FRANCBA! – kiáltott fel, és berohant a fürdőszobába.

Megnézte magát a tükörben, és azt kívánta, bárcsak volna ideje átöltözni a sortjából és ujjatlan pólójából. De azért nem nézett ki túl rosszul. Bőre enyhén napbarnított és bársonyos, szája széles. Napcsókolta szőke haját Jean Seberg-frizurában viselte, ami jól illett törékeny alakjához és a magasságához. Nem szeretett szépségként gondolni magára, bár gyanította, hogy az, tekintve a rengeteg embert, akik színésznőnek nézték, és a férfiakat, akik állandóan kikezdték vele, amint kitette a lábát az utcára. Felborzolta a haját, és megcsipkedte az arcát. Nos, megteszi ez így is, gondolta. Nem a csinos arcom miatt kíváncsi rám ez a nő.

– Gyere be, gyere csak be! – hajtogatta Stella, miközben kinyitotta az ajtót, és berúgta az edzőcipőjét az újságtartó mögé. – Elnézést, hogy ilyen rendetlenség van.

Stella kissé megkönnyebbült, amikor látta, hogy Emma ugyanolyan zavarban van, mint ő.

– Semmi baj, az én hibám, hogy korán érkeztem. A Los Angeles-i repülőtér útlevélkezelő kommandója különösebb kérdezősködés nélkül átengedett, a taxisofőrt meg mintha elfogta volna a halálvágy – mosolygott Emma.

Körbepillantott a Stella lakásában uralkodó káoszon: a magazinhalmokon, a szövetrolnikon, a tévé mellett tornyosuló DVD-k ingatag oszlopán, a filmek legtöbbje romantikus komédia vagy könnyfacsaró történet volt.

– Milyen csodálatos látvány! – kiáltott fel.

Stella nevetésben tört ki, és Emma nem tudta megállni, hogy ne csatlakozzék. Stella azonnal eldöntötte, hogy kedveli ezt a buggyant nőt, aki félig körberepülte a földet, hogy őt felkeresse. Csak halványan emlékezett Emmára egy provence-i nyaralásból, amikor mindketten nagyon fiatalok voltak, de az anyja még mindig tartotta a kapcsolatot Julia Granddel. A pletykafoszlányokból, amelyek időnként átszivárogtak hozzá, arra a következtetésre jutott, hogy Emma a Milford család fekete báránya: valaki, aki kemény és független és titokzatos. De az előtte álló nő izzadt és gyűrött volt, és nem kevés sebezhetőség érződött rajta. Ez nem lehet rossz, gondolta Stella.

– Gyanítom, nem ártana, ha megkínálnálak egy itallal egy ilyen hosszú út után – mosolygott, majd elvette Emma utazótáskáját, és egy már zsúfolásig teletömött karosszékre pottyantotta. – Szóda vagy vodka, attól tartok, ez a készlet – ajánlotta a hűtőben matatva. – Vagy vettem mentát a piacon, úgyhogy ihatunk friss teát.

– A mentatea finom volna – mondta Emma. Odasétált az ablakhoz, és kipillantott. – Ezek szerint az apádnak nem sikerült végül szobrászt faragni belőled?

– Megpróbálta – nevetett Stella –, ó, de mennyire megpróbálta. És egy rövid ideig be is adtam a derekam. Szobrászatot tanultam a Slade-en – kiáltott be a konyhából, a teakészítéssel csörömpölve. – Véletlenül csöppentem a divattervezésbe, bár azért ez nincs fényévnyi távolságra a szobroktól. Mindkettő a formáról és alakról szól. Elvégeztem egy szabásminta-készítő tanfolyamot, de leginkább autodidakta vagyok.

– És most dizájnigazgató Cate Glazernél.

Stella Emmát nézte, és azon tűnődött, vajon milyen sokat – vagy keveset – tudhat az életéről. Nem sejtette, hogy Emma az egész tizenkét órás repülőutat Los Angelesbe azzal töltötte, hogy az egyre növekvő Cate Glazer-birodalomról végigolvasott egy három centi vastag dossziét, amelyet Londonban kapott egy sajtóügynökségtől.

– Hivatalosan én vagyok a dizájnigazgató, ami azt jelenti, hogy segítek Cate-nek megtervezni a termékeket.

– És nem hivatalosan? – csapott le rá Emma, aki azonnal olvasott a szavak közt.

Stella tétovázott, és egy kissé zavartan nézett.

– Cate a termékek frontembere, de én tervezek mindent. Kicsit olyan a helyzet, mint amikor néger írja a regényeket. Ő okézik le mindent, és ő dönti el, hogy mit akar.

Azonkívül bármennyit is nyafogok a helyzet miatt, el kell ismernem, hogy nagyszerű

üzleti elme és egy marketingzseni.

Az igazság, gondolta Stella, hogy Cate Glazer egy lidércnyomás. Ellenőrzés-mániás és arrogáns, és olyan mértékben paranoiás, hogy megtiltotta a munkatársaknak a telefon használatát, nehogy kísértésbe essenek, és személyes hívásokra vetemedjenek munkaidő

alatt. Stella tudta, Cate attól is reszket, hogy elhalászhatják tőle a sztártervezőjét, de ahelyett hogy ösztönözné őt, elzárva tartja egy ablaktalan irodában a rajztábláival és szövetmintáival, így biztosítva, hogy a cégen kívül senki se találkozhasson vele.

Stella behozta a teásedényeket egy poros tálcán, és lesöpört néhány képeslapot a kanapéról, hogy le tudjanak ülni.

– Áruld el nekem, ez állásinterjú vagy csevegés? – kérdezte, Emmának nyújtva az egyik csészét. – A tegnapi hívásodból úgy vélem, hogy meg akarod erősíteni a dizájncsapatodat.

– Nem. Tulajdonképpen vezető tervezőt keresek. Olyan emberre van szükségem, aki az egész területet működteti.

– Kizárt dolog! – kapkodott Stella levegő után, és közben majdnem kiöntötte a teáját. – Csak nem azért repültél Londontól egészen idáig, hogy velem beszélj erről? – hitetlenkedett.

Emma bólintott.

– Miért? – kérdezte Stella félig nevetve.

Emma tétovázott, mielőtt megszólalt.

– Nos, azért, mert a nagy nevek közül senkit sem érdekelt az ajánlatom. Mert nagyon-nagyon gyorsan ki kell neveznem valakit, mielőtt a családom cége lemegy a klotyón. Mert elvégeztem a házi feladatomat, és tudom, hogy három nyarat végigdolgoztál a Milford-gyárban, mert tudom, hogy te vagy Cate Glazer szürke eminenciása, és mert azt remélem, aggódsz annyira a Milfordért, mint én.

– Basszus. Te aztán egyenesen beszélsz – nevetett Stella, aki nem számított ilyen becsületes válaszra.

– Mostanáig menedzsment-tanácsadó voltam – mosolygott Emma. – Hozzá vagyok szokva, hogy nyíltan beszéljek.

Stella belekortyolt a teájába, a szíve hirtelen dörömbölni kezdett.

– De most a divatban dolgozol, szívem. Itt senki nem mondja ki, amit valójában gondol. – Elhallgatott, letette a mentateáját, és intett Emmának. – Gyere velem! – hívta, és mutatta az utat a másik hálószobába, amelyet műteremmé alakított át.

Ebben a szobában, teljes ellentétben Stella lakóterével, tökéletes rend uralkodott. A sarokban egy szabászpróbababa és a földig érő ablak előtt egy varrógép állt. Farúdra akasztva egy tucat négyzet alakú bőr lógott. Stella odalépett az ablak melletti fehér kanapéhoz, és válogatni kezdett egy halom táska közt.

– Néhány a mostani szezon Cate Glazer-táskáiból – magyarázta. – Nyilván láttad már az összesét…

Emma kézbe vett egyet, és vizsgálni kezdte. Tüneményesnek találta. Maga volt a tökéletes egyensúly a hagyományos és az avantgárd között, minden további nélkül be lehetett vinni az igazgatótanács termébe, aztán onnan ki egy klubba. Jó ez a lány.

Stella felegyenesedett, és feltartott egy szürkésbarna bőrtáskát.

– Ez viszont a sajátom. Az ilyenek többnyire barátoknak készülnek, de lehet, hogy Fred Segal átveszi őket az őszi kollekcióba.

– Gyönyörű – ismerte el Emma őszintén.

A táska pazar vajpuha bőrből készült, és Stella kiindulópontként használta az anyagot – valahogy strukturált volt, mégis lezser. Emma úgy érezte, mintha rásimulna a kezére.

– De igazából ezt akartam megmutatni – mondta a lány, és kinyitott egy szekrényt. – Klasszikus régi Milford-táskák – magyarázta, és átnyújtott Emmának egy gyíkbőr retikült.

– Van néhány, amelyik az anyámé, sőt, azt hiszem, kettő még a nagyanyámé volt. Ez… – feltartott egy minibőröndszerű pazar krokodilbőr táskát – ezt a Decadesben, egy szuperkúl retróbolt-ban találtam a Melrose-ban. A fele fizetésem ráment, de muszáj volt megvennem.

Stella hadart – a szavak bugyborékoltak a szájából, képtelen volt megállítani őket. Úgy simított végig a kezével a táskán, mintha egy értékes ékszert tapintana.

– Látod? Elképesztő mestermunka. Az 1950-es években apró táskákat hordtak a nők.

Nem cipelték magukkal az egész életüket, mint manapság. Nézd, van belül egy zseb a kompaktnak. Ezt át lehetne alakítani úgy, hogy egy mobiltelefon elférjen benne, nem gondolod? És a vonala ennek a csatnak itt olyan, mint egy Barbara Hepworth-szobor.

Döbbenetes – tulajdonképpen préseléssel készült. Ilyesmit ma már nem csinálnak, de azt hiszem, remek volna újra bevezetni.

Stella rájött, hogy túl sokat fecseg. Felnézett Emmára, aki úgy vigyorgott, hogy a füléig ért a szája.

– Őszintén, Emma – mondta a lány, és visszamosolygott –, neked nincs szükséged rám.

Nézd csak át a Milford archívumát, vagy vadássz le minden egyes régi táskát, amelyikre csak rá tudod tenni a kezed; magángyűjteményekből, retróüzletekből, akár jótékonysági vásárokból is. Nem kell neked sztárdizájner – itt van minden, amire szükséged van.

Emma feltartotta Stella saját magának készített táskáját.

– Nem, nekem erre van szükségem – mondta komolyan. – Nem vagyok dizájnerszakértő, a jóisten tudja, nézz csak rám – nevetett, az utazástól ronggyá gyűrődött ruhájára utalva –, de még én is meg tudom állapítani, hogy amit a saját táskáiddal műveltél, az valami egészen különleges. Igaz, a régi táskák csodálatosak, de ahogy mondod, azokat a maguk korának tervezték. A nők ma olyasmit akarnak, ami megfelel a mának, valamit, amire az emberek ötven év múlva ránéznek, és azt mondják: „Hűha, milyen divatosak voltak akkoriban.” Azt szeretném, ha keretként használnád a Milford örökségét, és hozzáadnád ezt – lobogtatta meg újra Stella táskáját –, a Stella Chase-varázslatot.

Stella hangosan felnevetett.

– Tényleg azt szeretnéd, hogy ezt tegyem?

– A legteljesebb mértékben.

– De hogyan lehetnék én…

– Figyelj rám, Stella! – vágott közbe Emma halálosan komoly arccal. – Azért jöttem ide, mert el voltam keseredve. Nem találtam senkit, aki megtervezné a Milford-kollekciót, és a bank ott liheg a nyakamban. Te voltál az utolsó esélyem. De attól a pillanattól kezdve, hogy megnyomtam azt a csengőt, meg voltam győződve: még ha úgy hozná is a sors, hogy a Herméstől a Vuittonig bármelyik topdizájner a rendelkezésemre állna, akkor is téged választanálak.

Stellának leesett az álla.

– Te be vagy lőve?

Emma nevetett.

– Nem egészen, de úgy érzem magam. Hívd zsigeri megérzésnek, ha úgy tetszik, de egyszerűen tudom, hogy nálad jobban senki nem volna képes megcsinálni a munkát.

– De az egész életem itt van… – hebegett Stella sután.

Hirtelen megrémítette a váratlanul rátörő gondolat, hogy talán szeretné megkapni az állást. Emma letette a teáját.

– Jó, hadd mondjam el, miért kell elvállalnod – kezdte az érveket számolni az ujjain. – Egy: teljhatalmat kapsz a tervek fölött – teljhatalmat. Semmi ha, semmi de, kizárólag te felelsz értük. Kettő: biztosítok neked minden kisegítő személyzetet, amelyre csak szükséged van, nincs több éjszakába nyúló munka, legalábbis nincs annyi – mosolygott. – Három: gondolom, fizetést kapsz Cate Glazernél. Ráteszek ötven százalékot, és ha minden sikerül, szó lehet arról, hogy részvényes légy. És négy: száz százalékig te jegyzed a terveidet, és ezt a száz százalékot komolyan gondolom. Azt akarom, hogy az emberek tudják, te állsz a Milford kreatív újjászületése mögött.

Stella a homlokát ráncolta, megpróbálta mindezt felfogni, pisze orra ráncba szaladt.

Visszagondolt az Amerikai Divattervezők díjkiosztójára, amikor a Cate Glazer nevet szólították az „Év kiegészítőtervezője” kitüntetéshez. Stella csupán az utolsó percben kapott meghívást – mivel Cate egyik hollywoodi barátja lemondta a részvételt –, és majdnem rosszul lett, amikor Cate egyedül ment fel az emelvényre, hogy átvegye a díjat.

Minden dizájner mögött van egy csapat tervezőasszisztens, szabásminta-szerkesztő, varrónő, stylist és pénzember, akik mind hozzájárulnak a sikerhez. De a kreatív folyamatban Cate még egy ceruzát sem emelt föl.

– Csak azt szeretném tudni, érdekel-e az állás – kérdezte Emma.

– Átvehetjük még egyszer? – kérdezte Stella mamlasz mosollyal az arcán. – Azt akarod, hogy a Milfordnak dolgozzam?

– Igen.

– Mint vezető tervező?

– Igen. És természetesen egy gyönyörű zöld angol faluban kell majd élned. Semmi szmog, semmi forgalom és semmi rablótámadás, amióta Dick Turpint elkapták.

Stella felhorkant. Emma okos nő volt. Megértette, hogyan érez a lány. Látta, hogy szeretne kikerülni a csapdából, amelyet magának állított, megmutatni a világnak, pontosan mire képes. És mégis…

Stella körbepillantott a lakásában, jól megnézte az olcsó fehér bútorokat, a papír lámpaernyőket és bambuszrolókat, és eltűnődött, tényleg elérkezett-e az idő, hogy visszamenjen Angliába. Kinézett az ablakon, ahol Santa Monica kezdett beleveszni az alkonyatba. LA minden helye közül ezt szerette a legjobban: angol kocsmák voltak itt, és egy nagy emigráns brit közösség. Közel volt a tengerhez. De lehet, hogy egyszerűen azért érez így, mert az otthonára emlékezteti? Emma mintha olvasott volna a gondolataiban.

– Van a szerződésedben felmondási idő? – kérdezte. Stella nevetett.

– Egy hét, azt hiszem. Amikor Cate felfogadott, szerintem azt akarta, hogy gyorsan meg tudjon szabadulni tőlem, és a szerződés azóta sem változott.

Emma felállt.

– Stella, szükségem van rád, hogy segíts végigvinni, amit vállaltam. Őszintén hiszem, hogy együtt talpra állíthatjuk a Milfordot. Újra azzá az exkluzív luxusmárkává tehetjük, ami valaha volt.

Stella szinte hátborzongató elfogulatlansággal hallgatta Emmát, aki egy jó lehetőségről beszélt, és egyértelműen bízott az ő képességeiben, de volt egy csöppnyi félelem a hangjában. Stella számára ez újdonságot jelentett. Cate Glazer önbizalma egy másodpercre sem ingott meg. Kiabált és szónokolt, és a legjobbat követelte, és soha egyetlen pillanatra sem számolt sikertelenséggel. Emma azonban más volt. Becsületes és egyenes, és élt benne a fájdalmas felismerés, hogy az egész ügy bármikor rossz fordulatot vehet. Tetszik nekem ez a nő, gondolta Stella, és kinyúlt, hogy megrázza Emma kezét.

– Oké, főnök, találkozunk egy hét múlva.

Most Emmán volt a sor, hogy eltátsa a száját.

– Igazán? – kérdezte.

– Igazán! – nyugtatta meg Stella. – De kérdezhetek valamit?

– Ki vele!

– Lehet saját telefonom?

10

Cassandra Grand a Leighton Best könyvkiadó tárgyalójában ült, és alig tudta türtőztetni magát. Mindent elkövetett, hogy ne vegyen tudomást az elé lökött tányér olcsó kekszről és a gusztustalan bögrében gőzölgő tejes teáról, képes volt még az IKEA-bútoroktól és a magnóliaszínű falaktól is elvonatkoztatni. Ám az őrületbe kergette, hogy végig kellett hallgatnia, ahogy a kiadó könyvtervezője, Paula Mayle az úgynevezett vízióját fejtegeti arról, hogy milyen dizájnt képzel el a Cassandra Grand: A stílusról című könyvhöz, Cassandra új művéhez.

– Remélem, tetszik magának – mondta Paula, és letette a borítóvázlatot. – Szerintünk a postaládapiros borító nagyon hatásos.

Cassandra csak bámult rá. Kik ezek az emberek? – gondolta. – És mit művelnek az életükkel?

– Nyilván nincs tisztában azzal, hogy a piros szín Diana Vreelandnek szinte a védjegye.

– Hm, Diana Vreeland? – kérdezte Jenny Barber, a könyv szerkesztője.

Cassandra az ég felé forgatta a szemét.

– Az amerikai Vogue főszerkesztője 1963-tól 71-ig. A huszadik század egyik legbefolyásosabb magazinszerkesztője. Legalább húsz évvel a kora előtt járt, tökéletesen tisztában volt a márkanév jelentőségével – ahogyan nekünk is meg kell értenünk napjainkban. Ez a könyv egy márkanév-kinyilatkoztatás. Az én márkanevem kinyilatkoztatása. Következésképpen a piros elfogadhatatlan. A lucitet javasolnám. – Jeges mosollyal fordult Paulához. – Ez egyfajta platina, a Pantone-skálán az 1032.

– Paula, talán utánanézhetnél a dolognak – mondta Jenny az asszisztensének, Cassandra pillantásától remegve.

– Menet közben feljegyeztem néhány fontosabb dolgot – folytatta Cassandra. Ivott egy korty vizet. Összerándult. Enyhén buborékos ásványvíz volt. – Betűtípusok. A helvetica szóba sem jöhet. Az olvasóim rendkívül dizájntudatos körökből kerülnek ki, és azt hiszem, értékelnének valami szokatlanabbat. Elküldöm maguknak David Sellers számát – ő az ország egyik legjobb tipográfusa –, hogy alkosson valami újat. Sablonnak használhatjuk a tahomát vagy a trebuchet-t.

– Egyébként eléged…

Cassandra mondat közben Jenny Barberbe fojtotta a szót.

– A nevem, Cassandra Grand, nagyobb legyen, mint a cím – folytatta, mintha félbeszakításról szó sem lett volna. – Emeljék többszörösére a méretet. Amikor azt mondtam, hogy dohányzóasztalkönyv, erre gondoltam. Valami nagyalakúra. Ennek a könyvnek ott kell lennie az emberek könyvtárában, ezt a könyvet ajándékba kell hogy adják, kincsként kell hogy őrizzék. – Eltartotta egymástól a két kezét, hogy jelezze, milyen könyvméretre gondol. – Durván akkora legyen, mint egy nagy piknikkosár.

– Nos, örülök, hogy sikerült előrelépnünk – mondta Jenny, amikor már teljesen biztos volt benne, hogy Cassandra befejezte. – Még egy utolsó kérdés, Cassandra. Mit gondol, mikor láthatjuk a kéziratot? A szeptemberi megjelenési dátumhoz képest kicsit szűken állunk az idővel.

Cassandra egy kézmozdulattal elhessentette a kérdést.

– Emiatt ne aggódjanak. Két héten belül megkapják.

A mobiljára pillantott, amely hirtelen elegáns smaragdzöld fényben kezdett villódzni.

– Most ha megbocsátanak – mondta udvariasan, és kilépett a tárgyalóból a Leighton Best szerkesztői csapatának megkönnyebbült sóhajaitól kísérve.

Lianne hívta.

– Vissza tudsz jönni most azonnal az irodába?

– Mi történt? Negyvenöt perc múlva Linda Meredithnél kell lennem arckezelésre.

– Azt hiszem, fontos. Jason Tostvig és Greg Barbera.

Cassandrának elakadt a lélegzete. Greg Barbera? Mit akar tőle a cég vezérigazgatója?

Greg a nemzetközi igazgatótanács tagja.

– Elárultak valamit?

– Csak találgatok, de a mai postában volt egy levél egy londoni ügyvédtől, aki Phoebe Fentont képviseli. Meglehetősen dühös hangvételű.

Cassandra hosszan, keményen felsóhajtott.

– Rendben van. Mondd meg Toxicnak és Gregnek, hogy tizenkettőkor ott leszek. De először meg kell tenned nekem valamit…

Cassandra a tükör előtt állt, a sminkjét frissítette fel. Tett egy kitérőt a lifttől a mosdóba, mielőtt bement volna a Rive irodájába. Csupán egy kis szempillafestékre és leheletnyi rúzsra volt szüksége, hogy olyan legyen, mint egy modell, aki most lépett le a kifutóról. Enyhe hányásszag jött a mögötte lévő fülkéből. Ismerős szag volt ez délben; legalább fél tucat bulimiás volt az irodában. Kivett a táskájából egy kis üvegcsét a személyesen neki készített parfümmel, és rányomkodta a pulzuspontjaira. Tökéletesen felkészült.

– Cassandra. Zsúfolt nap? – fogadta őt Jason meghunyászkodva, amikor csatlakozott a két férfihoz Greg sarokirodájában.

Gyönyörű szoba volt – B&B Itália bútorzat, finom árnyalatú búzavirágkék falak és mesés kilátás a Temzére, kilátás, amelyet Greg ritkán élvezett, mivel az ideje kilencven százalékát New Yorkban töltötte.

– Hogy van, Cassandra? – kérdezte Greg, fel sem emelkedve.

Magas férfi volt, és még ültében is sugárzott belőle a hatalom és a hozzáértés.

Háromrészes szürke öltönye jól illett hátrafésült hajához és kérlelhetetlen szeméhez.

Nagyon komolynak tűnt.

– Remekül, köszönöm – mondta Cassandra, és rávillantotta mosolya teljes fényerejét. – Nos, minek köszönhetem ezt a kellemes meglepetést?

– Ne szórakozzon velem, Cassandra! – szólt rá Greg éles hangon. – Tudja, miért vagyok itt. Jason volt olyan jó, hogy képbe helyezett a Phoebe Fenton-üggyel kapcsolatban…

A kígyó, gondolta Cassandra, amikor észrevette Toxic önelégült mosolyát.

– Csodás szám, nem gondolja? – válaszolt egyenletes hangon. – Nagyon hatásosan fest az újságosbódékban, és az interjú legalább egy részét minden nagyobb lap megjelentette az első oldalán. Még túl korai az idő az EPOS-jelentéshez – folytatta, azokra a heti elektronikus értékesítési adatokra utalva, amelyeket a magazin vonalkódleolvasót használó újságárusoktól kapott –, de ilyen publicitással szerintem esélyünk van rá, hogy túlszárnyaljuk a Rive minden korábbi értékesítési rekordját.

Greg óvatosan az asztalra tette az egyik kezét.

– Lehet, hogy ez így van, Cassandra – mondta, tekintetét Cassandra szemébe mélyesztve. – A probléma az, hogy Phoebe ügyvédei ránk másztak.

– De miért…

A férfi felemelte a kezét, hogy elhallgattassa Cassandra ellenvetéseit.

– Phoebe azt állítja, hogy „bezsongattuk” az interjút. Azt mondják, az újságíró kreatívan bánt a tényekkel, és hogy bármilyen utalás Ms Fenton depressziójára csupán egy magával folytatott röpke beszélgetésben hangzott el, és azt is teljesen kiragadták a szövegkörnyezetből.

– Ezt vitatnám – riposztozott Cassandra hűvösen.

– Ha Phoebe ügyvédei…

– Vettem magamnak a bátorságot, és már felhívtam Phoebe embereit – szakította félbe Jason székében előrehajolva –, és ők tettek egy ajánlatot, mondhatnám, a körülményekhez képest meglehetősen nagyvonalú ajánlatot. Azt mondják, nem perelnek be bennünket kártérítésért, ha bezúzzuk a számot.

– Gondolom, nem szükséges emlékeztetnem, milyen anyagi következményekkel jár a szám bezúzása – mondta Greg. – Arról nem is beszélve, hogy milyen hatással lehet a következő példányszámok eladási mutatóira.

Cassandra hagyta, hadd beszéljenek, eltökélt volt, hogy nem fogja elveszíteni a nyugalmát, és kíváncsi, hogy lássa, Toxic milyen messzire hajlandó elmenni. Nem tudom elhinni, hogy áldozati báránynak használja a magazint, még a saját eladási számait is hajlandó aláásni, csak hogy belém döfhesse a kést. Cassandra már tudta, hogy alábecsülte a férfi ambícióit. Átpillantott rá; annak ellenére, hogy Jason szigorú arcot vágott, Cassandra meg tudta állapítani, hogy élvezi a helyzetet, élvezi, hogy sikerült a főnökét tőrbe csalnia, élvezi, hogy most ő a tanár kedvence.

– Bezúzni a kiadást? – kérdezte Cassandra nyugodtan. – Hogy nevezheted ezt nagyvonalú ajánlatnak? Ez egyszerűen nem lehet opció.

Greg lesújtott az asztalra, amitől Jason és Cassandra nagyot ugrott.

– Én fogom eldönteni, hogy a cég számára mi lehet, és mi nem lehet opció, Cassandra – mondta fojtott hangon. Szemmel láthatóan tele volt a pöttyös napozója, amiért Londonba rángatták, hogy ezt a disznóólat kiganézza. – A jogi osztályunk szerint ez lehet a legjobb lépés előre, és úgy látszik, Jason egyetért velük. Én viszont alig váróm, hogy halljam, magának mi mondanivalója van az üggyel kapcsolatban.

Cassandra szünetet tartott, alig észrevehetően bólintott, aztán felemelte a Tanner Krolle-táskáját, amelyet a széke mellé tett.

– Biztos vagyok benne, hogy mindketten tisztában vannak az ország becsületsértésre vonatkozó törvényeivel – mondta a táskájába nyúlva. – Olyan ez, mint az erdőben kidőlő

fa rejtvénye: ha senki nem volt ott, hogy lássa, amikor Phoebe kokaint szívott, megtörtént-e az eset? A bizonyítás súlya ezért a kiadó vállára nehezedik, vagyis Phoebe Fenton lehet mentálisan beteg, de ha ezt nem tudjuk bizonyítani, becsületsértést követünk el ellene. Ám ha tudjuk…

Cassandra egy kis ezüst diktafont helyezett az asztalra, és bekapcsolta.

A hang tompa volt, de félreérthetetlenül fel lehetett ismerni Phoebe Fenton vontatott New York-i akcentusát.

„…épp most diagnosztizáltak nálam mániás depressziót. .. Egy kicsit megőrülök tőle.”

Greg arca szinte észrevehetetlen mosolyba lágyult, miközben Cassandra hagyta, hogy a szalag fusson.

– Látom, gondoskodik róla, hogy a háta védve legyen – jegyezte meg a férfi elismerően.

Cassandra csak mosolygott. Számos alkalommal látta már hasznát a csöppnyi gomblyukmikrofonnak, amellyel a Phoebe-vel folytatott beszélgetését is felvette. Greg Barbera közel sem mosolygott volna olyan szélesen, ha sejti, hogy Cassandrának a vele folytatott beszélgetéseiről is több szalagja van: fizetésemelésre és karrier-előléptetésre vonatkozó ígéreteiről, a saját cége elleni keserű kirohanásairól és a kollégáiról terjesztett indiszkréciókról. Mindez csupán muníció volt – egyelőre.

– De ez nem minden – szólalt meg Jason nagy hangon, próbálva kiásni magát a lyukból. – Felhívtam a médiatervezés vezetőjét az Amber ügynökségnél, csak hogy lássam, ők hogyan vélekednek az ügyről. Mit mondjak, ő se nagyon boldog.

– Te hívtad fel őt? – kérdezte Cassandra hitetlenül. Nem bírta tovább türtőztetni magát.

– Mondd, te kinek az oldalán állsz?

Greg Jasonre nézett, leolvasható volt az arcáról, hogy ő is szeretné hallani a választ.

– Csupán közvélemény-kutatást folytattam – védekezett Jason gyenge hangon.

– Greg – fordított Cassandra hátat Jasonnek –, az, hogy pontosan abban a formában adtuk közre az interjút, ahogyan elhangzott, kiszámított döntés volt. Tudtam, hogy néhányan a konzervatívabb hirdetőink közül nem lesznek boldogok, de gyanítom, hogy ha meglátják, hány darabot adtunk el ebből a számból, megtapsolják a bátorságunkat. Most nem a „közvélemény-kutatás” ideje van, most az előnyünket kell kihasználnunk, fel kell keresnünk a hirdetőinket, és garantálnunk kell nekik, hogy a Rive évről évre legalább öt százalékkal meg fogja emelni a példányszámát.

– Garantálni? – tajtékzott Jason. – Hiszen még azt sem tudjuk, hogy ez a kiadás mennyire fogy! Az áprilisi szám sohasem az év legkelendőbb kiadása.

Cassandra megfordult, és egyenesen rámeredt.

– Megjósolom, hogy jövő héten ilyenkorra már újra is nyomtuk.

– De a jogi csoportunk azt mondja…

– Baszd meg a jogi csoportunkat – mondta Cassandra szelíden.

Greg feltartotta a kezét, hogy véget vessen a szópárbajnak.

– Oké. Akkor mit javasol, hogyan lépjünk?

Kifejezetten Cassandrához intézte a kérdést. Jason már le volt írva.

– Hagyja, hogy én kezeljem az ügyet – mondta Cassandra magabiztosan. – Már felhívtam a barátomat a Schillingsnél, hogy lőjenek ki egy levelet „Phoebe embereinek” – gúnyolódott Jason szavain. – És személyesen fogom felkeresni a legnagyobb hirdetőinket, amint megkapjuk az EPOS-adatokat az első hét eladásairól.

Úgy tűnt, Greg elégedett.

– Cassandra – jegyezte meg kifürkészhetetlen pillantással. – Legyen óvatos!

Cassandra udvariasan mosolygott. Tudta, hogy ismét ura a helyzetnek, aztán Jasonre nézett, aki úgy ült ott, mint egy sebzett állat.

– Most ha megbocsátanak, meg kell szerkesztenem egy magazint.

Becsukta az üvegajtót maga után, végigsétált a folyosón, és közben nagy élvezettel elképzelte, milyen lehordásban lesz része Jason Tostvignak. Az a szemétláda! Tévedett, amikor azt hitte, hogy ez egy ártalmatlan féreg; kis híján drágán is fizethetett volna egy botlásért. Azért egy dologban igaza volt: Jason ostoba – elég ostoba ahhoz, hogy keresztezze az útját. Cassandra peckesen visszasétált ugyanabba a toalettbe, amelyet csak húsz perccel azelőtt hagyott el, és mély lélegzeteket véve nekitámaszkodott a mosdókagylónak. Felnyúlt, hogy pöndörítsen egyet a szempilláján, és látta, hogy reszket a keze. Még hogy bezúzzák a számot! Tudta, hogy egy ilyen lépés nem csupán fekete foltot hagyna a reputációján, ez lehetne rajta a leszaladt szem, amelytől az egész felbomlana.

Végül még Diana Vreelandet is lapátra tették, minden zsenialitása és nemzetközi tekintélye ellenére. Csupán erről szól a divat – a mellőzhetőségről.

Egy pillanatra maró kétely hulláma öntötte el; az, aki a hegy tetején áll, a legkeskenyebb gerincen egyensúlyozik, és a legmeredekebben zuhan alá. Hirtelen megfordult, berohant a legközelebbi fülkébe, és kiadott magából mindent. Amikor a görcsök elmúltak, gondosan megtörölte a száját, és miután jól körülnézett, hogy senki más nem volt a mosdóban, magasra tartott fejjel elindult az irodája felé.

Nem volt visszaút. Amikor annyi leütésre váró labda van fent a levegőben, amikor oly sok forog kockán, egy pillanatra sem hagyhatja el magát. A divat pókerjáték: minden a blöffről és a viszontblöffről szól, nem arról, hogy kinek vannak a legerősebb lapjai.

Cassandra az összes zsetonját az asztal közepére dobta, most már nem hátrálhatott meg.

Amikor befordult a sarkon az irodájához, látta, hogy Jason Tostvig lehajtott fejjel és lógó nyakkendővel távozik Greg Barberától. Cassandra mosolygott. Majd később számol vele.

11

– Hogy mennek a dolgaid?

Roger behajított egy szelet puha walesi bárányt a szájába, és vágott egy pofát.

– Nem mondhatnám, hogy az elmúlt két hét eseményei feldobtak volna – válaszolta savanyúan.

Roger és William Billington a Mark's Club étkezőjében, az intézménynek számító mayfairi étteremben ültek, ahová Roger azóta járt, amióta elég idősnek számított ahhoz, hogy aláírjon egy csekket. William több mint huszonöt éve a Milford bankára volt, ezt a pozíciót még az apjától örökölte, de a két férfi közelebb állt egymáshoz, mint két átlagos üzleti partner. Igazság szerint Roger egy darabig udvarolt William húgának, aztán tévedésből egyszerre hívta meg a lányt egy rámenős új hússal egy szilveszteri partira. Az ebből adódó hajtépésre mindkét férfi máig élvezettel emlékezett. Ám Roger és William kapcsolata ennél sokkal szilárdabb alapokon állt: egyformán szerették a bort, az ételt és a pénzt. Havonta egyszer találkoztak, és felváltva fizették egymásnak az ebédet London legjobb éttermeiben.

– Összevesztél Saullal?

– Szó sincs róla – mondta Roger meglepetten. – Tulajdonképpen az egész családot sokkolta a végrendelet. Saul még csak nem is látta Emmát az elmúlt három évben, igazság szerint a lány olyan feketebárány-féle volt. Soha nem vett részt családi eseményeken, soha nem nyaralt velünk a provence-i házban – legalábbis kislány kora óta nem. Soha nem csatlakozott hozzánk karácsonykor Gstaadban. Furcsa szerzet, mondhatnám, nagyon zárkózott.

William elgondolkozva rágta a steakjét.

– Hallottam, hogy elmozdított a pozíciódból – egy kicsit félretett?

Roger ugató nevetést hallatott.

– Annyira átlátszó, nem gondolod? Nyilván valami trükk, amelyet annál a menedzsmentcégnél tanítottak neki, ahol dolgozott. Tedd láthatóvá a kézjegyed, rúgj ki néhány embert, főleg olyanokat, akik tehetségesebbek nálad, és ezért esetleg rossz színben tüntethetnek fel.

– Hmm… – morgott William.

– Még egy kis bort, uram? – kérdezte a Roger oldalán felbukkanó borpohárnok.

Roger bólintott, és megérintette a pohara peremét.

– És kit tett a helyedre? – kérdezte William. Roger cinikusan nevetett, majd megtörölte a szája sarkát egy szalvétával.

– Hát nem hallottad? Egy huszonhat évest, akinek se megfelelő főiskolai végzettsége, se eredményei nincsenek, leszámítva valami alacsony pozíciót egy kiegészítőkkel kereskedő ócska hollywoodi cégnél.

William összerázkódott.

– Ó, egek.

– Bizony! – Roger gúnyosan beszélt. – Szinte megérteném, ha szerzett volna egy nehézsúlyú dizájnert, talán valakit a Herméstől vagy a Bottega Venetától, de úgy kezeli az ügyet, mintha csak játék volna. Minden látható ok nélkül kivágta az egész új kollekciót, és ezzel ezreket pazarolt el. Most meg különféle fellegekben járó ambíciókat táplál a terjeszkedéssel kapcsolatban. Még mindig húsz százalék részesedésem van ebben a cégben, William, és őszintén szólva aggódom, hogy karácsonyra a részvényeim annyit sem fognak érni, mint a papír, amelyre nyomtatták őket.

William hátradőlt, és belekortyolt a borába.

– Be kell vallanom, hogy Emma kinevezése mindnyájunkat meglepetésként ért a Billington's banknál. Mind azt feltételeztük, hogy te vagy a természetes örökös.

– Hát ebben egyetértünk – horkant fel Roger. – Saul soha a legcsekélyebb jelét sem adta, hogy másképp is alakulhat a dolog.

– Hogy őszinte legyek, Roger – mondta William –, Saul drága barátom volt, de tudod, már kezdtem aggódni, hogy mennyire nem törődik az üzlettel. A biznisz soha nem volt igazán a vérében. Élvezte a sallangokat, de a lényeget? Az nem érdekelte.

Rogernek nem voltak aggályai, hogy illojális legyen a bátyjához. Saul semmit nem hagyott rá – legalábbis semmit, amit szeretett volna –, akkor meg miért ne beszélhetne őszintén?

– Teljesen egyetértek – bólintott. – Egyébként tudsz róla, hogy Emma egy húszmilliós tőkeinjekciót szeretne?

William letette a poharát.

– Ekkora összeget? Megbeszélésünk van péntekre bejegyezve a naptárba, akkor nyilván többet is elárul majd.

– És támogatni fogjátok őt? – kérdezte Roger a barátja szemébe nézve.

– Úgy érted, hogy őt fogjuk-e támogatni – mosolygott William önelégülten –, vagy mögötted sorakozunk fel?

Roger örült, hogy nem kellett egyértelműen megfogalmaznia közös ebédjük célját. A nyomaték kedvéért megkocogtatta limoges-i porcelántányérját a villájával.

– Nagy dolgokat tudnék művelni a céggel.

– Ezt várom már régen – mondta William együtt érző mosollyal. – Persze senki nem tudja, mit gondoljon erről a lányról. Menedzser volt a Price Donahue-nál, nyilván vannak érdemei.

Roger felpillantott. Barátja megingathatatlan támogatására számított, és nem tetszett neki, hogy ilyen pozitív hangon beszél Emmáról. Egy pillanatra elképzelte Rebecca reakcióját, ha a bank úgy döntene, hogy támogatja az unokahúgát. Az igazgatótanácsi ülés óta, amikor Emma bejelentette a szándékát, hogy beül a Milford vezérigazgatói székébe, Rebecca mogorva és sírós volt. Az egész szituáció károsan hatott a felesége egészségére, és Roger nem hagyhatta, hogy ez így folytatódjék.

– Emma egy számkukac, William. Ez persze nem rossz dolog, és ha a Milford bank volna, boldogabb volnék. De a lánynak nincs tapasztalata ebben a műfajban, semmi az égvilágon. Azonkívül naiv, a terjeszkedésre vonatkozó tervei felelőtlenek, hogy finoman fogalmazzak, és masszív tőkeinjekció kell ahhoz, hogy meg lehessen valósítani őket. Nem is értem, egyáltalán hogyan támogathatná a Billington's.

William lassan bólintott, látszott, hogy emészti Roger szavait.

– Nos… a bank visszautasíthatja a Milford támogatási kérelmét, amíg Emma a vezérigazgató. Ahhoz, hogy ilyen összegű kölcsönt adjunk, bizonyos feltételeket szabhatunk. Ilyen lehet például egy alternatív vezérigazgató.

Roger belemosolygott a kristálypoharába.

– Ugyanakkor… – folytatta William, villájával Roger felé bökve – Emma megmakacsolhatja magát. Ez esetben az igazgatók elmozdíthatják nyílt szavazással, ám mint hetvenszázalékos részvényes, összehívhat egy rendkívüli értekezletet, kirúghatja az igazgatótanács összes tagját, és a maga bólogató Jánosait teheti a helyükre.

Roger túl hirtelen nyelt le egy falat burgonyát, amitől köhögőroham fogta el.

– Tényleg megteheti ezt? – köpött a szalvétájába. William bólintott.

– De valószínűbb, hogy szép csendben lelép. A többi részvényes és a pénzintézetek támogatása nélkül nemigen marad más választása, mint hogy félreálljon. Semmi értelme egy cég hetvenszázalékos részesedéséhez ragaszkodnia, ha az még egy ötvenfontos hiteltúllépést sem képes elviselni. Azt gyanítom, visszatér Amerikába, és boldog lesz, ha eladhatja neked a részvényeit – talán bagóért.

Roger megnyalta az ajkát a kilátásra.

– Na és… mi ennek a forgatókönyvnek a valószínűsége?

– Először is. Amikor felkeresi a bankot pénteken, világossá tesszük számára, hogy nem szándékozunk támogatni a céget, amíg ő a vezérigazgató. Abban az esetben adunk kölcsönt a Milfordnak, ha egy tapasztaltabb vezető irányítja.

– Én? – kérdezte Roger mohón. William úgy mosolygott, mint egy szfinx.

– Kétszeresen megnehezíthetjük a dolgokat, ha utalunk rá, hogy van néhány kölcsön, amely vészesen hamar lejár. Ez tarthatatlan helyzetbe hozná Emmát.

Roger nevetett, majd bedobott egy spárgafejet a szájába.

– Természetesen – tűnődött William – feltételeznünk kell, hogy egyetlen más bank sem hajlandó kölcsönt adni neki.

A mosoly lehervadt Roger arcáról.

– És szerinted ez mennyire valószínű?

– Nagyon. A bankok birkaszellem alapján működnek. Azt akarják támogatni, akit mindenki más is támogat. Ha megtudják, hogy a Milford jelenlegi bankja nem hajlandó kölcsönt adni, érthetően idegesek lesznek. Emma tapasztalatlansága az ágazatban és egy hasonlóan tapasztalatlan vezető tervező kinevezése csak ront a helyzeten. Őszintén szólva meglepődnék, ha bárki más hajlandó volna őt támogatni.

– Ezek szerint megvárjuk, amíg eljön hozzád.

William Roger poharához koccintotta a magáét.

– Bizalmam és teljes támogatásom a tiéd. Akkor most rendeljünk valami desszertet? A posírozott körte itt mennyei.

12

Már majdnem odaért. Öt mérföldön volt túl a hat-mérföldes kocogásból, fokozta a tempót, szeme az ösvényre tapadt, amely enyhén emelkedett, majd egy lejtőn futott tovább. Emma minden szombaton megtette ugyanezt az utat, hosszú, széles hurkot írt le a falu körül. Megszállott volt. Annak idején Bostonban, ha csak módja volt rá, mindennap végiglihegett ugyanazon a távon a Back Bay körül. Mark nevetett rajta, azt mondta, enyhén kényszeres, és Emma néha úgy vélte, talán igaza van. De élvezte a rutint és a kihívást, és minden alkalommal egyre gyorsabb futásra kényszerítette magát. Egy atléta fizikumával rendelkezett. Kis mell, hosszú láb, állóképességre edzett tüdő, és most tíz perccel gyorsabban tette meg a távot, mint amikor Chilcotba jött. De a mai nap nem számít, mert ma kitérőt tesz. Lekanyarodott a szokásos útvonaláról, és leszaladt egy keskeny csapáson, futás közben szorosan ökölbe szorítva a kezét. Aztán megpillantotta a kanyart az útban, és reszketni kezdett. Bájos kis szakasz volt, egy tölgyfa árnyéka pettyezte, de ez a kanyar örökre megváltoztatta Emma sorsát: apja életét követelte huszonkét évvel azelőtt egy autóbalesetben. Emmának az elmúlt két évtizedben minden áldott nap hiányzott az apja. Jack Bailey közgazdasági kutató volt az Oxfordi Egyetemen, briliáns és karizmatikus tudós, és harmincöt éves korában még ennél is nagyobb jövő várt rá: a kormányzati agytröszt tagsága, sőt azt is rebesgették, hogy tanácsadói szerepet kaphat az államkincstárnál. Emmát mindez persze nem érdekelte, ő egyszerűen csak szerette az apját, mert gyengéden és tréfásan bánt vele. Ő, a klasszikus apuci lánya, sok tekintetben hasonlított hozzá a logikájával és intelligenciájával, a tudásszomjával. Jack nagy mackó volt, harsány nevetésű és borotvaéles eszű, és Emma még most is világosan emlékezett az állatkertekbe, kastélyokba és múzeumokba tett kirándulásaikra, a sakkpartijaikra, és a tudás aranyrögeire, amelyeket úgy hintett szét az apja, hogy ő mindent varázslatosnak és mulatságosnak érzett. Miért van az, hogy az elefánt az egyetlen emlős, amelyik nem tud ugrani? Hogyan találták fel az egyiptomiak a papír repülőgépet? A tintafekete falusi égen a csillagokat vizsgálták Jack régi teleszkópján, miközben az apja a bolygókról mesélt neki, és megmutatta a csillagképeket: a Medvét, a Nagy-Göncölt, a Kutyát. Emma lelassított, majd megállt a fa előtt, és felnézett az ágain keresztül a búzavirágkék égre. Egy hideg szeptemberi éj vetett véget mindennek. O hétéves volt akkor. Az ágyában kucorogva semmit sem gyanított a falun átsüvítő rendőrségi szirénákról, amíg egy órával később kopogás nem hallatszott az ajtón, amelyet zokogás követett. Emma soha nem fogja elfelejteni, ahogy az anyja odajött az ágyához, fel sem gyújtva a lámpát. Alig tudta kivenni könnyáztatta arcát, csupán egy alakot látott a sötétben, aki elmondta neki a hírt, hogy az apja meghalt, hogy a Volvója egy fának ütközött a falu szélén.

Ma van az apja születésnapja. Lenne, javította ki magát a lány. Jack Bailey ötvenhét éves lenne. Ahogy lenézett, meglepetéssel látta, hogy valaki friss virágcsokrot tett a tölgyfához. Nem értette, ki lehetett az.

Az anyja? Találkoztak tegnap, de Virginia nem említette az évfordulót. Emma igazság szerint az idejét sem tudta, egyáltalán mikor említette az anyja Jacket utoljára; új élete Jonathonnal mintha teljesen elfeledtette volna vele az első férje létezését. Harag bugyborékolt föl Emmában, de visszagyűrte. Nem szabad így megemlékeznie az apjáról.

Odasétált a fához, és a kérgéhez szorította a fülét. Boldog születésnapot, papa. Bárcsak itt lennél!

Állt ott még néhány pillanatig, aztán elindult vissza Winterfold felé, a fára kötözött sárga krizantémcsokor gondolata gyorsabb futásra késztette. Ki hagyta ott? Ki előzte meg őt? Lekanyarodott az útról egy széles, füves, nyílt mezőre. A távolban látta a falu szélét, a templom égbe nyúló tornyát. Ahogy rátért az ösvényre, amely visszavitte volna a házhoz, belelépett egy nyúl üregébe, előrebukott, és kificamította a bokáját.

– Aúúú! A francba! – motyogta.

Lüktetett a bokája – nem tört el, gondolta –, és túl gyenge volt ahhoz, hogy továbbfusson. Néhány méternyire meglátott egy kidőlt fát, odabicegett, és leült a törzsére.

Ivott egy kortyot a vizesüvegéből, és hátrahajtotta a fejét, hogy a nap cirógassa az arcát.

Körbetekergette a lábát, megpróbálta ellazítani, amikor lépéseket hallott a háta mögül.

Felnézett, hunyorgott a napsütésben. Egy férfi állt előtte sortban és ujjatlan pólóban, és Emma tudta, hogy ilyen kemény fizikumot csak rendszeres edzéssel lehet elérni. Magas volt, Emma erős állat, rövid sötétbarna hajat és mandulavágású szemet látott, és azt, hogy a férfi kifogyott a szuszból.

– Jól van? – lihegte az ismeretlen, kezével a térdére támaszkodva. – Láttam, hogy megbotlott.

Amerikai, keleti parti akcentus, gondolta Emma. Nem elég kemény, hogy New York-i és nem elég kerekített, hogy bostoni legyen, vélte, miközben megpróbálta elhelyezni a férfit a térképen.

– Nem, nem. Teljesen jól vagyok – válaszolta. – A bokám egy kissé bicegős lett, de semmi komoly.

– Maga igazán fitt – jegyezte meg a férfi csodálattal.

– Elnézést? – csattant fel Emma fagyosan.

– Csak azt mondom, hogy fitt – ismételte meg a jövevény a homlokát ráncolva. – Valami rosszat mondtam?

Emma nevetett.

– Ó, elnézést kérek. Ezt a kifejezést gyerekkorunkban használtuk. A pocsolyának ezen az oldalán a „fitt vagy” azt jelenti: „vonzó vagy”, „szexi vagy”.

– Na tessék, a hülye amerikai – mosolygott az ismeretlen magára mutatva, és a vállát vonogatta.

Rábökött az Emma karjára erősített szívmonitorra. Hatvanötöt mutatott.

– Egész jó. Egy nőhöz képest.

– Egy nőhöz képest?

– Tudja, a nők nem olyan jó atléták, mint a férfiak.

– Szerintem alig van különbség a női és a férfi atléták között – védte az állásait Emma, meglepetten a csak úgy mellékesen felbukkanó szexizmustól. – A kínai középtávú futónők hamarosan állva hagyják a férfiakat.

Emma letörölt néhány csepp vizet az ajkáról, és közben próbált rájönni, hogy felismeri-e a férfit. Ahogy felnézett, a naptól elvakítva, nem találta ismerősnek a vonásait.

Határozottan jóképűnek tűnt a kivörösödött arca és az izzadságréteg alatt. Emma bosszankodott, hogy ezen jár a feje.

– Rob Holland – nyújtotta a kezét a férfi, és Emma elfogadta.

– Emma Bailey.

– Ah. Helyi előkelőség.

– Aligha – válaszolta a lány. – Honnan ismeri a családomat?

– A faluban mindenki ismeri a helyi maffiát.

– A helyi maffiát? – Emma próbálta kitalálni, vajon tréfál-e. – Ezek szerint Milfordban él – mondta lassan.

A férfi leült mellé a fatörzsre, és Emma érezte, hogy összerándul a nem szívesen vett közelségtől. '

– Londonban, igazság szerint. Hét közben a Notting Hillen lakom. A hétvégeken nyugatra veszem az irányt, és idejövök. Megengedi, hogy igyak a vizéből?

Emma gyanakodva nézte.

– Oké – válaszolta, és tétovázva átnyújtotta neki az üveget.

Figyelte, ahogy a férfi az utolsó cseppig megissza belőle a vizet.

– Elnézést – mondta Rob Holland, és visszaadta az üres palackot.

Kezdett Emma idegeire menni. Szerette volna kitisztítani a fejét, és akkor megjelenik egy beképzelt amerikai, aki leszólja a nőket, és megissza a vizüket!

– Melyik házban lakik?

– Hát nem valamelyik arisztokratikus lakban, ez magától értetődik. Azok a maga családjának a monopóliumát jelentik – válaszolta a férfi játékosan. – Én a Peony House-ban húztam meg magam. A tulajdonosok Ausztráliában vannak, úgyhogy kibéreltem.

– Mr. és Mrs. Parker otthona. – Emma bólintott, a kellemes György korabeli házra gondolt a templom mellett. – Hallottam, hogy elutaztak.

– Két hét múlva visszajönnek, úgyhogy annyi az én hétvégi menedékemnek. Húsz százalékkal többet ajánlottam Parkeréknak, mint amennyit a Peony House ér, de nem érdekli őket.

– Megmondhattam volna magának, hogy nem fogják eladni.

– Nem volt ott, hogy megkérdezzem – mosolygott az idegen.

– Biztos vagyok benne, hogy Notting Hill azért nem olyan rossz hely. Épp arra gondoltam, hogy a Wl1 irányítószám inkább illik magához.

– Tele van olyan emberekkel, akikkel egész héten találkozom. Ezért szeretek idejönni.

Hogy elmeneküljek a napi rutintól.

– Ami? – kérdezte Emma kíváncsian.

Valahányszor egy új emberrel találkozott, nem tudta megállni, hogy ne próbálja felmérni az illetőt: kitalálni, vajon mivel foglalkozik, képet alkotni a fejében az életéről és a múltjáról. Talán ezért tanult pszichológiát az egyetemen.

– Egy lemezcégnél dolgozom.

– Ah-ha – mosolygott a lány.

Rájöhetett volna a hosszú buggyos sortból, amelynek egy komoly futó nem sok hasznát látná. Úgy tippelte, hogy az idegen talán a PR-ban lehet valami, bár az arroganciája, a beképzeltsége a fiatal és nagyon gazdag fickók jellemzője volt. Családi pénzről lehet szó.

– Nem őrjöngő partikon kéne lennie a hétvégeken?

– Maga nem tudja, hogy ezeket hét közben rendezik? – nevetett a férfi. – Szeretem arra használni a hétvégéket, hogy elmeneküljek a zeneipartól. A zenekarok menedzsereitől, a John James-féle alakoktól.

– Az meg kicsoda? – kérdezte Emma ártatlanul.

– Soha nem hallott még John Jamesről? Az évtized legnagyobb rocksztárja.

Ötvenmillió eladott album, a legtöbbet letöltött művész a letöltés történetében. Maga nem sokat járhat el hazulról – korholta a lányt.

– Tulajdonképpen nem hallgatok zenét.

– Na és mi a helyzet az MTV-vel?

Emma ránézett. A harmincas évei közepén vagy végén járhat. Igazi Péter Pan.

– Néhány héttel ezelőttig, mielőtt Milfordba jöttem, nem is volt televízióm.

– Micsoda? Miért? Maga amis?

Emma egy pillanatig azt hitte, hogy a fickó flörtöl vele. Összehúzott, kíváncsi szemmel nézett rá.

– Nem vagyok amis. Csak elfoglalt – válaszolta gyorsan. – Amikor az ember napi 18

órát dolgozik, nincs ideje tévére vagy zenére.

Emma előtt megjelent Rob Holland, amint összevissza heverészik a Peony House-ban, sörösüvegektől és pizzás dobozoktól körülvéve, miközben a munka ürügyén üvölt az MTV. Kíváncsi volt, mit fog Mr. és Mrs. Parker szólni ehhez.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Zenére mindig van idő.

A nap már égette a mezőt. Emma hallotta, hogy a háttérben megkondulnak a templom harangjai.

– Késő van. Mennem kell.

– Várjon egy kicsit – kapta el a férfi a karját. Mindketten felálltak a fatörzsről, és elindultak vissza a faluba.

– Szerettem volna ma beszélni magával. Ezért vagyok itt. Hadd hívjam meg ebédre a kocsmába.

– Honnan tudta, hogy itt leszek?

– Nem volt meg a telefonszáma, és különben is, személyesen akartam szót váltani.

Észrevettem, hogy minden hétvégén erre fut, és arra gondoltam, ez kínálhatja az egyetlen alkalmat, hogy találkozzunk – mondta a vállát vonogatva.

– Követett! – állt el Emma lélegzete.

A férfi bűntudatosan nézett.

– Mindig ugyanazt az útvonalat választja. Egyébként nem bölcs dolog. Bármilyen rossz szándékú fickó elrejtőzhet, hogy meglesse magát.

– Mondja el, miről van szó! – szólt rá Emma határozottan.

– Winterfoldról akartam beszélni magával. Fogalmam sincs, hogy mit tervez. Itt marad? Az otthonává alakítja? Tudom, hogy jelenleg nem eladó, de hallottam, hogy a faluban azt beszélik, lehet, hogy túl nagynak találja egymagának. Maximális árat fizetnék érte. Ha azt tervezné, hogy hosszú távra kiadja, arra is nyitott vagyok.

Emma tátott szájjal bámult rá. Micsoda pofátlan alak. Követi ide. Azt állítja, hogy a ház túl nagy neki, mintha ő valami egér volna.

– Nem engedhetné meg magának – tromfolta le a férfit még mindig dühösen.

– Szívem. Ez az én problémám – válaszolta Rob Holland hűvösen.

Hát persze hogy megengedhetné, gondolta meg magát Emma gyorsan. Azt nem hitte, hogy lemezcégek vezetői sok pénzt keresnének. Ezért határozottan családi pénzről lehet szó. A legrosszabb fajta, vélte, ahogy eszébe jutottak a fiúk a Harvardról a sportkocsijaikkal és az exkluzív klubtagságaikkal.

Elsétált a fickótól, aztán lassú kocogásba kezdett.

– Legalább gondolkozzon róla!

– Nem érdekel a téma. Winterfold az otthonom.

A férfi mellette ügetett, csupasz karja hozzáért Emmáéhoz, és csiklandozta a finom pihéivel.

– Gondolja meg! Még a hasznára lehetek. Azt beszélik, megpróbálja átszervezni a céget, és én minden hírességet ismerek itt és az Államokban, akit egyáltalán érdemes ismerni. El tudom érni, hogy minden celeb karján, aki ér is valamit, Milford-táska lógjon.

El tudom érni, hogy a táskái ott legyenek a Grammyk, az Oscarok, az MTV-díjátadások vörös szőnyegein. Az ilyen támogatást, az ilyen láthatóságot nem tudja megvenni a cégnek. Segítsen nekem, és én segítek magának.

Rob Holland? Ki ez a fickó? Honnan tud ilyen sokat róla? Hátborzongató alak. Es öntelt.

– Ki mondta, hogy az effajta popkultúra-népszerűségre vágyom, Mr. Holland?

– Ne legyen már ilyen önfejű.

Emma meggyorsította a lépteit.

– Hé, bocsásson meg, hogy megkérdeztem – kiabált utána a férfi, a levegőbe dobva a karját.

Emma kezdett elhúzni tőle, a bokája hirtelen sokkal jobban működött. Rob Holland lelassított, és tölcsért formált a kezével a szája körül, hogy Emma után kiáltson.

– Hívjon fel, ha meggondolná magát!

Emma hátra sem nézett.

13

Az Alliance knightsbridge-i céges lakásának luxushálószobájában, amelyet állítólag a menedzsment látogatóban lévő magas rangú tagjai számára tartottak fenn, Cassandra vállalati szórakoztatást végzett a maga módján. Oscar Braun sápadt combjai közt térdelt, és teljes figyelmét a férfi tekintélyes farkára összpontosította. Hosszú ujjai ráfonódtak Oscar dákójának a tövére, ajka lassan, nagy szakértelemmel mozgott a bársonyos csúcstól végig, a kőkemény farok teljes hosszában, miközben telt ajkai közt érezte a lüktetést.

Amikor meghallotta Oscar nyögését, felpillantott a férfi szelíden hullámzó hasa fölött.

Oscar a hátán feküdt az ágyon, arca, közel a végkifejlethez, megfeszült a koncentrációtól.

Ideje, hogy túlessünk ezen, gondolta Cassandra, és kicsatolta fehér melltartóját, a Fordén fehérnemű-kollekció egyik darabját, amelyet kifejezetten erre az alkalomra vett fel. Oscar volt a márka vezérigazgatója, és nagyon üdvös, ha időről időre egy kis piackutatást végez. Cassandra a férfi arca fölé hajolt napbarnított testével, és mohó szájába nyomta az egyik ágaskodó mellbimbóját.

– Élvezed? – suttogta, és bevezette magába Oscar szétrobbanni készülő farkát, annak tudatában, hogy rögvest a csúcsra viszi őt.

– Ha van valami, amihez értesz, Cassandra, az a baszás – lihegte Oscar tökéletes angolsággal.

Cassandra körözött a csípőjével, egyre mélyebben fogadta be a férfit, gerince ívbe feszült, karját hátradobta, körmei végigszántottak a férfi combjának belső oldalán. Végül Oscar nagyot döfött rajta, felüvöltött németül, aztán ráomlott a lepedőre, elképedt nevetést hallatva.

Cassandra hátradőlt a hajdinapárnán, kemény melle a plafonra mutatott, és kiöntött magának egy pohár vizet az éjjeliszekrényen álló üvegből.

Névjegyet cserélt Oscarral a párizsi Rive-partin, és élvezte, hogy telefonon fogócskát játszhatott a sötét szemű osztrákkal, mielőtt az újra Londonba jött. De a reggelivel egybekötött megbeszélés a Berkeley Hotelban nem egészen úgy sült el, ahogyan Cassandra remélte. Valahányszor megemlítette a kínos kérdést, hogy a Forden el akarja vinni tőlük a hirdetéseit, Oscar egyszerűen témát váltott.

Cassandra, mire a fehér jázminteától illatozó kanna aljára ért, úgy döntött, hogy más taktikához folyamodik, és elkezdte a harisnyás lábát a férfi nadrágszárához dörzsölni az asztal alatt. A reggelitől számított három órán belül egy szava sem lehetett Oscar ágyban nyújtott teljesítményére; majdnem őszintén elélvezett. Cassandra számára ez jelentette a kielégülést. Oscar feljebb kúszott az ágyon, hogy mellé feküdjön.

– Nem lett volna szabad ennyi energiát pazarolnom – mondta Cassandra, és meggyújtott egy cigarettát. – Nehéz nap áll előttem. Be kell tennem a Forden-ruhákat a Rive-ba.

Oscar csak mosolygott, és megsimogatta az arcát.

– Erről jut eszembe – fordult Cassandra szembe vele –, Jason Tostvig említette, hogy probléma lehet a Forden-hirdetésekkel az év második felében.

Oscar kis szünetet tartott, mielőtt válaszolt volna.

– Igaz, hogy visszaveszünk a hirdetési költségvetésünkből arra az időszakra – mondta szórakozottan. – A marketingigazgatónkkal kell megbeszélned a továbbiakat.

– Igazán? Az volt a benyomásom, hogy tőled jön minden megrendelés.

A férfi kilépett az ágyból, vaskos arany Rolexét leszámítva anyaszült meztelenül, és kezdte a bokszeralsóját felhúzni, amelyet előzőleg egy székre hajított.

– Őszintén, Cassandra, ha ez a kis közjáték csak a hirdetésről szólt, akkor azt hiszem, igazam van, hogy elviszem a márkát a Rive-tól – mondta gonosz élvezettel. – A főszerkesztő a magazin megtestesítője. Úgy látom, a dolog kezd egy kicsit olcsónak tűnni, nemde?

– Olcsónak? – sziszegte Cassandra. – Tudod, hány vezércikk szerepelt a Fordenről a Rive-ban az elmúlt tizenkét hónapban? Van fogalmad, mennyit ér ez kereskedelmi szempontból?

Oscar megfordult, és hűvös pillantást vetett rá.

– Drágám, én igazán nem számítom azokat a jelentéktelen említéseket a kiskereskedők oldalain vagy egy kis fecsegést a divathírekben, hogy boldoggá tegyetek bennünket.

Hányszor tárgyaltátok a szoknyáinkat, zakóinkat vagy nadrágjainkat a jelentősebb divatsztorikban?

Talán ha a dolgaitok nem lennének olyan förtelmesek, gondolta Cassandra, többször is megtettük volna. Igaz, hogy a Fordén évek óta alig jelent meg a Rive-ban, de mivel a magazinoknál a legfontosabb szempont a profit, és annak több mint hetven százaléka a hirdetésekből származik, Cassandra egyszerűen nem engedhette meg, hogy elveszítsen egymillió fontnyi Forden-pénzt, még ha a ruháik röhejesen slamposak is.

– Hogy hányszor? Egyszer – válaszolta Cassandra, és nyugodtan elnyomta a cigarettáját.

– Értem. Nos, Cassandra, drágám, nem a ti kedvetekért, hanem a cégünk jólétéért hirdetünk – közölte Oscar egyenletes hangon. – Az elmúlt öt évben másfél millió fontot költöttünk el a magazinodban, és csupán egy maroknyi említésre méltó magasztalást kaptunk viszonzásul. Netán szükséges emlékeztetnem téged, hogy a divathirdetések tartják életben a magazinodat? Azoknak a főszerkesztőknek, akik megfeledkeznek erről, általában nagyon rövid a szavatossági idejük.

– Mindketten tudjuk, hogy a dolog nem ilyen egyszerű – mondta Cassandra, lerázva magáról a fenyegetést. De közben ravaszul méregette a férfit. Ha azt hitte, hogy Oscar egy tesze-tosza alak, hát tévedett.

– Mindenki tudja, hogy az, ha valaki megjelenik a Rive oldalain, már önmagában elég a népszerűséghez. A mi olvasóink, jobban, mint mások, legalább annyira veszik a magazint a hirdetésekért, mint a vezércikkekért – amikor látják a Forden-hirdetéseket a Rive-ban, elfogadják, hogy azért közöljük őket, mert a termékek kivívták hallgatólagos elismerésünket. Egyetlen idejétmúlt márkának sem engedjük meg, hogy bevásárolja magát a Rive-ba.

Természetesen szívesen elmondta volna Oscarnak az igazságot. Hogy a ruhákkal, amelyeket a férfi cége készít, egyszerűen kidobja a milliókat az ablakon, és csinos hirdetéseknél jóval többre van szükség, hogy valaki egy Chanel vagy egy YSL legyen.

Ahhoz gyönyörű luxusholmikat kell tervezni és gyártani, amelyekért az emberek ölni tudnának, de még ennél is tovább kell menni, létre kell hozni egy fantáziavilágot, amely átalakítja a ruhák viselőit, és egy teljesen új dimenzióba repíti őket. Ehhez pedig stílusra van szükség.

De Cassandra úgy gondolta, megtartja ezt az információt magának, legfeljebb konzultációs díjért hajlandó elárulni. Az oldalán feküdt, és figyelte, ahogy a férfi öltözik.

Ha Oscar azt képzeli, hogy megnyerte ezt a fontos csatát, gondolta, nézzük csak meg, hogyan fogad egy kis orvlövést.

– Jó mulatást Karoline-nal az Operában ma este.

Oscar Cassandrára nézett, pillantása elidőzött az asszony csupasz bőrén.

– Jól vagy informálva.

Cassandra látta, hogy a szemében idegesség villan a felesége említésére.

– Ő mondta nekem, amikor tegnap beszéltem vele – mosolygott Cassandra. – Történetesen, drágám, egy Charles Worth-kiállításon elnökölök a Victoria and Albert Múzeumban. Kiváló kapcsolatokkal rendelkező bizottsági tagokra van szükségünk, és úgy gondoltam, Karoline erre tökéletesen alkalmas volna. Pénteken találkozom vele, hogy megbeszéljük a dolgokat. Megkértem, hogy ne szellőztesse meg, amíg nem véglegesítettünk mindent.

Cassandra burkolt célzása félreérthetetlen volt. Várt egy percig, hogy Oscar felfogja.

Nős férfiak mindig túl könnyedén veszik a szeretőiket, csak a szegény elhanyagolt farkukkal gondolkodnak, amíg aztán már túl késő nem lesz. Ha van valami, amitől a férfiak félnek, akkor az egy bosszúszomjas feleség, és Oscar esetében ez fokozottan fennállt, mivel a Forden Karoline családjának a tulajdona volt. Míg Karoline Braun szívesebben áldozta magát a gyereknevelésnek egy nagy schlossban Salzburg mellett, férje átvette a vezérigazgatói szerepet, és nagyon nem szerette volna elveszíteni.

Cassandra hirtelen érezte, hogy felizgul a férfi fölött szerzett hatalmától, és vágyakozva kinyújtotta a lábát.

Oscar csendben volt egy pillanatig, egy bonyolult nyakkendőcsomóval bajlódott a tükör előtt.

– Mit is mondtunk a hirdetésről? – kérdezte aztán nyugodtan.

Cassandra széles szája szinte észrevehetetlen mosolyba rándult. Odasétált Oscar háta mögé, kibontotta a férfi nyakkendőjét, aztán újra megkötötte.

– Mintha azt mondtad volna, hogy megnézed, hogyan emelhetnéd meg jelentősen a hirdetésekre szánt összeget a jövő évre, és hogy a Forden esetleg hosszú távú szerződésre kötelezné el magát. Talán egy egyoldalú szerződésre. Azt hiszem, beláttad, hogy a mi két cégünk speciális kapcsolatban lehet. Ha jól emlékszem, a „speciális kapcsolat” kifejezést használtad.

Cassandra egy utolsót rántott a csomón, és a művével elégedetten hátralépett.

– Most ha megbocsátasz – mondta, és meztelenül besétált a fürdőszobába –, mennem kell zuhanyozni.

Negyven perccel később Cassandra megnyomta egy nagy belgraviai ház csengőjét az ajtó mellett. Basznom kéne minden fontos megbeszélés előtt, gondolta. Bőre bizsergett a szex pezsdítő erejétől. Bevezették egy tágas, világos konyhába, amelynek földig érő

ablakain át a hosszú, fákkal szegélyezett kertre nyílt kilátás. Ez volt a pazar londoni otthona az AtlanticCorp vezérigazgatójának, Charles Dysonnak, aki több mint ötven újságért felelt szerte a világon. Nem volt titok, hogy az AtlanticCorp egy hetente megjelenő divatmagazint akar útra bocsátani az Államokban, amelyet az Elle, a francia hetilap nagy példányszámú amerikai megfelelőjének szánnak. És miután Guillaume Riche megsúgta Cassandrának, hogy a projektet vezető főszerkesztőnek hamarosan kiteszik a szűrét, a nő azt kérte Guillaume-tól, használja fel a kapcsolatait és a befolyását, és hozza az AtlanticCorp tudomására, hogy Cassandra Grand kiváló utód volna.

– Remélem, nem bánja, hogy ha itthon fogadom – mondta Charles. Leült Cassandrával szemben egy óriási rusztikus konyhaasztal mellé, és kávét töltött.

– Paranoiás vagyok, ha szállodákban vagy éttermekben kell megbeszélést tartanom.

Még a legobskúrusabb helyeken is mindig akad valaki, aki kiszúrja az embert. És nem volna jó, ha együtt látnának bennünket, igaz?

– Bizony nem – értett egyet Cassandra.

– Kihasználtam az alkalmat, és ebédet rendeltem. Remélem, még nem evett – mondta Charles, miközben egy séf fehér uniformisban és magas szakácskalapban langusztatekercseket és marhahúsból készült terijakit tett eléjük.

Hétköznapi dolgokról csevegtek, és mindketten kedvesen flörtöltek, udvariasan tapogatóztak a másiknál, egyik sem árult el semmit. Amikor az ételt elvitték, Charles előhúzott egy nagy bőrportfóliót a széke mögül, és maga elé tette az asztalra.

– Tudja, az AtlanticCorpot nagyon érdekelné a lehetőség, hogy az új lapot magával a fedélzeten indítsa el – mondta Cassandra szemébe nézve.

– Mi a helyzet Carrie-vel?

– Mondjunk csak annyit, hogy ez nem a maga problémája. Nos, erről van szó: Gyémánt Projekt – jelentette ki színpadiasan.

Cassandra mosolygott. Viszketett a kíváncsiságtól, hogy láthassa, mit sikerült összehozniuk. Egyik ujjával a dosszié felé nyúlt, de ekkor Charles védelmezőn elrántotta előle a paksamétát.

– Meg kell értenie, hogy semmit nem mutathatok meg magának – mondta Charles a homlokát ráncolva. – A csapatunk hat hónapot áldozott arra, hogy összerakja ezt a próbaszámot. Szigorúan titkos.

Cassandrát nem lehetett egykönnyen lerázni. Egyszerűen megrántotta a vállát.

– Annyira azért nem titkos, hogy ne mutatták volna meg a hirdetőknek – mondta –, és maga is jól tudja, milyen lepcses a szájuk.

Charles teljesen tisztában volt vele, hogy Cassandrának rengeteg barátja van a divatközösségben, és bármelyikük kész részletes írásos beszámolót adni arról, amit azokon a prezentációkon látott.

Cassandra az ajkához emelt egy pohár ásványvizet.

– Azonkívül egyáltalán nem várhatja el, hogy feladjak egy olyan állást, mint az angol Rive, és beleugorjak egy teljesen ismeretlen vállalkozásba anélkül, hogy bármit is látnék belőle. De boldogan aláírok egy titoktartási megállapodást – mosolygott édesdeden. – Vérrel, ha úgy kívánja…

– A tinta is megteszi.

Charles is mosolygott, és előhúzott egy dokumentumot – egyetlen papírlapot, amelyet Cassandra gyorsan átfutott.

– Ez csak a szokásos… – Elővette a töltőtollat, és hatásos mozdulattal alákanyarította a nevét. – Most pedig mutassa meg, hogy mije van.

Több oldal cipőn, táskán, ajakrúzson és divattörténeten lapozott át – nagy részét jól megcsinálták, de nem volt benne semmi, ami lázba hozta volna az iparágat az átütő

eredetiségével. Homlokát ráncolta egy kihajtható divatfotó láttán, amelyen egy gyönyörű

fekete modell fehér lovon lovagolt.

– Ki volt itt a fotós?

– Arnold Marsaud.

Cassandra felhúzta az egyik szemöldökét, és felnézett a férfira.

– Tudom, hogy az AtlanticCorp erőssége inkább az újság, mint a képeslap. Ezért talán nem értik igazán, hogy középszerű fotósok foglalkoztatása értelmetlen spórolás. Olyan, mintha az ember azzal próbálna pénzt megtakarítani, hogy olcsó versenylovakat vásárol.

Azok soha nem fogják megnyerni a Kentucky Derbyt.

Charles fészkelődött a székében. Nem volt hozzászokva, hogy ilyen nyíltan kritizálják a projektjeit.

– Jó a csapatunk – védekezett. – Az újságírók bandáját tekintélyes lapok széles skálájából verbuváltuk.

Cassandra nem ájult el.

– Az újságírókat? De hiszen ez állítólag egy stílusmagazin! – mondta ki őszintén. – A divatőrülteket csupán a magazinban kreált miliő érdekli. Kezdettől fogva nagynevű

divatfotósokkal kell dolgozniuk, különben végük.

Charles hallgatott, ravasz pillantást vetett Cassandrára.

– Úgy látom, ezen a téren van néhány problémánk.

– Miért? – kérdezte Cassandra. – Ez egy divatmagazin.

– Ezért keresünk olyan embert, akinek komoly ajánlólevelei vannak a divatvilágból, hogy átvehesse Carrie jól végzett munkáját.

Jól végzett munkáját, az anyád valaga. Ismerd el, hogy nem a megfelelő embert neveztétek ki, gondolta Cassandra.

– Nos, Giorgio és Kari nagyon kedves barátaim – mondta ki hangosan. – Guillaume Riche olyan, mintha az apám lenne. És épp most bonyolítottam le néhány rendkívül gyümölcsöző megbeszélést a Fordennel, és maga is tudja, mennyire nehéz a kedvükben járni.

– Hát pontosán ezért gondoltunk magára, Cassandra – biztatta Charles.

Cassandra újra megnézte a kiterített lapokat, lassan forgatta őket, aztán becsukta a portfoliót.

– Nos, Charles, rendkívül hízelgő, hogy rám gondoltak. Ugyanakkor nem fordíthatok hátat csak úgy a brit Rive magazinnak a Gyémánt Projekt főszerkesztőségéért. Magunk között, a cégnek nagyobb tervei vannak velem, és őrültség volna otthagynom őket, hacsak valaki nem húzogat el egy jó vastagon megmézezett madzagot az orrom előtt.

Charles arckifejezése nem változott, amikor határozottan megemlített egy igen magas, hat számjegyű fizetést, ami arra késztette Cassandrát, hogy megálljon és elgondolkozzék.

– Nos, én…

– Plusz részvényvásárlási lehetőség, sofőr és kamatmentes hitel, hogy megvehesse a kedvére való ingatlant. Ha valakinek saját lakása van Manhattanben, az olyan ritka manapság, mint a fehér holló. Különben New Yorkban csodálatos dolgozni.

Charles tudta, hogy pontosan a megfelelő gombokat nyomogatja, de Cassandra kényszerítette magát, hogy ellenálljon.

– Ne felejtse el, hogy három évig az amerikai Rive helyettes főszerkesztője voltam – mosolygott. – Imádom New Yorkot, de… – Hallgatott néhány pillanatig, mintha fontolgatná a dolgot. – Ami igazán érdekelne, az egy főszerkesztő-igazgatói poszt volna, plusz… – leírt egy hétjegyű számot egy szalvétára, és odatolta a férfi elé – ... egy honoráriumcsomag ebben a nagyságrendben. És egy hely az igazgatótanácsban. Charles lassan összehajtogatta a szalvétát.

– Ez meglehetősen új vállalkozás lesz nekünk – folytatta rezzenetlenül. – Amint tudja, a magazinok új médiaplatformot jelentenek a számunkra.

– Nekem pedig nagyon gondosan kell óvnom a karrieremet – replikázott Cassandra.

Charles bólintott.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha most megyünk, és mindketten eltöprengünk rajta.

Cassandra udvariasan mosolygott, hátralökte a székét, és a kezét nyújtotta.

– Egész biztosan jelentkezni fogok – búcsúzott, és a szükségesnél egy árnyalatnyival tovább tartotta a férfi kezét és pillantását.

Abból, ahogy Charles visszamosolygott rá, tudta, hogy tízest lőtt. Feladat teljesítve.

Igazán eredményes volt ez a mai nap.

14

– Kicsit korán érkezett, asszonyom – üdvözölte Morton, és kitárta előtte Winterfold dupla szárnyú ajtaját, mielőtt Emmának ideje lett volna a kulcsát betenni a zárba.

Emma a diófa konzolos asztalra dobta a kocsikulcsát, belehuppant egy mély füles fotelba, és lerúgta a cipőjét.

– Hűha, ez finom – sóhajtott nagyot, lábfejét a vastag bolyhos szőnyegbe fúrva. – Amikor nyolcat üt az óra, és maga azt mondja nekem, hogy még korán van, talán ideje volna lefeküdnöm – mosolygott Mortonra.

Örült, hogy láthatja az öreg szívélyes arcát, de még jobban örült a csésze forró teának, amelyet Morton isten tudja, honnan varázsolt elő. Amikor Emma beköltözött Winterfoldba, az volt a véleménye, hogy inast tartani rettenetes pazarlás, valami kificamodott, reakciós visszarévedés a gyarmati időkbe. Azóta már rájött, miért élvezte Saul annyira, hogy Morton ott sertepertél körülötte. A ház túlságosan nagy volt ahhoz, hogy egyedül éljen benne, és ha üres, sötét szobákba kellett volna hazatérnie, biztosan a gin után nyúl. Azzal azonban, hogy Morton állandóan jelen volt, Winterfold jobban hasonlított egy otthonra – igaz, ami igaz, egy túlméretezett otthonra, de Emma az öregtől melegebbnek, barátságosabbnak, élettelibbnek érezte. Azonkívül élvezte is Morton társaságát: hiába kérte meg számtalanszor, hogy kezelje őt „barátként”, Morton mindig udvarias és tisztelettudó maradt, bár a szeme pajkosan csillogott, és fanyar mosoly ült az ajkán. Szerintem pedig több járna neked azok után, hogy olyan sokáig gondoskodtál Saulról, gondolta Emma.

– Ez érkezett önnek ma délután, asszonyom – mondta Morton, és elindult egy nagy papundeklidobozzal a dolgozószobába. – Azt hiszem, itt kényelmesebben fogja érezni magát. Meggyújtottam önnek a tüzet.

– Morton, kérem, hívjon Emmának! És adja ezt ide, hadd vegyem el!

Felállt, és átvette az inastól a csomagot. Fogalma sem volt, hány éves lehet Morton – hetven vagy már a nyolcvanhoz közel? –, de ahhoz biztosan túl öreg, hogy nehéz holmikat cipeljen.

Mi a csuda lehet ez? – tűnődött, és besétált a pattogó tűztől meleg hangulatú, kényelmes dolgozószobába. Inasa szerint Saul az ideje nagy részét ebben a szobában töltötte, és Emma megértette, miért. Ez volt az egyik legmeghittebb helyiség a házban a faburkolatos falaival, terjedelmes könyvespolcaival, a mély, süppedős kanapéival, szemben egy házimozi-minőségű médiarendszerrel: plazmatévével, a legmodernebb sztereó lejátszóval, internet-hozzáféréssel, az egész miskulanciával. Emma letette a dobozt egy mahagóni dohányzóasztalra a tűz elé, és letérdelt, hogy kinyissa. Átszúrta a tetejét egy papírvágó késsel, és visszahajtotta az oldalakat. A homlokát ráncolta, miközben kirángatta a sokrétegű buborékfóliát. Több tucat CD volt a dobozban. Kivette és kirakta őket az asztalra: David Bowie, Marvin Gaye, Led Zeppelin, Oasis, John Coltrane. Egyenként megnézte őket, néhány név ködösen rémlett neki – The Beach Boys és John Lennon, természetesen –, de a legtöbbről még csak nem is hallott.

Kik lehetnek a Velvet Underground? És kizárt dolog, hogy egy bandát úgy hívjanak, hogy Niggers With Attitűde! Ahogy a doboz aljára ért, észrevett egy névjegyet, amely nyilván lecsúszott az oldala mellett. Felvette, és kénytelen volt elnyomni egy mosolyt, amikor elolvasta a hátoldalára kézzel írt üzenetet. Így szólt: 100 album, hogy még a halála előtt meghallgassa őket. Jó mulatást. Rob x Morton jött be a teáskannával és egy tányér keksszel. Letette őket az asztal sarkára, aztán lehajolt, és felvette Frank Sinatra Songs For Swingin' Lovers CD-jét.

– Ez megvan nekem LP-n. O, és ez is – mondta Bob Dylan Blood in the Tracks korongjára. – Remek választék, bárki küldte is, jó ízlése van.

– Köszönöm, Morton – jegyezte meg Emma még mindig mosolyogva. – Nem tudtam, hogy maga ilyen műértő.

– O, az ifjúságomban az voltam, asszonyom, az ifjúságomban. – Az öregnek visszatért a csillogás a szemébe. – Magam és Mrs. Morton nagy feltűnést keltettünk a Sohóban, higgye el, még ha csak én állítom is ezt.

A lány kuncogott.

– Maga egy titok, Mr. Morton.

Emma odament a CD-lejátszóhoz, és betett egy lemezt a fiókba. A The Beatlest a The Beatlestől. Ez tűnt számára a legbiztonságosabb választásnak – bár furcsa, mennyire érdektelen a borítója, gondolta. Megnyomta a lejátszó gombját, arra számítva, hogy valami tinglitangli pop songot fog hallani a hatvanas évekből, ehelyett pszichedélikus gitárhangok örvénylése ragadta el. Eltátotta a száját, és nyúlt, hogy megnézze a dalok címét a borítón. „While My Guitar Gently Weeps”? „Ob-La-Di, Ob-La-Da”?

„Everybody's Got Something To Hide Except Me And My Monkey?” Mi ez az egész? De ahogy a korong forgott, Emma azon kapta magát, hogy elmerül a zenében. Volt benne valami különös, őserejű késztetés, ami megfogta. Bekucorodott egy nagy karosszékbe a tűz mellé, és a távirányító segítségével ugrált a barázdák közt, végigpróbált mindent a gyönyörű balladáktól a különös avantgárd hangképekig. A lemezek majdnem akkora felfedezésnek tűntek, mint maga a férfi, aki küldte őket. Emma meggoogleizta Rob Hollandot aznap este, amikor találkoztak a mezőn. Eredetileg ez nem állt szándékában, de a kíváncsisága győzött, és meglepődött, hogy a férfinak saját szócikke van a Wikipédián.

És még nagyobb meglepetést jelentett, hogy Rob nem csupán igazgató a Hollander Music cégnél, hanem annak az európai vezérigazgatója. Maga a cég a Hollander Mediának, egy, a New York-i Tőzsdén jegyzett cégóriásnak a leányvállalata volt, amelyhez harminc rádióállomás, egy nagyobb hollywoodi stúdió és egy tévéállomáshálózat tartozott, hogy csak a fontosabbakat említsük. Egy multimilliárd dolláros nemzetközi konglomerátumról volt szó. Rob apja, Larry volt a vezérigazgató, és a családtagok főrészvényesek voltak a cégben, ami Hollandékat Amerika ötven leggazdagabb családja közé sorolta. Elég gazdagok, hogy kibéreljék Winterfoldot? – tűnődött Emma, ahogy felidézte a beszélgetésüket. Lehet, hogy Rob Holland egyedül a vagyona kamatából meg tudná venni Winterfoldot. Morton bedugta a fejét az ajtón.

– Épp fel akartam szolgálni a vacsorát, asszonyom, de látogatói érkeztek.

– Valóban? – kérdezte Emma meglepetten. – Kik?

– Az édesanyja, Roger nagybátyja és Julia nénje. Bevezessem őket a vörös szobába, vagy inkább itt szeretne maradni?

– Itt maradnék, azt hiszem – mondta a lány, és felállt.

Lesimította a szoknyáját, és gyorsan belepillantott a kandalló fölötti tükörbe. Hirtelen megmagyarázhatatlan idegesség fogta el.

– Szervusztok. Micsoda meglepetés – fogadta őket, amikor besétáltak.

A bizonytalansága csak fokozódott, amikor meglátta a hideg, eltökélt kifejezést az arcukon. Kételkedett, hogy csupán egy csésze teára ugrottak volna be.

– Remélem, nem zavartunk meg – próbált mosolyogni Julia, miközben levette a sálját.

Emma megrázta a fejét.

– Természetesen nem, kérlek, fáradjatok be. Éppen… nos… – mondta, a távirányító után kotorászva, hogy kikapcsolja a Beatlest.

– Ne aggódj, nem maradunk sokáig – morogta Roger nyersen.

– Igen, azt hiszem, rögtön a lényegre kell térnünk – bólintott Virginia, és leült egy székbe anélkül, hogy levette volna a kabátját.

– Mindnyájan aggódunk egy kicsit, drágám – kezdte Julia az íróasztalnak dőlve, kedvességet csempészve a hangjába.

– Mi miatt?

– William Billington a banktól felhívta Rogert ma délután, hogy jelezze, a bank el fogja utasítani a Milford kölcsönkérelmét.

– Mégis mit képzel, hogy Rogert hívja fel? – gurult be Emma, és érezte, hogy forró pánikhullám önti el.

– Én vagyok ennek a cégnek az igazgatója – közölte Roger hidegen. – Éveken át én tárgyaltam Williammel, aki most megpróbált finoman elutasítani bennünket. Őszintén szólva az egész meglehetősen kínos, azt már nem is említve, hogy milyen hihetetlenül aggasztó volt – folytatta Roger helytelenítő pillantással.

Odasétált az italos asztalhoz, és kitöltött magának egy brandyt.

Emma a padlót bámulta. Azt hitte, hogy meggyőző az üzleti terve, és a Billington's bankkal folytatott megbeszélésén úgy érezte, bírja a támogatásukat.

Rogerre pillantott, és azon járt az agya, vajon van-e valami köze a bank döntéséhez.

Végül is éveken át ő tárgyalt Williammel.

Emma eltökélte, hogy nem mutatja ki a csalódását és félelmét.

– Ez hátráltatja a dolgokat, de még áll előttem néhány megbeszélés, és meg vagyok győződve, hogy megkapjuk a pénzt.

– Egyikünk sem osztja ezt a magabiztosságot, Emma – röffent rá Roger a székében hátradőlve, az italát kortyolgatva.

– Ó? És pontosan ki mindenki volna ez az „egyikünk”? – kérdezte Emma.

– A többi igazgató. A gyár. Egyáltalán beszéltél a műhellyel? Tudják, hogy csökkenteni akarod a termelést, és az emberek rettegnek, hogy el fogják veszíteni a munkájukat. Ennyit a menedzsmentet érintő szakértelmedről – mosolygott Roger gúnyosan. – Az egyetlen határozott döntés, amit eddig hoztál, egy új dizájner a fedélzeten, aki egy tökéletes amatőr.

Hány éves is Stella pontosan? Tizenhat?

Emma érezte, hogy elönti a düh. Felháborította, hogy idejönnek a saját házába, és csapatostul letámadják.

– Aztán még az a szóbeszéd is járja, hogy az igazgatók nem kapnak az év végén jutalmat – tette hozzá Julia lágyan.

Emma éles pillantást vetett az anyjára. Ez a hír nyilván tőle származik. Épp csak futólag említette meg neki az előző nap. Ez volt az utolsó csepp a pohárban, és most felvette a kesztyűt.

– Kezdjük azzal, hogy Stella Chase nagyon tehetséges és sikeres dizájner – jelentette ki határozottan. – Pokoli szerencsénk van, hogy megszerezhettük, és ajánlom, hogy amikor hétfőn munkába áll, mindenki ennek megfelelően bánjon vele. Másodszor, egyáltalán nem hiszem, hogy az igazgatóknak jutalmat kellene kapniuk, amikor a cég számlái rekordveszteségeket mutatnak. Szerinted hogyan nyelné le ezt a menedzsmentstratégiát a műhely, Roger? És végül, akár hisztek bennem, akár nem, néhány nagyon pozitív visszajelzést kaptam bankoktól és pénzintézetektől. A jövő héten találkozom velük, és fenntartom a meggyőződésemet, hogy meg fogjuk kapni a szükséges pénzt.

– A pénzt, amire neked van szükséged a nyúlagyú elképzeléseidre – dörögte Roger sértődötten, és az italosüveg után nyúlt.

– A Billington's kölcsönadná nekünk a pénzt, ha egy tapasztalt ember volna a vezérigazgató – szólt közbe Julia.

– Valaki olyan, mint Roger? – kérdezte Emma cinikusan.

– Igen – válaszolta Virginia. – Valaki olyan, mint Roger. Tudod, Emma, ez a család érdekét szolgálná.

– O, beszélj te vele! – mondta Roger Virginiának, aztán fogta a poharát, és az ajtó felé kormányozta Júliát. – Talán neked sikerül egy kicsit észre térítened.

Emma és az anyja egy pillanatig nem szólaltak meg. Mindketten a tűzbe bámultak, hallgatták, hogyan ropog.

– Menj vissza Bostonba, drágám! – szólalt meg végül Virginia. – Olyan jól mentek a dolgaid odaát.

Emma úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna. Nem tudta elhinni, hogy a saját anyja képes így elárulni.

– Tehát nem bízol benne, hogy talpra tudom állítani a céget? – kérdezte remegő

hangon.

– Ó, én elhiszem, hogy jók a szándékaid, Emma, de nézd a tényeket. Alacsony a morál, a bankunk ellenünk fordult, és ez szétszaggatja a családot. Személy szerint nekem nincs szükségem a pénzre, mivel Jonathon nagyon jól keres. De Julia? A galériája egy paraszthajszálon lóg, és Roger, nos… Rogernek ott a költséges felesége.

A két nő alig észrevehetően összemosolygott, és Emma érezte, hogy melegség szikrázik fel benne az anyja iránt, de rögtön ki is oltotta. Mindennél jobban vágyott Virginia támogatására, de miért különbözne a mai nap bármiben is az élete elmúlt húsz esztendejétől? Amióta Jonathon belépett a képbe, Emma úgy érezte, hogy az anyja inkább kötelességként, mint lányaként tekint rá. Nem, olyasmi soha nem történt, ami elhanyagolásszámba ment volna. Virginia udvarias leveleket küldött neki a középiskolai kollégiumba, és egyszer még a Stanford Egyetemen is meglátogatta – bár Emma emlékezett rá, hogy az ott-tartózkodása kényelmesen egybeesett a San Franciscó-i Opera Rigoletto-előadásával, amelyet Virginia különösen szeretett volna látni. És azon ritka alkalmakkor, amikor Virginia Oxfordshire-ben vagy Saul gstaadi házában töltötte a karácsonyt, nyögvenyelősen meghívta Emmát is, hogy csatlakozzon hozzájuk. De ez ritkaságnak számított. Többnyire elutazott Jonathonnal egy karib-tengeri útra vagy egy luxusnyaralóhelyre a Bahamákon, ami azt jelentette, hogy Emma tizennyolc éves korától az egyetemi barátaival vagy leginkább egyedül töltötte a karácsonyt. Egyáltalán szereti az anyját? Eltűnődött. Hát persze hogy szereti. És számíthat rá? Nem. Határozottan nem.

– Mama, Saul azt akarta, hogy ezt én csináljam – mondta Emma a tőle telhető

legnagyobb határozottsággal. – Még három megbeszélésem van három másik bankkal a jövő héten. Meg fogjuk kapni a pénzt, ígérem neked.

– Emma, ha Saul most itt volna, sokkal jobban aggódna azért, hogy az életed egyéb területeit sikerüljön rendbe hoznod, mint hogy a céget sikerüljön megmentened.

– Pontosan mire gondolsz? – kapta fel a fejét Emma.

– Pontosan a magánéletedre – mondta Virginia, fel-alá járkálva a tűz előtt. – Jövőre lesz a harmincadik születésnapod, Emma. Nincs barátod, nincs időd, hogy emberekkel találkozz, nincs időd, hogy éld az életed. Itt laksz egy hatalmas házban egy emberrel, akit alig ismersz, aki elég öreg ahhoz, hogy a nagyapád legyen. Szívem, drágán fizetsz Saul cégéért.

Emma az anyja szemébe nézett.

– Meg kell tennem – mondta csendesen.

Virginia végtelenül lassan megrázta a fejét, ajka keskeny vonallá szűkült. Aztán felsóhajtott, és az ölébe ejtette a kezét.

– Hát tedd, ha muszáj. Végül is azt csinálsz, amit akarsz. De fogadj el egy tanácsot.

Szolgálj az embereknek valami jó hírrel. Csinálj valamit, és csináld gyorsan!

– Például mit? Adjak Júliának és Rogernek jutalmat, amikor az alkalmazottak egy éve nem kaptak béremelést?

– Ezzel elodázhatnál egy forradalmat – válaszolta Virginia.

Emma arcon csókolta az anyját, és elbúcsúzott tőle.

Miután a vendégei eltávoztak, keresztülvágott a házon, be a konyhába. Morton már visszavonult éjszakára, de otthagyott egy cédulát az asztalon, hogy tudassa vele: vörösborban párolt marhaszelet várja a sütőben. Ám Emmának a letámadás kísérlete teljesen elvette az étvágyát, úgyhogy inkább készített egy kanna kávét, és visszavitte magával a dolgozószobába. Minden csendes volt, kivéve a kandallóban ropogó fahasábok zaját. Találomra kivett egy CD-t a halomból, és föltette, aztán ledobta magát a kanapéra, és a kávéját kortyolgatta. A kávé talán nem a legjobb ötlet, hiszen meg kellene nyugodnia, gondolta; idegesnek, felzaklatottnak érezte magát, a beszélgetés sokkal jobban feldúlta, mint indokolt lett volna. Több volt, mint méreg, amit a család hozzáállása vagy a kölcsön megtagadása miatt érzett csalódása vagy az anyja szívtelen viselkedése váltott ki. Nem, végső soron arról volt szó, hogy magányosnak érezte magát. Elhatározta, hogy egyedül vállalja ezt az óriási feladatot, és ahogy ezt előre lehetett látni, azóta mindenkinek felborzolta a tollát, akitől esetleg támogatásra számíthatott volna. Egyedül volt a vágyával, hogy modernizálja a céget, és egyedül volt ebben az óriási házban is. Ahogy felnézett, meglátta Rob névjegyét az íróasztalon. Igaza van az anyjának. Cselekednie kell. Felkapta a telefont.

– Üdv, Rob, itt Emma. Emma Bailey.

– És csak nem azt hallom, hogy a Stairway To Heaven hangjai áradnak Winterfoldban?

– kérdezte egy játékos hang.

– Nem, a maga füle zúg – mosolygott a lány, és máris jobban érezte magát.

Rob nevetett.

– Különben köszönöm a CD-ket – mondta Emma. – Megkezdem a tanulást.

– Aztán csak semmi lazaság, hogy Chopint vagy ilyesmit hallgasson, mert kikérdezem ám legközelebb, amikor találkozunk!

Emma hallgatott, azon törte a fejét, vajon helyes-e, amire készül, és ideges lett a gondolattól, hogy ilyen spontán eldöntötte, felhívja a férfit.

– Gondolkoztam a Winterfoldról folytatott beszélgetésünkről.

– Reméltem is, hogy fog.

– Ezért küldte a CD-ket? Megvesztegetésnek?

– Nem. Azért küldtem, mert azt akartam, hogy legyenek meg magának.

Emma ivott egy korty kávét, húzta az időt, mielőtt újra megszólalt.

– Az a helyzet, hogy a kiköltözést fontolgatom. Mielőtt kiadom egy ingatlanügynöknek, hogy keressen bérlőt, tudni akartam, hogy érdekli-e még magát.

– Szóval tényleg túl nagy magának? – nevetett a férfi.

– A bérleti díj értékes bevételt jelenthet a cégnek – mondta a lány komolyan.

– Tehát nem akarja eladni?

– Nem – válaszolta Emma gyorsan.

Mivel Winterfold cégtulajdon, és ő a többségi részvényes, elrendelhetné az eladását, ha akarná. De ez túl durva döntés volna, különösen ha tekintetbe veszi Virginia figyelmeztetését. Winterfold volt a család szíve, és túl sokat őrzött Saulból. Soha nem tudná rászánni magát, hogy eladja. Legalábbis egyelőre nem.

– Mennyit akar egy tizenkét hónapos bérletért? Emma mély lélegzetet vett, és megnevezett egy hatjegyű számot. Arra nem elég, hogy megmentse a bizniszt, arra viszont igen, hogy a cég minden tagja kaphasson egy nagyon kicsi béremelést. Rob nevetett.

– Emma, de hiszen ez rablás fényes nappal!

– Rob, maga éppolyan jól tudja, mint én, hogy London elegáns részeiben még a legközönségesebb házakért is sokkal többet fizetnek ennél. Winterfold különleges hely: gyönyörű, megvan a maga karaktere, és közel van Londonhoz. Meg tudok nevezni öt gazdag oroszt, akik a dupláját ajánlanák az árnak, amelyet most megemlítettem.

– Hát akkor miért nem kérdezi meg őket? – kérdezte Rob tréfás sértődöttséggel.

Emma kuncogott.

– Mert nem adtak nekem száz CD-t, hogy a halálom előtt meghallgassam őket.

Csend volt, úgy tűnt, Rob emészti a dolgot.

– Oké, mit szólna, ha átmennék szombaton, hogy körülnézzek? Aztán esetleg elmehetnénk futni?

– Én egyedül futok. Jöjjön csak át a házhoz. Tíz harmincra. Várni fogom.

És Emma mosolyogva letette a kagylót.

15

Giles Banks imádta a divatot. Nagyobb szenvedéllyel hódolt neki, mint bárminek az életében. A ruhák a megszállottságot és az elmúlt két évtizedben az életet jelentették számára. Giles öt nyelven beszélt, kitűnő diplomát szerzett Cambridge-ben, és számos tekintélyes díjat nyert az újságírói munkásságáért. Igazán nem lett volna szüksége rá, hogy naphosszat a lapos balerinacipő versus törpetűsarkú cipő problémáját vitassa. De Giles tudta, hogy megáldotta az ég: a legtöbb embertől eltérően neki azzal kellett töltenie a nap minden óráját, minden másodpercét, amit imádott. Giles azzal is tisztában volt, hogy az ügybuzgalma meglepő ritkaságnak számít az iparágban. A divatot szerencsétlen kis gazdag lánykák és mérget okádó királynők népesítették be; a kifutó valutája a pletyka volt, mennél fullánkosabb, annál jobb. Számukra a ruha csupán egy újabb tárgyat jelentett, amit kinevethettek. Bármenynyi levegőbe adott csók cuppant, bármennyiszer jelentették ki a holmikra, hogy „mesések”, a divat közössége gúnyolódni szeretett a legjobban. És Giles tudta, hogy rajta is gúnyolódnak. A „Kasmírkísérő”, így nevezték, mert kedvelte a puha pasztellszínű pulóvereket, és mert állandóan ott talpalt Cassandra Grand oldalán. Giles nem bánta; rosszabb gúnynevekről is hallott már, és rosszabb emberekkel is tölthette volna az idejét. Istenítette Cassandrát, és majdnem annyira szeretett vele dolgozni, mint amennyire a divatot szerette. Természetesen ez viszonzatlan szerelem volt, mivel Cassandra lendülete és ambíciója a „mindenki és minden nélkülözhető” elv alapján működött.

Giles ma egy megbeszélésre kísérte el a főnökét a Sloan Streetre a Dior Áruház fölötti irodába. Bár Cassandra fenntartás nélkül megbízott Giles divatra érzékeny szemében, ez alkalommal nem igazán volt rá szüksége. Tulajdonképpen arra sem volt szüksége, hogy megnézze a Dior őszi-téli kollekcióját. Már látta a show-t a kifutón Párizsban, amelyet egy privát megtekintés is követett a cég Avenue Montaigne-i főhadiszállásán, de a Dior volt a Rive egyik legfontosabb hirdetője, és az etikett úgy kívánta, hogy Londonban újra megnézze őket. Giles azonban soha nem unta meg a divatházaknál tett látogatásokat: élvezhette a fogasokon és manökeneken közszemlére tett ruhákat, végighúzhatta az ujjait a pompás anyagokon, megszemlélhette a kidolgozást, megcsodálhatta a részleteket.

Cassandra azonban sokkal tartózkodóbban töltötte a számukra kijelölt harminc percet, királynői mozdulattal elfogadott egy kis nobu sushit egy kifejezetten jóképű pincértől, miközben udvariasan figyelte a bemutatót, és ígéreteket tett, hogy a szezon Dior-táskája kiemelkedő helyen fog szerepelni a lap szeptemberi számában.

– Van egy ajánlatom a számodra, drágám – mondta Giles karjába kapaszkodva, miközben lebaktattak a lépcsőn, ki az utcára.

Odakint az ég ragyogó kéksége már a tavaszról hírnökölt, de még csípős volt az idő.

– Milyen ajánlatod? Hol van a kocsi? – kérdezte a férfi szórakozottan.

– Azt mondtam Andrew-nak, hogy harminc perc múlva jöjjön vissza – világosította fel Cassandra, és közben lefelé kormányozta az utcán. – Igyunk egyet a Mandarin Orientalban, szeretnék megbeszélni veled valamit.

Giles egy csöpp aggodalmat érzett, amikor besétáltak a hotelba. Cassandra kávét és Earl Grey teát rendelt a Mandarin bárjában, majd leültek.

– Nos, miről van szó? – kérdezte Giles.

– Ne légy már olyan türelmetlen! – mosolygott az asszony. – Semmi rosszról nincs szó.

Azt hiszem, kifejezetten jónak fogod találni a dolgot.

Giles azonnal gyanút fogott. Amikor Cassandra így fogalmazott, a szóba kerülő dolog kivétel nélkül jó volt neki, ám nem feltétlenül volt jó bárki másnak.

– Amint tudod, a Leighton Best kiadó megbízott, hogy Cassandra Grand: A stílusról címmel írjak egy könyvet, de épp most lőcsölték rám a legnevetségesebben rövid határidőt. Képtelenség teljesítenem amellett, hogy közben szerkesztenem kell a világ egyik legnagyobb divatmagazinját.

– Na és most mi lesz? – kérdezte Giles, és belekortyolt a teájába.

Cassandra beborította azzal a ritkán látható széles mosolyával, amelyet többnyire csak hírességeknek és vezérigazgatóknak tartogatott.

– Arra gondoltam, talán segítene nekem valaki, akiben megbízom.

– Én?

– Igen, te – mondta az asszony, és könnyedén megérintette Giles kezét. – Te vagy az egyetlen, aki ezt meg tudja írni, Giles. Te vagy az egyetlen, aki tudja, hogyan gondolkozom, és aki rendelkezik azzal a tudással és stílussal, amitől működhet a dolog.

– Cassandra, neked ahhoz van a legnagyobb tehetséged, hogy képes vagy egy alja munkát az élet nagy esélyeként feltüntetni – mondta Giles évődve.

– Alja munkát? Azt hittem, hogy mindig könyvet szerettél volna írni. Mi is lenne a címe?

– A Dior története.

Cassandra végighúzta egyik manikűrözött körmét az asztal lapján.

– Ha szigorúan vesszük a dolgot, Giles, minden, amit csinálsz, a Rive-ot illeti meg a szerzői jog, és ez egy kicsit komplikálhatja a könyvírást. De ha egyszer A stílusról elkészül, biztosan megnézhetjük a szerződésedet, és kiegyenesíthetjük ezt a kanyart.

Azonkívül bemutathatlak a Leighton Best munkatársainak, és sínre tehetjük a Dior-ügyet.

Giles számára világos volt az üzenet. Ha nem írja meg a Cassandra Grand: A stílusról című könyvet, elfelejtheti a saját művét, amíg a magazin munkatársai közé tartozik.

Egy pillanatig gondolkodott.

– Meg leszek említve?

– Valahol a könyvben, igen – válaszolta Cassandra egy bizonytalan kézlegyintéssel. – De meg kell értened, hogy A stílusról az én nevem alatt fog szerepelni az iparágban. – Belenyúlt a Bottega Veneta táskájába, és kihúzott egy borítékot, majd az asztalra tette. – Természetesen megfizetem a munkádat – paskolta meg a borítékot. – És szabadságot vehetsz ki a hét hátralévő részére, hogy nekiláthass.

Giles a borítékot nézte, és azon tűnődött, mennyi lehet benne. De bármennyi is, valószínűleg csupán csepp a tengerben ahhoz az előnyhöz képest, amelyhez Cassandra jut.

De hát sarokba volt szorítva, és még egy csepp a tengerben is több a semminél. Nézte a borítékot, nem szólt semmit, míg végül aztán felvette.

– Helyes – mosolygott Cassandra. – Tudtam, hogy be fogod látni, milyen csodálatos lehetőséget kínálok neked. Készítettem néhány feljegyzést; a Leighton Best megállás nélkül telefonál, követelik, hogy végre láthassanak egy részt a kéziratból, úgyhogy remek volna, ha elég gyorsan eljuttathatnánk nekik valamit…

Ismét belenyúlt a táskájába, kivett egy diktafont meg egy köteg papírt, és átnyújtotta a férfinak.

– Lediktáltam néhány gondolatot, és elkészítettem egy fejezet vázlatát.

Rápillantott az órájára, és felállt anélkül, hogy a kávéjához nyúlt volna.

– Gondolom, Andrew már odakint vár. Gyere, menjünk! – mondta, befejezettnek nyilvánítva a megbeszélést.

Giles lassan felemelkedett és követte. Úgy érezte magát, mintha útonállók támadták volna meg. Figyelte, ahogy Cassandra emelt fővel lépked az utca felé, és arra gondolt, milyen felkavaró érzés egy olyan barátság, amely a félelemre épül.

*

A város túlsó végén Emma és Stella a Sheldon Saks, egy kis amerikai bank angliai

főhadiszállásának fogadóterében ült, a Threadneedle Streeten, a City szívében. Emma kézbe vette az Economist egyik példányát, és céltalanul lapozgatni kezdte. Megpróbálta összeszedni magát. A Sheldon Saks volt, teljesen őszintén, az utolsó mentsvára, és kétségbeesetten próbálkozott, hogy ez ne látsszon rajta. Lélekölő hét állt Emma mögött, bank bank után utasította el vállalati kölcsönkérelmét. Természetesen fordulhatott volna befektetési bankokhoz is, a Price Donahue-nál töltött idő alatt jó kapcsolatokat épített ki velük, de ez olyan út volt, amelyen nem szeretett volna végigmenni. A befektetési bankoknál kénytelen az ember átengedni az üzlet egy szeletét, és ha egyszer sikerült azt megkaparintaniuk, általában kezdetét veszi a vég; vagy jól teljesítettél, és rákényszerítenek, hogy a profit kedvéért add el a vállalatodat, vagy rosszul teljesítettél, és kirúgnak, aztán minden vagyonodra ráteszik a kezüket. Emma még nem jutott ilyen messzire, hogy feladja az álmát.

– Igazán nem ezt képzeltem a második munkanapomról – panaszkodott Stella, egyetlen elegáns fekete ruhájának mandzsettáját babrálgatva. – Be kell vallanom, kicsit kellemesebben érzem magam a rajztáblám mögött.

Emma együttérzéssel pillantott rá. Azt kívánta, bárcsak ne kellett volna kitennie ennek, de a Sheldon Saks közölte, hogy találkozni szeretne a Milford új vezető tervezőjével, és különben is, Emma el akart dicsekedni Stellával. Nem sokat tudott felmutatni, amióta a Milford vezérigazgatója lett, de Stella egyike volt az eredményeinek, amelyek határozott büszkeséggel töltötték el. Természetesen megpróbálta elrejteni előle a kétségbeejtő

pénzügyi helyzetet – hogy festene ez, amikor Stella a fél világon átköltöztette az életét, hogy egy új céghez csatlakozzon? –, de a lány még így is idegesnek tűnt. Emma remélte, hogy nem fog megtörni a vallatás alatt. A bankok még a legjobb esetben is megfélemlítik az embert.

– Figyelj, sziporkázni fogsz, légy önmagad – suttogta Stellának, amikor beszólították őket az irodába. – Ne felejtsd el, itt kezdődik a Milford reneszánsza!

Ralph Wintour ötven körül járt, és szabvány sötétkék bankáröltönye cseppet sem illett az amerikai Délre jellemző vaskos akcentusához. Ha Wintour meglepődött is, amikor két ilyen fiatal és vonzó nő toppant elé, hogy előadja a vízióját egy luxuscikkcégről, ennek semmi jelét nem adta.

– Ms Bailey, örülök, hogy megismerhetem – mondta, és keményen megrázta Emma kezét. – És Ms Chase? Kérem, foglaljanak helyet, és mondják el, miben állhatok a rendelkezésükre.

Emma elkészített egy dokumentumot, amelyet a bankár elé tett az íróasztalra. Részletes leírás szerepelt benne a világ különböző pontjain található Milford Áruházakról és koncessziókról, a cég vagyontárgyairól és adósságairól; mindez profitot mutató értékesítési adatok táblázataival alátámasztva, egyszerre naprakészen és távlatba helyezve.

Szerepelt benne egy áttekintés a multimilliárd fontos luxuscikkpiacról, amely megmagyarázta, hogyan származhat kiegészítőkből az eladások akár 80 százaléka a divat néhány legnépszerűbb szereplőjénél. Emma csatolta a maga életrajzát csakúgy, mint Stelláét és Ruanét, és felvázolta, hogyan szándékozik kiegészíteni a csapatot, ha megkapja a pénzügyi támogatást: egy tapasztalt marketingigazgatót és egy teljes munkaidejű PR-céget fog alkalmazni.

– A Milford egy alvó óriás – mondta Emma Wintour szemébe nézve, amikor a férfi felpillantott a dokumentumból. – Mindenki úgy gondol Louis Vuittonra, mint a divatipar ősi kolosszusára, holott az 1970-es évek végéig ez csak egy kis családi bőröndcég volt néhány üzlettel. Egy évtizeddel később és jó menedzsmenttel annyira megnövelték a profitjukat, hogy ki tudtak vásárolni két üzemet, és ezzel megalkották a világ egyik legtekintélyesebb luxuscikkvállalatát.

– És maga azt hiszi, hogy ugyanezt meg tudja tenni a Milforddal? – kérdezte Ralph Wintour felhúzott szemöldökkel.

– Igen, hiszek benne, hogy még nagyon sok pénz rejlik a luxuságazatban. A rövid távú cél, hogy megnégyszerezzük a profitot, és aztán globálissá tegyük a márkát középtávon…

Emma meglepetésére azt vette észre, hogy olyan magabiztosan beszél a luxuscikkpiacról, mintha évtizedek óta ebben az ágazatban dolgozna. Elmondta, hogyan alakította át Miuccia Prada és a férje, Patrizio Bertelli a Pradát egy huszonötmillió dolláros üzletből egy háromnegyed milliárd dolláros konglomerátummá mindössze hat év alatt.

Folytatta azzal, hogyan rántotta vissza Tom Ford és Domenico de Sole a Guccit a csőd széléről, hogy aztán a kilencvenes években ez legyen a divatmárka. Jól érezte magát, magabiztosnak érezte magát. Kénytelen volt, máshová már nem mehetett.

Ralph Wintour hátradőlt a székében, némán méregette Emmát és Stellát.

– El kell mondanom önöknek, felkértem az egyik luxus-kiskereskedelemmel foglalkozó elemzőnket, hogy nézze meg alaposan a Milfordot, és a visszaküldött jelentése kedvező – szólalt meg aztán. – A cég jelentős mértékben alulteljesít, de ő úgy véli, hogy megfelelő menedzsmentcsapattal gyorsan meg lehet fordítani ezt a tendenciát.

– Azt hiszem, a szakmai ajánlóleveleim magukért beszélnek, Mr. Wintour. Most léptettem elő Ruan McCormacket a helyettesemmé, és neki tizenöt éves tapasztalata van a Milfordnál. Stella az egyik legsikeresebb fiatal tervező volt Amerikában, mielőtt megkörnyékeztem, hogy jöjjön át hozzánk.

– A maga kereskedelmi hátterével, Ms Bailey, biztosan tudja, milyen ideges lesz mindenki, ha adósságfinanszírozásról esik szó, különösen a jelenlegi helyzetben. A Milford már veszteséges, úgyhogy néhány bank túl kockázatosnak tartaná, hogy kölcsönt adjon maguknak anélkül, hogy részesedést kérne a cégben, és képviselőt tenne az igazgatótanácsba.

– Nagyon kis veszteséggel működünk – javította ki Emma. – De jelentős vagyontárgyaink is vannak, mint Winterfold és a Byron House.

– És hajlandó volna jelzálogot tetetni rájuk?

– Igen – válaszolta Emma hűvösen, de belül a szíve majd kiugrott a helyéből.

– Nos, Ms Chase? – fordult most Wintour Stellához, futó pillantást vetve az életrajzára.

– Ebből az információból az látszik, hogy semmi formális divatképzésben nem részesült.

Miért kockáztatná a Sheldon Saks a pénzét egy képzetlen dizájnigazgatóra?

Stella érezte, hogy arca lángolni kezd Ralph Wintour pillantása alatt. Emma elgyötört arckifejezéséből tudta, hogy ez a tárgyalás a Sheldon Saksszal élet-halál kérdése. Igazság szerint már akkor gyanította, hogy a cég pénzügyei gyenge lábakon állnak, amikor elfogadta az állást. De úgy érvelt, hogy ha Emma hajlandó hinni benne, akkor ő is hajlandó viszonozni ezt a szívességet. Végre egyszer Stella egy csapat részének érezte magát, és ez tetszett neki. Azonkívül ez az ember megpróbálja megrémíteni, addig gyötörni, amíg meghátrál. Mit is mondott neki mindig az anyja, mit csináljon ilyen helyzetben? Támadj vissza! Ne hagyd megfélemlíteni magad, és fegyverként használd a szavakat!

– Ez igaz, szobrászatot tanultam a Slade-en – mondta Stella egyenletes hangon. – De Tom Ford építészetet hallgatott. Nem volt nagynevű dizájner, mielőtt lehetőséget kapott a Guccinál, de a tervei gyökeresen átalakították a céget. Hasonlóképpen Miuccia Prada pantomimot tanult, mielőtt megörökölte a családja utazótáskacégét. Azt is láthatja az életrajzomból, hogy hároméves tapasztalattal rendelkezem egy vállalat felépítésében, amikor is a semmiből csináltunk egy díjnyertes sok millió dolláros üzletet.

Wintour feljegyzett valamit egy bőrkötéses könyvbe, és Stella ellenállt a kísértésnek, hogy beletörölje izzadó tenyerét a ruhájába. Emma ránézett Stellára, és mosolygott, de kimerültnek érezte magát, és reszketett a keze. Elővigyázatosságból összekulcsolta az ujjait az ölében.

– Tudniuk kell, hogy mindig elvégezzük a házi feladatunkat a banknál, mielőtt nagy összegű kölcsönöket adunk – mondta Wintour. – És nagy érdeklődéssel olvastam, Ms Bailey, hogy a Price Donahue-nál dolgozott. Komoly tekintélyük van az Államokban.

Emma torka összeszorult. Kivel beszélhetett? Daniel Daviesszel? Markkal?

– Kiderült, hogy találkozott a bátyámmal, Kevin-nel néhány héttel ezelőtt – folytatta Wintour halvány mosollyal az ajkán. – Ő a Frost Industries főkönyvelője. Hallom, PJ

megint rendezett egy legendás bizniszfogadást?

Emma szíve nagyot ugrott, amikor hirtelen eszébe jutott Mark sztorija arról, hogy ő

dalra fakadt. Biztosan viccelt – vagy mégsem?

– Kevin azt mondta, hogy nagy hatást tett azokra a vén keselyűkre ott Vermontban, és azt is mondta, hogy magának szédületes üzleti agya van. És tudja mit? Fogadott velem tíz dollárban, hogy maga három éven belül visszafizeti a teljes kölcsönt. – Wintour kuncogott, és kinyújtotta a kezét. – Ki vagyok én, hogy elutasítsak egy fogadást a bátyámmal?

Emma egy pillanatig nem hitt a fülének.

– Szóval kölcsönadja nekünk a pénzt?

Wintour bólintott.

– Még át kell néznem az adatokat, hogy lássam, hogyan áll össze az egész. De mondhatom, hogy nagy valószínűséggel üzletet kötöttünk.

Mindenki meglepetésére Stella ujjongva felugrott a székéből.

– Maga egy angyal, Mr. Wintour! – kiáltotta, és mielőtt bárki megállíthatta volna, áthajolt az íróasztalon, és szájon csókolta a bankárt.

– Hát, köszönöm szépen – mondta Wintour szemmel látható zavarban. – Aki azt állítja, hogy az angol lányok tartózkodók, nyilván még soha nem találkozott eggyel sem.

16

Eltérően számos cégtől, ahol az alkalmazottak rettegtek a csapatépítést és együttes ötletelést célzó összejövetelektől, a Rive szerkesztői mindig nagy örömmel várták a lap nemzetközi konferenciáját. Az eseményen, amelyet minden év áprilisában tartottak, részt vett a magazin mind a tizenkét kiadásának főszerkesztője. A világ legkülönbözőbb tájairól érkeztek, a publikációért felelős igazgatók egy válogatott csoportjával együtt. Az illusztris társaság mindig első osztályon repült, mindig egy luxusnyaralóhelyre, többnyire a Karib-tenger mellé. Miután elhelyezkedtek az ötcsillagos szállásukon, és kipróbáltak minden létező szolgáltatást, azt várták tőlük, hogy ötleteket cseréljenek és problémákat osszanak meg egymással, majd ezt követően zseniális elképzelésektől eltelve és újra meglelt lelkesedésüktől hevülve térjenek haza. Valójában a Rive-konferencia háromnapos napozást, áskálódást és pletykálkodást jelentett, amelynek során a szerkesztők egymást taposták, hogy pontokat szerezzenek a másik rovására, és lejárassák a riválisukat az igazgatók előtt. A csapatépítés reménytelen ügynek bizonyult, mivel a szerkesztők állandó harcban álltak egymással: ugyanazokért a címlapsztárokért, ugyanazokért a hirdetőkért, sőt sok esetben ugyanazokért az olvasókért is. Ezért, míg az esemény a felszínen azt a látszatot keltette, hogy tizenkét hihetetlenül ragyogó nő csókokat cuppant a levegőbe, és vég nélküli bókokat vált egymás frizurájáról és fürdőruhájáról, a felszín alatt őrjöngő

politikai manőverezés és hátba szurkálás folyt. Cassandra ennek minden percét imádta.

A konferenciát ebben az évben a Paradise Sands szállodában, a káprázatosan szép Harbour Islanden tartották a Bahamákon, kétszáz mérföldre Miamitól. Maga a szállodaépület olyan volt, mint egy nagyszerű elefántcsontszínű ültetvényes-udvarház a gyarmati időkből, míg a buja parkban a pálmafák és frangipáni bokrok közt húsz, fagylaltszínre festett kunyhó volt elszórva, amelyek mindegyikét az Alliance foglalta le erre az időszakra. A strand balettcipő-rózsaszín homokjának tökéletes sávja mindössze néhány méterre nyújtózott a kunyhók bejáratától, és a Golf-áramlat kristálytiszta meleg vize hipnotikus ritmusban nyaldosta a partot.

Cassandra az úszómedence melletti nyugágyából láthatta Silvia Trottit, a Rive olasz főszerkesztőjét, aki egyrészes fekete fürdőruhájában korán hozzálátott a napbarnított szín megszerzéséhez; a francia főszerkesztőt, Francoise Caront, aki a BlackBerryjét görgette föl-le, és tejes teát kortyolgatott, míg az orosz és brazil főszerkesztők még mindig a reggelijüket piszkálgatták a teraszon. Cassandra eközben keményen dolgozott. Az elmúlt órát azzal töltötte, hogy elolvasta a Cassandra Grand: A stílusról első húszezer szavát, amelyet Giles akkor adott át neki, amikor már indulófélben volt a repülőtérre. Egyáltalán nem volt rossz. Bár mindössze egy hét állt Giles rendelkezésére, sikerült Cassandra minden elképzelését elegáns, stílusos olvasmánnyá alakítania, amelyet épp a megfelelő

mennyiségű életrajzi elemmel fűszerezett. Vinnem kell neki valami apróságot, amikor visszatérek, gondolta Cassandra mosolyogva. Talán valami Cartier-t. Mivel látta, hogy már 9.40 van

– Az első összeröffenésnek 10-kor kellett kezdődnie –, letette a kéziratot, és megitta a frissen préselt görögdinnyelé maradékát.

– Nem tudtad, hogy ez a főszerkesztők számára nem hivatalos nyaralás? – szólalt meg egy hang mellette.

Cassandra felnézett, és az amerikai Rive főszerkesztőjét, Glenda McMahont látta.

Manhattani uniformist, szénfekete zsákruhát és leopárdmintás sálat viselt; mindössze egyetlen engedményt tett a ténynek, hogy a Harbour Islanden és nem a Manhattan-szigeten van: Manolo tűsarkúját fehér pántos bőrszandálra cserélte.

– Soha nem szeretek sok munkát hozni ezekre a helyekre – mondta Cassandra, és sebesen behúzta a táskája cipzárját. – De még kiprintelt változatban el akartam olvasni a júliusi szám összes fontos cikkét.

Glenda felhúzta a szemöldökét, hogy jelezze megvetését, amiért valaki egy ilyen környezetben munkára vetemedik, de titokban elismeréssel adózott Cassandrának.

– Na és hogy mennek a dolgok New Yorkban? – kérdezte Cassandra a korábbi főnökét.

– Egyszerűen csodálatosan – dorombolta Glenda. – Olyan sikeresek vagyunk ebben az évben, hogy el sem tudom mondani.

Cassandra mosolygott magában. Az évek során jó néhány leckét megtanult Glendától az önfényezésről, pusztán azzal, hogy megfigyelte őt. Mindig pozitív és derűlátó volt a közönsége előtt; ha leégne a háza, azt is úgy tálalná, mint „felújítási lehetőséget”, és a tűzoltók sisakját a következő hónap „ez-kell-nekem” divatújdonságaként tüntetné fel. És meg kell hagyni, a stratégia működött. Glenda McMahon nem a legszebb vagy legintelligensebb nő volt New Yorkban, de konok akaraterejével sikerült a manhattani társadalmi létra legfelső fokára kapaszkodnia. Amerika egyik legismertebb befektetési bankárához ment feleségül, ők ketten New York egyik legragyogóbb párjának számítottak, és az idejüket hol az Upper East Side-i házukban, hol a New York állami Bedfordban lévő

birtokukon töltötték.

Cassandrának azonban, mint Glenda korábbi helyettesének az amerikai Rive-nál, a főszerkesztője összes titkáról tudomása volt: a beszédtrénerről, akit azért alkalmaztak, hogy eltüntesse Glenda brooklyni akcentusát, az imázstanácsadókról, akiket azért béreltek fel, hogy a divat egyik erős asszonyává alakítsák. Tudott a költséges japán hajkezelésekről, amelyek egérszőrből elegáns szőke frizurát varázsoltak neki, meg a színezett kontaktlencsékről, amelyek macskaszerűvé és áthatóvá változtatták a tekintetét.

Aztán ott voltak a lézeres bőrápolások és a vitaminbombák, az arcfelvarrások és zsírleszívások, a teniszleckék, a síleckék, a francia-és olasznyelv-tanulás. Senki sem tagadhatja, gondolta Cassandra csodálattal, hogy Glenda kőkeményen megdolgozott mindenért, amije csak van.

A két nő elsétált a pálmafák árnyékában a medencétől a Paradise Sands konferenciaterméhez, amely az épület túlsó oldalán helyezkedett el. A hosszú helyiség falait fehér faburkolat, alját világos padlódeszka borította, a terem keleti oldalának teljes hosszát harmonikaszerű sötétítők védték, amelyeket ha eltoltak, feltűnt az óceán csillámló türkiz vize, és a szellő belebbentette a frangipáni illatát. Glenda és Cassandra egy hosszú asztalnál foglalt helyet, együtt a tíz másik főszerkesztővel és a válogatott igazgatókkal, majd pontosan tíz órakor belépett egy kis ember, és leült az asztalfőre. Százhatvanöt centis magasságával és rövidre nyírt hajával Isaac Grey meglehetősen félénknek tűnt, ám az ő

esetében az első benyomás rácáfolt a valóságra. Miután huszonhét éves korában megörökölte az Alliance-bizniszt az apjától, az elmúlt negyven évet lapok megtámogatásával, megindításával és megszerzésével töltötte, és a vállalata most vetekedett a világon a legtekintélyesebb kiadóvállalatnak számító Condé Nasttal. Az Alliance öt évvel korábbi bevezetése a tőzsdére milliárdossá tette, és még mindig 51

százalék részesedése volt az üzletben.

– Néhányuk talán azt gondolja, hogy ez tulajdonképpen informális nyaralás. Nem az – kezdte, miközben kitöltött magának egy pohár jeges teát, és végighordozta tekintetét az asztal körül.

Cassandra és Glenda kis mosolyt váltott.

– Igen, azt szeretnénk, ha a Rive éves konferenciája szórakozás lenne, ugyanakkor értékes lehetőség is, hogy megmozgassuk jelentős kollektív agykapacitásunkat, és szembenézzünk az előttünk álló év kihívásaival. Biztosan mindnyájan tudják, hogy ebben az évben egy szokatlan kihívással kell megbirkóznunk, és ez lesz a mai fórum központi témája. Szeretnék briliáns ötleteket hallani minden jelenlévőtől – mondta nyomatékosan.

Isaac ezután hivatalosan is bemutatta a konferencia résztvevőit azoknak a nemzetközi kollégáknak a kedvéért, akik az előző évben nem voltak jelen. Üdvözölték a közelmúltban kinevezett dél-afrikai főszerkesztőt, Charlize Martent, a hamarosan beinduló indiai kiadás főszerkesztőjét és publikációs igazgatóját és végül Jason Tostvigot.

Cassandra érezte, hogy már attól is borzolódik, ha csak Toxicra néz. A Heathrow-tól idáig tartó repülőúton kénytelen volt mellette ülni és végighallgatni az ostoba fecsegését a végtelen számú szakmai sikeréről és szexuális hódításáról. A férfi rendkívül izgatott volt az utazással kapcsolatban, mivel Isaac Grey személyesen telefonált neki – Jason erősen hangsúlyozta a szót, feltehetően le akarta nyűgözni Cassandrát –, hogy meghívja. Végül Cassandra kénytelen volt fáradtságot színlelni, hogy Toxic befogja a száját. Úgy tett, mintha aludna, de még közben is hallotta, ahogy a kollégája dicsekszik a légikísérőknek.

– Ma reggeli ülésünkön megvizsgáljuk, milyen veszély fenyeget a Gyémánt Projekt részéről, amelyet az AtlanticCorp készül beindítani szeptemberben Amerikában – folytatta Isaac, inkább egy csapataihoz szózatot intéző generális, mint egy lapkiadó stílusában. – Amit tudunk: hetilapról van szó, és agresszívan megcélozták a hirdetőinket, úgyhogy feltételezhetjük, szerkesztői téren is a lábunkra akarnak taposni. Azt is tudjuk, hogy az új lap beindítását az újságjaikban és a kábeltévés csatornáikon ömlesztett hirdetésekkel támogatják, ami nagyon veszélyessé teszi őket. Tehát, emberek, hallani szeretném a legértékesebb gondolataikat erről a témáról.

– Én úgy tudom, hogy ki akarják rúgni a főszerkesztőjüket – vetette közbe Glenda a jelen lévő legmagasabb rangú alkalmazott magabiztosságával.

Isaac bólintott – a hír nyilván nem jelentett újdonságot a számára.

– Ami arra utal, hogy néhány kezdeti nehézséggel birkóznak, de azt kell feltételeznünk, hogy ez csupán átmeneti zavar lehet. Egy olyan cég, mint az AtlanticCorp, nem vág bele semmibe, ami nem a lehető legjobb – nézett Glendára jelentőségteljesen. – Őrült az, aki nem tekinti őket fenyegetésnek.

Isaac ezután átadta a szót Greg Barberának, aki utasította a csoportot: mindenki gondolkozzon azon, hogyan birkózhat meg a lapja a Gyémánt Projekt veszélyével a maga területén.

– Menjenek, ragadjanak meg egy pohár gyümölcslevet, keressenek egy árnyas sarkot, és „képzelődjenek”! Ha úgy tetszik, választhatják a páros ötletelést, de azt akarom, hogy egyenként adják elő a gondolataikat. Mindenkitől azt szeretnénk hallani, amit ő maga gondol.

Cassandra hagyta el elsőnek a konferenciatermet. Átsétált a kora reggeli napsütésben a kunyhójához, ahol felfrissítette magát, és elővett néhány magával hozott feljegyzést. Mire tíz perc múlva előjött, a parkot Rive-alkalmazottak pettyezték, egyik főszerkesztő a függőágyban hintázott egy pálmafa árnyékában, egy másik a rózsaszín homokban ült egy nád napernyő alatt. Ketten együtt dolgoztak, de a legtöbbjük egyedül volt. Ahogy számítottam, gondolta Cassandra, hiszen nyilván mindnyájan tudták, hogy ez nem annyira a Rive pozícióinak védelméről, mint a saját tehetségük bizonyításáról szól.

– Jason – mosolygott.

Cassandra árnyéka a férfi arcára hullott, aki felhunyorgott rá a napozóágyáról. Levette az ingét, és Cassandra kénytelen volt megállapítani, hogy szép teste van. Karcsú és feszes, kockás hassal, a St-Tropez önbarnító jellegzetes bronzszínében. Cassandra elkapta a tekintetét, dühös volt magára, hogy kezd egy kicsit izgalomba jönni. Egy pincér lépett oda, és letett egy sört a Jason napozóágya melletti asztalra.

– Keményen dolgozol? – kérdezte az asszony, a sör mellett heverő üres jegyzettömbre mutatva.

– Képzelődöm – mondta Jason szarkasztikusan, kezével beárnyékolva a szemét.

– Nos, gondolom, a napilapoknál szerzett tapasztalatod végre egyszer itt teret kaphat – jegyezte meg Cassandra csípősen.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte Jason felülve, és feltette a napszemüvegét.

– De hiszen tudod, az újságok jók az olyan általános forgalmiadó-dolgokban. Ingyen CD-k, DVD-k, gyűjtse az utalványokat, és legyen saját könyvtára Danielle Steel-regényekből, ilyesmi. Válassza a megfelelő árucikket, és garantáltan nyerni fog. Isaac néhány éve mindent elkövetett, hogy ingyen repülőjegyet szerezzünk, de semmi nem sült ki a dologból.

– Ha leülsz, és jó kislány leszel, elmondhatom neked, hogyan csináltuk ezt a Heraldnál.

– Nincs szükségem a segítségedre, Jason – mondta Cassandra hidegen.

Tostvig mosolygott.

– Ahogy tetszik. Ó, különben miért nem viselsz sortot gyakrabban az irodában? – kérdezte, és közben tetőtől talpig végigmérte Cassandrát.

Cassandra tudta, hogy káprázatosan fest a fekete vászonsortban, a fehér selyem ujjatlan topban és a lábszárán feltekeredő arany gladiátorszandálban. Most az egyszer nem bánta, hogy Toxic szeme végiggereblyézi a testét.

– Lehet, hogy fogok, ha kölcsönadod a napszemüvegedet a következő néhány órára.

Jason levette a szemüveget, és a homlokát ráncolva nézegette.

– Minek kell?

– Csakúgy…

– Te, Cassandra, semmit nem teszel csak úgy.

– Milyen igaz – mosolygott az asszony, kikapta a szemüveget Jason kezéből, és elsétált.

Ötven perccel később Silvia Totti előállt a Gyémánt Projekt kiszorítására vonatkozó tervével.

– Nyersanyag nélkül ez a magazin semmire sem megy. Ha nem használhatják a legjobb fotósokat és modelleket, senki sem fogja komolyan venni őket, és elapadnak a divathirdetéseik – mondta az olasz főszerkesztő félmosollyal. – Ha megfelelő nyomást gyakorlunk megfelelő helyeken, az AtlanticCorp azzal szembesülhet, hogy az összes szupermodell foglalt. A fotósok, stylistok, sminkmesterek úgyszintén – dorombolta, mint valami machiavellista királynő.

A terem egy pillanatig egyetértőn bólogatott Silvia mesteri tervére, mígnem Isaac rámutatott, hogy az AtlanticCorpnak van egy filmstúdiója, és ha mindenki piszkos módszerekkel kezd játszani, számos hollywoodi sztárnak örökre megtilthatja, hogy megjelenjen a Rive-ban. Silvia gyorsan leült.

Sheri Ellison, az ausztrál főszerkesztő költségvetés csökkentésről és kevesebb eredeti anyag felhasználásáról beszélt, bár az ausztrál kiadás költségvetése már így is harmada volt az angolénak, és az anyagai több mint 75 százalékát az amerikai és angol számokból vette át. Glenda úgy bólogatott, mint valami idősödő államférfi. Mintha tudná, mi az a költségvetés-csökkentés, gondolta Cassandra. De majd ha őt is érinti!

Glenda víziója radikális volt: azt ajánlotta, csináljanak a Rive-ból hetilapot. Húsz perccel túllépte a megengedett ötperces prezentációs időt, de a javaslatát átfogónak és meggyőzőnek érezték. Egyértelműen elvégezte a házi feladatát; tervezett értékesítési mutatókat dobott be, és 40 százalékos profitnövekedést ígért öt éven belül. Cassandra nem volt meglepve, hogy Glenda inkább kiadóként, mint szerkesztőként beszélt.

Elsősorban és mindenekfölött üzletasszony volt, ezért tudott olyan sokáig életben maradni az iparágban. Hosszú és szenvedélyes vita követte a prezentációját arról, képes-e a divatipar egyszerre több hetilapot eltartani, de úgy látszott, hogy Glenda nagy hatást tett Isaacre, aki egész végig megállás nélkül jegyzetelt. Cassandra tudta, hogy valami különlegessel kell kirukkolnia, ha ezt túl akarja szárnyalni.

– Én úgy fogtam ennek a feladatnak, hogy feltettem a régi napilap-kiadói kalapomat – kezdte Jason Tostvig, és azonnal megnyerte a nagyrészt nőkből álló hallgatóságát széles, vakítóan fehér mosolyával. – A támadás során a Rive-nak többet kell ajánlania az olvasók pénzéért. A Heraldnál az volt a tapasztalatunk, hogy mindenki – gazdag vagy szegény – imádja a potyát.

Előhúzott egy fehér szennyeszsákot az asztal alól, és kiborította a tartalmát. Cassandra hallotta, hogy néhányan levegő után kapkodnak az asztal körül, és mosolygott, amikor látta, hogy Isaac arca elsápad. Jason azonban magabiztosan folytatta, észre sem vette a reakciót.

– Ezek olyan tárgyak, amelyeket a címlapra lehet tenni. Napszemüvegek, képeslapok, papucsok – sorolta, és feltartott egy silány frottírszandált, amilyeneket ingyen osztogattak az úszómedencénél. – A hölgyek imádják az ilyen vacakot.

Kitöltötte a teljes öt percet, dicsekedett a tajvani kapcsolataival és azzal, hogy egészen biztosan tud Rive- strandkendőket szerezni darabonként harminc penny-ért.

– És Isaac, ha ingyenrepülőjegy-ajánlatot szeretne, egy mozdulatot se tegyen.

Elintézem egy szempillantás alatt.

Tostvig leült, kiöntött magának egy pohár jeges teát, és fel sem tűnt neki a szobára telepedő csend. Most Cassandra emelkedett szólásra.

– Nos, miközben szerintem Jason jót akar a címlapra szánt, khm, szupermarket-sorsjátékával, meggyőződésem, hogy ha úgy kezdünk működni, mint egy ostromlott vár, a hirdető közösség ezt is fogja hinni rólunk – mondta. – A Gyémánt Projekt hetilap, de nem áll szándékukban a Rive direkt versenytársává válni – állította merészen. – Az a benyomásom velük kapcsolatban, hogy erősen a piac középső sávját célozták meg. Csak a gárdájukra kell nézni: az újságírói csapatuk jó, de a divat-team rendkívül gyenge.

Gyanítom, küzdeniük kell majd, hogy találjanak egy elfogadható embert, aki felvételeket készít nekik, és fotósok nélkül a modellügynökségek rögtön idegesek lesznek. Ha nincs fotós és nincs modell, nincs divathirdetés sem.

Cassandra élvezte a nagy pillanatát, különösen amikor látta, hogy Glenda arca elfehéredik, miközben ő kitölti a képben ásító lyukakat a Charlestól kapott információval anélkül, hogy bevallaná: látta a próbaszámot.

– A lényeg az, hogy az emberek meghatározott dolgokért jönnek a Rive-hoz. Luxusért, tekintélyért, egy identitásért jönnek hozzánk. A lehetőségért jönnek hozzánk, hogy elmenekülhessenek a valóságtól. Az én véleményem messze áll az árcsökkentéstől, ingyen ajándékoktól, továbbá a minőség és méret felhígításától azáltal, hogy hetilappá válunk.

Azt javaslom, hogy növeljük a befektetést, növeljük az árat. A Rive legyen luxuscikk a maga jogán, egy gyönyörű kitűző, amelyet minden nőnek meg kell vásárolnia minden hónapban. Egészítsük ki válogatott márkákról szóló különszámokkal, ezáltal kiterjeszthetjük a hatósugarunkat, mint globális többszintű médiamárka, és így elkezdhetünk nagyobb profitra szert tenni…

Miközben Cassandra elmélyedt a részletekben, Isaac Grey érezte, hogy a farka megkeményedik. Cassandra Grand, gondolta, igazi szenzáció.

– Rendkívül hatásos teljesítmény volt ez a mai, Cassandra – jegyezte meg Isaac a luxuslakosztály kényelmében a ház legfelső emeletén.

Cassandra a redőnyöknél állt, élvezte az arcát simogató szellőt, de az ablak látószögén kívül maradt: nem volna jó, ha meglátnák az elnök hálószobájában. Először egy partin találkozott Isaac Greyjel a National Portrait Galleryben Londonban tizenegy évvel ezelőtt.

Huszonnégy éves és az ország egyik legelismertebb fiatal stylistja volt akkor. A férfi ötvenhat éves volt, hosszú, boldogtalan házasságban élt, és teljesen kiütötte Cassandra magabiztossága, szépsége és kristálytiszta angol akcentusa. Felajánlotta a lánynak, hogy hazaviszi a Notting Hill-i lakásába, és Cassandra behívta egy pohár búcsúitalra, miközben mindketten pontosan tudták, mibe fog torkollni az este.

Abban a percben, hogy beléptek az előszobába, Isaac letépte Cassandráról a selyem zsákruhát, és a falnak lökte a lányt, úgy, hogy a radiátor megégette hátulról Cassandra lábát. A lány ezt megfizettette vele. Bevezette a zuhany alá, levetkőztette, és beszappanozta a testét, közben gondosan ügyelt, nehogy megcsókolja, vagy hozzáérjen az ágaskodó férfiasságához. Amikor tudta, hogy Isaac már nem bírja tovább, rátapasztotta az ajkát a férfiéra, és hagyta, hogy Isaac keze felfedezze lágy, napbarnított bőrét. Végül a térdére ereszkedett, és alig kapott levegőt, miközben szájába vette Isaac farkát a zuhany rájuk zúduló vize alatt. A hálószobában két órát basztak egyfolytában, és Cassandra minden másodpercét kiélvezte a hatalomnak, amelyet a világ egyik leggazdagabb médiamogulja fölött gyakorolt. Tudta, hogy a férfi bármelyik szeretőjével felveszi a versenyt – kezdve a bimbózó sztárocskáktól, akik szerettek volna megjelenni a magazinjaiban, egészen a luxuskurvákig, akiket az egész világot behálózó üzleti útjain használt. Cassandra jó volt: jónak kellett lennie.

– Mikor látlak újra? – suttogta a férfi másnap reggel hatkor, miközben felvette a Brioni-

öltönyét.

Cassandra vállat vont, közömbösséget színlelt.

– Mivel holnap visszamész New Yorkba, ez tőled is függ.

– Újra látni akarlak – kérte Isaac.

– Annyival könnyebb volna minden, ha New Yorkban élnék – válaszolta a lány.

Egy hónappal később Cassandra Grand már az amerikai Rive vezető divatszerkesztője volt.

Remélem, Isaac hálás mindazért, amit érte tettem, tűnődött most mosolyogva, és elfordult az óceán látványától.

– Gondolom, ezek szerint igazak a rémhírek? – kérdezte a férfi, élénk kék szemét Cassandrára függesztve.

– És miféle rémhírekről lenne szó?

– A rémhírekről, hogy az AtlanticCorp megpróbál elhalászni.

– Hát ezt meg hol hallottad?

Cassandra úgy tett, mintha meg volna döbbenve. Természetesen ő maga indította el a szóbeszédet. Miután találkozott Charles Dysonnal, gondoskodott róla, hogy az összes New York-i pletykafészek értesüljön a megbeszélésükről. Olyan volt ez, mint amikor a kormány érzékeny dokumentumokat „szivárogtat” ki. Nemcsak az iparág kezdett zsongani tőle, hanem megvolt az a közvetett hatása is, hogy arra késztette Charles Dysont: térjen vissza egy kedvezőbb pénzügyi ajánlattal arra az esetre, ha Cassandra hajlandó volna átpártolni az AtlanticCorphoz. Charles azonban udvariasan visszautasította az asszonynak azt a kérését, hogy főszerkesztő-igazgatót csináljon belőle. Cassandra nem volt meglepődve, tudta, hogy messzire ment, de most úgy tűnt, hogy megkapja, amit eleve ki akart hozni a Charlesszal folytatott beszélgetéséből: előnyt az Alliance-nál.

– Tudtam! – dühöngött Isaac a fogát csikorgatva. – Megölöm azt a kibaszott Charlest!

Nyilván nemet mondtál neki.

Cassandra mindent elkövetett, hogy bűntudatosnak látsszék.

– Talán azt is tudod, hogy az AtlanticCorp egyik főszerkesztő-igazgatói posztjáról is szó esett köztünk – mondta, gondosan megválogatva a szavait. – Igazgatótanácsi pozícióként merült fel. De nem, pillanatnyilag nem mentünk ennél tovább. Az ajtó még nyitva áll, de úgy gondoltam, beszélnünk kell, mielőtt bármilyen drasztikus lépésre elszánnám magamat.

Isaac odament az italos szekrényhez, és kitöltött magának egy bourbont.

– Tudod, mennyire szeretnélek a cégnél tartani.

– Nem. Mennyire, Isaac?

– Mi kellene ahhoz, hogy itt maradj? Cassandra látta a tekintetéből, hogy a férfi kívánja őt, de már régen megesküdött, hogy soha többé nem hagyja, hogy a dolog újra megtörténjen. A viszonyuk évekkel ezelőtt véget ért, igazság szerint tizenkét hónappal azt követően, hogy a lány New Yorkba érkezett. Addigra Cassandra meggyőzte magát, hogy hozzá tudna menni Isaachez feleségül; a férfi tökéletes apafigura lehetne Ruby számára.

De Isaac azt mondta, túl költséges volna elhagynia a feleségét, Mirandát, úgyhogy Cassandra véget vetett a kapcsolatuknak. Egy év múlva Isaacnek viszonya lett Geri Bergmannal, egy huszonhárom éves Los Angeles-i PR-lánnyal. Hat hónappal később Isaac beadta a válókeresetet Miranda ellen. Eltelt újabb hat hónap, és Geri Bergman már a kettes számú Mrs. Grey volt. Cassandra kénytelen volt elismerni: a lány nem semmi letámadást hajtott végre.

Teljesen elmerült a gondolataiban, és nem hallotta, amikor Isaac odasétált hozzá. A férfi kinyújtotta a kezét, és megérintette Cassandra arcát. Ő hátralépett.

– Rettenetesen tudod cukkolni az embert – mondta Isaac vigyorogva.

– Mennyire szeretnéd, hogy itt maradjak a cégnél, Isaac? – kérdezte Cassandra.

– Mit akarsz? – tudakolta a férfi a bourbonját szopogatva.

– Az amerikai kiadást akarom.

Isaac ránézett.

– Glenda tudja ezt?

– Bolond volna, ha nem sejtené.

– Mit szólnál Franciaországhoz? Megszabadulhatok Francoise-tól a konferencia végén.

Cassandra megpróbálta elrejteni a csalódását.

– Nem kell a francia kiadás.

– Miért nem? Ez a legbefolyásosabb divatmagazin a világon. A divat a véredben van.

– De ez nem a cég legnagyobb pénzcsináló és zászlóshajó-kiadványa. Én annál akarok lenni.

Isaac a bourbont lötyögtette a poharában, gondterheltnek látszott.

– Glenda jó munkát végez – mondta határozottan. – A példányszám öt százalékkal nőtt.

Népszerű a stábja körében. Nincs semmi ok, amiért meg kéne szabadulnom tőle.

Legalábbis egyelőre még nincs.

Cassandra hallgatott egy ideig, hagyta, hogy a mennyezeti ventillátor surrogó hangja töltse ki a csendet.

– De komolyan gondolom, amit mondok – folytatta Isaac. – Nem akarlak elveszíteni.

Mi az ára?

– Írott biztosítékot akarok arról, hogy én leszek az amerikai Rive következő

főszerkesztője, amikor találsz végre egy okot, hogy megszabadulj Glendától. Addig pedig ezerfontos fizetésemelést kérek.

Isaac majdnem megfulladt a bourbonján.

– Azt hittem, már így is kifejezetten nagyvonalúak voltunk a fizetéseddel! – köhögött.

Cassandra rámeredt.

– Be van írva a naptáramba, hogy szerdán fel kell hívnom Charlest.

– Cassandra, lehetetlen vagy – kiáltott fel Isaac, a poharát lecsapva.

– Ó, és van még valami – folytatta Cassandra rendületlenül. –Jason Tostvig. Nagyon nehezen tudok együtt dolgozni vele. Azt hiszem, láttad ma, hogy nem vagyunk pontosan ugyanazon a hullámhosszon.

Isaac lassan bólintott.

– Ebben egyetértek veled. Tulajdonképpen miről beszélt? Azok a rémes ingyenajándékok, telefonvonalak és olcsó repülőutak. Az Alliance Inc. cégnek dolgozik, az isten szerelmére!

– És gondolom, hallottad, mi történt Phoebe Fentonnal?

A férfi összeszorította az ajkát.

– Hallottam, hogy némi izgalmat okozott. Mi lett a dolog vége?

– Minden pozitívan alakult, természetesen – mosolygott Cassandra. – Az eladások harminc százalékkal növekedtek tavaly óta, a hirdetők boldogok voltak, amikor megtudták, hogy ez volt a legnagyobb példányszámú áprilisi kiadás a lap megindítása óta.

– Cassandra elhallgatott, szándékosan nem említette meg a 250 olvasói panaszt. – Az volt a probléma, hogy Jason bepánikolt – folytatta. – Megrémisztette a hirdetőket, aztán azt javasolta, hogy zúzzuk be a számot, mielőtt egyáltalán beszélt volna velem. Nem hiszem, hogy használható magazinoknál, a Rive-nál meg aztán végképp nem.

– Talán áttesszük a Smile-hoz – mondta Isaac elgondolkozva.

A Smile volt az Alliance Inc. legnagyobb példányszámú fiatal női magazinja. Egy sikeres lap. Egy közkedvelt kiadvány.

Cassandra összeborzadt.

– Remek. Tedd csak be a rókát a tyúkólba.

– Ezt hogy érted?

– Nos, mondjuk csak azt, hogy kellemetlenül érzem magam a társaságában. Kéjsóváran bámulja a nőket, sikamlós megjegyzéseket tesz. Az előbb azt mondta, hogy gyakrabban kéne sortot viselnem az irodában. Gondolj csak arra, milyen volna a Smile-nál azzal a sok sebezhető lánnyal.

– Erről fogalmam sem volt – dörzsölte az állát Isaac. – Talán jobb helyen lesz a Rural Livingnél. A munkatársak ott nagyrészt ötven fölöttiek és férfiak.

Toxic gyűlölni fogja! – gondolta Cassandra jól leplezett élvezettel. Az urbánus Jason a Gucci-öltönyeivel és a londoni éjszakai élet iránti imádatával, amint a halász-vadász népséggel a műlégykészítésről és az utazóórákról értekezik.

Cassandra mosolygott, és megérintette Isaac vállát.

– Indítsuk el a hólabdát ezekben a kérdésekben, aztán felhívom Charlest, és finoman elutasítom.

A park sötét volt, amikor Cassandra leereszkedett a nagy ház tűzlétráján – nem akarta, hogy észrevegyék. Hallotta a békák ritmikus brekegését az aljnövényzet közt és a partot nyaldosó óceán surrogását a háttérben.

Ahogy befordult a kunyhójához vezető ösvényre, beleütközött egy magas, elegáns nőbe, akinek koktélospohár volt a kezében. Francoise Caron, a Rive francia főszerkesztője volt. Cassandra elmosolyodott, amikor arra gondolt, milyen közel állt ez a nő csupán percekkel azelőtt ahhoz, hogy elveszítse az állását.

– Ilyen korán lefekszel? – kérdezte Francoise.

– Fáradt vagyok – mosolygott Cassandra. – Izgalmas nap volt.

– Ó, mindnyájan Glendához megyünk egy italra. Téged nem hívott meg?

De meghívta, csakhogy Cassandra kimentette magát, mivel semmi kedve nem volt egy csapat nőt végighallgatni, amint a fizetésüket hasonlítgatják. De most, ahogy Francoise-ra nézett, elfogta egy érzés. Mi is ez? Sajnálat. Isaac világosan megjelölte a francia főszerkesztő kártyáját; számtalanszor tett lapátra a múltban főszerkesztőket a legbrutálisabb módon és a legnagyobb nyilvánosság előtt, és jövő ilyenkor Francoise talán már nem lesz ott a konferencián. Azonban jó összeköttetései vannak, és talán egy divatháznál folytathatja majd a munkát, de… sohasem árt, ha az ember építi a kapcsolatait, gondolta Cassandra. Soha nem lehet tudni, mikor rúgják ki alólad a széket.

Silvia Totti, Charlize és Sheri már ott ült Glenda vaníliaszínű kunyhójának a teraszán, amikor Francoise és Cassandra megérkezett. Glenda szállásához tartozott egy jacuzzi és egy hosszú móló is, amely az óceán sötétjére nézett. Mind egy asztal körül gyűltek össze, és beszélgetés közben Glenda italokból és apró szendvicsekből álló nagyvonalú lakomáját csipegették. Ők diktálták nők millióinak, hogy mit hordjanak, kezükben volt a hatalom, hogy az égbe emeljenek, vagy a pokolra taszítsanak dizájnereket, divatházakat, teljes márkákat. Ők jelentették az egész iparág fókuszpontját.

Cassandra felfigyelt arra, hogy a beszélgetés alatt Glenda folyamatosan bőséges vodkaadagokat tölt magának. A vendégei poharát is teletöltötte, és két üveg pezsgőt állított vödrökbe az asztal mellé. Aztán Sheri megkérdezte Glendát az Armani legújabb kollekciójáról, mire ő halványan elmosolyodott.

– Kit érdekel? – mondta, és belökte az italát.

Cassandra felocsúdott. Tudta, hogy Glenda szeret inni, de mindig csak zárt körben.

Glenda a látszat mestere volt, és Cassandra még egyszer sem kapta rajta, hogy félrecsúszott volna az álarca. A PR-osokkal vagy hirdetőkkel folytatott ebédmegbeszéléseken szigorúan absztinens maradt, sőt az iparág szereplői vagy a munkatársak előtt még a partikon is kitartott a Perrier mellett. De a belső emberei biztonságában, távol a kandi szemektől szabadjára engedte magát, többnyire vodka-tonik segítségével. Cassandra egyszer megkérdezte erről, mire ő vállat vont. „Nagyivó családból származom.” Ez volt az egyetlen alkalom, amikor a múltjára utalt, egy múltra, amelyet úgy törölt el, ahogy az ember egy foltot vesz ki egy francia abroszból.

De most, a főszerkesztők nemzetközi kompániája előtt ez komoly botlásnak tűnt. Ha Glenda gyengeséget mutat, az azt jelenti, hogy nem törődik ezzel. Mi folyik itt? – gondolta Cassandra.

– Rajta, hölgyek, igyatok, és legyetek vidámak? –kurjantott Glenda kissé nehezen forgó nyelvvel. – Mert holnap meghalunk.

A többi nő összenézett.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Silvia Totti.

– Nem hallottad? Eladó az Alliance – mondta Glenda. – Vagy hamarosan az lesz. A férjem a Wall Streeten dolgozik. Az a rémhír járja, hogy a cég vevőt keres. Úgy látszik, Isaac bácsi be akarja váltani a zsetonjait, így ha egy másik vállalat felvásárol bennünket, az ilyen kis juttatásoknak valószínűleg annyi.

Cassandra nem kételkedett abban, amit Glenda mondott, de megzavarodott. Tudta, hogy Isaacnek mindig az volt az álma, hogy átveszi a Condé Nastot. A cég nagyon sikeres volt az elmúlt néhány évben. Már nem tartana sokáig, mire az álma valóra válik; miért adná el a céget most, amikor már olyan közel a cél?

– Na és van érdeklődés? – kérdezte Cassandra óvatosan.

– Valaki azt mondta, hogy a Girard-Lambert udvarol nekik.

Miközben a nők izgatottan tárgyalták a lehetőségeket, Cassandra a gránátalmadzsúszát szürcsölgette, és Glenda bejelentésén merengett. Igen, most, hogy végiggondolja, tulajdonképpen van értelme a dolognak. Isaac nem olyannak tűnt, mint akit túlságosan érdekel az AtlanticCorp magazinjának elindítása, és a Silvia által javasolt piszkos trükk-kampányt is lesöpörte az asztalról. Normál körülmények közt egy pórázáról eleresztett pitbull terrier őrjöngésével lendült volna támadásba. Cassandra lerúgta a szandálját, és a pezsgő után nyúlt.

– Hát akkor élvezzük, amíg tart.

17

– Cam, mennyire örülök, hogy látlak – kiáltott fel Emma, és melegen megölelte a barátnőjét.

Nagyon várta már, hogy Cameron átjöjjön egy hétre, számolta a napokat, amikor végre egy barátságos arc néz vissza rá. Hátradőlt a sarokpadon, és elrendezte a szalvétáját. A Nicole's vendéglőben találkoztak a Bond Streeten, kényelmes távolságra a Claridge's Hoteltől, ahol Cameron megszállt. Cameron azért repült át, hogy előadást tartson egy konferencián „A luxuscikkpiac jövője” témában, és Emma majd kiugrott a bőréből, amikor a barátnője ebédre hívta. Nem mindennap szondázhatja meg az ember egy hatszáz dollár per óra díjazású menedzsment-tanácsadó agyát egy Cézársaláta áráért.

– Milyen volt a konferencia? – kérdezte Emma.

Cameron kibújt a blézeréből, és bólintott a modellnek is beillő pincérnek, hogy töltse meg a poharát buborékmentes vízzel.

– Hasznos. Mindenki ott volt, a Hermés, a Gucci, a Rolex képviselői. Komolyan nem értem, miért nem hagytad, hogy szerezzek neked időt egy előadásra, kitűnő bemutatkozási lehetőség lett volna a számodra. Ráadásul remek előadó vagy, úgyhogy fel nem foghatom, miért nem voltál rá hajlandó.

– Nem arról van szó, hogy nem tudok ötszáz ember előtt beszélni – mondta Emma őszintén. – Csak arról, hogy nem tudok a luxuscikkiparról ötszáz ember előtt beszélni.

Lelepleznének mint csalót, mert amit én a luxuscikkiparról tudok, az ráfér egy Smythson képeslapra.

– Pedig ami azt illeti, gyorsan tanulsz – nevetett Cameron. – Két hónappal ezelőtt még azt sem tudtad volna, hogy mi az a Smythson.

Emma is elnevette magát, de sok igazság volt Cameron szavaiban. Rendkívül meredek tanulási lejtőn kellett felkapaszkodnia, és a jobb napjain egyszerűen úgy érezte magát, mint egy kislány, aki azt játssza, hogy egy táskagyárat igazgat. A rosszabb napjain pedig az volt az érzése, hogy fojtogatja a kétség és a tehetetlenség. Mintha melaszban kellene futnia.

Cameron odanyúlt, és megérintette Emma kezét, szinte olvasott a gondolataiban.

– Na és hogy mennek a dolgaid, szívem?

Emmának sikerült egy fakó mosolyt kipréselnie.

– Ó, nem olyan rosszul. Legalább a pénzügyeink rendbe jöttek. Az értékesítés vezetőjét, Ruan McCormacket előléptettem a helyettesemmé, és fantasztikusan teljesít. De a családom gyűlöl, és hét embert ki kellett rúgnom. Testőrre van szükségem, hogy lemenjek a falu boltjába.

Cameron együtt érzőn bólintott.

– A pozitív dolgokba kell belekapaszkodnod, drágám. Na és hogy vált be az új dizájngurud?

– Ó, ő egyszerűen csodálatos. Bezártuk a stúdióba, amióta munkába állt, de már elkészítettük az első prototípusokat a tervei szerint, ez az előnye, ha saját gyárad van. Azt hiszem – nem, az a meggyőződésem, hogy bámulatosak.

Benyúlt az asztal alá, megfogott egy sima fehér papírzacskót, és átnyújtotta Cameronnak. Egy középméretű fekete bőrtáska volt benne, és Cameron csodálattal feltartotta. Egy Gladstone-táskára emlékeztetett, de az összes kemény vonalat eltüntették róla; lágy formáját finom tűzdelés és egy szőtt fogantyú hangsúlyozta.

– Ez az ő terve? – kérdezte Cameron, tágra nyílt szemmel meredve Emmára. – Szívem, ez gyönyörű! Egy másodperc alatt megvenném.

Felállt, a vállára csúsztatta a táskát, és az ajtó melletti tükörben megnézte, hogy fest.

Aztán kikattintotta, és megvizsgálta a belsejét.

– Belül kecskebőr, az egész kézzel varrott, komoly réztartozékok – mondta Emma.

– Ó, látom – bólintott Cameron. – Erre az újszülöttre mindenütt rá van írva az elegancia.

Visszaült a helyére, és Emmára nézett.

– Szerintem ez mesés. Van még több ilyenje is Stellának?

Emma nevetett.

– Alig tudom leállítani! Vagy egy tucat ilyen jó terve van, ha nem jobbak, és mindegyiket le akarja gyártatni.

Cameron felhúzta a szemöldökét.

– Hát ha ilyen jók, akkor szerintem hagyni kell.

– Remélem, a divatmagazinok ugyanúgy fognak reagálni, mint te – mondta Emma. – Óriási szükségünk van a segítségükre.

– Nos, az otthonodhoz közeli magazinokra nem számítanék a helyedben – jegyezte meg Cameron.

– Ezt hogy érted?

Cameron egy ideig zavartan hallgatott.

– Volt egy Claude Lasner nevű fickó a konferencián, valami divatfejvadász-guru, azt hiszem. Mindegy, elkezdtünk beszélgetni, és megemlítettelek neki, mire nagyon megvetően nyilatkozott a Milfordról, azt mondta, hogy a céget egy hajszál választja el a csődtől.

– Ez megmagyarázza, miért intézett el olyan kurtán-furcsán – tűnődött Emma. – Rajta keresztül próbáltam egy dizájnert keríteni. Cassandra unokanővérem küldött hozzá.

– Igen, csakhogy én elvégeztem némi óvatos kaparászást, és kiderült, hogy ezt az információt nem mástól, mint magától Cassandrától kapta.

– Lehetetlen! – kapott levegő után Emma. – De miért? Miért mondaná ezt? Családi bizniszről van szó – az anyja részvényes!

Cameron belekortyolt a vizébe.

– Hát én nem szeretnék semmit mondani a családodról…

– Nem, kérlek, mondd el! – könyörgött Emma meglehetősen aggodalmas tekintettel. – Ahogy mondtam, már gyűlölnek.

– Nos – kezdte Cameron lassan –, eléggé úgy fest a helyzet, hogy Cassandra azt szeretné, ha elbuknál.

– De ezt nem értem. Miért…

– Én csak találgatok ebben az ügyben, de a tanácsadó sipkámmal a fejemen azt mondanám, hogy kényszereladási stratégiára játszik. Cassandra azt akarja, hogy a cég bedőljön, aztán ő fillérekért megvehesse.

Emma egy pillanatig tátott szájjal bámult a barátnőjére.

– Az a kurva! – bukott ki belőle végül. – Ráadásul azok után, hogy térden csúszva mentem el hozzá, hogy a segítségét kérjem! Hogy volt erre képes? És még kinek terjesztette el ezeket a rémhíreket?

– Valószínűleg mindenkinek – mondta Cameron szárazon.

Amit az előbb mondtam rá, az évtized legenyhébb kifejezése volt, gondolta Emma magában, miközben fortyogott benne a méreg.

– És kivel akarod megcsináltatni az üzlet felújítását? Peter Marinóval?

– Ő kicsoda?

– Emma! – korholta Cameron. – Csupán a legjobb kereskedelmi belsőépítész a szakmában! Ő tervezi a legszenzációsabb üzletbelsőket: Donna Karán, Chanel, Fendi…

– Ebben az esetben nem engedhetjük meg magunknak.

Cameron halványan elmosolyodott.

– És mikor akarod újraindítani a nőiruha-ágazatot?

– Néhány évvel ezelőtt volt még egy ruharészleg, de felszámolták. Szerinted gyorsan meg kellene csinálnunk?

– Gondolom, nem akarsz örökre kiegészítőket gyártó cég maradni – mondta Cameron professzionális módozatba kapcsolva. – A táskák óriási mértékben felértékelődtek, és azt hiszem, tökéletesen igazad van, ha a kiegészítőidet fel akarod vinni a luxuskategóriába, de ha igazi pénzt akarsz csinálni, ki kell nyújtani a kezed erősebben tömegpiaci területek felé is: parfüm, kozmetikumok, középkategóriás ruhák, talán még lakberendezés is. Ám ehhez, amilyen gyorsan csak lehet, divatházként kell pozícionálnod magadat. Egy készruhaágazat segíthet identitást adni a cégednek.

Emmát enyhe pánik fogta el.

– Néhány szezont várni akartam, mielőtt bevezetjük a női ruhákat.

Cameron vállat vont, és felszúrt egy ringlit.

– Talán, de miután nem arról van szó, hogy bevezeted, hanem arról, hogy visszaállítod őket, nem hiszem, hogy ilyen sokáig kellene várnod.

A pincér odajött, hogy elvigye a tányérokat, és Cameron észrevette, hogy a barátnője pillantása elidőzik rajta.

Mindketten kuncogásban törtek ki, amikor a pincér távozott.

– Gyönyörű – mosolygott Emma.

– Homokos – válaszolta Cameron.

– Honnan tudod? Hiszen nem ismered.

– Ó, szívem, az kell hogy legyen, egyetlen normális férfi sem ilyen csinos – mondta Cameron, miközben figyelte, ahogy a férfi feneke eltűnik a konyhában.

– És ő hogy van?

Emma kibökte a kérdést; majd meghalt, hogy szóba hozhassa, amióta csak Cameron bejelentette, hogy átrepül Bostonból. Cameron volt az egyetlen ember a Price Donahue-nál, aki tudott Emma és Mark viszonyáról. Egyszer még együtt is töltöttek egy estét Cameronnal és bankár barátjával, Billyvel. Mark azt mondta, hogy nagyon kényelmetlenül érezte magát, feszengett, úgyhogy ezt soha nem ismételték meg.

– Gondolom, Mark? – kérdezte Cameron felpillantva.

Emma bólintott, és érezte, hogy hideg borzongás fut végig a gerincén a férfi nevének említésére.

– Keményen dolgozik, mint mindig, meghódítja a világegyetemet. Pokolian magányos.

Tökéletesen boldogtalan, ebben biztos vagyok – számolt be Cameron bátorító mosollyal.

Megfogta Emma kezét. – Szívem, tudod, hogy jobb neked nélküle. És különben is, ha ott maradtál volna a Price Donahue-nál, ha megkaptad volna azt a partnerséget, soha nem szánod rá magad, hogy átvedd a Milfordot, igaz? És lehet, hogy ezt pillanatnyilag nem érzed bölcs lépésnek, mégis ez a legjobb dolog, ami történhetett veled.

– De tényleg ez volt a bölcs lépés? – kérdezte Emma halvány kétségbeeséssel a hangjában. – Soha életemben nem éreztem ilyen bizonytalannak magamat semmivel kapcsolatban. Azt hiszem, nem is úgy festek, mint aki része ennek a világnak.

– Hát ezzel egyetértenék – mosolygott Cameron. – Mi van ma rajtad? Brooks Brothers?

Emma kinyitotta a zakóját, hogy megnézze a címkét.

– Honnan tudtad?

– Nézd, szívem, a Brooks Brothers megfelel a Cityben, de a divat más tészta. Nem járhatsz így. – Elítélően rápaskolt Emma kosztümjére, és letette a szalvétáját az asztalra. – Gyerünk! – mondta aztán felállva, és intett a főpincérnek, hogy hozza a számlát. – Azt hiszem, elmegyünk, szerzünk neked valami vértezetet.

– Hogy érted ezt?

– Elmegyünk vásárolni.

Cameron úgy nézett a barátnőjére, mintha egy díjnyertes üszőt méregetne.

– Hmm… ami engem illet, én imádom a Marnit, de attól tartok, hogy rajtad egy kicsit merészen mutatna – mondta, és megpördítette Emmát. – A Dolce túl szexis neked, de elképesztő nadrágkosztümöket kreálnak, nem mintha az alakodnak szüksége volna bármilyen segítségre. Megnézhetjük a Pradát vagy Helmut Langot, de hát te lehetsz akár túl szigorú is.

– Szigorú? – értetlenkedett Emma, miközben belebújt a kabátjába.

– Te vagy a vezérigazgató. Fontos, hogy divatos és elegáns légy, de azért nem kell túlságosan férfiszuttyongató hatást keltened. Dzsörzére és kreppre van szükségünk, és talán egy leheletnyi zsorzsettre, hogy lággyá tegyük a vonalaidat. Ez csodálatosan mutatna rajtad; olyasmire gondolok, mint amilyen Julie Christie volt a Darlingban.

– Ez az a film, amelyik a prostituáltról és a katonáról szól?

– Nem, ez az a film, amelyik a kurváról és a hercegről szól. De Julie Christie istenien nézett ki benne.

Cameron belekacsintott a kompakttükrébe, és aláfirkálta a számlát.

– Fizessen csak ezért a Price Donahue.

Három perc múlva a Bond Streeten álltak egy üzlet kirakata előtt, amely tele volt fekete lakk és ezüst próbababákkal.

– Yves Saint-Laurent – suttogta Cameron, majd karonfogta Emmát, és bevonszolta barátnőjét. – Elegáns nappalra, kifinomult estére. Itt a helyünk.

Még szinte bent sem voltak, amikor Cameron már felkapott két elefántcsont selyemblúzt, egy ametiszt selyem koktélruhát és egy sötétkék rakott ceruzaszoknyát. A karjára dobta őket, és bekormányozta Emmát egy próbafülkébe.

– Gyere, gyönyörűm, ripsz-ropsz divatikont csinálunk belőled – mosolygott.

Miután az Yves Saint-Laurent-üzletet félig kifosztották, átmentek a Guccihoz és a Ginához cipőkért és Alexander McQueenhez egy pazar palaszürke kasmír nagykabátért.

Teljesen fellelkesülve álltak a Bond Street és a Piccadilly sarkán.

– Na most már ülhetsz az első sorban – vigyorgott Cameron, és Emma felé lökte a zacskókat, aki tántorgott a súlyuk alatt, de izgatottan kacarászott.

– Ó, és még valami… – mormolta Cameron, és felcsapta a telefonját.

– Julian? Cameron beszél. Téged is, drágám. És köszönöm a hajvágást – mesésen néz ki. Van egy kérésem hozzád: Emmának, egy nagyon közeli barátnőmnek szüksége volna a varázslatodra, hogy átrepítsd a huszonegyedik századba. – Cameron Emmára kacsintott. – Rendben? Ma délután? Egy angyal vagy. Megmondom neki, pussz-pussz.

Bekattintotta a telefonját, és átnyújtott Emmának egy névjegyet a táskájából.

– Julian Coco, a londoni fodrászom.

– Londoni fodrászod van?

– Hát persze – mosolygott Cameron. – Julian a legjobb. A hajvágása után meg fog változni az életed, ezt garantálom.

Egy lépést tett hátra, hogy még egyszer utoljára megnézze magának a régi Emmát.

– Mostantól kezdve úgy fogsz festeni, mint aki része ennek a világnak, úgy fogsz cselekedni, mint aki része ennek a világnak, és része is leszel ennek a világnak – jelentette ki Cameron pajkos mosollyal. – A Milford egy alvó óriás, drágám. És te leszel a szépség, aki felébreszti.

18.

– Miért? Mondd, Emma, miért? Egyszerűen nem értem.

Winterfold vörös szalonjában ott állt Virginia, egy tekintélyes adag gin-tonikot kevert magának, és figyelte, ahogy a lánya dobozokba pakolja a holmiját. Képtelen volt elhinni, hogy Emma elhagyja Saul szépséges kastélyának pompáját, és beköltözik az átalakított istállóépületbe a birtok szélén. Körülnézett a szobában, tekintete a rubin tapétáról és az ajtók fölötti bonyolult mintázatú, klasszikus párkányokról a magas, elegáns ablakok felé vándorolt. Miért hagyna valaki ott egy ilyen gyönyörű helyet azért, hogy egy olyan kicsi, olyan szűk, olyan sivár lyukba költözzön? Virginia megborzongott, és belekortyolt az italába. Igazság szerint az „Istálló” boldogtalan emlékeket idézett fel benne. Saul szívességből neki adta a kis házat az első férje, Jack halála után. Ez azt jelentette, hogy Virginia el tudta adni a Baileyk családi otthonát, és ezzel fel tudta tölteni szerény bankszámláját; de az egész hároméves időszakot Jack halálától addig, amíg nem találkozott a második férjével egy vacsorapartin Barnesban, élete legsötétebb korszakának érezte. Elszigetelt volt és magányos, tele nehezteléssel; a romantikus elképzelések, amelyek valaha éltek benne, amikor hozzáment a szegény, de jóképű tudóshoz, Jack Baileyhez, teljesen cserbenhagyták. De ez akkor volt, gondolta, gyorsan kortyolgatva az italát – más idő, más személy –, itt és most a lányának nyílt remek alkalma, hogy olyan életet éljen, amilyet ő mindig szeretett volna magának. Mi a csudáért nem ragadja meg?

Emma próbálta megőrizni a türelmét. Végighúzta a kezét a homlokán, fehér, poros maszatot kenve rá.

– Minek kéne nekem egy huszonöt hálószobás ház? – kérdezte, és fürgén leverte a kezéről a port.

– Ugyanezt elmondhatnád a királyi családról is – gúnyolódott Virginia. – Nem erről van szó. Ez nem „kell” kérdése.

Emma visszariadt ettől a sznobizmustól. Miután megízlelte Winterfold magányosságát, kifejezetten vágyott egy kisebb, élhetőbb otthonra. Amikor először kinyitotta az Istállót az előző hétvégén, kicsit a szeretetlenség látszott és érződött rajta a poros bútoraival, szurtos ablakaival és az elhanyagoltság általános levegőjével. De felgyűrte az inge ujját, és Ruan meg Abby segítségével adott a háznak egy nyalintás festéket, majd bevitt néhány süppedős kanapét, nagy szőnyegeket és egy új szánkóágyat. És most, hogy a könyvei, képei és fotói is megérkeztek Bostonból, az Istálló kezdett egyre jobban otthonra hasonlítani.

– Roger és Rebecca természetesen dühöngnek – közölte Virginia egy újabb korty gin kíséretében. – Tudod, mennyire szerettek volna Winterfoldban élni. Azt még elviselték, hogy te laksz itt, mivel ez volt Saul végakarata. De hogy kiadod egy idegennek – nos, ez mélyen sérti őket.

– Az, hogy kiköltözöm Winterfoldból, valójában anyagi kérdés, anyám – válaszolta Emma határozottan. – Ahogy a cég pénzügyei jelenleg állnak, minden létező bevételi forrásra szükségem van. Erősen kétlem, hogy Roger megengedhetné magának a bérleti díjat, amelyet Rob Hollandtól kapok. Robnak futja, hogy a legmagasabb árat fizesse, és megígérte, hogy megtartja Mortont.

– Miért nem maradsz, és rúgod ki Mortont, ha már annyira a fogadhoz versz minden garast? – suttogta Virginia, és maga mögé pillantott, hátha az inas hallgatózik.

– Negyven éve itt dolgozik, anyám.

– Kifejezetten szexis fickó – mélázott el Virginia, és belesüppedt egy székbe. – Egész izgalomban tartja a falut.

– Morton? – lepődött meg Emma a homlokát ráncolva. – Már majdnem nyolcvanéves!

– Rob, te buta! – torkolta le Virginia felhúzott szemöldökkel. –Jó volna neked.

Emma kurtán felnevetett. Pont erre van most szüksége! Semmi vágyat nem érzett, hogy még tovább bonyolítsa az életét egy kapcsolattal; úgy érezte, Mark után megszűntek a vágyai. Azonkívül ha Markról kiderült, hogy ennyire megbízhatatlan és önző, Emma el tudta képzelni, micsoda bajokat zúdítana rá egy kapcsolat egy olyan fickóval, mint Rob Holland.

Virginia újabb adag gint töltött magának, és mindketten nagyot ugrottak, amikor távolról csörömpölő zaj hallatszott, ahogy valaki leejtett egy bútordarabot.

– Hello, szükséged van erre? – szólt egy hang az ajtóból.

Emma felnézett, és Juliát látta, aki egy ezüst karos gyertyatartóval hadonászott.

Megkérte a nagynénjét, hogy jöjjön át, és nézze meg, milyen félig-meddig értékes antik tárgyak, bútorok és műalkotások vannak a házban, hogy elraktározhassák őket, amíg egy bérlő garázdálkodik Winterfoldban.

– Vidd el – mondta Emma, és legyintett a kezével a gyertyatartóra.

Még mindig lelkifurdalás gyötörte, amiért Saul édeshúgai olyan kevéssel részesültek a végakaratból. Saul nyilván olyan időszakban írta meg a végrendeletét, amikor rengeteg pénz csörgött a zsebében, és a „birtok fennmaradó része”, amelyet a húgaira hagyott, jelentős összegre rúghatott. Az a szóbeszéd járta, hogy Julia és Virginia végeredményben kevesebb, mint 30 000 fontot kapott.

– Apropó, Julia, van néhány dolog fent a padláson, amelyeket restaurálni kellene. Arra gondoltam, nem tudsz-e ajánlani valakit, aki szépen rendbe hozná őket. Igazán nem szeretnék bármit itt hagyni, aminek értéke lehet.

– Hát persze hogy ismerek ilyen embereket – sértődött meg Julia.

– Megtennéd, hogy felugrasz és körülnézel, és aztán lebonyolítod a dolgot nekem?

– Megtenném – válaszolta Julia –, ha te is megteszel nekem egy apróságot.

– Ki vele – biztatta Emma, aki nagyon szerette volna tőle telhetően helyrehozni a kapcsolatait a családban.

– Úgy hallom, hogy a te Rob barátod a zeneiparban dolgozik. Arra gondoltam, talán segíthetne Tómnak. Mindenki azt hajtogatja, mennyire tehetséges, és imádja a zenét, a DJ-

élettel meg tudja fene, mi mindennel együtt.

Emma mosolygott. Tom minden hibája ellenére az egyik kedvence volt, úgyhogy bármit örömmel megtett volna érte, de nagyon jól ismerte számos hirtelen irányváltását a karrier útján – nem mintha Emma pletykás lett volna –, és tudta, hogy dilettáns naplopó hírében áll. Bár arra gondolt, hogy rossz üzlet lehet, ha ilyen hamar felidegesíti a bérlőjét, mégis valami pajkos élvezetet talált a gondolatban, hogy Tomot rásózhatja Robra; olyan érzés lesz ez, mint amikor az ember behajítja a kalapácsot a fogaskerekek közé.

– Hát, nem tudom, van-e ekkora befolyásom Rob Hollandra – mondta –, de megkérdem, nincs-e üresedés náluk. Bízd rám, Julia. Megteszem, ami tőlem telik.

Julia megkönnyebbülten mosolygott.

– Ó, annyira köszönöm, drágám. Tom olyan hálás lesz. És most rögtön fölmegyek a padlásra – aztán majd tájékoztatlak.

Amikor Julia elment, Virginia savanyú képet vágott.

– Remélem, tudod, hogy Tom katasztrófa lesz. Nehogy kiborítsd Robot, és tönkretedd az esélyeidet, hogy megszerezd magadnak!

Most Emmán volt a sor, hogy grimaszoljon.

– Anyám, ha Rob Holland volna az egyetlen férfi a földön, akkor sem érdekelne.

Modortalan, beképzelt, arrogáns és… azt már mondtam, hogy modortalan?

– Koldusok nem válogathatnak, drágám – lengette Virginia az üres poharát. – Apropó, most, hogy látom, hogy csakúgy elajándékozol dolgokat, gondolom, erre a likőrösüvegre nem lesz szükséged az Istállóban, igaz?

Napok óta először, Emma elnevette magát.

Stella a Soho Hotel luxuslakosztályában rohangászott fel-alá, izgatottan rendezgette a táskákat az állványaikon, tudta, hogy a következő három óra a sikert vagy a bukást jelenti a cég számára. Az adrenalin működtette, érezte, hogy ha leállna, azonnal lehunyná a szemét, és talán egy hétig fel sem ébredne. Amióta majdnem egy hónappal azelőtt megérkezett Angliába, még arra sem volt ideje, hogy kicsomagoljon, és berendezkedjen az új kis chilcoti házában, amelyet egy csűrből átalakítottak át, a falu szélén állt, és többe került, mint amennyit megengedhetett magának. Alig látott napfényt, mivel hajnalban indult a Milford-irodákba, és gyakran éjfélig nem került haza. A közbeeső időben minden percét a rajztáblája fölé görnyedve töltötte a stúdió legfelső emeletén: úgy tervezte a táskákat, mintha az élete függne tőlük. A Milford archívumában teljes káosz uralkodott, úgyhogy kénytelen volt újra csak a saját eredeti Milford-táskagyűjteményére hagyatkozni.

Átdolgozta a formákat, modernebbé varázsolta őket, itt-ott rajtuk hagyta a maga utánozhatatlan kéznyomát, és órákat töltött együtt Ruan McCormack-kel, hogy megbeszéljék a gyártás finom részleteit. Az eredmény egy tizenkét táskából álló kis kollekció lett, amelynek a mintapéldányait a legpuhább bőrből készítették el a mai sajtóbemutatóra. Ez a nap kulcsfontosságú lesz az üzlet szempontjából. Itt, ebben a hotellakosztályban szerepel a kollekciójuk először a divatsajtó előtt. Vagy ünnepelni fogják a Milfordot, mint egy hallatlanul izgalmas új márkát, vagy lassú és magányos halálra ítélik a céget. És ha ez nem szörnyű nyomás az emberen, akkor nem tudom, mi az, gondolta Stella, ahogy körülnézett a lakosztályban. Azért igazán jó munkát végeztek, még ha ezt maga állítja is. A szobát besötétítették, és a tizenkét táskát rózsaszín perspexállványokra helyezték, alulról megvilágították őket, fölülről pontfény esett rájuk, és ettől mindegyik táska a színtiszta luxus földöntúli ragyogásában csillogott. Igazság szerint az egész szoba olyan volt, mintha valami távol eső egzotikus állam koronaékszereit őrizné.

– De mi lesz, ha senki nem jön el? – aggódott Stella, az apró szendvicsekkel teli tálcákat és a minipezsgősüvegek sorait méregetve a diófa asztalon.

Emma az órájára nézett. 12.30 volt. A sajtómeghívón déli kezdés szerepelt, és még egyetlen divatszerkesztő sem bukkant fel a lakosztály tízméteres körzetében.

– Akkor rákollót eszünk, és Moét pezsgőt iszunk egész hónapban – mondta idegesen.

– Persze hogy eljönnek az emberek. Csak késnek, mert ez a szokás – nyugtatta őket Zoe Miller, az elegáns divat-PR, akit Emma az őszi-téli kollekció bemutatójára fogadott fel.

Zoe ötlete volt, hogy a sajtóbemutatóra szóló meghívót egy krétafehér bőr Milford-

útlevéltokban küldjék el. Emma összerezzent a költség hallatán, de ahogy Zoe kifejtette, a Milford aligha csap nagy ricsajt a divatvilágban, ráadásul komoly versenyben állnak annak a hétnek számos más, sokkal nyálcsorgatóbb sajtórendezvényével. Anélkül hogy valamit mutatnának a Milford új imázsából egy kis megvesztegetés nélkül, nagy a reális esélye, hogy tudomást sem vesznek róluk.

– És mi történik ezután? – kérdezte Emma, hogy kitöltse a kínos csendet.

– Hírességeknek, szerkesztőknek és magazinok divatigazgatóinak elküldjük a szezon legsikeresebb táskáját. Gondolom, mind ezt fogják megkapni – mondta Zoe, és feltartott egy nagyméretű puha táskát, Stella kedvencét. Valamivel kisebb változata volt annak, amelyet Emma mutatott – és amely annyira tetszett – Cameronnak a vendéglőben.

Különleges volt, a dizájn merész, mégis praktikus, az anyagok és a mívesség páratlan. A krémesen lágy borjúbőrt a legnagyobb gonddal választották ki, és egy préselési metódussal még finomabbá tették. A táska ékszerhez hasonló zárját egy helyi ezüstműves készítette; a szegélyeket mind kézzel varrták, és visszahajtották, mint egy Hermés-sál szélét. Stella számára a szeretet és a mesterségbeli tudás, amit a táskák készítésébe ölt, óriási büszkeség forrását jelentette, össze sem lehetett hasonlítani az egészségtelen mexikói műhellyel, ahol Cate Glazer dolgoztatott, és ahol nők százai robotoltak alamizsnáért, hogy olyan táskákat készítsenek, amelyek aztán a havi munkabérük duplájáért kelnek el. Amikor a táska elkészült, Stella a toplisták mintájára „100” táska névre keresztelte, miután végighallgatta Emma elméletét az exkluzivitásról. A Milford csak hatszáz ilyen „100” táskát szándékozott piacra dobni: százat hat különböző színben, amelyeket Stella a legutóbbi nemzetközi bemutatók kifutóinak palettájáról gyűjtött össze.

Ez volt az egyik haszna, hogy ilyen későn tervezték meg és gyártották le az őszi-téli kollekciójukat; a kiegészítőik színeit össze tudták hangolni a következő szezon készruháival.

– A divatszerkesztők természetesen egy kevésbé drága táskát kapnak, míg az asszisztenseknek valami kulcstartószerűséget adhatunk – folytatta Zoe, és bedobott egy szendvicset a szájába.

– Tényleg olyan fontos, hogy ennyi mindent elajándékozzunk? – hüledezett Emma, miközben gyors fejszámolást végzett. – Fogadok, hogy a Hermés nem ad több száz Birkint ajándékba minden szezonban.

– Nem, valóban nem – mosolyodott el Zoe. – De az egy befutott, tiszteletre méltó márka, nekik nincs szükségük arra, hogy elvessék a magot – mondta arra a marketingtrükkre utalva, hogy hírességeknek és ízlésformálóknak ingyentáskákat juttatnak minden szezonban.

– Jó nekik. Én nem akarom, hogy Milford-táskák lógjanak minden híresség karján.

Nem hiszem, hogy a fogyasztók a piac legtetején örülnének ennek.

– Még a Hermés is hasznát látta a hírességeknek – magyarázta Zoe. – Az 1950-es években Grace Kelly a Life magazin címlapján szerepelt, ahogy a Hermés válltáskáját a terhes pocakja elé tartja. A Hermés elkeresztelte a táskát: „A Kelly” nevet kapta, és – allé hopp! – megszületett egy ikon.

– Ha küldünk is egy táskát egy celebnek, semmi garancia sincs rá, hogy hordani is fogja – tamáskodott Stella az LA-ben töltött időkre emlékezve. – Cate Glazer egyszer egy strucctáskát ajándékozott egy befutott színésznőnek, és a következő héten a bejárónője karján látták.

– Tehát, Emma. Kit ismersz? – kérdezte Zoe egy hosszú, krémszínű kanapé karfáján ücsörögve.

– Ó, a legjobb barátnőm Jennifer Aniston – mosolygott Emma mókásan.

– Csodás! Ez kezdetnek nagyszerű! – lelkesedett Zoe.

Emma a homlokát ráncolva megrázta a fejét.

– Zoe. Vicceltem.

– Ó. Nos, elküldhetem a táskákat az én kapcsolataimnak – mondta Zoe rezzenetlen arccal.

Stella gyanakodva nézte. Nemegyszer találkozott már Zoe – önös, kalmárszellemű – fajtájával LA divatpartijain. Azon tűnődött, hány táskájuk fog kikötni Zoe szekrényének a mélyén vagy a barátnői karján. Bevéste az agyába, hogy figyelmeztetnie kell Emmát.

– Máskülönben kereshetünk valakit, hogy reklámozzon egy terméket – folytatta Zoe. – De a megfelelő hírességgel, nos, ennek az ára százezrekre rúghat.

Stella és Emma aggódó tekintetet váltottak.

Stella az órájára pillantott. 12.45. Még mindig senki. Angliába érkezése óta most először ideje volt gondolkozni – és pánikba esni. Igen, az életnek Cate Glazernél sok hátulütője volt, természetesnek vették, hogy ő van, és levegőnek nézték, de legalább biztonságban tudhatta magát. Amikor Emma kopogtatott az ajtaján, készen állt a változásra, egy új kihívásra, de most, hogy itt ült ebben az óriási üres szobában, az egész hirtelen túl meggondolatlannak tűnt. Odasétált a diófa asztalhoz, és lecsavarta egy minipezsgősüveg tetejét.

– Hát ha senki más nem issza meg… – mosolygott.

Abban a percben halk nyikorgás hallatszott, és kinyílt az ajtó. Stella, Emma és Zoe egymásra néztek, amikor egy elegáns barna nő farmerban és egy gyönyörűen szabott kasmírkabátban besétált, és aláírta a vendégkönyvet. Sophie North, Vogue. A Vogue-tól jött!

– Ó, ez tetszik! – mondta a nő, és kézbe vette a legsötétebb padlizsánlila „100” táskát.

Zoe Stellára kacsintott. A biznisz beindult.

19

Winterfold fallal körülvett kertjében közel száz ember tülekedett, beszélgettek, nevetgéltek, és koktélokat ittak. Egy modell gumimatracon hevert az úszómedencében, három meztelen nő a hot tubban áztatta magát, és két rocksztár pezsgőt ivott egy jegesvödörből. Ez volt a tavasz első meleg napja, és mindenki élvezte a napsugarak érintését, a tél végével együtt járó felszabadultság érzését. Vagyis mindenki, a parti házigazdáját kivéve. Rob Holland egy rózsaszín gumikarikában ült, nézelődött, és azon tűnődött, miért nem szórakozik jobban. Öt évvel azelőtt imádta volna ezt, sütkérezett volna a dicsőségben, hogy végre van egy hatalmas vidéki háza úszómedencével és tóval, a nap fürdeti, mindenre hajlandó nők veszik körül, és a pezsgő folyik, mint a víz, az asztalán. Akkor meg mi a probléma? Jó, Winterfoldot csak bérli, de a gazdag nyugat-londoni baráti köre se nem tudja ezt, se nem törődik vele, amíg hajlandó őket meghívni ide hosszú hétvégékre. Ezen a víkenden a Kowalski, az ország legmenőbb, keményen partizó rockbandája volt a ház szállóvendége. Magukkal hoztak egy barátokból és élősdiekből álló csapatot, akik közt vagy egy fél tucat ragyogó modell is akadt. Egyikük ott várta Robot meztelenül a jacuzziban, és az egész társaság úgy pusztította a házigazda ételét és italát, mintha sáskajárás lett volna.

Attól, hogy harmincnyolc éves korára azt kellett figyelnie, hogyan vedelik a pezsgőt, és hogyan táncolnak a pázsitra kitett hatalmas hangszórókból lüktető zenére a nála tíz évvel fiatalabbak – egek, a húsz évvel fiatalabbak! –, öregnek érezte magát. Egyik pillanatban még egy rockzenétől és annak minden dekadens varázsától begőzölt kamasz volt, a következőben úgy érezte magát, mint Joe nagypapa, aki elvitte a srácokat a csokoládégyárba. Őszintén szólva egy csendes víkendre vágyott, hogy felkészülhessen Polly, a hatéves kislánya érkezésére, aki New Yorkban élt az anyjával, és minden iskolai szünetben meglátogatta. De a dolog nem így alakult. Kénytelen volt meghívni ezeket a túl divatos, túlkoros tinédzsereket az új otthonába, mert a lemezcégénél lázadás tört ki. Az elmúlt hónapban a hanglemezcég nagyágyúi közül kettő is faképnél hagyta, és napokon belül mindkettő sértődötten zenei anyagokat tett fel a saját weboldalára. És ez nem csak Robbal történt meg, az egész iparág ettől szenvedett. Rob nem emlékezett olyan időszakra, amikor több vita parázslott volna nosztalgiaalbumokról és digitális jogokról: úgy látszott, hogy a többi zenekar is rögtön sztrájkolni kezd vagy elviharzik. Rob meghasonlott: mindig lelkes támogatója volt a tehetségnek, de mit tehetett, amikor a Hollander pénzemberei, az apja belső köre ott lihegtek a nyakában, a létszám és a marketingköltségek csökkentését követelve? A Kowalski, a Hollander Music egyik legtöbb lemezt eladó nagymenője esetében Rob azt tette, amit a legjobbnak vélt. Amikor a menedzserük, Tony Holden elkezdett keménykedni a legutolsó szerződésükkel kapcsolatban, Rob bedobta a bűbájoffenzívát, meghívta őket a vidéki menedékébe, elhalmozta őket piával és nőkkel, és mindent elkövetett, hogy úgy érezzék, boldogok, különlegesek, és szeretet veszi őket körül. Eddig látszólag működött a dolog. Tony új stúdiófelvételekről és turnékról kezdett beszélni, és bizalmasan közölte, hogy talán hajlandók volnának akár hosszú távra is a céghez kötni magukat. Rob mosolygott, és lelkesen válaszolt, de belül úgy érezte magát, mint a szerencsétlen kis gazdag kölykök a connecticuti elit előkészítő iskolájában, akiket a sportbunkók és a hangadók pusztán azért favorizáltak, mert megcsinálták a házi feladatukat, vagy pénzt fizettek nekik. És most ő is pontosan ezt teszi, végső soron azért, hogy az apjának – és az apja pénzembereinek – a kedvében járjon.

Átpillantott a jacuzzira, ahol Trudy, a huszonkét éves ragyogó modell integetett neki.

Ám ettől sem érezte magát jobban. Mi a franc baj van velem? – gondolta. Trudy volt a harmadik szőke modell, akivel lefeküdt ugyanannyi hónap alatt; az előző kettő nem jutott tovább egy második randevúnál. Az emberek elkerülhetetlenül nőcsábásznak tartották Robot, ő viszont pragmatizmusnak nevezte az életmódját. Fontos állása, kisgyereke és bonyolult exbarátnője volt. Hogy az apját már ne is említse. Ez épp elég ahhoz, hogy az elvárásoknak a hét hét napján, a nap huszonnégy órájában megfeleljen. Többre már nem volt szüksége, és a zenebizniszben mindig akadt egy újabb csinos lány. Ez távol tartotta a magányt, és kielégítette a szexuális vágyat, hát akkor mi értelme volna belebonyolódnia valakibe, hacsak nem egy olyan lányról lenne szó, aki ugyanazokat a dolgokat keresi az életben, mint ő? Na, ez viszont olyasmi volt, amivel a zenebiznisz nem szolgálhatott.

A kertkapu nyikorogva kitárult, és Rob lehúzta a napszemüvegét, hogy megnézze, ki az. Hangosan felnyögött, amikor Emma Baileyt látta közeledni a pázsiton keresztül.

– Ó, a francba! – motyogta.

Küszködött, hogy fel tudjon állni, és ki tudjon kászálódni a gumikarikából. Látta, hogyan vált a lány arckifejezése meglepetésből helytelenítésbe, majd dühbe.

– Emma! Örülök, hogy látom! – mondta sietve, és sebességbe kapcsolta a legkáprázatosabb mosolyát. – Új frizura. Tetszik.

– Ezt nem hiszem el – suttogta Emma mérgesen. – Mi az ördögöt képzel…

– Ah, menjünk be oda a szaletlibe, jó? – mormolta Rob.

Megragadta a lányt a karjánál fogva, és elkormányozta a vendégeitől. Emmán látszott, hogy rögtön szétrobban, és a férfi nem vágyott rá, hogy egy halom lázadó fiatal előtt leteremtsék.

A szaletli a kert végében állt, messze az úszómedencétől. Lonc kúszott a rácsos fehér falakon, de az édes, mámorító illat egy cseppet sem tudta lecsillapítani Emmát.

– Ki az ördög ez a rengeteg… ez a rengeteg ember?

– Ne aggódjon, perceken belül elmennek – nyögte Rob bűntudatosan.

– Nem úgy néz ki – mondta Emma zavartan, mivel látta, hogy két újabb ember ledobja magáról a ruhát, és visítva beleugrik a medencébe.

Rob megrántotta a vállát.

– Nézze, a bérleti szerződés nem említi, hogy nem lehet partit rendezni.

Emma nem volt olyan hangulatban, hogy technikai részletekről vitatkozzon.

– Ez akkor is az én házam! – csattant fel. – Két perce sincs, hogy benne lakik, és máris miféle tiszteletet mutat az otthonom iránt? Tudom, hogyan végződik az ilyesmi, teljesen tönkreteszik a kertet, és egy fehér Rolls a medencében fog kikötni.

– Azt hittem, soha nem jár showbiz partikra.

– Nem is. Ó, szentséges isteni – zihálta a lány. – Valaki ott kokaint szív!

A döbbenettől még mindig tágra nyílt szemmel megfordult, mert egy hang odakiáltott a jacuzzitól.

– Rob, bejössz? – kiabált Trudy, kiemelkedve a vízből. Csupasz melle felbukkant a habok fölött. – Különben kiszállok. Olyan vagyok már, mint egy aszalt szilva!

Pontosan abban a pillanatban Morton jelent meg a kertben, feltűrt ingujjal, egy csokoládéfagylaltos dobozokkal teli ezüsttálcát egyensúlyozva.

– Hű, fagylalt! – lelkesedett Trudy, és már rájuk sem figyelt.

Rob nézte, ahogy Emma ajka feszes vonallá keményedik. Felkavarta, hogy a lány ilyen kínos érzéseket kelt benne. Azon tűnődött, Emma hány éves lehet. Talán még harminc sincs, mégis úgy viselkedik, mintha egy generációval idősebb volna a körülötte lévő

embereknél. Látszott rajta, hogy a haragja ellenére kínosan érzi magát csupán attól a ténytől, hogy ott van. Rob sajnálatot érzett iránta.

– Figyeljen ide, bánom ezt az egészet – mondta.

– Igen, nos, azt hiszem, a barátnője hiányolja.

– Nem a barátnőm.

– Na persze hogy nem.

– Kér egy italt? Egy fagylaltot? – próbálkozott a férfi gyenge hangon.

Emma leült egy rattanszékre, és egy pillanatig nem szólt semmit, mély lélegzeteket vett.

– Ez nem társasági vizit – közölte aztán hűvösen.

– Nem, nem is hittem, hogy az lenne.

– Azért jöttem, mert szerettem volna felidézni a megállapodásunkat.

Rob felhúzta a szemöldökét.

– Talán eladtam a lelkemet az ördögnek, és még csak nem is tudok róla?

– Nem egészen – válaszolta Emma, és megpróbált nem mosolyogni. – Emlékszik arra, amikor először érdeklődött, nem adnám-e ki ezt a helyet? – kérdezte, de közben a szeme még mindig a kertben zajló eseményekre tapadt.

– Hogy felejthetném el a látványát biciklinadrágban?

Rob látta, hogy a lány elpirul. Ah-ha, egy kis rés az acéllal bevont karrierlány páncélján! A férfi kénytelen volt elismerni, milyen csinos, ha nem annyira feszült, de ugyanolyan gyorsan, ahogy felmerült benne, el is hessegette a gondolatot. Emma a szállásadónője, nem valami csaj a jacuzziban.

– Igen, arra, amikor futottunk – mondta a lány egy kis ránccal a szemöldökei közt. – Azt mondta, el tudná intézni, hogy néhány celeb barátnője használja a termékeinket, esetleg támogassa őket.

Emma kipirult arcából és erőltetett beszédmodorából Rob meg tudta állapítani, mennyire nehezére esik, hogy segítséget kérjen tőle. A keze most az ölében pihent, és az ujjhegyeit babrálta.

– Celebtámogatás – mondta Rob komolyan. – Ez drága mulatság lehet.

Emma tátott szájjal nézett fel rá.

– Azt a benyomást keltette bennem, hogy ingyen megtennék.

Rob egy másodpercig arra gondolt, hogy szórakozhatna egy kicsit, ha tovább feszítené a húrt. Emmát nyilván könnyű felcukkolni, de az volt az igazság, hogy tényleg szeretett volna segíteni neki. Lehet, hogy Emma Bailey az ő szöges ellentéte – komoly és szertartásos, és az elképzelése egy jó éjszakáról valószínűleg egy kellemes scrabble-parti lehet –, de Rob olyan világosan látta a gyengeségeit és az aggodalmait, mintha csak tükörbe nézett volna. Visszagondolt a tizenkét évvel azelőtti önmagára, amikor a bátyja meghalt egy hegymászóbalesetben. A családi tragédiára, amely azt jelentette, hogy Larry és Patrícia Holland, akik korábban semmit sem vártak a dilettáns második fiuktól, kezdtek mindent tőle várni. Rob könnyű, léha élete fenekestül felfordult, amikor bedobták egy vezető állásba az apja médiabirodalmában, ahol a munkatársak fele azt kiabálta: „nepotizmus!”, a másik fele meg egyszerűen legyintett rá, mint egy teljesen használhatatlan koloncra. Emma Bailey már éppen ott tart, hogy rájöjjön, milyen magányos az ember odafent a csúcson – talán már rá is jött. Ott nem léteznek barátok, csak emberek, akik mind akarnak tőled valamit. Emma nyilván ki fogja rakni a szűrét Winterfoldból, ennek ellenére a legkevesebb, amit megtehet, hogy megpróbál segíteni neki és békén hagyja.

– Szóval a segítségemet kéri? – ugratta a lányt. Emma megrázta a fejét, és felállt, hogy induljon.

– Tudtam, hogy nem kellett volna idejönnöm.

– Hé, hé, várjon! – szólt rá Rob, megérintve a karját. – Azt hiszem, tudok segíteni magának.

Átnyújtott Emmának egy italt, és ő elfogadta.

– Ste Donahue: az a fickó, aki valószínűleg épp most rúgatott ki engem innen. A fickó, aki a kokót szívta – bólintott Rob a magas, inas, csupán farmert és koszos edzőcipőt viselő

férfi felé. – Látja azt a lányt a gumimatracon? Az a barátnője.

Emma figyelte, ahogy a nő legurul a matracról, bele a vízbe, aztán kihúzza hosszú, karcsú alakját a medencéből egy csöppnyi arany bikiniben, amely alig takarja tökéletesen arányos testét. Megrázza nedves, homokszínű haját a hátán, és a nap melege felé emeli az arcát. Erős arccsontja és zöld szeme van.

– Szent ég! Csak nem az, akire gondolok? – kapott Emma levegő után. – Ő az a modell, ugye? Clover Connor – még én is ismerem őt. A Times Square állandóan tele van az óriásplakátjaival.

Rob bólintott, ravasz mosoly ült az arcán.

– Pontosan. Azt hiszem, az elmúlt évben 14 millió dollárt keresett: kifutó, szerkesztőségi cikkek, hirdetés. Azt hiszem, elmondhatjuk, hogy nagy szám.

Emma elhúzta az orrát.

– És Clover Connor vele jár?

Rob nevetett.

– Maga tényleg nem olvassa a pletykaoldalakat?

– Nem tudom elhinni, hogy egy ilyen valaki együtt jár egy olyan valakivel – ismételte meg a döbbenetét a lány csendesen.

– Ste a Kowalski vezető énekese, ők az ország egyik legzseniálisabb rockbandája, már Amerikában is sikeresek. Ez a klasszikus celebpáros – vonta meg a vállát Rob. – Modell és rocksztár. Nem számít, hogy Ste fehér és sovány, és több drogot fogyaszt, mint egy laboratóriumi patkány: Clover szemében ő költő, művész, akinek még a magáénál is nagyobb a hitele és a hírneve.

– Szóval azt mondja, hogy el tudja…

Rob mosolygott, és ismét megérintette a karját. Önkéntelen, intim mozdulat volt, mindketten hátrahőköltek tőle egy kicsit.

– Beszélek vele. Tartozik nekem néhány szívességgel, és szeretne megcsípni egy lemezszerződést. Meglátom, mire jutok. Oké?

Emma mosolygott. Igaz, hogy halványan, de azért mosolygott.

– Dühös vagyok magára, Rob, de vásárolt egy kis időt.

– Ez elég is nekem, bébi! – kacsintott rá a férfi.

Emma visszafordult a kapu felé.

– Ó, és Rob? Ne hívjon bébinek!

20

– Cassandra, készen állsz? A divat egyfolytában érted kiált – mondta Lianne, amint a főnöke belépett az ajtón.

Cassandra ritkán pazarolt mosolyával ajándékozta meg az asszisztensét.

– Természetesen. Már megyek.

Feldobott hangulatban volt. Épp most jött le Greg Barbera irodájából, ahol a főnöke megerősítette: Jason Tostvig távozik a Rive magazintól, hogy a Rural Living stábjához csatlakozzék mint publikációs igazgató. Greg szerint Jasont nem látták az irodában, amióta Isaac Grey bejelentette változtatásait a felső vezetésben, bár Jason édesanyja felhívta Barberát, és azt mondta, hogy a fia orvoshoz jár stressztünetekkel, és lehet, hogy határozatlan időre fel kell menteni a munka alól.

Cassandra bevonult a divatosztályra, hogy elvégezze a havi rituálét: megvizsgáljon minden egyes táskát, szoknyát, ruhát, blúzt, kalapot, sálat és cipőt, amelyeket a szerkesztői fel akarnak használni a divatfotóikon. Ez a szemle nemcsak azért volt rendkívül fontos, hogy biztosítsa minden nagyobb hirdetőjük kellő mértékű reprezentálását a Rive divatoldalain, hanem azért is, mert Cassandra ragaszkodott hozzá, hogy a magazinban megjelenő minden egyes darabon rajta legyen az ő személyes pecsétje. Egyszerűen senki más látásmódjában nem bízott meg.

– Na, akkor halljuk! – mondta Cassandra, és végighúzta az ujjait a ruhákkal teli hosszú állványokon.

Francesca Adams, a divatigazgató megköszörülte a torkát.

– Amint tudod, én az „Oligarcha felesége” témát viszem. Belle fotózza az „Első balos lány” történetet, és Laura csinálja az antilopbőr sztorit Pápua Új-Guineában.

– Na és hogy állunk a kannibálokkal?

Laura Hildon, Cassandra szőke hajú, arisztokratikus vezető divatszerkesztője kidugta a fejét a rúd mögül.

– Kicsit neccesnek tűnik a dolog, hogy őszinte legyek. Azt gondoltam, hogy Giselle-t egy rakás helyi lakos mellett fotózhatnánk, és rávehetnénk őket, hogy tartsanak fel néhány emberi koponyát, de félős, hogy zűr lehet a vámnál, ha megpróbálunk ilyesmit átvinni. És szerintem Giselle sem volna túlságosan boldog.

– Akkor azt ajánlom, hogy találjatok igazi kannibálokat! – csattant fel Cassandra. – Belle. Inkább te kezdd! Nyilvánvaló, hogy Laura nem készítette elő megfelelően a fotózását.

A Rive tehetséges fiatal divatszerkesztője a ruhák felé irányította a főnökét, amelyeket el akart vinni a fotózására.

– Amint mondtam, az „Oligarcha feleségé”-hez szardíniái hangulatot akarok aláfestésnek. Luxus dögivel. Rengeteg fémcucc. Rengeteg Cavalli és Dolce.

– Abramovics megengedi, hogy a jachtját használjuk? – kérdezte Cassandra elgondolkozva. – Nevezhetnénk így: „Római vakáció”.

– Cala di Volpéban lesz a fotózás. Már hetek óta meg van szervezve – jegyezte meg Francesca óvatosan, és közben erősen remélte, hogy Cassandra nem áll elő a hirtelen változtatásai közül egy újabbal.

Cassandra kriminológiai aprólékossággal lapozta végig az állványt, és közben kihúzott egyes darabokat, amelyeket nem talált megfelelőnek vagy elég színvonalasnak, és átadta egy asszisztensnek, aki mögötte várt, hogy elkapja a hulladékot.

– Ez a cucc nagyon tetszik – mondta Francesca, és feltartott egy violaszín lycraoverallt.

– Tökéletes arra, hogy az ember fel-le ugráljon egy Gulfstreamre.

– Össze akarom párosítani Roger Vivier körömcipőjével és az új Milford „100”

táskával, amelyért teljesen odavagyok – mondta Belle. – Csupán egyetlen mintadarab van ónszürke struccban. A Vogue-tól jön át ma délután.

– Mondd meg nekik, hogy ne strapálják magukat! – szólt rá Cassandra kimérten.

– Nem értem – tétovázott Belle, amikor megérezte, hogy jeges fuvallat söpör át a divatosztályon.

– Mondd meg nekik, hogy ne strapálják magukat! – ismételte meg Cassandra. – Az overall és a körömcipő rendben van, de a táska helyett mást kell találnunk.

Francesca általában fejet hajtott a főnöke ítélete előtt, de most úgy érezte, ki kell állnia a divatszerkesztőgyakornoka mellett, mivel tudta, Belle milyen keményen dolgozott a sztorin.

– De Cassandra, ez lesz a szezon táskája – magyarázta idegesen. – Nagy a zsongás most a Milford körül. Mindenki megvadult értük a sajtóebéden.

– Nem akarok Milford-táskákat ebben a magazinban – mondta ki a végső szót Cassandra határozottan.

Belle úgy nézett, mint aki rögtön sírva fakad.

– A sztori nem fog működni nélküle.

Cassandra boldog hangulata mostanra már teljesen elpárolgott. Észrevehetően nagyobb fitymálással folytatta a lapozást a ruhák közt, mint néhány pillanattal azelőtt.

– Nem. Nem. Nem – mondta kurtán, és egyik darabot hajította ki a másik után. – Hol vannak azok a rohadt hirdetők? És ez meg mi?

Felkapott egy hosszú, elefántcsontszínű estélyi ruhát, amelyen ezernyi kristály sziporkázott.

Belle halálra rémülten nézett a főszerkesztőjére.

– Ez egy rendelésre készült Marks Adams-darab. Kifejezetten erre a fotózásra varrta – dadogta Belle, és belekapaszkodott az anyagba.

Cassandra halványan emlékezett, hogy szó volt a ruháról. A nagy jövőjű londoni tervezőnek egy vagyonba kerülhetett, mire elkészítette, de nyilván nagyon jól tudta, hogy ha megjelenik a Rive-ban, az újdonsült márkája döntő fontosságú publicitást kap. De hát Cassandra fütyült rá, hogy mennyibe került neki. Hát mi ő, jótékonysági intézmény?

– Tudod mit? – kérdezte Cassandra, mogorván legörbítve a száját. – Nem hiszem, hogy ez a sztori egyáltalán működik.

– De pénteken indulunk Portó Cervóba – kockáztatta meg Belle szinte suttogó hangon.

– Hát akkor sürgősen találj ki egy újabb tervet, mert nem fogom kinyomatni a lapot egy tucat üres oldallal.

Nagy a zsongás a Milford körül. A szavak ott forogtak a fejében, nem tudta leállítani őket. Megfordult, és peckesen kivonult a divatosztályról, Belle zokogásától kísérve.

21

– Mondd csak el nekem, hogy a pokolban szerezte meg a Milford Bret Alexandert a hirdetési kampányuk fotózásához? – kérdezte Johnny Brinton. Beleszívott a cigarettájába, és hideg füstgomolyt fújt Winterfold felé.

– Ő a legmenőbb zenei videorendező Spike Jonze óta. Az ügynököm azt mondja, hogy most fogja castingolni a bemutatkozó filmjét. Ha ez így van, ajánlom, hogy beválasszon.

Mondom neked, kell valaminek lennie számomra ebben a mai napban az ötszáz fonton, na meg azonkívül, hogy egy rohadt nagy szívességet teszek neked.

Tom Grand pöfékelve szívta a cigarettáját, és mosolygott. Ez jellemző Johnnyra. Tom régi iskolai haverja és valamikori lakótársa soha nem volt elégedett a sorsával. Tipikus francos színész, gondolta Tom. És mégis, ahogy cigarettázva nekidőltek a külsős felvételeknél használt lakókocsinak, Tom szokatlanul jól érezte magát a bőrében: még mindig nem tudta elhinni, hogy sikerült összehozniuk a dolgot. Amikor Emma megkérte, hogy tereljen oda egy tucatot a legcsinosabb előkelő barátai közül, és beszélje rá őket, hogy vegyenek részt egy fotózáson, azt gondolta, hogy az unokanővére szórakozik vele – és különben is, miért őt kéri? Ő mindig elcseszi a dolgokat. Máig kék-zöld volt a lelke a Rive-parti kudarcától; azóta nem beszélt Cassandrával, zéró kilátása volt bármilyen állásra, és egyre jobban rászorult az anyjától kapott alamizsnákra, amelyek mostanában épphogy csörgedeztek. De úgy látszott, Emma valamilyen okból hisz benne, és amikor felajánlott neki kétezer fontot a fáradozásáért, Tom kapva kapott rajta. Könyörgött Johnny barátjának, a rocklegenda, Blake Brinton fiának, hogy ugorjon bele a dologba, aztán kettesben rábeszéltek minden gazdag, társasági kapcsolatokkal rendelkező jóképű, huszonvalahány éves fickót a környéken, hogy szerepeljen a Milford hirdetési kampányában.

– Azt hiszem, Bret Rob Holland haverja – azé a pasasé, aki bérbe vette Winterfoldot Emma unokanővéremtől – mondta Tom, és a lakókocsi alá pöccintette a cigarettáját. – Emma valószínűleg azt mondta neki, hogy felmondja a bérletet, ha Rob nem segíti ki.

– Úgy emlékszem, mintha azt állítottad volna, hogy dögivel lesznek itt modellek – morgott Johnny, és beletaposta a maga cigarettáját a smaragd fűbe.

Tom körbepillantott a Winterfold előtt elterülő pázsiton, amelyen jókora nyüzsgés folyt. Világosítók, kosztümösök és stylistok hemzsegtek a két lakókocsi körül, de Saul klasszikus autógyűjteményét is – az ő autógyűjteményét, javította ki magát Tom – elővették a raktárból, és legyező alakban leállították a ház előtt. A látványról az embernek egy páva ragyogó farktolla jutott az eszébe. Tom és Johnny tíz barátja, mind lovaglónadrágban, pólóingben és lovaglócsizmában, rendezői székekben ült, a sminkjüket készítették a következő felvételre.

– Clover Connor is itt van – jegyezte meg Tom.

– Mit akarsz még?

– De ő nincs a pakliban, igaz? Azzal a narkós Ste Donahue-val jár.

– Ugyan már – mosolygott Tom. – Tudod, hogy bárkit be tudsz fűzni, ha akarsz.

Ez igaz volt. Tom Grand nagy népszerűségnek örvendett a hölgyek körében, ám ez bakfitty volt Johnnyhoz képest. Johnnynak előnyére vált, hogy egy rocklegenda fiának született; az apja tíz mérföldre lakott onnan egy hatalmas kastélyban, amelyről azt rebesgették, hogy a legnagyobb magánlak az országban. Az is segített neki, hogy ígéretes színészpalántának tartották, és a médiában minden fontos népszerűségi listán úgy szerepelt, mint az új Jude Law. No meg az is használt, hogy London legragyogóbb társasági körének oszlopos tagja volt, és esténként a Nobu és hivatalos partik közt ingázott. Tomot bosszantotta, hogy Johnny jóképű, elbűvölő és magabiztos, egyáltalán nincs szüksége segítségre, hogy ágyba vigyen bármilyen nőt, akit megkíván. Abban a pillanatban egy gyönyörű szőke lány lépett ki a házból. Emmával és Marcusszal beszélgetett, aki művészeti igazgatóként irányította a felvételt. Tom szíve akaratlanul nagyot dobbant. Bűbájos volt a lány: széles, napfényes mosoly, kivételesen csinos arc, hosszú láb feszes indigó farmerban és remek cici a félig átlátszó blúz alatt.

– Ki az? – suttogta Tom a napsütésben hunyorogva.

– Bárki is, nem a te súlycsoportod, napsugaram – mosolygott Johnny, és feljebb rántotta a lovaglónadrágját, hogy még feszesebbnek tűnjék a lába közt. – És különben is, én láttam meg először.

– Hűha, igazság szerint ismerem – mondta Tom, ahogy leesett nála a tantusz.

– Na és kicsoda? Istenien néz ki.

– Stella Chase. Ő itt a dizájner. Körülbelül húsz éve, hogy utoljára láttam.

– Ebben az esetben bemutathatsz neki.

Johnny lesimította ujjaival a kócos haját, és már el is indult Stella felé. Tom érezte, hogy a szíve ismét nagyot dobban, és halkan káromkodni kezdett, mivel tudta, hogy Johnnyval fölösleges versenybe szállnia.

A délután óta, amikor is az úszómedencés parti zajlott Winterfold fallal körülvett kertjében, a Milford hirdetési kampány hólabdája gyorsan gurult, nagyrészt Rob Holland erőfeszítéseinek köszönhetően, aki nagyon meg akarta mutatni Emmának, hogy nem az a dekadens naplopó, akinek a lány hiszi. Rob bevonta a cselszövésbe Ste Donahue-t is, majd közös erővel finoman rábeszélték Clovert, hogy ne hallgasson az ügynöke tanácsára, és egyezzen bele a Milford-fotózásba egy „haveri árért”, a cég őszi-téli kollekciójának teljes skálájáért, továbbá egy ígéretért Rob részéről, hogy komolyan megfontolja Clover demószalagját. Stellán keresztül rátaláltak Marcus Lynchre, a lány régi barátjára még a diákévekből, aki most egy hihetetlenül trendi francia divatmagazin művészeti szerkesztője volt, és elvállalta a fotózás művészeti rendezését. Emma azt hitte, kénytelen lesz megbízni az egyik nagy hirdetési ügynökséget, hogy észbontó áron elkészítsék a kampányt, de kiderült, hogy a divatházak a következőképpen működnek: művészeti igazgatók és divatfotósok szűk klikkjével dolgoznak a hirdetési képanyagon, és az ügynökségek médiaszervezőit kizárólag arra használják, hogy hirdetési felületet biztosítsanak a magazinokban. Mivel a divat egészen szűk világ volt, Emma kezdetben tartott Marcustól, felmerült benne, nem Cassandra strómanja-e, akit az unokanővére azért küldött ide, hogy szabotálja a felvételt, de feleslegesen aggódott. Cassandra valamikor kirúgta Marcust még fiatal dizájner korában, és a férfinak egyetlen jó szava sem volt róla. Emmát az is megnyugtatta, amikor Marcus a trendire való kihegyezettsége ellenére hajlandónak mutatkozott, hogy a Milford angol örökségét vegye alapul a márkaimázs megalkotásánál – valójában az ő ötlete volt, hogy Winterfoldban legyen a fotózás, és szerezzenek egy tucat jóképű pólóruhás statisztát. Marcus lecsapott Rob javaslatára is, hogy egy zenei videorendezőt alkalmazzanak a fotózásnál, nehogy túl lágynak és nosztalgikusnak hasson az eredmény.

– Na, mit gondol? – kérdezte Bret, amikor megmutatta Emmának a legfrissebb digitális felvételeket a laptopján.

Három beállítás volt: az elsőn közeli felvétel mutatta Clovert, a ház fenséges hátterének keretében. A következőn egy fényes szőrű gesztenyebarna pónin ült, körülötte Johnny, Tom és egy fél tucat másik pólós kan. A harmadikon éppen kiszállt Saul acélszürke 1967-es Aston Martinjából hosszú fehér, görög stílusú estélyi ruhában, amely a felhajtástól a combjáig fel volt sliccelve, és kivillantotta Clover egyik hosszú bronzbarna lábát. A képek elegánsak, mégis szexisek voltak. Fantasztikusak voltak!

– Egyszerűen gyönyörű! – mondta Emma ellágyulva.

Ránézett Bretre, és a férfi elvigyorodott a reakciójától.

– Szeretnék a kedvére tenni – mondta. Nagydarab mackós fickó volt, hangos, hasrengető nevetéssel és kópés mosollyal, cseppet sem hasonlított a megjátszós divatfotósra, akire Emma számított.

– De nem vagyok biztos benne, hogy a táskából elég látszik a képen – mormolta Emma gyorsan, idegesen attól, hogy nem látott mást, csak egy meghajlított bőrfogantyút és a Milford „100” táska oldalát.

Bret nevetésben tört ki.

– Szívem, a divat álmokat épít, erről szól. Ralph Lauren bronxi zsidó volt, akárcsak én, de ez nem akadályozta meg abban, hogy a fehér angolszász protestáns életformára alapozza a birodalmát. Ha besétál egy Ralphy üzletbe, olyan, mintha valami szédületes Nagy Gatsby színpadra lépne; istenverte módon zseniális. És ezt kapja maga itt. Az emberek nem egy táskát akarnak látni, hanem egy fantáziát, amelyre hajlandók befizetni.

– Biztos benne? – kérdezte Emma, Marcustól várva a megerősítést.

Marcus bólintott.

– És amit itt kap, az hamisítatlan. Ez ha-mi-sí-tat-lan kékvérű angolság. Régi pénz és elegancia. Stílus, nem divat.

– Stílus, nem divat. Ez tetszik – örvendezett Emma. – Használhatom szlogenként?

Megfordult, amikor egy fekete 4x4 csikorgott végig a kavicsos kocsifelhajtón, majd megállt.

Az ajtó kinyílt, és egy nő lépett ki az utasülésből. Fényes, vajszőke frizurát, a feje tetejére tolt óriási, drága napszemüveget viselt, és olyan karcsú és törékeny volt, hogy a törpetűsarka szinte bele sem süppedt a fűbe. Emma először azt hitte, talán egy újabb modell érkezett a felvételre, de aztán meglátta, hogy Rob ugrik ki a vezető oldalán.

Hacsak nem fazonírozták át radikálisan, ez nem a medencés parti meztelen lánya a jacuzziból. Csak nem egy újabb?! – gondolta Emma. Aztán Rob odament a kocsi hátsó ajtajához, és kisegített egy rózsaszín harisnyanadrágos kislányt a fűre.

– Üdv mindenkinek, hogy megy a dolog? Hé, Bret, hogy vagy?

Rob odasétált a csapathoz, és megrázta a rendező kezét.

– Kibaszott kínai legyek, ha nem sózunk el egymillió táskát erre a hirdetésre – mosolygott Bret, majd felkapta a kameráját, és visszaindult Cloverhez.

A szőke nő vágott egy grimaszt, és védelmezőn átölelte a gyereket.

– Az ember azt hinné, hogy visszafogja a nyelvét Polly előtt – suttogta Robnak.

– Emma, ő Madeline – fordult Rob Emmához csöppnyi elfogultsággal a hangjában. – És ő – nézett le a kislányra olyan tekintettel, amelyet csak imádatként lehetett leírni – a lányom, Polly.

Emma megdöbbent.

– Magának van egy lánya? – szaladt ki a száján, mielőtt visszafoghatta volna a nyelvét.

Madeline kis, csilingelő kacagást hallatott.

– Mindenki így reagál – mondta, és kinyújtotta törékeny ujjait Emma felé, hogy kezet rázzanak.

Emma észrevette, hogy Rob a szemét forgatja, és bűntudatot érzett; nem akart utálatos lenni. Rob hihetetlenül nagyvonalú volt az idejével és a kapcsolataival, még ha Emma gyanította is, mi motiválja: be akarja hízelegni magát, és időt akar nyerni Winterfoldban.

– Papa, azt ígérted, hogy megmutatod a pónikat – mondta a kislány.

Rob a lapáttenyerébe vette Polly kicsi kezét, és Madeline-re nézett.

– Vidd csak el – mondta az asszony élénken. – Jól megleszek itt.

Emma érezte, hogy elvörösödik egy kicsit az elegáns asszony jelenlétében. Úgy gondolta, hogy Rob és Madeline már nincsenek együtt, de egy ilyen Rob-félével az ember soha nem tudhatja. Lehet, hogy egy feleséget tart eldugva New Yorkban, míg ő Hugh Hefnert játszik Angliában? Az biztos, hogy a gyerekről hallgatott. Emma a meztelen szőkeségre gondolt a winterfoldi jacuzziban, és elnyomott egy borzongást. Szegény Madeline.

– Tehát. Te és Rob… – Emma udvariasan a levegőben hagyta a mondat végét.

Madeline mosolygott.

– Régen együtt éltünk. Polly annak az időszaknak a gyümölcse.

– Nagyszerű! Ez csodás! – kiáltott fel Emma egy kicsit túl mohón.

– Polly és én New Yorkban lakunk – folytatta Madeline, amivel cseppet sem lepte meg Emmát. Olyan kifinomult és ápolt volt, hogy ordított róla az Upper East Side. – Pollynak húsvéti szünete van, itt marad, amíg én elugrom Párizsba. A partneremnek ott van valami dolga.

A társalgás udvariaskodásokba váltott. Bár Emma nem érezte, hogy különösebben hozzámelegedne Madeline-hez – volt benne valami hűvösség, ami nagyon hasonlított az ő

Cassandra unokanővérére –, mégis lenyűgözték ennek az asszonynak a nyilvánvaló teljesítményei; korábban ügyvéd volt, amit azért adott föl, hogy felnevelhesse Pollyt, és a saját szavaival fogalmazva pénzt gyűjthessen egy sor tiszteletre méltó ügyre, kezdve egy balettiskolától hátrányos helyzetű afro–amerikai gyerekek számára, egészen egy fogyatékos felnőtteknek szervezett színházig. Egyáltalán nem Rob típusa, állapította meg Emma.

– Házasok voltatok Robbal?

– Nem, hála az égnek – mosolygott Madeline, kissé feloldódva. – Épphogy befejeztem az egyetemet, amikor találkoztunk. Rob akkor kezdett dolgozni az apja lemezcégénél, ami az én befolyásolható huszonkét éves világomnak rettenetesen kúlnak tűnt. – Félig nevetett, félig összerezzent az emléktől. – Ott maradtam éjszakára a tetőtéri lakásában Tribecában, és többé nem költöztem ki. De mire huszonhat éves lettem, más embernek éreztem magam. Rob imádni való, de éretlen, és a kapcsolatunk éppen akkor kezdett felbomlani, amikor rájöttem, hogy terhes vagyok.

– És ez nem jelentett kísértést, hogy együtt maradjatok?

– A gyerekünk kedvéért? – kérdezte Madeline. – Rob megkérte a kezem, de én tudtam, hogy azzal teszünk jót Pollynak, ha szétválunk.

Madeline elhallgatott, és kritikus szemmel végigmérte Emmát.

– Te és ő… – integetett az ujjával kettejük közt.

Emma a fejét rázta, zavartan, hogy oly sok kérdést tett fel. De szeretett volna többet megtudni arról a Rob Hollandról, akit addig nem ismert. A férfiról, aki házasságot ajánlott a terhes barátnőjének, bár nem voltak szerelmesek egymásba. A férfiról, aki eltérően a fotózáson jelen lévő összes többi kantól, ügyet sem vetett Clover Connorra, ehelyett fel-alá futkosott a füvön egy kislánnyal a nyakában.

– Nem is hittem – mondta Madeline kedvesen. – És ezt vedd bóknak.

A fény halványult az égen, a felhőket rózsaszínnel festette meg, míg a tölgyfasort Winterfold egyik oldalán mintha olvasztott rézbe mártották volna. Szépséges este volt.

Már majdnem tizenkét órája tartott a felvétel, de még a kimerültség sem tudta elrontani Stella hangulatát. Ma volt az első nap, amikor úgy érezte, valóban helyes döntést hozott azzal, hogy visszaköltözött Angliába. A bankokkal folytatott idegfeszítő megbeszélések után, azután, hogy Roger Milford és a gyári munkások egy csapata rettentő ridegen bánt vele, azután, hogy az ideje legnagyobb részét elzárva töltötte egy stúdióban, Stella végre úgy látta, hogy kezdenek eljutni valahova, és ami még fontosabb, őszintén azt érezte, hogy ehhez tevékeny köze van.

– Ez király volt – mondta Clover, és átnyújtotta Stellának a szűk tweedzakót, amelyet a nap utolsó felvételén viselt. – Bret mesésen dolgozott, plusz azt mondta Stének, hogy szeretné ő csinálni a következő Kowalski-videót is, úgyhogy el tudod képzelni, Ste mennyire lelkes.

– Azért annyira nem örülhet, mint én, amiért a felvétel ilyen jól ment ma. Csodálatos voltál – mosolygott Stella.

Bár Cloverről úgy tűnt, hogy két lábbal áll a földön az északi akcentusával, a láncdohányosságával és a gyakori kotkodácsolásával, Stella épp elég régen volt már a divatiparban, hogy tudja, a tehetségnek állandóan hízelgésre van szüksége, és biztos volt benne, hogy Emma túl naiv ahhoz, hogy erre kapható legyen.

– Néhány hét múlva Cannes-ba megyek a filmfesztiválra – mondta Clover. – Kari egy csodálatos ruhával lepett meg erre az alkalomra. Nem tudnál egy hozzáillő táskát készíteni nekem?

Stella szíve nagyot ugrott, de megpróbált közömbös maradni. Clover kér engem, hogy készítsek neki egy táskát? Tudta, hogy Ruan sikítófrászt kap, mert a műhelyek már a kapacitásuk határán vannak, de ez óriási lehetőség; aranyat ér, ha egy nagy sztár a te egyik termékeddel végigsétál a vörös szőnyegen. Stella tudta, hogy Clover pazarul fog festeni, a külsejét száz magazinban és újságban fogják miszlikre szedni és megtárgyalni az egész világon, és ha két percre feltűnik a cannes-i Palais des Festivals előtt egy Milford-táskával, akkor több százezer font értékű hirdetést spórol meg a cégnek.

– Hát dehogynem, szivi – mondta lezseren.

Clover elrohant a lakókocsija felé, és amint hallótávolságon kívül került, Stella beletemette az arcát a tweedzakóba, és felvisított az örömtől.

– Na és mi a véleménye?

Stella visszafelé tartott a házba, gondolatai már a forró kávén jártak, ami odabent várt rá, amikor meghallott egy hangot a háta mögött.

Hátrafordult, és Johnny Brintont látta, akit már akkor kiszúrt, amikor megérkezett Emma unokaöccsével, Tómmal aznap reggel. Zakatoló, túlfeszített agya regisztrálta, milyen nevetségesen jóképű pasi, de itt és most, közelről, a fotózás őrületének elmúltával, egészen másnak tűnt. Johnny magas, nyúlánk és napbarnított volt, a gallér a pólóingén vakító fehéren ragyogott aranybarna bőre mellett. Sötétszőke haját hátrafésülte, ami még feltűnőbbé tette hatalmas jégkék szemét, és az arccsontjával papírt lehetett volna vágni.

Odaát LA-ben a gyönyörű férfiak hiúk és túlságosan elkényeztetettek voltak; Johnnyban volt valami lezserség, amitől magabiztosnak és hihetetlenül szexisnek tűnt. Igazság szerint Stellának kocsonyás lett a térde. Hosszú idő óta először érezte, hogy elsöpri az azonnali szexuális vonzódás őrületes ereje. Az elmúlt három évben egyetlen, aránylag hosszan tartó kapcsolata volt Eddel, a Laguna Beach egyik szörfösével, aki ugyanolyan erkölcstelenül, ha nem is annyira remekbe szabottan jóképű volt, mint Johnny. Stella fülig belezuhant Edbe, de soha nem volt egészen biztos, hogy az érzései viszonzást nyernek-e. Lenyelte a hajnalokat, amikor a férfi nekiindult, hogy elkapja a dagályt, az estéket, amelyeket a strandon töltött, ahol touch futballt játszott, vagy marihuánát szívott, s még a rendszeres eltűnéseit is, amikor a szörfös bandájával a nagy hullámokat és áramlatokat vette üldözőbe szerte a világon. Stella kitartott, amíg már nem volt mi mellett kitartania. És most készen állt valaki másra, tudta, hogy szerelmes akar lenni.

– Szerintem szuperül néztél ki – mondta, aztán rájött, már túl későn, hogy az őszinte vélemény kimondása nyilván hihetetlenül flörtölősen hangzott. – Elnézést! – lihegte elpirulva. – Nem úgy értettem, bár ez igaz, tényleg szuperül néztél ki. Ó, ne is törődj velem! Hosszú volt a nap.

Széles mosoly terült el Johnny arcán. Megérintette Stella karját, amitől a lány borzongani kezdett.

– Na és melyik magazinban jelenik meg a kampány? – kérdezte a férfi. – Szívességből tettem meg ezt Tómnak, de ő semmit nem árul el nekem. Attól, amit tudok, lehet akár egy lovaglónadrág-fétis magazin is unatkozó vidéki háziasszonyoknak.

– Semmi ilyen egzotikusról nincs szó – mosolygott Stella. – Vogue. Elle. Nem vagyok biztos benne, véglegesítették-e már a tervet.

– Kérlek, értesíts majd, hogy megmondhassam a PR-omnak.

– PR? Mit reklámozol?

– Csak magamat – mosolygott a férfi. – Szerepelek egy filmben, amelyik egy hét múlva kerül a mozikba.

– Hűha.

– Meg kell nézned. Azt hiszem, a sajtó, a szereplők és a stáb számára már bemutatták, de a premier jövő csütörtökön lesz. Szeretnél eljönni?

Stellát izgalom fogta el attól, ahogy Johnny fogalmazott. Szeretnél eljönni? Ez sokkal személyesebb ajánlatként hangzott, mintha azt kérdezte volna: szeretnél elmenni?

– Nagyon szeretnék.

Amikor Stella visszajátszotta a beszélgetést a fejében aznap este, úgy érezte, hogy túlságosan kiadta magát. Ki is adta, természetesen, de ez nem érdekelte, szerette volna, ha az érzés magával ragadja. Johnny a kortársának látszott, de egy idősebb férfi magabiztossága áradt belőle. Stella azt a pletykát hallotta a fotózáson, hogy híres ember az apja. Hé, kinek nem az? – gondolta.

– Add meg a telefonszámodat! – folytatta a férfi. Kihalászta a mobilját a zsebéből, és elkezdte bepötyögni a számot, aztán felnézett Stellára.

– Apropó, Johnny a nevem. Miért nem találkoztunk mi még soha?

– Stella vagyok. És talán azért, mert nemrégen költöztem át LA-ből.

– Hát akkor üdvös volna máris nekilátnunk, hogy bepótoljuk az elvesztegetett időt – mondta Johnny vidám tekintettel.

– Mit szólnál a csütörtökhöz? – kérdezte Stella, aki hirtelen nagyon merésznek érezte magát.

Johnny vigyorgott.

– Megegyeztünk a randiban.

– Tényleg? – kérdezte Stella.

A férfi kacsintott, és zsebre vágta a mobilját.

Tom a Winterfold előtt parkoló 1956-os sirályszárnyú, gyönyörű ezüst Mercedesben ült, és az üvegen keresztül Stellát és Johnnyt nézte. Nos, elkerülhetetlen volt ez a végkifejlet, gondolta a testbeszédüket figyelve, ahogy a fűben sétáltak a varázsos alkonyi fényben. Olyanok voltak, mint egy Disney-film ifjú szerelmespárja. Tom átkozta magát, hogy nem cselekedett gyorsabban.

Rövid ideig fecsegtek Stellával aznap, jót nevettek, amikor rájöttek, hogy egyszer együtt voltak meztelenül a pancsolóban Provence-ban, de ez nem jelentett többet baráti évődésnél. Most az egyszer Tom hősködése csődöt mondott, és pimasz pasis sziporkái nem éppen a legfényesebben sültek el. Nem mintha ez bármit is számított volna, ha Johnny egyszer úgy határoz, hogy magának akarja Stellát. Amióta csak Tom ismerte őt, attól a naptól fogva, amikor először ültek egymás mellett az előkészítő iskolában, Johnny mindig megkapta, amit akart, lett légyen az egy hely a rögbicsapatban, felvétel a királyi színművészeti akadémiára vagy egy elegáns penthouse Notting Hillben, amelyet a papa fizetett. Tom persze örült a barátja sikerének, bár mindig volt benne egy kis irigység, amit nem tudott lerázni; egy kis csalódottság, amiért valakinek ilyen piszok szerencséje lehet, amiért állandóan és előre láthatóan mindig minden sikerülhet neki. Tom tulajdonképpen nem bánta, hogy ő és Johnny elsodródtak egymástól. Az elmúlt egy-két hónapban néhány hétvégén meghúzta magát Johnny vendégszobájában, és együtt jártak el partizni, de nagyjából ennyi volt az egész. Valamikor réges-régen elválaszthatatlanok voltak, de Tom lassanként ráébredt, hogy semmi különbség nincs egy olyan barát, mint Johnny és egy olyan nővér, mint Cassandra közt – egyformán károsak az ember önértékelésére.

Valaki megkocogtatta az ablakot, és Tom kinyitotta az ajtót. Jamie Curtis volt, Johnny egyik nyugat-londoni barátja, ő is statisztaként vett részt a forgatáson.

– Szép autó. Kié? – kérdezte, és beült a drapp bőr anyósülésre.

Tom leplezetlen büszkeséggel mosolygott.

– Az enyém. Azaz négy év múlva az enyém lesz.

– Négy év múlva? Nagy kiszúrás, haver. Most volna itt az ideje, hogy egy ilyen puncimágnesed legyen.

– Nekem mondod – sóhajtott Tom. – De azért most elviszem egy körre a birtokon, akarsz velem jönni?

Jamie mosolygott, lelkesen bólintott.

– Húzd be a magassági kormányt!

Tom elkapta Emma meglepett pillantását, amikor a motor dübörögve pörögni kezdett, és ők végigbömböltek a kocsifelhajtón. Emma talán azért aggódik, hogy nincs biztosítása, de ki nem szarja le – övé a kocsi. És ha ő szeretne átélni egy kis James Bond-érzést, akkor holtbiztos, hogy át is fog. A kavicsos kocsiút kis füstgomolyokat köhögött fel, ahogy az autó elérte a negyven-, ötven-, majd a hatvanmérföldes sebességet. Tom egyre keményebben taposta a pedált, dühe és csalódottsága Johnny, Cassandra és az égvilágon mindenki iránt agresszióba váltott.

– Te mentalista! – kiabált Jamie, miközben kilencvenmérföldes sebességgel süvítettek a tó körül.

– Jól látod a dolgot – hagyta rá Tom, aztán kidugta a fejét az ablakon, és nagyot kurjantott.

Húsz gerincbizsergető perc után újra ott álltak Winterfoldnál. Tom anyja aggódó arckifejezéssel toporgott a ház előtt a lépcsőn.

– Oh-hó, azt hiszem, valakit most szobafogságra ítélnek – ugratta Jamie Tomot, amikor megálltak.

– Szobafogságra ítélnek? – kapta fel a fejét Tom sértődötten. – Huszonhat rohadt éves vagyok, nem tizenkettő.

– Johnny azt mondja, hogy újra otthon laksz – nevetett Jamie.

– Ez csupán időleges – dühöngött Tom.

– Ebben az esetben miért nem jössz ki Ibizára a nyáron?

Tom Jamie-re nézett, akiből csakúgy áradt a gazdagság a rohadt jóképűségével, a felső

tízezerre jellemző akcentusával és a vaskos pecsétgyűrűvel a kisujján – és elkeseredett.

– Rendszerint megpróbálok elmenni, de ebben az évben nem engedhetem meg magamnak – vonta meg a vállát. – Nincs munkám, és a mamám lerágja a lelkemet, amiért ki kell segítenie. Nézz csak rá. Gyakorlatilag tüzet okád.

– De szeretnél elmenni?

– Hát persze – mondta Tom, és kiszállt a kocsiból.

Kivett egy pakli cigarettát a zsebéből, és azon nyomban rágyújtott. Jamie becsapta az utasülés felőli ajtót, és átsétált hozzá.

– Én és néhány haver átmegyünk, gyere velünk. Egy bárt és egy éjszakai klubot fogunk vezetni ott kint. Semmi nagy durranás, de szeretnénk a megfelelő közönséget odacsábítani, hogy aztán jövőre terjeszkedhessünk. Kellene valaki, aki eljön, és vezeti a bárt. Csak egy kis hely, de remek környéken van, Ibiza Townban.

– Én? – kérdezte Tom, és beszívta a cigaretta füstjét.

– Johnny azt mondta, hogy talán érdekel a dolog. Azonkívül azt is mondta, hogy te tökéletes volnál. Mindenkit ismersz, megoldod a zenét. Olyan emberre van szükségünk, aki tudja nyomni a rizsát, ha érted, mire gondolok.

Tom bólintott, tetszett neki az ötlet.

– Dolgoztam már valamennyit bárban, de pénzem nincs, hogy beszálljak.

Jamie megveregette a vállát.

– A pénz miatt ne aggódj. Ezt már elintéztük.

Hát persze hogy elintéztétek, gondolta Tom. Jamie is Johnny nyugat-londoni gazdag barátai közé tartozott. A családjának pénze és nemesi rangja is volt.

– Értelemszerűen kisebb lesz a részesedésed, mint nekünk, de ha sikerül működtetned a dolgot, szerintem ötven lepedőt összeszedhetsz a nyáron.

– Ötvenet, juhé! Ez úgy hangzik, hogy megéri.

Tómnak vissza kellett tartania magát, nehogy cigánykereket hányjon, ötven kibaszott ezer! Hol máshol tudna összeszedni ennyi pénzt, ha nem a saját bárjában Ibizán?

Jamie mobilja türelmetlenül csengett.

– Hé, gondolkozz rajta, jó? – mondta a srác, és felvette a telefont. – Johnnynak megvan a számom.

– Tom, gyere ide! – sziszegte egy hang a bal oldalukon.

Mindketten odanéztek. Julia állt ott, arca, mint a mennydörgés. Jamie mosolygott a bajsza alatt, és a szemét forgatta.

– TOM! Beszélnem kell veled! – emelte fel a hangját Julia mérgesen.

Tom bűntudatosan megvonta a vállát, és a „majd felhívlak” jelet mutatta Jamie-nek.

Ibiza. Ideje, hogy a maga életét élje, hogy kikerüljön az országból, méghozzá gyorsan.

Ibiza, itt jövök!

22

Cassandra hátralökte a székét, és megdörzsölte fáradt szemét. Az elmúlt húsz percet a számítógép képernyője előtt töltötte, a hét értékesítési adatait nézte át. A csütörtök délutánok vagy a mennyet, vagy a poklot jelentették számára. Amikor magas volt az eladott példányszám, a világ tetején érezte magát, de ma émelygett, egészen a lapos hasa mélyéig. A Rive júniusi száma a legrosszabbul fogyott az utóbbi tizenkét hónapban. A június, a divatszezon félútján, soha nem számított erős hónapnak a divatmagazinok esetében, ezért a kiadók gyakran megtámogatták a lapokat a címoldalra ragasztott nyaralásbarát ajándékokkal – ingyenszandálokkal és sminktáskákkal, olyan csicsás holmikkal, amelyeket Cassandra szívből utált. De a Rive most még a potya reklámcikkek ellenére is rosszul teljesített. Cassandra felnyúlt a skandináv fenyőfa polcra, ahol a lap legújabb számai sorakoztak, és levette a júniusi példányt. Kritikus szemmel vizsgálgatta a magazint. A borító elképzelése jó volt, a cikkek belül erőteljesek, és a divatfotók évek óta talán a legjobban sikerültek. Nem maradt tehát más gyenge pont, mint a címlapsztár: Ludvana, a tizenhét éves kelet-európai szépség. Ludvana volt a divat legújabb szupersztárja, 188 centi magas, derékig érő egyenes, jégszőke hajjal, és épp most vezette több cég hirdetési kampányát a Guccitól a Victoria's Secretig. A Rive Patrick Demarchelier-t bízta meg, hogy Ludvanát fotózza, amint Lady Godivaként végiglovagol Manhattan utcáin. A felvétel 100 000 dollárjukba került, a New York-i Polgármesteri Hivatallal folytatott többhetes birkózásról már nem is szólva, mire engedélyt kaptak a forgalom leállítására és utcák lezárására – és minek? A példányszám 20 százalékkal visszaesett az előző havi Gwyneth Paltrow-borítóhoz képest. Cassandra jobb belátása ellenére egyezett bele Ludvanába, és természetesen igaza lett. Míg Ludvana a divatiparnak a megfelelő üzenetet közvetítette, annyira izgalmas, annyira új volt, hogy a Rive olvasótáborának a fele azt sem tudta, kicsoda. Ez a „nem látni a fától az erdőt” klasszikus esete volt. A Rive sikere az egész olvasótábor látásmódjától függ, nem csupán a St. Martin divathallgatóinak vagy az elegáns, városi huszonvalahány éveseknek az ízlésétől, akik alig várják, hogy a legújabb trendekről olvashassanak. A Rive-nak a sikkes, fiatalságába kapaszkodó cuki anyucihoz éppúgy szólnia kell, mint az elegáns hatvanéveshez, akinek tele van a szekrénye klasszikus Halstonokkal. A Rive olvasója bárki lehet, aki vágyik a csillogás, a varázslat, a hétköznapoktól menekülés roppant divatos életstílusára, amelyet a magazin hónapról hónapra feltálal.

Cassandra belesüppedt a székébe, az ajkát harapdálta. A külvilág számára egy magazin szerkesztése gyerekjátéknak tűnik: nem kell mást tenned, mint fantasztikusan kinézned, egy este három partin részt venned, és aztán várnod, hogy az összes felkapott dizájner ingyentáskákat küldözgessen neked. De a magazinkiadás éppen olyan biznisz, mint bármi más, és végső soron a számok döntenek, és ez az egyetlen rossz példány képes lehúzni az egész év jó értékesítési adatait, képes egy középszerű év benyomását kelteni, holott mostanáig a Rive nagyon jó eredményeket produkált.

– Mami! Mami! Figyelj! – kiabált Ruby, és kopogás nélkül berobbant az ajtón.

– Édesem, dolgozom – mondta Cassandra szigorúan. – Azt hittem, Laura elvitt, hogy felültessen a London Eye-ra.

– El is vitt, órákkal ezelőtt – válaszolta Ruby, majd belevetette magát egy Eames-székbe, és körbepördült, mint egy ringlispíl. – Különben épp most voltam a művészeti osztályon. David Stern lefotózott, és egy Rive-borítót csinált a képből. Épp most nyomtatja ki, hogy megnézhessem. Hát nem kúl?

Cassandra felsóhajtott. Nem először kételkedett abban, bölcs dolog-e behoznia Rubyt az irodába, de ez alkalommal nem volt választása. Félévi szünet volt, Juliára rengeteg dolog hárult a galériában, és Ruby annyit panaszkodott, hogy az iskolában kell maradnia a lányokkal, akiknek a szülei a fegyveres erőknél szolgálnak, hogy Cassandra beadta a derekát. A hétfő azzal telt, hogy teáztak a Claridge's Hotelban, és vásároltak a Harvey Nicholsban, kedd délután pedig Cassandra elvitte Rubyt Hari South Kensington-i szalonjába arckezelésre. De szerdán már nem tudott távol maradni az irodától.

Ebédrandevúja volt Aerin Lauderrel, aki mindig bűbájos társaságot jelentett, de mivel a családja cégének tulajdonában volt minden az Estéé Laudertől az Originsig, képtelenség lett volna megkérni, hogy tegyék át a megbeszélést. Így hát egyedül hagyta Rubyt a knightsbridge-i lakásában, és megkérte Geraldot, a házmestert, hogy minden órában ellenőrizze őt. Mire Cassandra megérkezett az íróasztalához, három egyre dúltabb üzenet várta Geraldtól, amelyekben arról panaszkodott, hogy Ruby beindította az épület tűzjelzőjét, miután megpróbált sajtos melegszendvicset készíteni, és az összes hozzávalót belegyömöszölte Cassandra Kitchen Aid kenyérpirítójába. Nem maradt más hátra, be kellett őt hozni az irodába.

– Ruby, kérlek – sóhajtott Cassandra, amikor Ruby fellendítette a lábát az asztalra, és levert egy liliomokkal teli vázát.

– Bocs – mondta Ruby, és mindennek látszott, csak bűnbánónak nem.

Cassandra az órájára pillantott. Már fél hét volt.

– Készen állsz, hogy elmenj? – kérdezte, és felemelkedett az íróasztalától.

– Hogy elmenjek hova? – kérdezte Ruby, gyanakvással ráncolva a homlokát.

Cassandra felsóhajtott.

– Drágám, megbeszéltük a programodat ma reggel. Giles elvisz egy hamburgerre és egy gyümölcsturmixra az Automatba, és aztán megnézitek azt az új Disney-filmet.

Megígértem a Disney vezérigazgatójának, hogy elmondom neki, mi volt a véleményed.

Aztán egy kocsi visszavisz a lakásba, és a nagymama ott találkozik veled, amint ideér Oxfordból.

– De én nem akarok elmenni – nyafogott Ruby.

– Hiszen szereted Gilest – biztatta Cassandra, akinek nem volt ideje egy kamasz hisztijére. – Remekül érezted magadat tegnap, amikor elvitt a Canaletto-kiállításra a Királyi Akadémiára.

– Nem akarom megnézni a Disney-filmet. Azt akarom megnézni, amire te mész ma este.

– Drágám, az egy premier, egy munkaügy.

– Johnny Brinton játszik benne, igaz? Isteni pasi. Biztosan tudsz egy jegyet szerezni nekem.

– De ez egy tizenöt éven felüli film – tiltakozott Cassandra, akinek kezdett elfogyni a türelme.

– Rengetegen mondják, hogy tizennyolc évesnek látszom.

– Nem jöhetsz el.

– Miért nem? – kérdezte Ruby, jelentősen megemelt hangon. – Látni akarom Johnny filmjét, és tudom, hogy parti lesz utána. El akarok menni!

– Hagyd abba! – visított Cassandra, és az asztalra csapott.

A kiáltása mintha fennakadt volna a levegőben, aztán halk zokogás hallatszott a lánya irányából. Cassandra megenyhülten felé nyúlt, de Ruby vadul elkapta a fejét.

– Drágám, nem akartam kiabálni. Gyere ide.

Odahúzta Rubyt maga mellé a puha bőrkanapéra.

Cassandra nem az a típusú nő volt, aki kimutatja az érzéseit, túl azon a több ezer levegőbe cuppantott csókon, amelyet minden szezonban kiosztott. De most közel húzódott a lányához, és szeretetteljesen Ruby térdére tette a kezét.

– Soha semmi időt nem akarsz velem tölteni – szipogott Ruby, a vászonruhája ujjával törölgetve a szemét.

– Tudod, hogy ez nem igaz – mondta Cassandra határozottan. – Csodálatos utazást tettünk együtt a húsvéti szünetben, nem így van?

Egy utazási PR szervezte meg Cassandrának és Rubynak az utat a Maldív-szigetek legújabb luxusnyaralóhelyére. Bár Cassandra nemigen engedhette meg magának, hogy ne legyen bent az irodában, mégis öt napot töltöttek egy vízre épült deluxe villában, ahol ránapozott a már meglévő barnaságára, és megszerkesztette a Cassandra Grand: A stílusról kéziratát.

– Nem! – biggyesztette le Ruby a száját. – Arra a helyre te akartál elmenni, éppúgy, ahogy most nélkülem akarsz elmenni a premierre.

– Szívem, nagyon keményen dolgozom. Amikor elmegyek egy partira, nem szórakozásból teszem. Ott maradok harminc percet, beszélek a legfontosabb emberekkel a teremben, emberekkel, akik segíthetnek nekem, segíthetnek nekünk, és már ott sem vagyok. Nem azért mondom, hogy nem jöhetsz el ma este, mert nem akarom, hogy jól érezd magad, de meg kell értened, hogy mit miért teszek. Nincs választásom.

– De van választásod! – zokogta Ruby. – Mindig van választásod. Mint ahogy azt választod, hogy nem velem töltöd a legtöbb hétvégét, pedig az iskolában a lányok fele hazamegy. Azt választod, hogy ajándékokat adsz nekem ahelyett, hogy az idődet adnád.

Még abban is van választásod, hogy ennyire keményen dolgozol-e. Micsoda szörnyűség történne, ha nem maradnál ilyen későig az irodában, és nem mennél el minden partira? Mi történne, ha nem volna ilyen ragyogó munkád? Éheznénk?

– Ruby, hagyd abba!

– Azt mondod, minden azért van, hogy segítsen nekünk – folytatta a lány megbántottságtól és haragtól lángoló szemmel. – De hogy segít nekem az, hogy olyan anyám van, akit sohasem látok? Megfordult a fejedben, hogy én hol szeretnék nyaralni?

Vagy hogy szeretek-e bentlakásos iskolába járni? Milly Steele nappali iskolába jár.

– Ó, és gondolom, jobban szeretnél az egyik Milly Steele-hez hasonló szomorú médiagyerek lenni, akik a Grouchóban vagy egy tábortűz mellett nőnek fel a Glastonbury Fesztiválon? – jegyezte meg Cassandra élesen.

– Az ő szülei legalább vele akarnak lenni – jajgatott Ruby, akinek most már ömlöttek a könnyei. – Te egyszerűen nem akarod, hogy körülötted legyek. Megvásárolsz, és kiadsz megőrzésre. Mi baj van velem? Nem vagyok elég csinos? Nem vagyok elég tökéletes kiegészítő? Nem szeretsz? Vagy talán csak nem szeretsz annyira, amennyire a munkádat szereted!

Ruby az anyjára meredt, bátor, kihívó pillantással, amely részben merészséget, részben csalódottságot tükrözött, és Cassandra a büszkeség és szomorúság furcsa keverékét érezte.

– Drágám, egyáltalán nem erről van szó. Tudod, hogy nagyon-nagyon szeretlek.

– Tényleg?

Cassandra felállt, odalépett az íróasztalához, és felvette a telefont.

– Giles? Át tudnál ugrani, kérlek?

Ruby lehajtotta a fejét, és finoman megrázta.

– Giles – mondta Cassandra, amikor a férfi belépett az irodába –, megváltozott a terv.

Ruby megpördült, és az anyjára nézett.

– Szeretném, ha átvinnéd Rubyt a divatosztályra, és ruhát, táskát és cipőt választanátok.

– Nagyon csinos ez a ruha rajta – mosolygott Giles.

– Igen, de ma este egy nagyon elegáns eseményre megyünk, olyanra, ahol Rubynak legalább tizenöt évesnek kell látszania. Szóval az a ruha, amelyik ma érkezett, a vízszínű

Dolce? Szerintem nagyon szépen mutatna a bőre tónusával.

– Elmehetek a premierre! – visított Ruby. Cassandra egy kis félmosollyal nézett rá.

– Igen, szabadságot adok Gilesnak ma estére. Ruby odarohant az íróasztalhoz, és az anyja köré fonta a karját.

– Drágám, vigyázz, nehogy összekend a Balenciagát – figyelmeztette Cassandra, és óvatosan lefejtette magáról a lányát. – És Giles? Megnéznéd, itt van-e még Lianne, és megkérnéd, hogy takarítsa fel ezeket a liliomokat?

23

Emma Oxford Fő utcáján lépkedett, és igazi gyengédséget érzett a város iránt. Szerette a Bostonban töltött diákéveit és az utánuk következő szakmai életét – a várost koloniális eleganciája és kulturális mikroklímája teljesen elhatárolta Amerika többi részétől –, de Oxford olyan mélyen gyökerezett a történelemben, hogy arról Boston legfeljebb csak álmodhatott, hogy azt a kifinomult magasztosságot már ne is említsük, amellyel kevés város dicsekedhetett a világon. Az elmúlt néhány órában Ernesto Pozzival, a North Western University egyik professzorával vacsorázott, aki jelenleg vendégelőadóként oktatott a Magdalen College-ban. Mivel Ernesto az édesapja egyik legjobb barátja volt, Emma az elmúlt néhány évben gondosan ügyelt, hogy a kapcsolat megmaradjon, bár nehezen tudott időt szakítani a chicagói utazásokra, a professzor házába. Ezért nagyon örült, amikor az öregúr Oxfordba költözött, még ha csak ideiglenesen is; így a találkozásaik sokkal kényelmesebbé váltak. Egy steak és chips vacsora mellett egy fiatalokkal teli sörözőben irodalomról beszélgettek, diákokról szóló mulatságos sztorikat meséltek, és Ernesto egy óriási halom könyvet tukmált Emmára, erősködve, hogy mindet el kell olvasnia. De főleg azt az időt idézték fel, amelyet Ernesto és Emma apja, Jack diákként Cambridge-ben élt végig. Emma mindennél jobban szerette ezeket a történeteket.

Anyja nem szívesen beszélt a férjéről, és mivel Emmának nem voltak testvérei, úgy érezte, hogy ha Jack Bailey barátaival találkozik, ébren tudja tartani az édesapja emlékét.

Egy pillanatra megállt az úton, tájékozódni próbált. Legalább öt éve nem járt Oxfordban, és nem emlékezett, hol hagyta a kocsiját.

– Le az útról, szívem! – szólt rá egy hang. Egy kéz ragadta meg a karját, és a járda felé kormányozta. – Ha erre jön egy busz, még annyi sem marad magából, hogy egy táskát készíthessenek a bőréből.

– Rob! – kiáltott fel Emma, és ahogy körülnézett, egy autó száguldott el mellette harsogó dudával. – Mit keres itt?

– Egy képért jöttem – vigyorgott a férfi –, igazság szerint a nagynénje galériájába.

Sikerült ezt a remek Bridget Riley-litográfiát találnia nekem. Nászajándékba akarom adni egy baráti párnak. Egyenesen a munkából hajtottam ide; a nagynénje későig nyitva tartott, hogy elhozhassam a képet.

Emma a hatalmas csomagot nézte a hóna alatt.

– Egy Bridget Riley? Szép ajándék. Jobb, mint egy Teasmaid.

– Az meg mi? – kérdezte Rob felhúzott szemöldökkel.

Emma kuncogott.

– Majd máskor.

Észrevette, hogy a Magdalen híd felé tartanak, egy ütemre lépnek anélkül, hogy megkérdezték volna, merre tart a másik.

– Hogy ment a felvétel?

– Igazán jól. Gyönyörűek a fotók.

– Remélem, nem sutyorogtak túl sokat Madeline-nel rólam. Láttam, hogy összebújtak pletykálni.

– Kedves teremtés. Impozáns nő. Nem úgy tűnik, mintha a maga szokásos típusa volna – jegyezte meg Emma gonosz kis mosollyal.

– Ó, és ez mit akar jelenteni?

Emma ismét elnevette magát.

– Csak azt, hogy nagyon különbözik Trudytól.

– Közölnöm kell, hogy Trudynak diplomája van kémiából. Nagyon helyes lány.

– Ebben biztos vagyok. Polly kedveli?

Rob hallgatott egy ideig, mielőtt válaszolt volna.

– Trudy soha nem találkozott még Pollyval. Nem szeretem, ha a barátnőim megismerik a lányomat, mielőtt – nos, szerintem készen állnának rá.

Emma lenézett a hóna alatt cipelt könyvekre, kissé kényelmetlenül érezte magát.

Elhallgattak, amikor odaértek a Magdalen hídhoz. Megálltak, rákönyököltek az ősrégi kőkorlátra, és lenéztek a vízre.

– Sajnálom, hogy nem működött a dolog – szólalt meg Emma. – Mármint maga és Madeline közt. Nehéz lehet olyan távol élni a lányától.

– Hát igen, Polly őrülten hiányzik. Minden egyes nap rossz apának érzem magam, amikor nem látom, ami körülbelül az év háromszázharminc napját teszi ki.

Emma hirtelen őszinte szánalmat érzett Rob iránt, és eltűnődött, vajon sajnálja-e, hogy Madeline elutasította a házassági ajánlatát. Felnézett, és azt látta, hogy a férfi az arcát vizslatja, mintha tudná, mire gondol.

– Az, amikor Maddy és én összejöttünk, igazán bizarr időszak volt az életemben. Nem hiszem, hogy valaha is jól sülhetett volna el a dolog köztünk, és határozottan ez bizonyult a legjobb megoldásnak.

– Bizarr időszak?

Rob tétovázott, és Emma újra kényelmetlenül érezte magát, mintha tovább lökte volna a férfit, mint ameddig menni akart.

– Én egy második fiú vagyok – szólalt meg Rob lassan, szemét az alattuk gurgulázó Cherwell folyóra szögezve. – A családom semmit nem várt tőlem azonkívül, hogy ne kerüljek börtönbe, talán még azt, hogy egy csinos nőt vegyek feleségül. Kimaradtam az egyetemről, alakítottam egy zenekart, éjszakai klubokba jártam. Ha akkoriban találkozunk, igazán jól kijöttünk volna egymással – mosolygott.

Emma elvigyorodott.

– Aztán amikor huszonöt éves lettem, meghalt a bátyám, Sam. Öt évvel volt idősebb nálam.

– Ó, igazán sajnálom – mondta Emma, és már nagyon fájlalta, hogy elindította ezt a beszélgetést.

– Sam az a fajta briliáns fickó volt, aki mindenben kiváló. Idejárt az Oxfordi Egyetemre. A halála őrületesen hangos ébresztőt jelentett a számomra. Túlságosan szégyelltem magam, hogy továbbra is úgy éljek, ahogyan azelőtt, amikor a két kis unokaöcsémnek egyszer csak nem volt apja. Felajánlottam, hogy belépek a családi vállalatba, aztán találkoztam Maddyvel egy partin Connecticutban. Jó családból származott, a megfelelő lány volt.

– De egymásnak nem feleltek meg.

Emma a férfira pillantott, és mindketten szomorúan elmosolyodtak.

Mély csend telepedett rájuk. Rob kicsit döbbenten nézett, mintha megbánta volna, hogy ennyire megnyílt a lány előtt. Emma elképedt; addig fel sem merült benne, hogy Rob olyan ember lehet, aki a körülményektől függetlenül a helyes lépést választja, még ha az nem egyezik is az óhajával.

– Ami azt illeti, pocsék rocksztár lettem volna – mondta aztán a férfi, könnyedséget mímelve. Emmába belehasított, hogy valószínűleg nagyon kevés ember lehet, akivel ezekről a fájdalmairól beszélni tud.

– Különben hová megyünk? – mosolygott Rob.

Elmúlt nyolc óra, és hirtelen besötétedett. A rózsaszín égbolt fokozatosan elvesztette a színét, mintha valaki elforgatta volna a fényszabályozó kapcsolót. A folyón még napcsíkok csillogtak, de az utcai lámpák már pislákolni kezdtek.

– Egy autóparkolóban vagyok ötpercnyi sétára innen – mondta Emma, lefelé mutatva a folyón.

– Jöjjön, kezd besötétedni. Elkísérem.

Lesétáltak néhány lépcsőn, aztán egy széles kavicsos úton folytatták az útjukat.

– Nagyon szép, ugye? Oxford.

– Amikor nem ijesztő egy kicsit – mosolygott Emma, ahogy körülnézett az alkonyatban. – Egyébként rendkívül hálás vagyok a segítségéért. A hirdetési fotók csodálatosak lettek, és maga nélkül nem tudtuk volna ezt megcsinálni.

– Ez azt jelenti, hogy nem dob ki Winterfoldból?

– Ez azt jelenti, hogy tartozom egy szívességgel. Igazán el kell vinnünk valahova magát köszönetképpen. Van egy szenzációs vendéglő Sherbyben.

– Hát attól függ, ki az a mi – mosolygott Rob.

– Szerény személyem, Stella, esetleg Ruan – válaszolta Emma, aki nem szerette volna, hogy úgy tűnjön, randevúra hívja a férfit. Ami, magától értetődően, eszébe sem jutott. – És természetesen Trudy is meg van híva – tette hozzá gyorsan.

– Erre igazán semmi szükség – mondta Rob. – Szerettem volna segíteni.

Elkanyarodtak a folyótól, végigmentek egy keskeny utcán, aztán befordultak egy sarkon, és ott voltak a parkolóban.

– Ez vagyok én – mondta Emma, amikor megálltak a kocsija mellett.

– Mit csinál a hétvégén? – kérdezte Rob hirtelen.

– Ó, nem tudom. Gondolom, amit általában. Elmegyek futni, elvégzek némi papírmunkát, olvasgatok egy kicsit. Lehet, hogy vasárnap együtt ebédelek Stellával.

Rob nevetett.

– Mi olyan mulatságos? – kérdezte a lány.

– Semmi.

– Mondja meg, mi olyan mulatságos? – Emma kicsit megsértődött. – Mit vár tőlem, mit csináljak a hétvégeken? Mutatványos ejtőernyős ugrásokat hajtsak végre? Netán rúdtáncot lejtsek?

Rob feltartotta a kezét.

– Hé, nem magán nevetek, de talán nem volna olyan rossz ötlet, ha néha szórakozna is egy kicsit. Nézze, ez az esküvő, amelyikre hivatalos vagyok – mondta gyorsan, a szavak sietve hagyták el az ajkát –, biztosan remek lesz, Walesben tartják, a menyasszony papájának van ott egy kastélya. Nem volna kedve eljönni?

Emmát teljesen meglepetésszerűen érte a meghívás.

– Nem hiszem – dadogta. – Csak útban volnék, nem gondolja?

– Kinek az útjában?

– Trudyéban.

– Ő nem jön. – Rob hangja bosszúsnak tűnt. – Nem szeretném, ha téves következtetésre jutna. Egyébként hagyja abba az emlegetését. Nem a barátnőm. Csak szex.

Emma csúf pillantást vetett rá, neheztelt, amiért Rob zavarba hozta. Tíz perc leforgása alatt többszörösen megváltoztatta a férfiról alkotott véleményét. Először együtt érzett vele a vesztesége miatt, és tisztelte a fiúként és apaként tett erőfeszítéseiért. Aztán egy megjegyzés máris visszaidézte a korábban róla alkotott képet, és a kör bezárult: szexmániás disznó, akinek a nők nem jelentenek többet, mint strigulákat az ágya lábán.

– Nagyon kedves magától, de túlságosan elfoglalt vagyok – kezdte Emma, aztán kinyitotta a kocsija ajtaját, és betette a könyveit az utasülésre.

– Ugyan már, mi mást akarna csinálni? – kérdezte Rob a nyakát nyújtogatva, hogy lássa, milyen könyvek vannak Emmánál. – Költészet és romanticizmus, 1150-1840?

Emma a könyvre dobta a táskáját, mintha védeni akarná Robtól Ernesto könyveit.

– El kéne olvasnia – csattant fel. – Talán tanulna valamit.

– Nézze, Em. Nem szeretnék egyedül menni, de barátnőt sem akarok magammal vinni.

És különben is azt mondta, hogy tartozik nekem egy szívességgel. A menyasszony papája egy tudósforma, úgyhogy beszélgethet vele költészetről meg ilyesmiről.

– Ha arra gondolok, hogy azt hittem, netán a társaságomért akar elvinni! – mondta a lány kicsit megbántottan.

– Holnap délután indulok. Azt hiszem, jól fogja érezni magát. Jól fogjuk érezni magunkat.

Emma tudta, hogy igaza van. Meleg, napos víkendet jósoltak. Szeretett a hétvégeken Chilcotban pepecselni, de nehéz volt teljesen elengednie magát, amikor minden sarkon egy Milford-alkalmazottba botlott. Egy esküvő egy kastélyban tényleg jól hangzik. Ami meg Robot illeti, miért húzza így fel magát miatta?

Egy soviniszta, na és? Ez nem éppen újdonság, viszont el kell ismernie, hogy a férfi nagyon szórakoztató.

– Talán felhívom holnap.

– Külön hálószoba meg minden, ígérem – mosolygott Rob, és mint egy kiscserkész, feltartotta három ujját.

Emma hirtelen gondolkodás nélkül döntött, ami teljesen szokatlan volt nála.

– Ebben az esetben megegyeztünk.

Stella már sokszor vett rész premiereken LA-ben, amikor Cate Glazer alkalomadtán hozzávágott néhány jegyet a férje valamelyik filmjének a bemutatójára, de ez volt az első

eset, hogy egyedül jött. Ahogy kilépett a taxiból a Leicester Square sarkán, a félelem hirtelen csomóba ugrott a gyomrában. Mi az ördögöt keresek itt? – gondolta magában.

Találkozni fogok egy férfival, akit alig ismerek, egy filmsztároktól nyüzsgő sötét szobában? Abban a pillanatban meghallotta, hogy a védőkorlátok és a rendőrség mögött összepréselődött hatalmas tömeg felhördül.

Nem egészen ez volt az elképzelésem egy első randevúról, motyogta az orra alatt, ahogy a vörös szőnyeg felé tartott. Nem mintha egyáltalán biztos lett volna benne, hogy randevúra hívták. Johnny külön ment a premierre néhány szereplőtársával, ami teljesen érthető volt. Ha azt látnák az emberek, hogy az ellenkező nem valamelyik képviselőjével sétál végig a vörös szőnyegen, az határozott tanúságtételt jelentene, hogy együtt vannak – és ők még alig beszéltek egymással, nemhogy, nos, bármi mást csináltak volna. Johnny szervezései, hogy az ünnepség után találkozzanak, szintén nagyon homályosak voltak.

Stella jegye egy ötven szál piros tulipánból kötött csokorral érkezett egy kártya kíséretében, amelyen mindössze ez állt: „Találkozunk a partin.”

De randevú ide, randevú oda, Stella a legjobb formáját akarta mutatni, ezért úgy határozott, hogy a „hatvanas évek mozicsillagocskája Cannes-ban” jelenséget fogja előadni. Kedvenc kanárisárga sifonruhája, amelyet Tash barátnője „a férfimágnes ruha”

névvel illetett, tizenöt centivel a térde fölött libegett, és veszélyesen mély kivágás vonzotta a szemet az elején. Stella bőre napbarnított volt az utóbbi napok szép időjárásától, és egy ezüst Pierre Hardy magas sarkú cipő meg egy klasszikus Milford-retikül tette teljessé az összbenyomást, amely máris kezdett feltűnést kelteni. Stella még csak néhány lépést tett a vörös szőnyegen, de a fotósok nyomban csattogtatni kezdték a gépeiket.

– Ide, drágám!

– Mi a neve, gyönyörűm?

Egy nő felírótáblával és fülhallgatóval kirontott, és odaráncigálta Stellát a tolongó paparazzók elé.

– Azt hiszem, magát akarják – sziszegte a PR-nő, és kilépett a fényképezőgépek látószögéből.

Stellát letaglózták a fény szikrázó villanásai; elvakítva és hunyorogva lépdelt tovább.

– Óó, mesés ruha! – szólalt meg egy hang mellette. Felnézett, és egy férfit látott hatalmas kamerával a vállán. Mellette egy ragyogóan öltözött újságírónő állt, aki mikrofont nyomott Stella arcába.

– Divat TV. Nem mesélne a külsejéről a nézőknek?

Stella kicsit szorosabbra fogta a retiküljét. Azt a mindenit. Miért érdekel ő bárkit is?

A film után a közönség válogatott tagjai továbbmentek a bemutatót követő partira, amelyet az Asia de Cubában tartottak a St. Martin's Lane Hotelben.

Cassandra egy kötéllel elválasztott VIP-dobogón állt Johnny Brinton mostohaanyjával, Astriddal. Astrid Cassandra egyik legközelebbi barátnője volt, egy korábbi stylist, aki akkor ismerte meg a rocksztár Blake-et, amikor a férfi első szólóalbumának a borítóját készítették, majd ezt követően hozzáment feleségül. Hivatalosan harmincnyolc évesnek mondta magát, de Cassandra úgy tippelte, hogy legalább egy évtizeddel öregebb. Ám még így is figyelemre méltón jól nézett ki: számos couture darabja egyikét viselte, egy sötétkék Chanel-koktélruhát.

Cassandra megemelt pozíciójából jól látta a bejáratot, és figyelte, ahogy Johnny hisztérikus izgalomtól kísérve megérkezik, és a gratulálok és rajongók benyomakodnak a nagyobb nevek mellett, hogy közelebb férkőzhessenek hozzá. Minden oldalról tömeg fogta körül, lökdöstek és rángatták, de ő könnyedén vette az egészet, autogramokat osztogatott és tréfálkozott. Valami különleges, valami meghatározhatatlan „X összetevő”

kell az ilyen reakcióhoz, fölül kell emelkedni a jóképű énekesek, színészek, táncosok, műsorvezetők és modellek százain, akiktől a média világa fulladozik, és Johnny képes volt erre. Igen, ez a fiú sztárminőség, gondolta Cassandra.

– Na és hogyan érzi magát Blake most, hogy a fia elhomályosítja? – kérdezte Cassandra, miközben figyelte, micsoda finesszel dolgozza meg Johnny a termet, mintha csak ő maga adott volna a fiúnak mesterképzést. – Azt hiszem, ha visszanéztek majd erre az estére, úgy fogtok rá emlékezni, hogy ezen az éjszakán lett Blake a második leghíresebb ember a családban.

– Igen, Johnny csodálatos alakítást nyújtott a filmben, ugye? – mosolygott Astrid. – De azt kell hogy mondjam, szerintem volt ebben egy bizonyos fokú eleve elrendelés, nem gondolod? Johnny azóta színészkedik, amióta az apját ismerem. – Elhallgatott, hogy elvegyen egy fürjtojásos-kaviáros blinit egy pincértől.

– Na és Ruby jól érzi magát? – kérdezte aztán, miközben figyelte, ahogy a lány roppant felnőtt módra igyekszik kortyolgatni egy pohár pezsgőt.

– Huh – nyögött fel Cassandra –, idefelé az úton kijelentette, hogy most színésznő akar lenni.

– Mi történt, hogy már nem a régészetért rajong?

– Az a tavalyi év kis hóbortja volt. Egyfolytában megpróbált rábeszélni, hogy rendezzünk egy fotózást Szemirámisz függőkertjénél, mert akkor velem jöhetne. Egész jó ötletnek hangzott, amíg rá nem jöttem, hogy ezt a világcsodát egy földrengés már kétezer évvel ezelőtt elpusztította.

Astrid kuncogott.

– Mikor tartott téged vissza ilyen apróság? Meg vagyok lepve, amiért nem mondtad Gilesnak, hogy intézze el a dolgot.

Cassandra a szemét forgatta.

– Különben hol tartunk a kiállítással? – kérdezte.

– Tudom, hogy hétfőn lesz egy ebédünk, de azért vázolhatnád a helyzetet nagy vonalakban.

Cassandra és Astrid egy nagyszabású jótékonysági vacsora és táncestély szervezésébe kezdett, amely a terveik szerint a New York-i Metropolitan Gálával volt hivatott vetekedni. Az esemény témáját a híres brit divattervező, Charles Worth munkái adták, aki annak idején Párizsba költözött, megalapozta a couture-t és a ma általunk ismert modern divatipart. Astrid volt a szervezőbizottság alelnöke, neki kellett kiválasztania a helyszínt, de kemény falba ütközött. Az volt a terv, hogy a kiállítással egybekötött vacsorára rögtön a couture-hét után kerül sor januárban, de a Chambre Syndicale, amely a kétévenként megrendezett couture-bemutatókat irányította, még nem jelentette be a dátumokat, ami lehetetlenné tette, hogy Astrid lefoglalja a helyszínt.

– Már a hajamat téptem, drágám, de tényleg – mondta Astrid. – Holnap újabb megbeszélésem lesz a V&A-vel, és Karoline Braun igazi felfedezésnek bizonyult a vállalati szponzorok felhajtásában, de…

– Ki az a lélegzetelállító lány Johnnyval? – vágott közbe Cassandra meglepetten, hogy nem ismer minden jóképű és fontos személyt a teremben. – Egy modell?

– Az Stella Chase. Azt hiszem, ma este ő Johnny partnere.

Cassandra a döbbenettől tágra nyitotta szürke szemét.

– Stella Chase, a Milford dizájnere?

– Pontosan. Nagyon csinos lány, ugye? Túl kicsi ahhoz, hogy modell legyen, de bűbájos. A fotósoknak izgalmas estéjük volt ma vele.

Cassandra öntudatlanul bólintott. Igen, ebben a lányban valóban van valami.

– Hogy a csudában ismerkedett meg Johnny vele?

– A napokban részt vett egy Milford-fotózáson.

Cassandra éles pillantást vetett a barátnőjére.

– Johnny modellkedett a Milfordnak?

Astrid vágott egy grimaszt, és másfelé nézett.

– Drágám, ne kezdj el furcsán viselkedni csupán azért, mert még mindig dühös vagy az unokahúgodra. Nem mondtam el neked, mert tudtam, hogy így fogsz reagálni, és őszintén, Johnnynak jót tesz egy fontos hirdetési kampány.

– Fontos? Hát ezt kétlem – horkant fel Cassandra.

De érezte, hogy amint Emma Baileyre gondol, elpárolog a jó hangulata. Most meg mire készül az a kis kurva?

– Elhinnéd, hogy az emberek már az Oscarról rebesgetnek? Legjobb kibaszott epizódszínész! El tudod képzelni, hogy megkapom? – nevetett Johnny, és közben egy csendes sarokba vezette Stellát.

Stella udvariasan mosolygott, de nem érezte magát a legjobb hangulatban. Több mint egy óra eltelt, mire Johnny odajött és megkereste. Természetesen újságírók, producerek és hírességek lepték el az ünnepeltet, hogy agyondicsérjék, amiért ilyen mesés alakítást nyújtott. Johnny a felé áradó figyelemtől feldobva még szórakoztatóbb és elbűvölőbb volt, mint a Milford-fotózáson, mégis…

– Ha én tagja volnék az Akadémiának, rád szavaznék – mosolygott Stella, aki próbált mindent elkövetni, hogy szellemesnek tűnjön.

Johnny elvett egy pohár pezsgőt, és egy hajtásra megitta.

– Elmondhatom neked, hogy milyen hihetetlenül nézel ki ma este? – duruzsolta, és a lány vállára tette a kezét. – Felvehetned a versenyt Elizabeth Hurleyvel ebben a ruhában.

– És ettől te az én Hugh Grantem lennél? – kérdezte Stella, hirtelen flörtölős hangulatba lendülve.

– Valami olyasmi – mondta Johnny halk hangon, és egyenesen ránézett. Hihetetlen, milyen jégkék volt a szeme. – Akkor mit szólnál hozzá, ha eltűnnénk innen?

Stella bólintott, korábbi bosszúsága olvadozni kezdett.

– Úgy hallottam, hogy néhányan átmennek a Bungalow 8-ba.

– Micsoda? Hogy megint összecsődüljünk másokkal? – somolygott Johnny, és megfogta Stella kezét. –Gyere, ideje, hogy rendes randevút kerekítsünk ebből.

– Ezek szerint ez egy randevú? – kérdezte a lány, immár sokkal jobb hangulatban.

Johnny mosolygott, és felemelte Stella kezét, hogy belecsókoljon a tenyerébe. Intim, szexis mozdulat volt, és Stella beleborzongott.

– Talán te menj ki először – mondta sietve, mert nem akarta túl gyorsan lerombolni a férfi imázsát.

– Ó, nem, nem fogsz ilyen könnyen megszabadulni – nevetett Johnny. – Menjünk?

Játékosan a karját nyújtotta, és Stella belecsúsztatta az övét.

A kamerák megőrültek, miközben elhagyták a partit. Stella számára ez tízszer olyan félelmetes volt, mint amikor egyedül kellett végigsétálnia a vörös szőnyegen három órával azelőtt.

Áttörtek a vakuk villogásán, és bevetették magukat a kocsiba, amely Johnnyra várt.

– Westbourne Grove – utasította a férfi a sofőrt, aztán belesüppedt a bőrülésbe.

Stella csupasz combjára tette a kezét, és figyelte, ahogy a londoni utcák tovasuhannak.

Alig beszéltek, élvezték a közöttük szikrázó feszültséget.

Stellát emésztette a gondolat, hogy nem kéne ilyen hamar elmennie a férfi lakására – még egy órát sem töltöttek egymás társaságában és mégis itt volt, London legizgalmasabb pasijával. Helyesbítés, mosolygott, és a Time Out egyik újságíróját idézte a partiról: a film legizgalmasabb új felfedezettjével.

A kocsi megállt egy fehér stukkós, kastélyszerű háztömb előtt. Johnny kézen fogta Stellát, felszaladt vele a lépcsőn, és sietve belökte a bejárati ajtót.

Amint belül voltak, ujjai közrefogták Stella arcát, ajka a lány ajkát simogatta, a csók egyre mélyebb lett, végül a kezük már egymás nyakát, arcát, haját cirógatta.

Stellát olyan vad érzéki vágy ragadta el, hogy alig tudott megszólalni.

– Hányadik emelet? – kérdezte szaggatott lélegzettel.

– Legfelső – suttogta a férfi.

Stella megragadta Johnny kezét, és a lépcső felé húzta, rohantak felfelé, és kacagtak futás közben. Amikor elérték az utolsó fordulót, Johnny beérte a lányt, megragadta a csípőjénél fogva, és lehúzta. Stella most négykézláb állt, kuncogva nézett fel a férfi lakásának ajtajára, amikor megérezte, hogy Johnny keze benyúl a ruhája alá. Az ujjak egy pillanatig Stella csípőjén pihentek, aztán beleakaszkodtak a bugyija korcába, és lerántották, majd finoman átügyeskedték a bugyit Stella cipőjén. Johnny felhúzta a sifonszoknyát a lány derekáig, amitől Stella deréktól lefelé anyaszült meztelen maradt. A vágy ívbe görbítette a hátát, ahogy Johnny a feneke hajlatát simogatta, aztán levegő után kapott, amikor a férfi nyelve végignyalta sötét vágása teljes hosszát.

– Még csak most kezdem – suttogta Johnny, és két lépcsőfokkal feljebb kúszott, úgyhogy most egyenesen a lányon feküdt, hozzányomta kemény farkát. A bugyit a lépcsőn hagyta, talpra húzta Stellát, és gyengéden az ajtónak lökte, ajka a lány nyakát simogatta, miközben bedugta a kulcsot a zárba. Az ajtó feltárult. Lámpát sem gyújtva, Johnny sürgető kézzel megrántotta a ruha cipzárját, de a retró darab beakadt.

– Tépd le! – lihegte Stella szinte vakon a vágytól. Hallotta az anyag halk reccsenését, aztán a ruha a földre lebbent. Ahogy ott állt egy szál magas sarkú cipőben, Johnny a falhoz nyomta a hátát, ajkuk egymásra csapott a sürgető vágytól. Aztán a férfi hirtelen elhúzódott, mélyen Stella szemébe nézve lassan megnyalta két ujját, és a lány meleg hasára nyomta őket. Stella már nedves volt a combja közt, amikor a férfi belemártotta és tekergette, egyre mélyebbre nyomta az ujjait, masszírozta Stella duzzadó csiklóját, míg a lány felnyögött. Stella széttárta a lábát, és a feje fölé emelte a karját, megragadott egy lámpafoglalatot a falon.

Johnny a lány nedveitől síkos ujjaival átfogta Stella jobb mellét, majd szinte egészben bevette a szájába. Aztán visszahúzódott, és olyan lágyan és édesen harapott bele Stella barna, gombszerű mellbimbójába, hogy a lány háta megfeszült a gyönyörtől.

– Nem tudtam, hogy csinos fiúk ilyen jók tudnak lenni a szexben – suttogta.

A szavak lihegve hagyták el az ajkát, úgy érezte, mintha a bőre égne, a szexuális tűz minden idegvégződését lángra gyújtotta.

– Csak jók? Én annál jobbat is tudok.

Mindketten nevettek. Miközben Stella elkezdte kigombolni a férfi ingét, Johnny a karjába kapta, bevitte a hálószobába, és a lábával belökte maga mögött az ajtót, amely finom kattanással becsukódott.

24

Laura Hildon, a Rive magazin divatszerkesztője és Max Carlton, a City egyik legfelkapottabb befektetési bankára a walesi hegyek gyönyörű háttere előtt álló méltóságteljes Hildon-kastélyban tartotta az esküvőjét. Mivel Laura Henry és Eleanor Hildon egyetlen gyermeke és így Wales egyik leggazdagabb családjának sarja volt, a két szülő eltökélte, hogy pompás kézfogót rendez a lányának. Negyvennyolc órás ünnepséget terveztek, amely egy tematizált partival indul majd a parkban aznap este, ám ez csupán étvágygerjesztőül szolgál. A hétvégén sor kerül magára az esküvői ceremóniára, amelyet egy hatszáz személyes szmokingos vacsora követ, éjfélkor pedig – a pletykák szerint negyedmillió fontot kóstáló – tűzijátékot rendeznek. Az egész egy késői villásreggelivel ér elegáns véget vasárnap délben a még kitartó vendégek számára. Egy ilyen eseményre kizárólag a legszenzációsabb ruha felelhet meg, így hát Laura Cassandra irányítása alatt készült és többször módosított Lacroix menyasszonyi ruhája Párizsból érkezett az előző

nap Henry Hildon Bentleyjének hátsó ülésén, amelyet kizárólag a ruháért küldtek oda.

Laura kérésére Cassandra és Giles futott be elsőként a Hildon-kastélyba, hogy felügyeljék a gondosan kiválasztott haj-és sminkmesterek asszisztálásával zajló privát, kosztümös főpróbát. Az elmúlt órát azzal töltötték, hogy kettesben körbesétáltak a parkban, vélhetően azért, hogy egy kis friss walesi levegőt szívjanak, mielőtt az előkészületek megkezdődnek, de valójában Cassandra teljes képet akart nyerni a birtokról. Igen, a Hildon-kastély a semmi kellős közepén állt. Cassandra helikoptert bérelt, hogy idehozza őket, amelynek az árát el akarta számolni egy fotózáshoz végzett helyszíni szemle költségeként, és nem tekintve a birtok távolságát a metropolistól – bármely metropolistól –, Cassandra nem tudott hibát találni benne. A kastélyt csillagfürt-, bazsarózsa-és szarkalábágyások vették körül, amitől a kemény gránitból és palából készült élek lágyabbnak tűntek. Tartozott hozzá egy kristálytiszta tó és egy sűrű fenyőerdő, amely beleolvadt a dombok lábába, és bár maga a ház drámaian hatott tornyaival és keskeny ablakaival, mégis tágas és barátságos benyomást keltett.

– Szerelem illatozik a levegőben, édesem – jegyezte meg Giles is drámai hangon.

Felvett egy földre hullott halvány rózsaszín rózsát, és átnyújtotta Cassandrának. – Talán ma este mindketten rátalálunk a szerelemre.

– Az isten áldjon meg, Giles, úgy beszélsz, mint a bolond valamelyik Shakespeare-darabból.

– Mint a szerelem bolondja, vélem én – mosolygott a férfi, és ivott egy kortyot a friss, jeges limonádéból, amelyet a kezében tartott séta közben. – Ami téged illet, drágám, nem volt egy normális kapcsolatod a tavalyi év tavaszi-nyári kollekciói óta. Te vagy az ország egyik legjobb partija, és úgy viselkedsz, mint egy apáca.

– Nagyon pajkos apáca volnék – kuncogott Cassandra, és a feje tetejére tolta a napszemüvegét.

Egy esküvőnél semmi nem tudja jobban elgondolkodtatni az embert a maga szerelmi életéről, és ez alól Cassandra sem volt kivétel. Szép csendben betöltötte a harminchatodik évét az elmúlt víkenden, és úgy határozott, hogy egyedül ünnepel a London melletti Grove Spaban. Mivel Cassandra rengeteg partit rendezett és látogatott a munka örve alatt, a legtöbb ember partiőrültnek tartotta, de az irodától és a kifutótól távol rendkívül zárkózott személy volt, aki jobban szeretett egymagában vagy a szűk társasága körében lenni. Jobb ez így, gondolta.

Ahogy átsétáltak a ház előtti manikűrözött, borsózöld pázsiton, meglátták Laurát és az anyját, Eleanort; rájuk vártak az épület pompás bejáratánál. Eleanor Hildon magas volt és karcsú, szürke hosszúnadrágot, krémszínű zsorzsettblúzt és lapos mellére hulló tekintélyes gyöngysort viselt.

– Élvezték a parkot? – mosolygott, kivillantva a szájához képest kicsit túl nagy, vakítóan fehér fogsorát.

– Ó, csodálatosan szép – válaszolta Giles. – A kanadai Butchart Gardensre emlékeztet.

– És Cassandra, beköltöztél a kertészlakba? Laura azt mondta, hogy valószínűleg érzékeny vagy a zajra, ezért arra gondoltam, hogy a kastély egy kicsit lármássá válhat a későbbiek során. Csak ma este negyven szállóvendégünk lesz.

Cassandra udvariasan mosolygott. Nem vágyott rá, hogy törékeny virágszálnak tüntessék fel – később erről majd beszélnie kell Laurával –, de ha ez azt jelenti, hogy észrevétlenül el tud tűnni a partiról, akkor megéri. Ha hatszáz jól megolajozott mulatozó nevetgél és hangoskodik a kastély kőfalai közt, az maga lehet az akusztikus pokol.

– Igazi rémálmom volt az ültetési renddel – folytatta Eleanor. – Laura szerint mindenki utál valakit. Hála az égnek, a mai este lezserebb programnak ígérkezik. Arra gondoltam, hogy a vadnyugat témából jó mulatság kerekedhet, ugye?

Cassandra ismét mosolygott, egy kissé kevésbé melegen. Laura érzékelte az arckifejezését, és gyorsan közbeavatkozott.

– Épp jókor jöttetek, hogy találkozzatok Maxszal. Néhány perce hívott, hogy megérkezett. – Ah, már itt is van.

Mind a kocsifelhajtó felé fordultak, amelyen egy hatalmas autó dübörgött feléjük, majd kifarolva megállt a ház előtt. Magas, elegánsan öltözött férfi ugrott ki belőle, és közben hátralökte sötét haját az arcából. Az eurosloane uniformist viselte: pólóinget, gyűrött vászonnadrágot és Tod's mokaszint, teste karcsú és kisportolt volt, és magabiztosan, peckesen lépkedett. Legnagyobb meglepetésére Cassandra úgy érezte, hogy valami megmozdul az ágyékában. Nem Max Carlton volt a legcsinosabb férfi, akit valaha látott, de sugárzó jelenlétére és érzéki aurájára Cassandra rögtön reagált. Max arcon csókolta a menyasszonyát és az anyósjelöltjét, aztán mosolyogva Cassandrára tapasztotta a tekintetét.

– Maga nyilván Cassandra – mondta, és kinyújtotta egyik hatalmas kezét. – Én pedig Max vagyok.

– Lehetetlenség elhinni, hogy ti ketten még nem találkoztatok – mondta Laura, elpirulva a büszkeségtől.

– Telefonon beszéltünk – jegyezte meg Cassandra nyugodtan. – Megpróbáltam részleteket megtudni a nászútról, de reménytelen ügynek bizonyult, még azután is, hogy elmondtam, én egyeztetem a stafírungotokat.

– Legalább nekem elárulná – durcáskodott Laura kiscsikós féktelenséggel. – Utálom a meglepetéseket.

– Ha már nászútról beszélünk – mondta Cassandra. – Emlékeztess csak rá, mikor leszel újra bent az irodában?

– Hétfőhöz egy hétre – válaszolta Laura. – Nem maradhatunk el túl sokáig, Maxnak új állása van.

– Atlantis, a priváttőke-csoport – mondta a férfi, Cassandrát fixírozva.

– Partnerségről van szó, úgyhogy ez briliáns lehetőség Maxnak – tódította Laura a szemét forgatva.

– Hát ez nagyszerű – jegyezte meg Cassandra sietve.

– Nos, ha mindenki be lett mutatva, menjünk be és ebédeljünk – invitálta őket Eleanor a kezét összecsapva.

– Marshall, a séfünk csodálatos disznósültet készít kökényszósszal abból a gyümölcsből, amely a birtokunkon terem. Kis szerencsével mindnyájan sokkal jobban megismerhetjük egymást.

– Igen, ez nagyszerű volna – helyeselt Cassandra.

És érezte, hogy Max szeme szinte átfúrja.

– Rob, maga megőrült? – kiabált Emma. – Hogy képzeli, hogy elmegyek?

Amikor Rob félúton az autópályán csak úgy mellesleg elárulta a menyasszony kilétét, Emma tombolni kezdett. Arról volt szó, hogy ez kikapcsolódás lesz, egy stresszmentes hétvége. És akkor kiderül, hogy Rob Laura Hildonnak, a Rive divatszerkesztőjének az esküvőjére hívta meg. Ez azt jelenti, hogy Cassandra szinte bizonyosan a vendégek közt lesz, ez meg a leghatározottabban azt jelenti, hogy valamilyen összecsapásra elkerülhetetlenül sor fog kerülni. Cassandrának a Milfordot érintő árulása még mindig fojtogatta Emma torkát, és bár ellenállt a sürgető vágynak, hogy felhívja, miután Cameron beszámolt neki az unokanővére mocskos szájú kampányáról, egyszerűen nem tudná – nem volna hajlandó – lenyelni az incidenst, ha szemtől szembe találkoznának.

– Sajnálom, Em, tényleg nem tudtam – csitította Rob, és lelassította a sportkocsiját.

Most csak egy kicsivel lépte túl a sebességkorlátozást. – Figyeljen ide, ha tényleg nem akar eljönni, hazaviszem. Fogalmam sem volt, hogy ez problémát okozhat.

Ez persze igaz volt. Bár Rob tudott érzéketlenül és éretlenül viselkedni, kizárt dolog, hogy sejthette az Emma és az unokanővére közti ellentéteket – nyilván arra gondolt, hogy Cassandra örömmel fogadott, barátságos arcot jelent majd Emma számára. Emma mély lélegzetet vett, aztán úgy döntött, hogy ha ez a hétvége eredetileg arról szólt volna, hogy elengedi és jól érzi magát, akkor ez így is lesz. Azonkívül Rob elbűvölő és szórakoztató társaság volt egész úton, miközben a zenétől a politikáig, a művészettől a vallásig mindent megvitattak. Ez üdítő változatosságot jelentett a lánynak, aki az ideje túlnyomó többségében munkáról társalgott vagy a családjával, vagy a kollégáival. Emma az utazás alatt Rob gazdagságának a nagyságát is csendben emésztgethette. A rugalmas krémszínű

bőr az ezüstmetál Aston Martinjában arról árulkodott, hogy ez egy szuperluxus presztízsjármű. A mobiljára érkezett egy hívás a családja sugárhajtású gépének a pilótájától, hogy megbeszéljék Rob vasárnap esti útját New Yorkba – Robnak nem kell a Heathrow-n sorban állnia. És amikor beugrottak a vidéki luxusszállóba, hogy ledobják a csomagjukat, a hotelportás úgy beszélt Robbal, mint valami látogatóban lévő királyi sarjjal. Emma kénytelen volt bevallani, hogy kicsit kínosan érezte magát emiatt.

– Na és honnan ismeri Laurát? – kérdezte, amikor a kastély feltűnt a láthatáron.

Még távolról is pazar helynek látszott. Ahogy a sötétnarancs nap a dombok mögé bukott, arany fénnyel hintette be a parkot, mintha mindent aranyszövettel borított volna.

Emma ki tudta venni a kastély előtti hosszú pázsiton zajló vigasságot a sűrűsödő

alkonyatban: tábortűz izzott, és piros és sárga lampionok sorai lógtak a fákról.

– Régi családi barát – válaszolta Rob. – Valójában az apám helyett vagyok itt, aki épp Kínában jár valami üzleti úton. Az apám és Laura apja, Henry, akkor ismerkedtek meg, amikor mindketten Európában utazgattak az egyetem elvégzése után. Azt hiszem, Görögországban kötöttek ki, gazdag turistákat vitorláztattak vagy valami ilyesmi. Henry ott találkozott Laura mamájával, aki egy bárban dolgozott, ha jól emlékszem.

Mindenesetre azóta mind barátok maradtak, úgyhogy mi, gyerekek időnként össze lettünk dobva nyaralásokon vagy látogatások alkalmával.

Rob leállította az autót a kastély előtt.

– Hűha! Ez csodálatos! – mosolygott Emma.

Kikászálódott a kocsiból, és lábujjhegyre pipiskedett, hogy lássa a pázsiton zajló partit.

A levegőt a sülő étel illata és a tábortűz sűrű füstje töltötte meg. Jelmezes vendégek járkáltak körbe, a vadnyugat téma neonnal megvilágított helyszínei – egy céllövölde, egy kókuszdobáló és egy szilaj vádló – közt cikáztak, miközben a cowboynak öltözött pincérek tejföllel és zöldpaprikával teli nacho-tölcséreket osztogattak. Három másik, farmernek öltözött szolga egy hatalmas malacsütőt forgatott, és almabort töltött kupákba óriási fahordókból, míg valahol a távolban egy country-és westernbanda zenélt. Emma vigyorogva fordult Robhoz.

– Tisztára nyaralás hangulata van, nem igaz? Rob nevetett.

– Ah, hát mégiscsak tudja a hölgy, hogyan kell szórakozni! – ugratta a lányt. – Ezek szerint szokott nyaralni!

– Hát persze hogy szoktam nyaralni!

– A könyvtárba járás nem számít.

Emma rácsapott a karjára.

– Igenis szoktam nyaralni. Igazság szerint épp azt tervezem, hogy augusztusban elutazom Costa Ricára. Augusztusban a divat szabadságra megy, de az üzletünk szeptember második hetében nyit, úgyhogy nem maradhatok el sokáig.

– Costa Rica. Kellemes – mondta Rob, ahogy a parti felé közeledtek a füvön keresztül.

– Van egy barátom, aki ott él, és egy barlangbúvárvállalkozást működtet.

– Egy barátja? – kérdezte a férfi felhúzott szemöldökkel.

– Igen, egy barátom – hepciáskodott Emma. – Komolyan, maga soha semmi másra nem tud gondolni, csak a szexre.

Rob kuncogott magában, és ivott egy kis almabort az italos bódéból.

– És nincs említésre méltó másik?

– Nincs – mondta Emma csendesen. – Megégettem az ujjam az év elején, úgyhogy egyelőre messze elkerülöm a kapcsolatokat.

– És barlangbúvárkodni megy helyette.

Emma meglepett arccal nézett rá.

– Hogy jön ez ahhoz, hogy van-e az embernek barátja? – kérdezte.

– Úgy, hogy mindenkiben van valami vakmerőség iránti hajlam, még magában is. A legtöbb ember a szexet és a kapcsolatokat használja az izgalom átélésére, és – furcsamód – teszi magát ezzel sérülékennyé. Az extrém sportok gyakorlatilag ugyanazt a célt szolgálják. Ez az egyetlen út a veszélyhez a maga tökéletes, rendszerezett életében.

– Ó, mily elbűvölő – fintorgott Emma.

– Hé, ne lője le a hírhozót – mondta Rob méltatlankodva. – És itt bókok is el voltak rejtve, csak maga nem akarta észrevenni őket. Na és most mit szólna egy gyors menethez a szilaj vadlovon, maga veszélykedvelő?

Cassandra szürke szeme sötétzöld árnyalatba váltott, amikor meglátta őket együtt. Mit keres Emma Rob Holland oldalán? – gondolta irigykedve. – Ráadásul egy esküvőn.

Természetesen tudta, hogy Rob Emma új bérlője, de abban, hogy együtt jöttek el egy esküvőre, üzenet rejlett. Hogy a csudában sikerült ez neki? És bár Emmát reménytelenül túlöltözöttnek tartotta az YSL lila selyem zsákruhájában – Cassandra még messziről is felismerte –, kénytelen volt fogcsikorgatva belátni, hogy az unokahúga jól néz ki. Hová lett a félénk, tésztaképű lány, akivel Párizsban találkozott? A haját levágatta és befestette.

Boldogan nevetett, miközben Robot figyelte az ugrándozó vadlovon, tapsolt a kezével.

Cassandra felborzolódott. Mégis mit képzel Emma, ki ő?

– Nahát, nahát, micsoda meglepetés. A divatvilág teljes vértezetű tagja – mondta Cassandra, miközben odasétált Emma mögé.

– Nem egészen – válaszolt Emma fakó mosollyal. – Rob Holland vendége vagyok. Ő

Laura papájának a barátja.

– Igen, és Rob igazi jó fogás. Úgy látszik, ez a te éved, amikor mindent megkapsz, amit akarsz.

– Csak barátok vagyunk – javította ki Emma.

– Ó, értem. Szóval tévedtem – mosolygott Cassandra.

Emma elpirult. Esetlennek és ostobának érezte magát, mint mindig, a nagy unokanővér társaságában. Belül szitkozódott, hogy a találkozás felkészületlenül érte. Egyszerűen nem számított rá, hogy ilyen hamar egymásba botlanak.

– Na és hogy megy az üzlet?

Ez az, gondolta Emma. Ideje, hogy szembeszálljon ezzel a némberrel.

– Ó, nem gondoltam, hogy érdekel.

Cassandra némi meglepetéssel meghátrált.

– Micsoda furcsa kijelentés. Természetes, hogy érdekel. Anyámnak részesedése van a bizniszben.

Emma összeszorította az ajkát, és egyenesen Cassandra szemébe nézett.

– Épp ezért tartottam különösnek, hogy az egész iparágban mocskoltad a Milfordot.

Cassandra arca épphogy csak elpirult.

– Ne légy abszurd!

– De mivel megkérdezted – folytatta Emma udvariasan –, minden jobban megy, mint ahogy egyáltalán remélhettük volna. A felújított üzlet a jövő hónapban nyit, éppen időben, hogy leszállíthassák az új árukészletet. Visszafogott indítás lesz – szeptemberben rendezünk egy nagyszabású megnyitópartit. Nem hiszem, hogy a Rive lefotózta volna a Milford „100” táskát a szeptemberi számának, de ne aggódj. Mindenki más megtette.

Vogue, Elle, Harper's, mind kijönnek valami jelentős hírrel.

Kis győzelmet érzett, ahogy kimondta a szavakat.

Köhög a bolha, gondolta Cassandra sértődötten. Természetesen hallott az anyjától Emma kis sikeréről a Milfordnál, és el kellett ismernie, hogy a fotózás Clover Connorral igazi telitalálat volt – volt is erről egy-két szava Clover ügynökéhez. Úgy tűnt, hogy a család egyelőre megbékélt, de Cassandra tudta, hogy egy szempillantás alatt könnyedén átlendülhetnek az ellenkező irányba. Csak a megfelelő nyomás kell hozzá.

– Hazudhatnék neked, Emma – mondta Cassandra nyugodtan. – Mondhatnám azt, hogy azért nem mutattuk be a Milfordot a Rive-ban, mert mindenki tudja, milyen kapcsolatban állok a céggel, és nem akarom, hogy nepotizmussal vádoljanak.

Cassandra elfordította a fejét, és egyenesen maga elé nézett, ahol Rob Holland kászálódott le a szilaj csikóról, felcsattanó taps kíséretében.

– Az igazság az, hogy a Rive elismerő pecsétje roppant erősen hat a kereskedelemre.

Minden egyes szót, képet és terméket ellenőrzők a magazinomban, és a „100” táskád azért nem fog ott megjelenni, mert nem hiszek sem benned, sem a cégedben.

– Erre abszolút semmi jogalapod nincs – vágott vissza Emma eltökélten, hogy nem fog meginogni Cassandra magabiztosságának a súlya alatt.

– Valóban nincs? – kérdezte Cassandra kegyetlenül, és visszafordult, hogy az unokahúgára meredjen. – Ó, szerintem pedig van. A piac olyan magas rétegébe vitted a céget, hogy átléptél egy világba, amelyet se nem ismersz, se nem értesz. Most az én világomban vagy, szívem.

– Tévedsz – mondta Emma.

– Azt hiszem, nem. A lelked mélyén tudod, hogy te vagy az örök kis próbálkozó, aki soha nem képes igazán semmire. Mindnyájan ismerjük az okokat, hogy miért vagy itt.

Nem kaptad meg a partnerséget, a barátod Bostonban ejtett, és most elszaladsz és elbújsz, azt játszod, hogy főnök vagy egy cégnél, amelyet nem érdemelsz meg.

Emma rábámult, azon törte a fejét, honnan tudhat Markról, a munkájáról. Csak az anyjának beszélt róla.

– És most kritizálni mersz engem, amiért megkérdőjelezem az ítélőképességedet, és nem támogatlak vakon?

Emma csak nézett rá, brutális volt a szónoklata. Úgy érezte magát, mint akit megtéptek, mint egy kismacska, szemtől szemben egy kegyetlen kóbor kandúrral.

– Ah, Miss Bailey – szólalt meg egy hang Emma balján. Megfordult, és egy kis, inas embert látott vörös bársony cowboynadrágban és bőrmellényben. – Gondoltam, megragadom az alkalmat, hogy bemutatkozzam – mondta a kezét nyújtva. – Larson Quinn. Én megyek a Milfordhoz kedden a Tribune-interjú miatt.

Emma mosolygott, megpróbált visszapislogni egy könnycseppet.

– Ó, nagyon örülök. És micsoda véletlen.

Larson Cassandrára sandított, várta, hogy bemutassák neki.

– Larson. Cassandra Grand, az unokanővérem.

Cassandra fakón mosolygott. Halványan rémlett neki a férfi. Törzsvendég a partikörökben, egy gonosz kis homokos, aki azért mindkét nemből válogatja a szeretőit – mindig azt, aki épp a leghasznosabb lehet a számára. Cassandra úgy tudta, hogy épp most lett munkanélküli a Men's Style Monthly megszűnése után.

– Az unokanővére? Igazán milyen érdekes – jegyezte meg Larson, aki megérezte a kettejük közt szikrázó feszültséget. – Biztosan jól szórakoztak együtt kislányokként a babaöltöztetősdiben.

– Hé, Em, mit szólt hozzá? – kérdezte Rob fülig érő mosollyal, ahogy előkerült a vadlovas karambol. – Három perc, és még mindig szépen ültem – mondta a combját ütögetve örömében, és egy cowboykiáltást hallatott.

– Ügyes volt – vágta rá Cassandra meleg mosollyal, és felé nyújtotta a kezét. – Maga a show sztárja.

– Maga Cassandra, ugye? – kérdezte Rob, és lelkesen megrázta az asszony kezét. – Van néhány fotó magáról Winterfoldban.

– Talán találkozunk valamikor Chilcotban – válaszolta Cassandra.

– Az remek volna – vigyorgott Rob.

Cassandra Emmához fordult, és egy kis győztes mosolyt küldött felé.

– Jöjjön! Menjünk! – mondta Emma, majd megragadta Rob karját, és elvonszolta a férfit.

– Hé, mi ütött magába? – sziszegte Rob, miközben Emma keresztülvonszolta a füvön, maguk mögött hagyva Cassandrát és Larsont.

– Maga! Idétlenül vigyorog Cassandra előtt, flörtöl, mint egy iskolás kölyök, nem az agyával, hanem a szexével gondolkodik, mint mindig.

– A szexemmel? – nevetett Rob. – Előttem nyugodtan kimondhatja a „farok” szót – lehelte színpadiasan.

Emma enyhén elpirult, de dühös volt, és valakin ki akarta tölteni a mérgét.

– Cassandra egy igazi dög – szónokolt. – Kihasználja az embereket, manipulálja őket, szemétként kezel másokat pusztán azért, mert nem dobják ki az elmúlt szezon ruhatárát, amikor már kiment a divatból. Mellesleg ez fog történni magával, ha egyáltalán megfordul a fejében, hogy kapcsolatba kerüljön vele.

– Mégis miről beszél? – értetlenkedett Rob, akit teljesen elképesztett Emma kirohanása.

– Cassandráról. Rosszindulatú, bántó és gonosz. Tudtam, hogy vissza kellett volna mennem Chilcotba, amikor megmondta, hogy ki a menyasszony. De nem, hallgattam magára.

Egy könnycsepp csorgott végig Emma arcán, de Rob mintha nem vette volna észre.

– Nem szeretném azzal vádolni, hogy túlreagálja a dolgokat, de az én nézőpontomból szörnyen úgy fest a helyzet – mondta Rob, a bár felé sétálva. – Mindenki, akivel beszéltem, és ismeri az unokanővérét, azt mondja, hogy igazán elbűvölő. Igazság szerint az előbb tökéletesen okénak tűnt.

– Ki az a mindenki? – csattant fel Emma, aki képtelen volt leállítani magát. – A maga médiabarátai? Biztos vagyok benne, hogy szenzációs jellemítészek.

Rob megpördült, felé fordult, és tehetetlenül széttárta a karját.

– Maga aztán tényleg utálatos tud lenni, remélem, sejti.

– Ez meg mit akar jelenteni? – kérdezett vissza Emma, egyre jobban belelovalva magát a vitába.

– Szélsebesen elítél mindenkit, aki nem olyan szilárd jellem, mint maga, aki nem olyan éles eszű, mint maga, vagy nem olyan erkölcsös, mint maga. Cassandra egy dög. Trudy egy liba. A barátaim sekélyesek. Nem élheti le az életét úgy, hogy ennyire megvet másokat csupán azért, mert nem felelnek meg annak, amit maga gondol vagy hisz.

Emma megrémült, elvesztette a talajt a lába alól. Azt várta, hogy Rob mellé áll, hogy minimum észreveszi, mennyire kiborult, ehelyett rátámad.

– Bocsásson meg, ha Cassandrát istencsapásnak tartom – mondta, próbálva kimért hangon beszélni. – Bocsásson meg, ha azt hiszem, hogy Rob Holland lealacsonyítja magát a nőkkel. Biztos vagyok benne, hogy Trudy nagyon helyes lány, de nem tudom felfogni, hogy egy magafajta sikeres, intelligens fickó mi közösét találhat egy topless-modellben.

– Hát nem azért jöttünk össze, hogy keresztrejtvényt fejtsünk – mondta a férfi szarkasztikusan.

– Jöttünk? – csapott le a szóra Emma gyorsan. – Ó, tehát már múlt időről beszélünk.

Ezek szerint Trudy-nak lejárt a szavatossági ideje? Lépjen csak tovább a következő

idétlenül vihogó szépséghez, aki masszírozza az egóját. Vigyázzon, Cassandra szingli, de merem állítani, hogy harap!

– Nos, figyelmeztessen, nehogy véletlenül a maga ajtaján kopogtassak.

– Ha úgy hinné, hogy egy kicsit is vonzónak találom, szerintem biztosan kopogtatna.

Rob rámeredt.

– Attól tartok, az agyára ment a stressz. Nézze, ott a céllövölde. Azt ajánlom, menjen és lőjön néhány kacsát, és bármi legyen is ez, szellőztesse ki a szervezetéből, mielőtt valami olyat találna mondani, amit mind a ketten megbánunk.

Ezzel lecsapta az almaboros korsóját az asztalra, és eltűnt a sötétben.

– Na és mit gondol arról, ahogy az unokahúga átszervezte a Milfordot? – kérdezte Larson Quinn csak úgy mellékesen, a pezsgőjét szopogatva, eltökélten, hogy kihasználja a néhány perces audienciáját Cassandra Granddel. – Úgy hallom, fantasztikus volt a reakció a sajtóbemutatók után.

– Valóban? – tamáskodott Cassandra kurta nevetéssel. – Nem tudom, maga kivel beszélt.

– De őszintén, mit gondol? – erősködött a férfi. – Siker vagy kudarc?

– Ó, drágám, fáj a szívem, hogy ezt kell mondanom, de ez egyszerűen nem fog működni. Ha az ember egy luxusmárkáért felel, értenie kell, mit képviselnek a divatmárkák, és tudnia kell, hogyan szolgálja ki a közönségét. Az új ultraprémium árcédulával a Milford a couture-vevőket célozza meg, nőket, akik magángépen repülnek, és nyolc ruhát visznek két estére a partikra. Látta Emma Baileyt: úgy néz ki, mint aki ezt a fajta márkát képviseli?

Larson szeme csillogott, miközben Cassandra beszélt, megérezte, hogy exkluzív interjúra van kilátása. A divat pletykavonalán már leadták a hírt, hogy Emma és Cassandra nem jönnek ki egymással, mert Cassandra magának akarta a céget.

– Idézhetem ezt magától? – kérdezte Larson. – Remek volna a cikkem számára.

– Nem, ha valaha dolgozni akar a Rive-nak – válaszolta Cassandra halvány fenyegetéssel a hangjában, mielőtt újra bekapcsolta a megawattos mosolyát.

– Igazság szerint már többször elküldtem magának az életrajzomat – mondta az újságíró alázatosan. – A maga magazinja valóban fantasztikus.

– Történetesen az a helyzet, hogy éppen van egy divatriporteri üresedésem. De miért kellene felvennem magát?

– Mert jó vagyok – mondta a férfi egyszerűen.

– Hát ezt még be kell bizonyítania – dorombolt Cassandra, és elvett egy pohár pezsgőt a pincértől. – Küldje el nekem az Emma Bailey-interjúját, amikor elkészült vele. Hadd lássam, érti-e, mi a Rive látásmódja az iparággal kapcsolatban.

Cassandra mosolygott, amikor Larson bólintott. A férfi világosan értette, mit kér tőle.

Ha a kedvére tesz, talán esélye lehet, hogy megkapja az állást a Rive-nál. Cassandrának persze esze ágában sem volt, hogy valaha is munkát adjon neki. De ezt Larsonnak egyelőre nem kellett tudnia.

Rob sehol nem találta Emmát. Egyáltalán mi a fenének akarom megtalálni? – gondolta dühösen, és egy hajtásra ledöntötte a pezsgőjét. Volt szerencséje már néhány nőhöz az élete során, akik meglehetősen túldramatizáltak dolgokat, de Emma Bailey mindennek a teteje. Az igazi poén az a dologban, hogy ő ostobán azt hitte, Emma más. Amikor nem aggályoskodott a munka vagy a kocogásai miatt, aranyos és mulatságos volt, borotvaéles intelligenciáját kedves naivitás ellensúlyozta, amitől Rob úgy érezte, hogy védelmeznie kell. De ma este – ma este Emma egy másik oldalát mutatta, és úgy támadt rá, mint egy ketrecbe zárt tigris. Rob dühös volt, mert a lány csalódást okozott neki. Dühös volt, mert a szavai, bármennyire ésszerűtlennek hangzottak is akkor, nem kevés igazságot tartalmaztak. Rob tudta, hogy olyan nőkhöz szokott, akik csüggnek minden szaván, nőkhöz, akik királyként bánnak vele. Pontosan ezt mondta a pszichológusa is a bátyja, Sam halálát követő években; a pszichológus ezt Rob családjának a számlájára írta. Szülei minden figyelme és szeretete Samre irányult, ezért Rob máshol kereste az imádatot, amelyre annyira vágyott. És mint ultragazdag szülők gyereke, aki hozzászokott, hogy minden anyagi természetű dolgot megkap, amit csak akar, kialakult benne egy elvárás, ami azt a meggyőződést sugallta, hogy egyetlen nő sem fogja soha visszautasítani.

Ha azt hitte, hogy akár távolról is vonzónak találom…

A szavak szúrtak, és Rob abban sem volt biztos, hogy miért. Emmát még csak nem is találta túl izgalmasnak. Nem úgy, mint az unokanővérét, Cassandrát, akit bizony szívesen megismert volna közelebbről is. Ah, talán csak a sértett egójáról van szó. Minden férfi azt akarja, hogy kívánják, és bárki visszautasítja, nos, az bizony fáj. Rob mély lélegzetet vett, és megpróbált megnyugodni. Ahogy a parkban bóklászott Emmát keresve, lépten-nyomon belebotlott a tipikbe, amelyeket korábban az „Indiánfej-masszázsnál” használtak, bármi légyen is az. Úgy tűnt, hogy most a sötétben csintalan kis barlangokká alakultak át, ahová Laura divattársaságának és Max bankár barátainak a huncutabb tagjai visszavonultak, hogy távol legyenek a walesi arisztokrácia elítélő tekintetétől. Néhány sátorból kuncogás és pohárcsengés hallatszott, másokból különös aromák és nyögések szűrődtek ki. Rob kételkedett, hogy Emma bármelyik sátorba betévedt volna, de már mindenütt kereste, és kezdett aggódni egy kicsit. Ő hívta meg ide, és ezért felelősséget érzett iránta. Lehajolt a tábortűztől legtávolabb eső sátorhoz, és bepillantott. Nagy meglepetésére egy gyönyörű

vörös hajú nőt látott odabent, aki egy tehénbőr szőnyegen ült, és egy spanglit szívott.

– Hello, maga ott, mi szél hozta ilyen messzire? – kérdezte kacér mosollyal.

– Ugyanaz, ami magát – válaszolta a férfi vigyorogva. – A menekülés a cowboyoktól és a kékvérűektől.

– Ebben az esetben jöjjön, csatlakozzon hozzám. Mellesleg Jessica a nevem. Kér? – érdeklődött a spanglit feltartva.

Rob figyelte, ahogy a vékony spagettipánt lecsúszik az egyik válláról, és elmosolyodott magában. Igen, Emmának talán szüksége van még némi időre, hogy lehiggadjon. Közben ő itt marad, és szórakozik egy kicsit.

Emma az elmúlt negyvenöt percet Rob keresésével töltötte. Micsoda szemét módon viselkedett! Rob fantasztikusan nagyvonalú volt vele, és ő hogyan hálálta meg? Úgy, hogy ostoba libát játszott. Robnak rettenetes ízlése van a nők terén, de hát mikor számított ez bűnnek? Miért bánt ilyen komiszul a férfival? Újra meg újra végigfuttatta a beszélgetésüket a fejében, és azon tűnődött, mitől lehetett ilyen megátalkodott és goromba.

Hát Cassandrától, gondolta zordan. Az ő nagy és hatalmas unokanővére annyira felhúzta, hogy az első útjába akadó emberen kitöltötte a dühét. Rob nem tudta, miket mondott és művelt Cassandra a cég ellen, nem csoda hát, hogy azt hitte, Emma túl ellenséges az unokatestvérével szemben.

Emma agya kavargott, megpróbálta tisztázni a saját érzéseit, Rob érzéseit, túlanalizált minden egyes szempontot. Igaza volt Robnak, amikor azt mondta, hogy agyára ment a stressz? Na és mi a helyzet az anyja teóriájával, hogy egy barátra volna szüksége? Csak becsapja magát, amikor azt hiszi, hogy mindent meg tud oldani egyedül? Emma addig abban a meggyőződésben töltötte az életét, hogy nincs szüksége senkire, ám a Milfordnál szerzett tapasztalata épp az ellenkezőjéről tanúskodott: Ruan, Stella és Rob segítsége nélkül már hónapokkal azelőtt zátonyra futott volna. És akkor így bánok a barátaimmal! – gondolta boldogtalanul.

Emma Rob keresése közben hatalmas kört tett, és megállapította, hogy senki mást nem ismer itt. Futólag elbeszélgetett Gilesszal – tényleg ez a neve? –, Cassandra kollégájával, akivel Párizsban találkozott, és bár a férfi elbűvölő és kellemes volt, sokkal kevésbé tűnt barátságosnak, mint amikor először futottak össze. Cassandra nyilván őt is megfertőzte.

Emma rémesen nyomorultul érezte magát, mindenképpen meg akarta találni Robot, hogy elnézést kérjen tőle. Ahol még nem járt, az maga a tiltott területnek tűnő Hildon-kastély volt, meg egy csoport wigwam a parti határán kívül. Bedugta a fejét az elsőbe, amelybe belebotlott, és megcsapta az alkohol és a marihuána szaga. Egy férfi és egy nő ült egy szőnyegen, nevettek, a kezük centikre volt egymástól a földön. Emma visszahúzódott, úgy érezte, mintha valami intim jelenetbe avatkozott volna, aztán rádöbbent, hogy a férfi Rob.

– Em! Összevissza kerestem magát! – kiáltotta Rob, és talpra ugrott.

– Elnézést a zavarásért – dadogta Emma, homályosan érezve, mennyire idétlenül szertartásosnak tűnhetnek a szavai.

– Ugyan, butaság, jöjjön be és üljön le! Van itt egy pohár feldobós ital, ha kedvet érez hozzá. Különben ő Jessica. Stylist, rengeteg híresség van a kliensei közt. Talán maguk ketten beszélhetnének a Milfordról.

– Nem hiszem, hogy a mai este alkalmas volna üzletre – mosolygott a lány, és közben próbálta megállítani a hangja remegését. – Csak azt akartam mondani, hogy elmennék.

Úgy néz ki, tíz perc múlva indul egy busz, amelyik visszavisz a hotelhoz.

– Ó, akkor én is megyek – ajánlotta Rob.

Emma elég gyors volt, hogy elkapja a pillantást Rob és Jessica közt, amely világossá tette, hogy egyikük sem szeretne véget vetni a partinak.

– Nem, nem, maga csak maradjon – mondta. – Még éjfél sincs, csak nem akarja elmulasztani a negyedmillió fontos pirotechnikát?

– Van egy másik busz egykor – jegyezte meg Jessica segítőkészen, és lágyan megérintette Rob lábát.

Rob és Emma egymásra nézett, a pillanat csendes némasága egyre csak nyúlt, míg végül Emma belátta, hogy nincs joga Robhoz aznap este – vagy bármelyik este.

– Csak maradjon, érezze jól magát – préselt ki egy bátorító mosolyt.

Megfordult, és amilyen gyorsan a lába vitte, elsétált a jelenettől, reménykedve és imádkozva, hogy meghallja Rob lépteit a háta mögött.

De a léptek nem jöttek, és két perc múlva már bent ült a busz hátuljában, egyes-egyedül.

Cassandra az árnyékok közt állt, és részben mulatva, részben megvetéssel figyelte a country-és westernzenét kísérő hejehuját. Nem tudta, kinek az ötlete volt egy vadnyugat parti, főleg, hogy Laura összes barátja a szuperjózan divatkörökből jött, de úgy látszott, hogy a macsó bankárbanda legalább jól érzi magát: kurjongattak, és a partnereiket forgatták.

– Nem száll be?

Felnézett, és Maxot látta, ott állt előtte két pohár borral a kezében, jóképű, markáns vonásait kiemelte a tábortűz homályos, sárgás fénye. Cassandra tudta, hogy oda fog jönni.

Amikor egymás mellett ültek az ebédnél, a kémia köztük azonnal – bár Cassandra reményei szerint nem szembeszökően – működni kezdett; nem vetett volna rá kifejezetten jó fényt, ha azt látják, hogy nyíltan flörtöl a vőlegénnyel. Arra azonban különös figyelmet fordított, hogyan jelenik meg a partin, és nagy gonddal kerülte Maxot, hogy lássa, megkeresi-e őt. Néhány férfi annyira kiszámítható, gondolta magában mosolyogva.

– Nem táncolok – hárította el Cassandra.

– Ó, dehogynem – mosolygott Max. – Bár gyanítom, hogy a lépéskombináció nem éppen a maga műfaja.

– A magáé sem? – kérdezte Cassandra egyenesen a férfi sötétkék szemébe nézve.

– Hé, én csak a vőlegény vagyok – nevetett Max. – Semmi közöm az esküvő

megtervezéséhez, nincs más dolgom, mint hogy megjelenjek.

– Ha már erről van szó, nem a menyasszonyával kéne lennie?

– Tulajdonképpen nem – mondta a férfi kis mosollyal. – Igazság szerint egyáltalán nem is volna szabad látnom.

– Ah, igen, ez igaz. Na és hogyhogy nem a legénybúcsúztatóján van az esküvője előtt?

Max nevetett. Rekedten és mélyről jött a nevetése, és Cassandra a gyomrában érezte.

– Az egy biztonsági háló. Ha az embernek leborotválják a golyóit, visszanövesztheti őket még időben a nászéjszakájára. Egy lövészklubba mentünk Prágába, exkomcsi kalasnyikovokból lődöztünk: minden fiatal srác álma.

Cassandra megborzongott. Érződött valami érdes vonás a férfiban; bár jól elrejtette a Saville Row-öltönyök alá, mégis volt valami nyersesség Max Carlton-ban, valami, ami kibillentette az asszonyt az egyensúlyából. Cassandra hozzá volt szokva, hogy a teremben lévő leghatalmasabbal vagy legvonzóbbal megy haza. Ezen a multimilliomosoktól, földbirtokos dzsentriktől és férfimodellektől nyüzsgő partin Max Carlton egyik kategóriához sem tartozott. És mégis, Cassandrát olyan vágy fogta el a férfi iránt, amilyet évek óta nem érzett.

– Hát akkor igyunk a szabadság haldokló óráira – emelte fel Max a poharát.

– Emlékezetessé kéne tennie őket.

– Van valami ötlete, amelyben nem szerepelnek cowboyok és nachók?

Tekintetük egymásba kapcsolódott, és Max egy kicsivel közelebb lépett Cassandrához, karja hozzádörzsölődött az asszony karjához. Ha bármelyiküknek eszébe jutott is, hogy morális-e, amit tenni készülnek Max és Laura esküvőjének az előestjén, nem adtak a gondolatnak hangot.

– Van egy üveg Cristal a szobámban – mondta Cassandra csendesen. – A kertészlakban szállásoltak el.

– Ez a legjobb ajánlat, amit ma kaptam – vigyorgott a férfi. – Akkor találkozunk ott néhány perc múlva?

Cassandra bólintott, és elsétált a partitól.

A kertészkunyhó ötszáz méterre volt a parti sűrűjétől, és elrejtette a ház egyik szárnya.

Senki nem láthatta, amikor Cassandra beosont a bejárati ajtón, és lassan behúzta a függönyöket, hogy kizárja a tábortűz fényét. Felvett egy gyönyörűen becsomagolt téglalap alakú dobozt, a Rive Laurának szánt nászajándékát, és letépte róla a papírt. Majd pótolja.

Egyébként amíg vissza nem jöttek a nászútjukról, egyikük sem fog azzal bíbelődni, hogy megnézze, milyen nászajándékokat kaptak.

Néhány perc múlva kopogás hallatszott. Cassandra kinyitotta a dobozt, kivette a Cristalt, letépte róla a sárga celofánt, és odasétált az ajtóhoz.

– Így bizony sokkal civilizáltabb – mosolygott Max, és elvette tőle az üveget.

– Fogadjunk, hogy nincs pezsgőspoharad-mondta Cassandra, és belépett a farmház csöppnyi konyhájába.

Ahogy felnyúlt, hogy kinyissa a szekrényt, megérezte a férfit a háta mögött, Max a teste egész hosszával hozzásimult. Először olyan könnyedén csókolta meg a nyaka hajlatát, hogy Cassandra érezte a leheletét a bőrén, aztán az asszony megfordította a fejét, míg Max ajka az övére nem tapadt.

– Max, ezt nem volna szabad – suttogta, egy szót sem gondolva komolyan.

– Miért nem? Ne felejtsd el, ez a legénybúcsúm éjszakája – mormolta Max, miközben az ajka végigcirógatta Cassandra nyakát.

– Nem szeretnék csalódást okozni neked – suttogta az asszony.

Bőre bizseregni kezdett a vágytól. Érezte, hogy Max keze megragadja a csípőjét, és maga felé perdíti őt.

– Rád gondolok attól a másodperctől fogva, hogy megláttalak – mormolta a férfi, egyik ujját Cassandra arcához emelve.

– És mit gondoltál? – kérdezte Cassandra pajkos arckifejezéssel.

– Arra gondoltam, milyen volna megízlelni a pinádat.

Cassandra levegő után kapott. Még soha nem érzett ilyen édes, vad érzéki vágyat.

– Ne csak gondold – nyögött fel –, csináld!

Max ujjai lehúzták a cipzárt a ruháján, a pillekönnyű anyag a padlóra lebbent. A férfi végiggörgette a kezét Cassandra karcsú csípőjén úgy, hogy a csokoládébarna csipketanga egy mozdulattal lecsúszott róla.

Max felemelte az asszonyt a konyhaasztalra, szélesre tárta a lábát, fellökte a melltartója csipkekosarát, és az ajka leereszkedett a bézs mellbimbójára, amely megduzzadt a szájában. Cassandra hátraszegte a fejét az eksztázistól, érezte, ahogy Max nyelve lassan nedves vonalat húz feszes, lapos hasán, míg el nem éri a keskeny, nedves szőrcsíkját. A férfi a levegőbe emelte Cassandra lábát, és az asszonyba nyomta a nyelvét, aztán visszahúzódott, hogy a csiklóját szopja, majd újra belefúrta magát, és lassú, ritmikus csapásokkal nyalta a megduzzadt punciját.

– Most! Most kell megtennünk! – suttogta Cassandra rekedten.

A férfi kiegyenesedett, belenyúlt a zsebébe egy kondomért, és miután sikerült a nadrágja gombjaival megküzdenie, sietős mozdulattal a padlóra lökte a nadrágot. Erős kezével átfogta Cassandra fenekét, és az asztal legszélére húzta az asszonyt. Cassandra érezte, hogy a vastag farka, az a vastag, édes farok, amelyet annyira feleslegesen pazarol szegény kis Laurára, belé hatol, aztán megáll, hagyja, hogy ő érezze magában, hogy kitöltse őt. Aztán Max mozogni kezdett, a farkát tejes hosszában ki-be csúsztatta, egyre fokozva a lökések tempóját és intenzitását. Amikor Cassandra lihegni kezdett, a férfi még szélesebbre tárta a lábát, és olyan mélyen beledöfött, hogy Cassandra felsikoltott a vágytól. Közelebb húzta Maxot, megragadta a haját, és érezte, hogy az orgazmus édes hulláma emelkedni kezd a teste középpontjában, aztán olyan csodálatos vad robbanásba vált, hogy a parti háttérzaja teljesen eltűnik, és semmi mást nem lát, ízlel, érez vagy hall, csak Maxot. A férfi kihúzódott belőle, és a fejét Cassandra nyaka hajlatába temette.

Néhány percig hallgattak, aztán Cassandra felemelte a tekintetét, és megszólalt.

– Most nagyon-nagyon rosszak voltunk.

Max nevetett, még mindig kapkodva vette a levegőt.

– Ne aggódj, ez csak szex volt. Csak hihetetlen, kibaszott szex – mondta, és a kezébe vette Cassandra állát, közelebb húzta őt magához, az izzadság Cassandra bőréről átnedvesítette a pólóját. Az asszony bólintott, de ahogy ott feküdtek egymásba gabalyodva a konyhaasztalon, a tűzijáték elkezdett pukkanni és dübörögni körülöttük, és mindketten tudták, hogy ez valami sokkal hatalmasabb erejű érzés volt.

25

– Biztos vagy benne, hogy szükséged van ott rám? – kérdezte Johnny.

Már negyedszer öltözött át, az előző három választék ott feküdt lehajítva a hálószobája vastag szőnyegén.

– Biztos vagy benne, hogy el akarsz jönni? – ugratta Stella, miközben figyelte, hogyan váltogatja a ruháit.

– Tudom, hogy az egész találkozás, az ilyen szülődolog egy kicsit ijesztő, különösen azok után, hogy még csak néhány hete járunk együtt.

– Ijesztő? – kérdezte Johnny, aki végül egy sötétkék pólóing és egy krémszínű nadrág mellett döntött. – Azt hiszem, elboldogulok egy gonosz mostohával – nézett fel vigyorogva. – Ha csak nem vagy egy rámenős tyúk, aki azért akar bemutatni apucinak, hogy megáldhassa a frigyünket.

Stella szíve hasast ugrott. Nem, eddig még nem nagyon gondolt házasságra, bár nehezen tudta elhinni, hogy a kapcsolatuk ilyen rövid idő alatt ilyen messzire jutott. Az egész valami hihetetlen pörgést jelentett; szinte el sem váltak az első randevújuk óta eltelt három hétben, amire részben Johnnynak a projektek közt támadt szabad ideje is lehetőséget adott. Június végéig nem kellett megkezdenie a próbákat a következő

filmjéhez, és mivel a This Country of Ours reklámjait már befejezte, azzal töltötte az idejét, hogy ingázott

Chilcot és Notting Hill közt. És Stella mennél többet látta, annál jobban beleesett. És ki hibáztathatna ezért? – gondolta, miközben figyelte, ahogy a férfi belebújik a mokaszinjába. Igen, Johnny szexis és isteni, ugyanakkor dinamikus, gazdag és nagyvonalú is, plusz messze e világibb és tapasztaltabb a koránál. Stella csak annyit volt hajlandó elismerni magának, hogy nagyon kedveli őt, de a gondolattól, hogy ez valami intenzívebb kapcsolattá is fejlődhet, megijedt, megborzongott.

– Chessie nem éppen gonosz – mondta kelletlenül.

– Nem arról van szó, hogy ő milyen. Hanem arról, hogy az apám hogyan ajnározza.

Christopher Chase feleségei régóta a legyet jelentették a levesben, ami Stella és az apja kapcsolatát illette. Stella anyját kivéve a partnerei rémesen bántak az apjával; kettő

elhagyta gazdagabb, impozánsabb férfiakért, és a lánya meg volt győződve, hogy Chessie is csak azért a kevés pénzért tart ki, ami az apjának még megmaradt. Stellát iszonyúan kiborította, hogy Christopher képtelen volt vagy nem akarta belátni ezt, még akkor sem, amikor a nők faképnél hagyták egy tehetősebb fickó kedvéért. És ha Stella egyetlen szót mert szólni bármelyikük ellen, az apja hónapokig nem beszélt vele. Stellának nem maradt más választása, mint hogy őszinte lesz, és elidegenedik az apjától, vagy dúltan és tehetetlenül figyeli, hogyan szívják ki ezek a nők az apja utolsó csepp vérét is.

– Mondd csak ki a varázsszót, ha azt akarod, hogy elkergessem egy seprűnyéllel – tréfált Johnny, aztán odaugrott Stellához, és egy csókot nyomott a nyakára.

– Mellesleg csodálatosan nézel ki!

– Tényleg jól nézek ki? – pirult el a lány.

Olyan volt az almazöld nyári ruhájában és ezüst szandáljában, mint egy Biba-modell a hatvanas évekből. Johnny felkapta a Porsche kulcsait.

– Hát akkor rajta, menjünk, kaszaboljuk le a sárkányt! – kuncogott.

– Annyira örülök, hogy eljössz – mosolygott Stella, és megfogta a kezét.

– Te viccelsz? – nevetett Johnny. – A világ minden kincséért sem mulasztanám ezt el.

Christopher és Chessie a China Tangban, a Dorchester Hotel alagsorában lévő ragyogó, dekadens atmoszférája étteremben akart találkozni velük, ami, Stella gyanította, inkább Chessie, mint az apja javaslata lehetett. A főpincér hosszasan sertepertélt körülöttük, ami Stella számára már nem volt meglepő, mindig ez történt, valahányszor elment valahová Johnnyval. Néha, mint ma is, a figyelmet kellemesnek találta, de máskor tolakodónak érezte. Nem bánta, ha Johnnyt autogramért nyaggatták, de egyre többször előfordult, hogy nők megfogták a fenekét, vagy egy csókot követeltek, mintha valami könnyű préda volna csupán azért, mert látták a Heat magazinban. Ittak valamit a kellemes art deco bárban, aztán odamentek az asztalukhoz. Néhány percig egyedül voltak, mielőtt Christopher és Chessie megérkezett. Stella megmagyarázhatatlanul idegesnek érezte magát, nem csupán azért aggódott, hogy az apja hogyan fog viselkedni, az még jobban nyugtalanította, hogy S

hogyan fog viselkedni az apja előtt. Annyira szeretett volna kedvező benyomást tenni Johnnyra, de tudta, hogy a legérzékenyebb pontja Christophernek a felé irányuló ambivalens viselkedése. Tudta, milyen az apja: bezárkózott a maga kis világába, és látszólag semmi más nem érdekelte, beleértve a lányát is, de ez minden alkalommal fájt, minden alkalommal friss sebeket nyitott meg, és Stella gyakran tapasztalta, hogy túlreagálja a legkisebb megjegyzést vagy elképzelt sértést is. Ennek nem lett volna akkora jelentősége, ha nem aggódik állandóan az apjáért, de aggódott. Nem tehetett róla; mindennek ellenére szerette az apját. Amikor Cristopher végül megérkezett, csoszogva és egy botra támaszkodva, Stella megdöbbent. Két éve nem látta, és elképedt, mennyire meghajlott a háta. Az ujjai annyira csomósak lettek az arthritistől, hogy Stella hallhatóan felsóhajtott. Chessie viszont sugárzott a testreszabott skarlátvörös ruhájában, amely közszemlére tett egy pazar pár mellet, észrevehetően pazarabbat, mint amikor Stella utoljára látta. Chessie tíz évvel volt idősebb Stellánál, vagyis a harminchatodik évében járt, és a szépsége teljében tündökölt. Hosszú gesztenyebarna hajának színe és fénye egy vörös szettért juttatott az ember eszébe, tartása szálegyenes volt, mint egy táncosé, és kissé felfelé álló orra azt sugallta, hogy mindent megvetéssel szemlél maga körül. Korábban modellként dolgozott, akkor ismerte meg Christophert, amikor egy sorozat aktszoborhoz pózolt neki, nem sokkal azután, hogy a férfi harmadik felesége, Sandrine megszökött egy New York-i műkereskedővel. Hat hónappal az első találkozásuk után Christopher és Chessie összeházasodott egy csendes ceremónia keretében, amelyen csak két, általuk is alig ismert tanú vett részt. Stellát az lepte meg, hogy ehhez csak hat hónapra volt szükségük. Chessie természetesen tovább már nem modellkedett, de úgy tűnt, frusztrálja, hogy Christopher imádott Trencarrow-ján, egy nagy farmon kell élnie St. Íves szélén.

Ezért rábeszélte a férjét, hogy vegyenek egy lakást Londonban a Connaught Square-en, és Stellának az volt a benyomása, hogy több időt tölt a Tatler partioldalain, mint Cornwallban. Stellának volt némi elképzelése arról, hogyan fog végződni ez az egész, de az apja előtt nem mert hangot adni a félelmeinek.

– Jó, hogy visszajöttél, drágám – mondta Christopher, miközben leült Stellával szemben.

Lánya udvariasan mosolygott, de belül sértették a szavak; már három hónapja az országban élt, és ez volt az első alkalom, hogy az apja találkozni tudott vele. Stella a rázúduló hektikus munkamennyiség ellenére próbálta elintézni, hogy lemehessen Trencarrow-ba, de az apja és Chessie folyton utazgattak valahol. Amikor legutoljára előállt a javaslattal, éppen Chessie anyja volt náluk Derbyshire-ből, ami, úgy látszott, kizárta az ő látogatását. Stella mély lélegzetet vett, és beleharapott a nyelvébe. Ugyan, Stella, ne kezdd máris, gondolta annak tudatában, hogy talán túl sokat magyaráz bele az apja tökéletesen kedves megjegyzésébe.

– Ő a barátom, Johnny Brinton – mondta.

A férfi nevének említésére Chessie azonnal felélénkült.

– Csak nem az a Johnny Brinton? – kérdezte, megérintve Johnny kezét. – Megnéztem a Death of a Salesmant az Old Vicben, és csodálatosnak találtam magát. Fogalmam sem volt, hogy ismeri Stellát.

– Örülök, hogy tetszett a darab – válaszolta Johnny, és azzal folytatta, hogy beszámolt Chessie-nek a This Country of Ours nagyszerű kritikáiról.

Stella hátradőlt, és az ismerős jelenetet figyelte. Chessie maga volt az udvariasság és a bűbáj mintaképe Johnnyval, miközben az ő jelenlétéről alig vett tudomást. Stella azt kívánta, bárcsak Johnny is úgy utálná ezt a nőt, mint ő, de úgy látszott, hogy a férfi is Chessie bűvkörébe került. Beszélgettek egy kicsit Johnny következő filmprojektjéről, a Milfordnál történt legutóbbi eseményekről és a St. Ives-i Tate Gallery legújabb kiállításáról. Az apja alig szólalt meg, és csak piszkálta az ételt.

– Hogy van az anyád? – kérdezte Christopher végül, miközben a desszertmenüt nézegette ímmel-ámmal.

– Közvetlenül azelőtt láttam, hogy eljöttem LA-ből – mondta Stella. – Jól van. Már két üzletet nyitott San Franciscóban.

– Élelmiszerüzletek, ugye?

– Bioételek – válaszolta Stella a fogát csikorgatva az apja érdektelenségétől, amit korábbi felesége iránt mutatott.

– Annyira örülök, hogy visszajöttél Angliába, és Saul régi cégénél dolgozol. Istenem, Emma komoly benyomást tett rám.

Stella mosolygott.

– Emma remek.

– Igen, Chessie legfiatalabb húga, Amy is rendkívül sikeres. Építészmérnök, és épp most került Norman Foster cégéhez.

Stella érezte, hogy ismét felhúzza magát, miközben Christopher Amy egekbe szökő

építészi karrierjéről regél nekik; az ő eredményeit a Milfordnál szinte meg sem említette.

– Különben csodálatos hírünk van – közölte Christopher, miután a pincérnő megjelent egy kanna zöld teával.

Stella szkeptikusan nézett fel.

– Chessie állapotos – mondta az apja sugárzó mosollyal. – Még nagyon az elején van.

Ő nem akarta elmondani senkinek, amíg be nem tölti a tizenkettedik hetet, de valakinek muszáj eldicsekednünk.

Johnny átnyúlt az asztalon, és Chessie kezére tette a magáét.

– Annyira örülök mindkettőjüknek. Mr. Chase, ez valóban csodálatos hír.

– Hát tényleg az, az én koromban – kuncogott Christopher. – Kiderül, hogy végül azért még tudok valamit.

– Igen, mindkettőtöknek gratulálok – mosolygott Stella, ráparancsolva magára, hogy legyen boldog.

– Én, mint anya – nevetett Chessie. – Gondolom, jó volna még néhány rövidebb utat tenni, amíg jól nézek ki bikiniben.

– Nos, igyekezz, hogy szeptember harmadik hetében itt legyetek – mondta Stella. – A Milford nyitópartija lesz a Londoni Divathét alatt.

– Akkor van a születésnapom – mondta Chessie szomorúan.

– Micsoda? Egész héten? – kérdezte Stella, aki képtelen volt visszafogni magát.

– Azt terveztük, hogy elmegyünk valahová – válaszolta Christopher némi szemrehányással.

– Olyan sokszor nyaraltok – próbált Stella vidám hangot megütni.

– Élvezem a nyugdíjas éveimet – magyarázta Christopher. – És mivel a bébi úton van, azt hiszem, szükségünk van egy kis kikapcsolódásra, amíg még megtehetjük.

– De megpróbáltok eljönni? – erősködött Stella.

– Mindenképpen megpróbálunk – mosolygott az apja.

Chessie karcsú fehér keze birtokosi mozdulattal fogta meg a férjéét.

– Vagy talán beugrunk az üzletbe, amikor legközelebb Londonban leszünk – mondta. – Ha van valami, ami megtetszik, adtok családi engedményt a táskákra?

Stellának sikerült megőriznie a nyugalmát, mialatt Christopher kifizette a számlát. Apja feledékenynek tűnt, végigkutatta az összes zsebét, hogy megtalálja a tárcáját, és Stellába egyszerre nyilallt szomorúság és harag.

– Itt alszunk a szállodában ma este – közölte Christopher, amikor végül fizettek.

– Miért nem alusztok a bayswateri lakásban? – kérdezte Stella. – Azt hittem, azért van.

– Nem jövök fel túl gyakran Londonba – mondta az apja, aki látszólag nem vett tudomást a lánya hangjából kicsendülő rosszallásról. – Chessie szerette volna, ha élvezetessé tesszük ezt a napot.

– Természetesen – nyögte ki Stella halvány hangon. Keményen igyekezett, hogy megőrizze a mosolyt az arcán. Mindnyájan felemelkedtek, és Christopher arcon csókolta a lányát. Kimentek a szálloda előcsarnokába, ahol Stella és Johnny még egyszer gratulált nekik a bébiről szóló hírhez, aztán ők elfordultak, hogy a szobájukba menjenek. Stella hirtelen érezte, hogy elöntik a könnyek, már nem tudta visszafojtani őket. Eltakarta az arcát, és belezokogott a kezébe.

– Stella! Mi az ördög bajod van? – kérdezte Johnny, és körülnézett, hogy megbizonyosodjék, senki sem figyeli őket.

– Semmi.

Johnny behúzta az előcsarnok egy csendes sarkába, és leültette egy székre.

– Csak az… Miért akarunk találkozni? Az apám legfeljebb csak futólag érdeklődik az életem iránt, bezzeg Chessie bármit kiejt a száján, azt élet-halál fontosságúnak tartja.

– Ugyan, bébi, dramatizálod a helyzetet.

– Nem, valahányszor találkozunk, azt remélem, hogy a dolgok megváltoztak – ömlött most már Stellából a szó, aki elhatározta, hogy kiadja a bánatát. – Nem rossz ember, de teljesen bele van gárgyulva ebbe a nőbe. Azt hiszem, a jelenlétem egy múltra, egy olyan életre emlékezteti, amelyet szeretne elfelejteni.

– Stel, ez a nő a felesége. Te a lánya vagy, de alig látjátok egymást, ezért őszintén szólva nem meglepő, hogy nem a legközelebbi a kapcsolatotok.

Johnny szorosan magához ölelte Stellát, és ő élvezte a férfi ingvásznának és lime-kölnijének az illatát.

– Hát akkor majd még keményebben próbálkozom – mondta, és a kézfejét használta, hogy letörölje a könnyeit.

A váratlan hír, hogy az apja egy újabb gyereket vár, valami furcsa rivalizálásra késztette, amit nem értett.

– Gyere! Igyunk valamit? – ajánlotta Johnny élénken.

– Csak haza szeretnék menni – hárította el Stella szomorúan.

Ahogy kiléptek a Park Lane-re, Stella észrevett egy fotóst, aki ott csellengett a járdán előttük.

– Ó, a francba, csak most ne! – nyögte, de már későn.

A paparazzo odalépett hozzá, és csupán centiméterekre az arcától rászegezte a lencséjét.

– Figyeljen, tűnjön innen! – kiáltott rá a lány dühösen.

A karjával hadonászott, visszalökte a kamerát a fotós arcába. A férfi megdöbbent, elveszítette az egyensúlyát, és a kamera csörömpölve a földre esett.

– Kibaszott kurva! – üvöltötte a fotós.

Felkapta a gépét, és üldözőbe vette őket végig az utcán, a kamerája automata felvevője forgott, míg végül beugrottak egy taxiba, és elszáguldottak az éjszakába. Mindent összevéve, az este nem éppen a boldog család jegyében telt, amiben Stella reménykedett.

26

Emma a napfényes irodájában ült, és a hónap sajtószemléjét nézte át vegyes érzelmekkel. Egyrészt meglehetősen vékonyka dossziéról volt szó. Zoe, a Milford reklámügynöke exkluzív interjúkat ajánlott a Tribünének és a Vogue-nak, ami azt jelentette, hogy a Milford-dal foglalkozó cikkek zöme a szeptemberi számokban jelenik majd meg – remélte Emma. A Vogue augusztusi kiadása épphogy kikerült az újságosstandokra, és a ragyogó kétoldalas portréjuk Stelláról egyszerűen fantasztikus volt.

Viszont Emma Tribune-interjúja a furcsa kis emberrel, akivel az esküvőn találkozott, épp fordítva sült el; a cikk megkérdőjelezte Emma szakmai hitelességét, rosszindulatúan célba vette a Milford szerinte begyöpösödött imázsát, és nevetségessé tette a dizájnjaikat. Zoe nem tudta mire vélni a dolgot. Azt mondta Emmának, hogy általában jó a kapcsolata az újságíróval, és semmi magyarázatot nem talált, miért volt a cikke olyan elmarasztaló.

– Hé, Em, mire föl ez a búslakodás? – kérdezte Stella, bedugva a fejét Emma irodájának az ajtaján.

Emma mosolygott. Úgy látszott, semmi nem tudja elvenni Stella kedvét.

– Ó, lényegtelen, csak munkaügyek – mondta.

– Felejtsd el az egészet! – próbálta elhessenteni Stella a problémát. – Gondolj kellemes dolgokra, mint például erre: holnap délután egy fesztiválra megyünk. Akarsz velünk jönni?

– Miféle fesztiválra? Opera? Sajt?

– Sajt? – lepődött meg Stella, és levetette magát Emma irodai bőrkanapéjára.

– A sajt, az újbor, vagy valami ehhez hasonlót olvastam – mosolygott Emma.

– Hát az lehet. De én egy rockfesztiválról beszélek.

– Olyanra gondolsz, mint Glastonbury?

– Egy kicsit olyanra, mint Glastonbury, de ezen flancosabbak a klotyók, és kevesebb a drog. Gyere el! Jó mulatság lesz. Rob szerzi nekünk a jegyeket, úgyhogy udvariatlanság volna visszautasítani.

Rob. Emmának fájdalmat okozott a férfi neve. Alig beszéltek egymással a Hildon-esküvő óta. Ő összepakolta a holmiját a parti utáni reggelen, és mivel túlságosan félt, hogy netán félbeszakít egy esetleges szexfesztivált Rob és a vörös hajú közt, bedugott egy cetlit a férfi lakosztályának ajtaja alatt, amelyen az állt, hogy egy sürgős munka visszaszólította Chilcotba. Vonattal ment haza, és attól a hétvégétől kezdve konokul őrizte a távolságot.

Már majdnem sikerült meggyőznie magát, hogy ez a helyzet remekül megfelel neki.

Akkor meg miért bosszantja annyira, hogy Rob most ilyen jó barátságban van Stellával?

– Hogy másról beszéljünk, láttad ezt? – kérdezte Emma gyorsan, és átnyújtotta Stellának az újságkivágásos dossziét.

– A Vogue- cikkről beszélsz? Az király.

– Nem – mondta Emma –, a Tribune-sztoxivól.

Stella átlapozta a cikkeket, és elidőzött Larson Quinn Emmát porrá zúzó írásán.

Félmosollyal adta vissza a dossziét.

– Kiábrándító. Nem mintha túl sok divatőrült olvasná ezt az újságot.

– Csak a táskát ajándékba vásárló férjeik – válaszolta Emma. – Egyébként, ha már a sajtóról beszélünk, láttam a Sunday Mirror lesifotósának sírós képét rólad – mondta gyengéden. – Minden rendben?

Stella megvonta a vállát.

– Már mondtam neked, hogy az apám felesége terhes. A paparazzo épp azután kapott el, hogy az apám ezt közölte velem. Akkor ki voltam borulva, de most már rendben vagyok, becsszó, egyszerűen hülyén viselkedtem. Nem hittem, hogy ebből sztori lehet, de úgy látszik, lehetett.

Emma kedvesen nézett rá.

– Most, hogy Johnnyval jársz, szerintem mindenből sztori lesz.

A férfi nevének említésére Stella arca sugárzó mosolyba olvadt.

– Olyan szuper pasi, Emma. Annyira szeretném, ha megismernéd.

– Megismertem a fotózáson.

– Ha rendesen megismernéd. Ezért kéne eljönnöd a fesztiválra holnap.

Emma örült a barátnője szemmel látható boldogságának, de egy cseppet sem vágyott arra, hogy egy hippikkel zsúfolt sáros mezőn töltse a napot. És arra sem vágyott egy cseppet sem, hogy Robbal találkozzon.

– Majd meggondolom – mondta csendesen.

– Ne izgasd fel magad a sajtó miatt – vigasztalta Stella, mert azt gyanította, hogy Emma ezért rosszkedvű. – Ne felejtsd el, hogy az Ette velem készíti az „Otthon” rovat cikkét, és aztán ott van a kihajtható dupla oldala Tatler „Különleges kiegészítők”

szekciójában. Grazia, Marié Claire, In Style, Red, Harpers – mindenki bemutat bennünket.

– A jövő olyan rózsásnak tűnik – mosolygott Emma, a szokásos óvatosságával.

– Szóval eljössz a fesztiválra? Nagy csapattal megyünk. Rob, Johnny és néhány barátja, és Ruan is jön. Óriási buli lesz.

– Oké, oké, benne vagyok, benne vagyok – tartotta föl Emma a kezét a megadás jeléül.

– Felvennétek, miután visszajöttem a futásból?

– Hát persze, főnök – mondta Stella az ajtó felé menet –, bár nem vagyok biztos benne, hogy egy agyonizzadt lycradressz megfelelő öltözék egy fesztiválra.

Visítva lehúzta a fejét, amikor Emma utána hajította az újságkivágásokat.

27

Életében először Cassandra Grand óriási szenvedélyre lelt, amely kivételesen nem a munkáját jelentette. Miután Max visszatért a nászútjárói, szinte azonnal vad viszonyba kezdtek, diszkrét hotelokban és az asszony lakásán találkoztak ellopott délutánokra.

Cassandra, tökéletes meglepetésére, azt tapasztalta, hogy nem tud betelni a férfival.

Munkamegbeszéléseket, ebédeket, vacsorákat mondott le, ha felmerült az esély, hogy vele lehet. Cassandra számára, aki a hatalmat és a sikert kivéve soha nem részegült meg semmitől, Max Carlton a késztetést jelentette. Ő volt az egyetlen ember addigi életében, akinek a társaságában kiteljesedettnek érezte magát pusztán attól, hogy együtt van vele. A beszélgetéseik elektromos feszültséggel teltek, a szex fantasztikus volt, és Cassandrának még a férfi fizikai jelenlétére sem volt szüksége, hogy felizguljon. Max hajnali háromkor felhívta őt a dolgozószobája csendjéből, utasította, hol érintse meg magát, a csúcsra juttatta a hangjával és a teste intim ismeretével. Ha Cassandrának nem lett volna több esze, azt mondja, hogy fülig szerelmes.

Három héttel az első találkozásuk után Cassandra meghívta Maxot a Les Fleurs-be.

Amióta megörökölte a gyönyörű provence-i villát, mindössze második alkalommal sikerült lejutnia oda. Ehhez azonban némi ravasz tervezésre volt szükség: nevezetesen, el kellett küldenie Laurát LA-be, hogy stylistként részt vegyen egy sietősen megszervezett szépségfotózáson. Cassandra nem érzett bűntudatot, csupán enyhe sajnálatot, hogy Laura még megközelítőleg sem tudja kielégíteni a férjét ilyen röviddel az esküvői fogadalmuk után.

Provence-ban a levendulamezők teljes pompájukban álltak, és a nap folyékony tűzként égetett. Cassandra és Max az elmúlt két napot ágyban töltötte, csak azért keltek fel, hogy megmártózzanak a medencében, és készítsenek valami ételt. Az egyetlen alkalommal, amikor kimerészkedtek a házból, hogy megvacsorázzanak a Grand Hotel du Cap Ferrat-ban, kénytelenek voltak sietős visszavonulást fújni, miután mindketten megláttak valakit, akit ismertek. Az óriási antik szánkóágyon Max lehengeredett Cassandráról, a hátára feküdt, és a karja hajlatába húzta az asszonyt.

– Van valami innivalónk?

– Hozd ide magad – nyögte Cassandra, túl kimerülten ahhoz, hogy megmozduljon.

– Hé, én vendég vagyok ebben a házban – tiltakozott a férfi, miközben lehúzta kockás hasára az összegyűrt lepedőt, hogy lehűtse izzadságtól fénylő testét. – Rajta, ház úrnője, hozz nekem egy italt, és a szexrabszolgád leszek az utazás hátralévő részében.

– Azt hittem, ezt ellenszolgáltatás nélkül kapom.

Pillanatnyi tétovázás után Cassandra lelépett az ágyról, felkapott egy selyemszárongot a székről, és lazán megkötötte a melle körül.

– Ezt nem teszem meg bárkinek – mosolygott, sötét haját a vállára rázva. – Igazság szerint senkinek nem teszem meg rajtad kívül.

Miközben lefelé sétált, élvezte a hűvös kőlapok érintését a meztelen talpán; tulajdonképpen imádta azt, ahogyan úgy egészben véve érezte magát. Nyugodtabb volt, mint évek óta bármikor, annak ellenére – vagy talán éppen azért –, hogy bujkálniuk kellett az elmúlt néhány hétben. Amikor visszatért két pohár jeges vízzel, Maxot ülve, a párnákra támaszkodva találta az ágyban.

Felugrott mellé, és a szárong szétnyílt. A férfi a vizet kortyolgatta, közben a keze lustán simogatta Cassandra combját.

– Miért nem mentél soha férjhez? – kérdezte hirtelen.

Az asszony kíváncsian nézett rá, aztán megvonta a vállát, bele a párnába.

– A házasság nekem nem eléggé kényszerítő gondolat. Nincs szükségem társaságra; a napom minden perce ki van töltve, és arra is alig tudok időt szakítani, hogy a saját lányomat lássam. Elég szexben van részem. Anyagilag független vagyok. Csak arra van időm, hogy egyedül legyek.

– Ha férjet nem akarsz, mi az, amit akarsz?

Cassandra feltérdelt a lepedőre, szembenézett vele.

– A legnagyobb név akarok lenni a divatban – mondta ki őszintén.

Max komolyan pillantott rá.

– És hogy szándékozol ezt elérni?

Cassandra mély lélegzetet vett, mielőtt belefogott a vallomásába. Senki nem ismerte az ambíciói valódi nagyságát. Elmondott belőle egy keveset Gilesnak, nem mondott el belőle semmit Rubynak, Astridnak vagy az anyjának, de úgy érezte, hogy Maxnak megnyílhat, mivel a férfi az élete egy különálló, titkos rekeszét jelentette, amely rejtve maradt a világ előtt. Azonkívül tudta, hogy Max meg fogja érteni – a férfi éppolyan vad ambíciókat táplált, mint ő maga.

– Hosszú ideig azt hittem, hogy meg fogok örökölni egy luxuscikkcéget – kezdte lassan. – Azt hittem, ez jelenti majd számomra az alapot.

– A cég a Milford, és az unokahúgod, Emma Bailey kapta.

– Honnan tudod?

– Lépést tartok az eseményekkel – mondta Max halvány mosollyal.

– Nekem ígérték, és az enyém lesz – jelentette ki Cassandra határozottan.

Elhallgatott, aztán mindent elmondott a férfinak. Hogyan figyelmeztette Claude Lasnert, hogy ne nyúljon a céghez, nehogy Emma egy nagynevű dizájnert szerződtethessen. Hogyan fenyegetett meg fotósokat és művészeti igazgatókat, nehogy dolgozni merjenek nekik, hogyan tiltotta ki a Milford-termékeket a Rive- ból, suttogott a jelentős kiskereskedelmi beszerzők fülébe, hogy az új Milford-termékskála egy humbug.

Nem akarta, hogy a cég elugorhasson a startkőről, és mialatt ezzel töltötte az idejét, kitaposta magának az utat, hogy ő legyen a Rive amerikai főszerkesztője.

Max mosolygott, miközben Cassandra elmesélte a hátba szúrásai és kettős tárgyalásai történetét, és ez mérhetetlenül bosszantotta az asszonyt.

– Mi olyan mulatságos? – tört ki belőle. Ehhez nem volt hozzászokva. Valaki nemhogy ellentmond neki, de egyenesen kigúnyolja.

– Drágám, tudom, hogy azt hiszed, csuda okos kampányt folytattál az ipari kémkedés terén, de csupán vaktában lövöldöztél. Ráadásul nem is túl hatékonyan – mondta Max.

– Vaktában lövöldöztem! – kiáltott fel Cassandra tágra nyitott szemmel.

– Hadd találgassak – folytatta Max, fel-le futtatva a kezét az asszony feszes hasán. – Elmentél a bankokhoz, hogy megtudd, kölcsönözhetsz-e annyi pénzt, hogy kivásárold Emmát, igaz? Elutasítottak, mert nincs semmi kiskereskedői vagy valódi üzleti tapasztalatod. Igen, jobban értesz a lapkiadáshoz, mint bárki az üzletágban, de ez nem vág éppen egybe egy luxuscikkcég vezetésével, függetlenül attól, milyen híres újságíró vagy.

Tehát így gondolkodtál: ha továbbra is aláásod a Milfordot a jelentős befolyásoddal, a cég egy év múlva talán már semmit sem fog érni, és akkor majd Emma el akarja adni. Mint az amerikai Rive főszerkesztője nagyobb globális befolyásod lesz, a bankok talán észbe kapnak, és ez alkalommal támogatni fognak. De várj csak! Aggódsz. Lehet, hogy te vagy a következő a sorban, de az is lehet, hogy évekig kell várnod, amíg megkapod az állást. És mi van, ha Emma mindenkit meglep, és sikeressé teszi a céget? Akkor soha nem lesz annyi pénzed, hogy megvedd.

Cassandra csak ült, nézte őt, szeme lángolt a dühtől. Kitárulkozott a férfi előtt, megbízott benne, Max pedig olyan amatőrnek és esetlegesnek tüntette fel a tervét, hogy az asszony arca forrón égett a nevetségességtől. A sértettség, amit érzett, attól volt, hogy Max diagnózisa pusztítóan pontosnak tűnt.

– Takarodj innen! – mondta csendesen, de a hangja remegését képtelen volt megállítani.

– Nem – válaszolta Max teljes magabiztossággal, és egy centit sem mozdult. – Felejtsd el a Milfordot! Tulajdonképpen mit akarsz, Cass?

Casssandra leszállt az ágyról, és fel-alá kezdett járni, mielőtt megszólalt volna.

– Fel akarok építeni egy Cassandra-márkát. És a Milford tökéletes alap lenne, amelyből kiindulhatok.

– De ez a hajó egyelőre elment – közölte Max brutálisan. – Most mit szándékozol tenni? És hasonlóképpen, mit érnél el azzal, ha az amerikai Rive főszerkesztője lennél?

Egy icipicivel híresebbé tenne, mint amilyen már amúgy is vagy? Ez egy zsákutca.

Legjobb volna, ha ezt is elfelejtenéd.

Cassandra odament az ablakhoz, és nekitámaszkodott. Úgy érezte, elgyengítette a csalódás.

– Akkor mi legyen? Felejtsem el az egész karrieremet?

– A saját márkádat építsd fel, ne a Rive-ét.

– Szeptemberben kijön a Cassandra Grand: A stílusról könyvem.

– Fantasztikus! – helyeselt Max. – Most magadról gondolkodsz. Azt szeretnéd, hogy jövő ilyenkorra a neved egy egész életstílust képviseljen. Mint Kelly Hoppén, Donna Karán, Martha Stewart, Donna Hay. Ők mind üzennek valamit. Kezdj el azon gondolkodni, amit Cassandra Grand, és nem amit a Rive képvisel. A Rive lerágott csont, ugródeszka egy igazi karrierhez.

– Úgy gondolod, hogy egy divatmárkát kéne elindítanom? – kérdezte az asszony, hirtelen támadt izgalommal a gyomrában.

Max a fejét rázta.

– Az túl sokáig tart. A legnagyobb szenzációt kell keltened a legrövidebb idő alatt. A szakértelmed igazi területe a magazinok, indulj el hát onnan.

– Indítsam el a saját magazinomat? Ez drága mulatság, hacsak nem akarok kicsivel kezdeni – de a kicsi nem az én műfajom.

– Nem, a magántőke nem foglalkozik kezdőkkel – folytatta Max, mit sem törődve Cassandra csalódott tekintetével.

– Akkor mit javasolsz?

Cassandra annyira nem volt hozzászokva, hogy segítséget kérjen, hogy a hangja szinte fülsértően szólt.

– Indítsd el a Grand magazint valaki más pénzéből, de legyen benne érdekeltséged – ötven százalék volna az ideális. A Time Warner támogatta Martha Stewartot, aki később kivásárolta a részvénypakettjüket. Itt kell kezdened.

Cassandra rápillantott. Annyira meggyőző volt, annyira magabiztos, annyira briliáns.

Mit talál egy olyan félénk nyusziban, mint Laura?

– A következő lépésben arra kell használnod a magazincéget, hogy más területekre is kiterjeszkedj: ruhára, kozmetikumokra, lakberendezésre, magántőke felhasználásával. Ez az, ahol segíthetek neked – mosolygott a férfi. – Ha a Milford időközben elakad, több lesz az üzleti hitelességed és a fedezeted, hogy pénzt szerezz a kivásárláshoz.

Cassandrát elöntötte egy ismeretlen érzés.

– Hiszel bennem – mondta, és azt vette észre, hogy felizgul.

– Gyönyörű vagy, okos vagy és éhes vagy. És a Grand magazin lesz az, ahol minden elkezdődik. – Max úgy ejtette ki az „éhes” szót, mintha ez a kettejük tolvajnyelvéhez tartozna. – Azt akarom, hogy ez a dolog működjön neked – mondta, aztán leszállt az ágyról, odament Cassandrához, és hátulról átölelte.

Az asszony nekidőlt, és mély lélegzetet vett. Max szavai kegyetlenek voltak, de ébresztőt kongattak. Cassandra felnyögött, amikor megérezte a férfi ajkát a nyakán.

Napfény ömlött be a zsalugáterek résein keresztül, átmelegítette a testüket, és fénnyel pettyezte a bőrüket. Max Carlton jelentette Cassandra számára a kör másik felét. Nem csupán a saját márkáját akarta. Az egészet akarta. A férfit akarta.

28

Bár Tom Grand alapvetően optimista beállítottságú volt, élete a Sugár Bar menedzsereként Ibiza Townban jobbnak bizonyult, mint ahogy remélni merte. Csinos lányok álltak sorban, hogy lefekhessenek vele, volt egy hideg sörrel teli pincéje, és délig alhatott; mintha valami dzsinn anélkül teljesítette volna három kívánságát, hogy megkérdezte volna, mit akar. Tom elfordította a rózsaszín plexi bárszéket a pulttól, hátradőlt, egy hideg San Miguelt kortyolgatott, és hagyta, hogy a késő délutáni mediterrán nap az arcát melegítse. Nem először a négy hét alatt, amióta Ibizán volt, körülnézett, és egy hálaadó imát rebegett. A Sugár Bar kicsi volt, de tökéletes helyen állt. A kikötőfront és az Ibiza Town főtere, majd azon túl a kastélyhoz vezető széles út sarka ideális hely volt a partizós társaságok bekerítésére, amelyek rendszerint valamelyik városon kívüli nagy klubban melegítettek be az éjszakára. Tom bárjában kevés volt az ülőhely, de a főesemények az utcára néző széles, vörös neon bárpultnál zajlottak. Egy DJ szolgáltatta a partihangzást, jeges daiquirik sorakoztak a bárpulton, és forrónadrágos cicababák elmaradhatatlan karattyolása vette körül Tomot. A Sugár Bar méheket vonzó mézesbödönként működött: minden éjjel zsúfolva volt, gyakran több száz boldog mulatozó gyűlt össze odakint az utcán. És Tomnak nem volt más dolga, mint hogy fűzze a lányokat, és megszámolja a pénzt az éjszaka végén. Azért ez nem volt teljesen igaz; ma például kemény délutánja volt, vendégcsalogató lányokat kellett kiválasztania. A felállás szerint a Sugár Bar a Spice „beetetőjeként” működött; ezt az éjszakai klubot Tom partnerei, Jamie és Piers vezették a Desire-ben, az Ibiza Town mannájában nyílt vadonatúj szuperklubban. A Spice, amelyet a helyiek által „a diszkóteknő” néven ismert hajón lehetett csak megközelíteni, fájdalmasan exkluzív volt: a divat-és jet-set társaságot célozta meg. Jamie nagy ambíciókat táplált vele kapcsolatban, azt akarta, hogy ez legyen az új Pacha, és egy vagyont költött rá, arany és fekete színben újíttatta fel, és egy ergonomikus „úszó” bárpultot is beletetetett. A baj csak az volt, hogy a Spice ez idáig messze túl exkluzívnak bizonyult a maga jóléte szempontjából. Valóban gyönyörű társaságot vonzott, csak egyszerűen nem volt belőlük elég ahhoz, hogy versenyre keljenek az igazi Pachával, még Jamie és Piers széles körű londoni kapcsolatai ellenére sem. A szerződésük tizenkét hétre szólt június végétől a szeptember végi szezonzáró hét partijaiig, de mivel a Spice csak félárbocon működött, Tom azt a feladatot kapta, hogy feléjük csatornázza a nagyvilági nagypénzű fickókat.

– Mutass nekünk egy pörgést, drágám – biztatta Tom Melenát, egy nagy keblű

rúdtáncost valahonnan a balti államokból, amikor a lány megérkezett, hogy kipróbálják a reklámfeladatra.

A lányoknak tulajdonképpen nem kellett volna mást tenniük, mint fel-alá sétálniuk go-go csizmában és a Spice felirattal díszített szűk pólóban, de Tom alapos akart lenni a felvétel során. Pillanatnyilag leszűkítette a választékot Peachesre, a korábbi Manumission-pódiumtáncosra és Sukira, egy eleven szőkére, akinek a szilikondudáinál nagyobbat még életében nem látott.

De hát Melena is mindenben a legjobbat mutatja, gondolta Tom somolyogva. Sajnos Melena nem beszélt jól angolul, úgyhogy nemigen jöhetett számításba – legalábbis a reklámmunkára nem.

– Majd felhívlak, bébi – mondta Tom, és az járt a fejében, hogy pontosan ezt fogja tenni.

Tom hamar rájött, hogy mint a bár menedzserének, soha véget nem érő utánpótlásban van része isteni nőkből, akik alig várják, hogy lefekhessenek vele, cserében azért, hogy felkerüljenek az egyik nagy klub vendéglistájára; Tom itt egyszerűen nem maradhatott le semmiről. Azonkívül mindig akadt valaki, aki el akarta látni drogokkal, mintha álmai országában lett volna. Paradicsomszerű volt az egész.

Egy kismotor hangja terelte el a gondolatait, a kürtjét nyomta, miközben közeledett, aztán megállt a bár előtt. Jamie feltolta a napszemüvegét az arcáról, és a kitámasztón egyensúlyozta a robogót.

– Mizújs?

– Minden rendben, Jamie? Éppen a reklámos lányokat válogatom. A szórólapokat elintézted?

Jamie vágott egy pofát, elvette Tom sörét, és felhajtotta.

– Nem, fennakadtak a vámon, vagy valami ehhez hasonló baromság – mondta Jamie. – Nem értem, miért nem tud valaki ezen a rohadt szigeten aranyfüsttel bánni, de kénytelen vagyok beletörődni ebbe a szarba. Most le kell oda mennem, és meg kell vesztegetnem a kibaszott vámosokat, hogy adják ki a cuccot. Néha gyűlölöm ezt a kibaszott helyet.

– Hé, talán mi… – kezdte Tom.

– Ja, és „talán te” fogd be a szád – mordult rá Jamie. – Most komolyan, Tom, egy üzlet vezetése nem csak abból áll, hogy a pultot támasztod, és megdugod a bártündéreket.

Miközben te itt a pinákat hajtod, Piers és én rongyosra dolgozzuk a seggünket, hogy sokkal fontosabb anyagi ügyekkel boldoguljunk.

Tom a barátjára nézett, és most először vette észre, hogy sötét táskák virítanak a szeme alatt. Igazság szerint Tómnak fogalma sem volt, mit csinál a másik kettő az idő nagy részében, és arról még kevesebb sejtelme volt, hogyan működnek az anyagiak. Mindössze annyit tudott, hogy maguk a bárok egy spanyol üzletember tulajdonában vannak, akiről azt rebesgették, hogy Ibiza Town egy jókora része is az övé. Jamie és Piers tette be a pénzt a bár és a klub bérlésére, míg Tom csak névleges partner volt. Ezért a megállapodás úgy szólt, hogy Jamie és Piers 45 százalékot kap a nettó profitból a szezon végén, szemben Tom 10 százalékával. Közben Tom alapfizetésért dolgozott, ami elég volt arra, hogy egy kis lakást béreljen a város külterületén. Tom előtt világos volt, hogy ennél többről is szó van, de ahogy Jamie gyűrött arcát nézte, örült, hogy nincs köze a dologhoz.

Mindketten összerezzentek, amikor hirtelen felharsant egy autóduda. Tom megfordult, és egy ütött-kopott, poros áruszállító teherautót látott leparkolni a bár hátsó bejáratánál.

– Nyitva az ajtó! – kiabált oda Tom a sofőrnek, aki integetett neki, és leugrott a fülkéjéből. Megállapodásuk volt a spanyol tulajdonossal, hogy ellátja a bárokat olcsó alkohollal, ami isteni szerencsét jelentett Tómnak. Az érkezése előtti hetekben mindenféle hátborzongató történetet hallott arról, hogy a szigetet lerohanták az orosz és román gengszterek, de ha ez igaz volt is, őket eddig békén hagyták.

– Kedden visszamegyünk Londonba, úgyhogy péntekig egyedül kell tartanod az erődöt – mondta Jamie.

– Már megint elmentek? – nézett rá Tom meglepetten.

– Tudod, hogy dolgozunk odaát – válaszolta Jamie, és megitta a maradék sörét. – Fontos megbeszélésünk lesz a PR-ral jövő héten, mert egy nagy csapat táncra szakosodott újságíró jön ki. Mindent bedobunk, a Hacienda Na Xamendában szállásoljuk el őket.

Tudod, milyen kibaszott nagyigényűek tudnak lenni az újságírók, ezért azt akarom, hogy tervezz nekik valami szexes programsorozatot. Nudista strandok és lányok napközben, drogok és lányok egész éjszaka. Esetleg dobj be egy hajóutat Es Vedrára, arra a bizarr pogány szigetecskére lent délen; tudod, mondd nekik, hogy spirituális meg minden szar, adj nekik valami kábszert. Tedd a dolgot emlékezetessé!

– A rohadt életbe, mennyivel vet ez vissza bennünket?

– Eléggel – mondta Jamie olyan arckifejezéssel, amely arra utalt, hogy bölcsebb dolog erről nem vitatkozni. – De szükségünk van a publicitásra.

Tom már éppen válaszolni akart, de a teherautó-sofőr megbökte a karját, és az orra alá nyomott egy felírótáblát.

– Puede ustedfirmar para esto?

– Que? – kérdezte Tom.

Jamie a szemét forgatta.

– Azt kérdezi, hogy aláírnád-e neki.

– Hát persze – mosolygott Tom, és odafirkantotta a nevét.

Ahogy az ember elsétált, Tom a teherautó felé nézett, amelynek nyitva volt a hátsó ajtaja, és látszott, hogy dugig tele van sörösrekeszekkel és röviditalos dobozokkal.

– Apám, ez aztán kurva sok pia.

– Nos, Tom, utálom, hogy ezt kell mondanom, de az emberek isznak a bárokban – mondta Jamie bosszúsan.

Aztán ellágyult az arckifejezése, amikor egy újabb telt idomú szőkeség sétált oda a bárpulthoz. Tom feltartotta két ujját, és intett neki, hogy üljön le.

Jamie szeme elidőzött a lányon, ahogy ráfészkelődött a bárszékre, aztán Tomhoz fordult.

– Akkor számíthatok rád, hogy kihúzod ezt a nyulat a kalapból? Szuper éjszakára van szükségünk.

– Számíthatsz rám, főnök – szalutált Tom tréfásan.

– Hát nagyon remélem – mosolygott Jamie, és visszakapaszkodott a robogóra.

– Ne aggódj! – harsogta Tom túl a motor hangos bömbölését, és közben a bárpultnál ülő lány felé bólintott. – Szerintem ez lesz minden idők legjobbja.

29

Pierre Desseau a diófa íróasztalánál ült, és türelmetlenül az órájára pillantott. Nem volt hozzászokva, hogy megvárakoztassák. Ő volt a Girard-Lambert, a világ második legnagyobb kiadóvállalatának vezérigazgatója. Kapj fel találomra egy könyvet vagy magazint bárhonnan három földrészen, és komoly esélyed van, hogy az ő cége adta ki, nyomtatta és terjesztette. Pierre gazdag és hatalmas volt, és mégis itt ült, az ujjaival dobolva, Cassandra Grandre várva. Az asszony bevonult, abban a sötét Dior-kosztümben, amelyet a couture-bemutatón viselt aznap. Egy bőrmappát tartott a hóna alatt, és egy profi kifejezését viselte az arcán.

– Pierre – mosolygott, és a kezét nyújtotta.

– Miss Grand, foglaljon helyet.

Ötvenéves létére Pierre nagyon vonzó férfi volt. Hosszú és egyenes orr, sötét és kutató szem. Ropogós kék inge egy leheletnyivel világosabbnak tűnt lebarnult bőre mellett. De Cassandra a pillantását is érzékelte az asztal túloldaláról. Tudta, hogy ő is istenien néz ki, ahogy ott ül a friss fehér blúzában. Tudta, hogy ez előnyt biztosít neki.

– Kíváncsivá tett a múltkori beszélgetésünk – kezdte a francia, felidézve a hét eleji találkozásukat.

Cassandra sarokba szorította a Chanel-divatbemutatót követő koktélpartin, és közölte vele, hogy olyan ajánlata van, amely a világ első számú kiadóvállalatává teheti a cégét.

– Térjünk a lényegre?

Az asszony bólintott, és letette a mappát az íróasztal szélére.

– Nem vagyok biztos, tudja-e, hogy Isaac Grey nemrégiben kikérte több médiabróker véleményét az üzlet esetleges eladásával kapcsolatban? – kezdte óvatosan.

Semmiképpen nem akarta megsérteni a férfit. Feltételezte, hogy mint a kiadóipar egyik vezető alakja elengedhetetlennek tartja, hogy a területén zajló legapróbb mozgásról is tudomása legyen; végül is, ha Glenda McMahon férje tudott róla, a hír nyilván ott zsong minden pénzügyi és üzleti közösségben. De biztosra nem mehetett, és a tárgyalás kezdetétől a vezetőülésben akarta tudni magát.

– És? – kérdezett vissza Pierre.

Semmit nem árult el, rá akarta bírni az asszonyt, hogy több információval is szolgáljon.

Ez egy pókerjátszma, gondolta Cassandra.

– Utasítást senkinek sem adott – vonta meg a vállát.

– Ami azt jelenti, hogy meggondolta magát a cég eladásával kapcsolatban? – kérdezte Pierre.

Megpöccintett egy kapcsolót a kávéfőző gépen a háta mögött, és kihúzott két apró csészét. Cassandra hátradőlt a székében, és keresztbe tette hosszú lábát, annak tudatában, hogy a férfi szeme követi a mozdulatait.

– Mindenki előtt világos, hogy öröklési problémák vannak a Grey családban – folytatta.

– Isaacnek van felesége, viszont nincsenek gyerekei. Nem áll közel az unokahúgaihoz és az unokaöcséihez, és már majdnem hetvenéves. Mindenki arra számít már évek óta, hogy el fogja adni a részesedését a cégben.

Pierre nevetett.

– Ő viszont évek óta hangsúlyozza, hogy nem fogja eladni.

Cassandra érezte, hogy az idegei táncba kezdenek. Pókerjátszma ez a javából, veszélyes, magas téttel, és ő kockára tette az összes zsetonját. Pierre akár a főnöke legjobb barátja is lehet, és ha Isaac bármit megneszel abból, ami ezen a megbeszélésen elhangzik, ő biztosan elveszíti az állását, esetleg még bűnvádi eljárásra is számítania kell. Ám ha ilyen jelentős a jutalom, nagy kockázatokat kell vállalni, úgyhogy kinyitotta az aktatáskáját, és kivett belőle egy köteg papírt.

– Tudom, hogy lépett az Alliance felé másfél évvel ezelőtt.

Pierre bólintott.

– Igen, barátságos ajánlatot tettem.

– Ötmilliárd eurót.

– Elvégezte a házi feladatát.

– Ötmilliárd sok pénz, de hát csillogó díjról van szó. A Condé Nast kivételével nincs még egy kiadó, amelynek tekintélyesebb portfoliója lenne elit magazinokból. Maga szeretné megszerezni az Alliance Corporationt. A legtöbb kiadóvállalathoz hasonlóan.

Pierre hallgatott.

– De mindenki tudja, hogy a pénz a tömegpiaci szektorban van – szólalt meg aztán. – Miből gondolja, hogy prioritást adnék a piac felső szeletének?

– Egy szóból: hirdetés. Ha hozzáfér a hirdetés legfelső szeletéhez – divat, autók, szépség –, a profitja az egekbe szökik. Ó, és itt van még ez…

Cassandra előhúzott egy, a Wall Street Journalból kivágott cikket, és letette a férfi elé az asztalra.

– A legutóbbi interjúja ez év márciusából, amelyben azt mondja, hogy szeretne egy részt az Alliance-ből, ha egyszer kapható lesz.

Pierre nem mosolygott.

– Mit akar, Miss Grand? Én egy kiadóvállalat és nem egy detektívügynökség vezérigazgatója vagyok. Ha ez utóbbi volnék, minden bizonnyal magának adnám a leg-bizalmasabb emberem posztját. De mivel…

– Isaac tudja, hogy el kell adnia a céget – szakította félbe Cassandra –, de a szíve uralkodik az eszén. Ezért nem enged, amíg rá nem kényszerül.

– Folytassa! – mondta Pierre.

– Isaacnek 70 százalékos részesedése van a cégben. A többi a tőzsdén. De ha egyetlen részvényesnek sikerülne a cég 25 százalékát megszereznie, annyira megnehezíthetné Isaac életét, hogy nem maradna más választása, mint hogy megváljon a részétől.

– Amit maga tulajdonképpen javasol, az nem más, mint ellenséges kivásárlás – dörzsölte az állát Pierre. – Az Alliance igazgatótanácsának együttműködése nélkül részletes átvilágítás szóba sem jöhet. Bármennyire csodálom is a céget mint vezérigazgató, arra a kockázatra nem vállalkoznék, hogy vakon megvegyek belőle egy részt. Igen, a portfolió tekintélyes, de az Alliance lapjait meggyengítik a rémhírek a gyenge hirdetési eredményekről, a nagy tételű eladásokról különböző lapok megtámogatása érdekében, a csillagászati kiadásokról és egy bajban lévő online részlegről. Anélkül hogy az ember tudná, mindez igaz-e… – vonta meg Pierre a vállát. – Túl sok a bizonytalanság.

Cassandra bólintott. Számított erre a reakcióra. Most a karrierje legnagyobb hazárdjátékába kezdett.

– De ha volna valakije az Alliance belső berkeiben, valaki magas pozícióban, ő

elvégezhetné önnek a részletes átvilágítás jelentős részét. Biztosan tudna kellő

információval szolgálni, hogy ön alaposan megfontolhassa, meg akar-e venni ilyen nagy mennyiségű részvényt.

Találkozott a szemük, és Cassandra érezte, hogy elektromos hullám száguld át rajta: a hallatlan izgalomtól, hogy egy ipari óriással tárgyal egyenlő alapon, és az adrenalinlökettől, hogy az ember az utolsó fillérjét is egy lapra teszi fel.

– Nagy kockázatot vállal, Miss Grand – jegyezte meg Pierre szenvtelen arccal. – Felhívhatnám Isaac Greyt, amint ön kilép ebből a szobából.

– Gondolja, hogy eljutottam volna oda, ahol ma vagyok, ha nem vállalnék kockázatot?

A férfi mosolygott. Csillogó fehér fogsora és kissé felfelé görbülő ajka volt.

– Maga és én, Miss Grand, mindketten így működünk. Hát ennek fényében, hogy ilyen sok közös van bennünk, miért nem beszél nyíltan velem? Mit akar? Egy zászlóshajó-

magazin főszerkesztőségét?

Cassandra lassan megrázta a fejét.

– Aligha éri meg ekkora kockázatot vállalni egy kicsivel többért, mint ami az embernek már amúgy is van. Nem. Úgy gondoltam, az információm valutája ennél sokkal nagyobb értéket képvisel.

– Mennyivel nagyobbat?

Cassandra szíve hangosan vert, de az arca nyugodt, összefogott maradt.

– Saját magazint akarok.

Pierre a homlokát ráncolta.

– De hiszen már főszerkesztő.

– Félreért – mosolygott az asszony. – Egy magazint akarok. A magam nevében. Azt akarom, hogy Grand legyen a címe, és azt akarom, hogy egy szatellit cég működtesse, amelynek a fele a Girard-Lambert tulajdona; a részvénypakett másik 50 százaléka az én tulajdonomat képezné.

Pierre élesen beszívta a levegőt.

– Ez nagy kérés.

– Ez nagy nyereség – hangzott a hűvös válasz.

Pierre Desseau tisztelettel nézett az előtte ülő gyönyörű nőre. Most már örült, hogy megvárta Cassandra Grandet.

– Meg kell gondolnom – mondta végül. Cassandra felállt, és becsapta a mappáját.

– Hét napja van rá, és óra indul.

30

Az év legforróbb napján Dugdale Court, egy közel ezerhektáros birtok Wiltshire szívében lélegzetelállító képet mutatott. Egy kétnapos zenei fesztivál helyszíneként semmiben sem hasonlított arra, amit Emma elképzelt róla, nem voltak sáros mezők, sem gyöngyökkel ékesített hippik, és hatalmas rózsaszín drogfelhő sem úszott a fejük felett.

Tüneményes volt a hely. A messzeségben, túl a boldog emberek sokaságán egy Winterfoldhoz hasonló méltóságteljes kúria csillámlott. Valami távoli színpadról zene sodródott a levegőben, kellemesen vattás hangon, mintha egy párnán keresztül szólna, és a fejük fölött egy léghajó szállt a felhőtlen kék égen egy hirdetési szlogennel, amelyen ez állt: „Mosolyogj!” Az egész jelenetből csak úgy áradt az élet és a vidámság, képtelenség volt nem rózsás hangulatban lenni.

– Kié ez a hely? Egyszerűen hihetetlen! – lelkesedett Emma.

Fejére tolta a napszemüvegét, ahogy négyesben – Stella, Johnny, Ruan és ő – a tömegben kígyóztak.

– Valami gazdag lordé, aki megőrül a zenéért – válaszolta Ruan nevetve. – Nézd meg ezt a rengeteg embert. Szerintem ez egy jól jövedelmező buli. Talán te is rendezhetnél egy heavy metál fesztivált Winterfoldban.

Emma megbökte a karját, boldogan, hogy egyre jobban viseli az ugratást.

– Ne viccelj. Biztos vagyok benne, hogy Robnak már megfordult a fejében. Jó volna, ha nyitva tartanád a szemed, nem jelennek-e meg technikusok, amikor hátat fordítok.

– Hé, ott van Rob – mutatott Stella a pezsgős sátorra.

Elindultak a férfi felé. A szolgálaton kívüli rock-uniformist viselte, farmert, pólót és napszemüveget, de egy cseppet sem tűnt lazának, miközben erélyes hangon beszélt a mobiltelefonjába. Amikor meglátta a közeledő csoportot, kinyomta a telefont, és elmosolyodott.

– Bocsánat, a Kowalski a fő műsorszám ma este, csak ellenőrzöm, hogy minden oké-e.

Éberen rajtuk kell tartanom a szemem – mentegetőzött félig nevetve, és a zsebébe gyömöszölte a telefonját.

– Nagyon köszönjük, hogy mindenkinek szereztél jegyet – mondta Stella, és arcon csókolta. – Azt hiszem, ezért jár egy ital. Vagy több. Pezsgő vagy sör, és ki jön velem?

– A francba, ott az egyik régi barátom – mormolta Johnny. – Csak odaugrom, hogy üdvözöljem.

– Én begyűjtöm a söröket – ajánlotta Ruan.

– Én is szeretném kivenni a részem – mosolygott Stella. – Ki mit akar?

– Nekem már jön egy ital – mondta Rob szórakozottan.

Mielőtt Emma egyáltalán felfoghatta volna, mi történik, Ruan, Stella és Johnny szétspriccelt, egyedül hagyták Robbal. Ők egymásra néztek, aztán a lábukat vizsgálgatták.

– Üdv.

– Üdv.

– Nem tudtam, hogy maga is jön. Szereztem volna jegyet – próbálkozott Rob egy pillanat múlva.

– Hát így is itt vagyok – mondta Emma könnyedén, bár rémesen kínosan érezte magát.

A zavart kifejezés Rob arcán, amikor meglátta őt, mindent elárult, amit tudnia kellett: a jegyek közül, amelyeket Rob Stellának adott, egy sem volt neki szánva.

– Nem gondoltam, hogy a rockkoncertek érdeklik magát – mentegetőzött a férfi kópés mosollyal –, vagy a rockzene mint olyan.

– Hát igen, ebben igaza van, még egyetlen koncerten sem voltam. Legalábbis semmi ehhez hasonlón.

– De hiszen diák volt vagy egymillió évig. Hogy lehetett diák, ha nem volt fesztiválon?

Emmának semmi kedve nem volt baráti csevegéshez, nem, ha Rob nem akarta, hogy ott legyen.

– Rob, ne tegyen fel kérdéseket, amelyekre már tudja a választ – mondta hűvösen.

Rob bólintott, és vágott egy pofát.

– Hát, azt hiszem, élvezni fogja – biztatta a lányt kedvesen. – Dugdale Court olyan kellemes, amennyire egy fesztivál csak lehet. Pimm's, pezsgő. Van egy dzsesszsátor, egy világzenesátor, zene, móka, kacagás.

Emma megengesztelődött egy kicsit. Semmi oka, hogy ne viselkedjen civilizáltan, gondolta, amikor Rob tényleg igyekszik.

– Nekem csak a rockot adja. Ezért vagyok itt – mosolygott.

– Ennek semmi akadálya – válaszolta a férfi. – Az egyik új felfedezettünk lép fel néhány perc múlva. Szerzek magának egy igazolványt, hogy bemehessen a színpad mögé, ez megkíméli a csápoló depótól.

– Csápoló depó?

– Látom, lesz mit tanítanom magának.

Ismét mosolygott, és Emma úgy érezte, hogy a jég egy kicsit olvadozni kezd közöttük.

– Figyeljen, elnézést akartam kérni, amiért úgy viselkedtem Hildonban – mondta. – Megvolt az okom rá, hogy miért voltam olyan rohadtul mérges, de azt hiszem, ezt közölnöm kellett volna, mielőtt magára támadtam, mint egy veszett kutya.

– Semmi probléma, őszintén – mosolygott Rob, sötétzöld szemét összehúzva a napsütésben. – El van felejtve az egész.

Emma csalódottnak érezte magát. Szeretett volna beszélni a dologról, de úgy látszott, Rob tovább akar lépni.

– Nem, igazán, Rob, én…

– Rob! ROB!

Mindketten megfordultak, amikor meghallották a Robnak kiáltó hangot. Emma egy magas, karcsú, integető alakot látott.

– Rob, pezsgőt akartál, vagy Pimm's-t? – kiabálta a nő.

Ahogy Emma szeme hozzászokott a vakító naphoz, ki tudta venni a hosszú sötétvörös hajsörényt.

– Jessica az esküvőről – jegyezte meg, és kényszerítette magát, hogy mosolyogjon.

– Igen. Mindenki el akart jönni ezen a hétvégén – mondta Rob bárgyún.

Emma hirtelen ostobának érezte magát, amiért megpróbált magyarázkodni Robnak, és néhány másodpercig nem szólaltak meg. Rob elővette a mobilját a zsebéből, és ránézett, mintha azt várná, hogy megszólaljon. Emma szeme követte Jessicát, ahogy elindult a sátortól feléjük, két pohár pezsgővel a kezében. Rövid, fehér, lebbenő kaftánt és gladiátorszandált viselt; bár már biztosan a harmincat döngette, de olyan jó lába volt, mint egy tizenkilenc éves szupermodellnek.

Jessica átnyújtotta Robnak az egyik poharat, és a szabad kezét birtokosi mozdulattal a férfi derekára csúsztatta.

– Hát ismét találkozunk – mondta Emmának. – Elnézést, nem emlékszem a nevedre, de örülök, hogy látlak. Nem tudtam, hogy te is jössz.

– Még valaki, aki nem tudta – motyogta Emma, de rögtön meg is bánta, amikor látta, hogy Rob elfordítja a tekintetét.

Rob mobilja csöngeni kezdett, és ő beleszólt.

– A francba – mondta a hangszórót letakarva. – Fel kell mennem a színfalak mögé.

Figyeljen ide, Emma, még mindig akarja azt az igazolványt?

– Nem tudom, talán megpróbálom a csápoló depót – válaszolta Emma komolyan.

Jessica megeresztett egy csöppnyi nevetést.

– Ó, szívem, nem, fogadj csak el egy igazolványt! Nekem van egy – mondta, és leakasztotta a nyakából a laminált belépőt.

Emma érezte, hogy lángolni kezd az arca.

– Nem, nem, szerzek magának egyet – szólt közbe Rob határozottan. – Tíz perc múlva itt vagyok.

Emma nézte, ahogy a férfi pillantása közte és Jessica közt vándorol, majd elsiet.

Emma körbepillantott, Stellát kereste aggódva, aztán észrevette, hogy a lány a központi színpad felé szalad megkótyagosodva, ahol egy zenekar éppen játékhoz készülődött.

Johnny autogramokat osztogatott egy csapat bájos tininek, és Ruan eltűnt a sörös sátorban.

Nem maradt senki, aki megmenthette volna.

– Milyen csinos top.

– Köszönöm – mondta Emma, aki egy cseppet sem érezte magát kúlnak sortban és egy hímzett mellényben, amelyet a Faneuil piacon talált Bostonban.

– Mi történt veled az esküvőn?

– Én eredetileg is csak a péntek esti partira mentem.

– Igazán? – kérdezte Jessica félrebillent fejjel. – Rob azt mondta, hogy valami sürgős ügy miatt kellett elrohannod. Különben mesés víkendet mulasztottál el. Annyira örültem, amikor megtudtam, hogy te és Rob nem vagytok együtt – halkította le a hangját drámaian.

– Azonnal kiszúrtam őt, amint odaértem a partiba.

– Sokat találkoztatok Laura és Max esküvője óta? – kérdezte Emma mintegy mellékesen.

– Mindketten hihetetlenül elfoglaltak vagyunk, de néhányszor elmentünk együtt, igen.

Láttad a házát Notting Hillben? Egyszerűen hihetetlen.

– Nem, nem láttam.

– Ha az ember a divatban dolgozik, szinte feladja a reményt, hogy egy olyan remek pasival találkozhat, mint Rob. A legtöbb férfi, akit megismerek, homokos vagy totálisan segghülye.

Emma csak bólintott, némán felmérte a lányt. Jessica hangos és szexi és magabiztos.

Emma szerette volna utálni, de tudta, hogy a haragjának semmi köze Jessicához.

– Hosszan el kell beszélgetnem Johnnyval és Stellával – mondta Jessica. – Annyira szeretnék mindkettőnek a stylistja lenni.

– Nem hiszem, hogy Stellának szüksége volna stylistra. Igazán jól elboldogul maga is.

– Hát akkor hadd szabaduljak rá Johnnyra – mosolygott Jessica önelégülten. – Annyira szexi. Nem mintha randizni akarnék vele – tette hozzá gyorsan.

– Egy barátnőm barátnője járt vele egy kis ideig. Összevissza dugott másokkal a csaj mellett valami rohadt módon.

Mindketten Johnny felé fordultak, aki éppen egy manócsizmás, forrónadrágos csinos tinivel fényképezkedett.

– Esetleg figyelmeztetheted Stellát, de ha még az első szerelmi lángolásban él, talán jobb, ha ezt az infót megtartod magadnak – mosolygott Jessica.

Megszorította Emma kezét, és kiitta a poharát.

– Na, pá. Megyek, megkeresem Robot. Csak még egy jó tanács: maradj távol a csápoló depótól.

A VIP-sátorban ismét Stellát fényképezték, és aznap már vagy tizedszer mondta el egy újságírónak, hogy egy klasszikus régi ruhát visel. Miért akarják tudni? Kit érdekel, hogy csak úgy előrántotta az öreg cuccot a szekrényéből ma reggel?

A premier óta, amikor lekapták őket Johnnyval, miközben elhagyták a partit, úgy tűnt, hogy amerre csak fordul, egy fotós lencséje irányul rá. A This Country of Ours bombasiker lett, a reflektorfénybe taszította Johnnyt, és a jelentéktelenebb sztár-fia hírességből hirtelen a legújabb médiaőrület kerekedett. Mindenhol portrécikkek jelentek meg róla a Graziától a Heatig, és mindenki tudni akarta, ki a stylist szőkeség az oldalán.

Amikor Stelláról elterjedt a hír, hogy nemcsak divattervező, hanem ráadásul Christopher Chase lánya, a róla szóló portrék is gombamód elszaporodtak. Stella kezdett rájönni, hogy a valódi angol celebek száma a földön valójában nagyon gyér, ezért a sztáréhes sajtó mindig lelkesen kreál újakat, hogy legyen mivel eladni a lapokat.

De míg Johnny az elemében volt a ráirányuló figyelem össztüzében, Stellának mindez nem hiányzott. Négy évet töltött LA-ben pincérektől, tányérleszedőktől, úszómesterektől, bármixerektől és személyi edzőktől körülvéve, akik mind a hollywoodi álmot kergették, hogy egyszer majd híresek lesznek. Stellát ez soha nem érdekelte. Szeretett tréningnadrágban és smink nélkül elmenni hazulról. Szeretett leugrani a helyi boltba, vagy szerette kivinni a szemetét anélkül, hogy lefényképeznék, vagy megkérnék, ugyan mondja már el, mit miért csinál, visel vagy eszik. Látta, hogyan dolgoznak a paparazzók LA-ben, de a londoniak még rámenősebbnek tűntek. Ezt Stella félelmetesnek és a maga részéről rendkívül kellemetlennek találta. Átpillantott Johnnyra, aki éppen interjút adott egy helyi tévéállomásnak. Azért nem is annyira rossz a helyzet, gondolta. Legalább vele megyek haza.

A fény kezdett elszivárogni az égről, de az este még mindig balzsamos meleget árasztott. Stella körülnézett, és Emmát látta közeledni, félig telt pohárral a kezében.

– Hát itt vagy – mondta Emma. – Órák óta az „akcióban eltűnt” figurát adod elő.

– Láttalak Ruannal – válaszolta Stella némi bűntudattal. – Arra gondoltam, jól megvagy, úgyhogy elmentem, hogy meghallgassak néhány bandát, aztán itt lecsillapodtam egy kicsit. Miért? Mi baj van?

Emmára nézett, és azt kívánta, bárcsak a barátnője felvidulna egy hangyányit, talán egy cseppet lazítana. Emma aranyos nő, okos és kedves, de mintha örökös aggodalom gyötörné.

– Ó, csak egy kicsit kínosan éreztem magam az előbb. Rob nem tudta, hogy a tőle kapott jegyek egyike nekem szólt.

– Valahogy arra gondoltam, hogy tudja. Ti ketten olyan jó barátságban voltatok mostanában. Mi kifogása lehetne?

– Semmi az égvilágon – vonta meg a vállát Emma sután.

Nem mesélt Stellának arról, hogy elmentek a Hildon-esküvőre, félt, hogy az érzelmektől túláradó, betépett dizájner túl sokat magyarázna bele.

– Na és mi a véleményed Jessicáról? – kérdezte Stella, miközben elgondolkozva szopogatta az italát.

– Nem sokat foglalkoztam vele.

– Szerettem volna utálni, amiért olyan csinos, de valójában egész helyes – vallotta be Stella. – Kiderült, hogy rengeteg celeb stylistja. Azt mondta, annyi gazdag és híres embernek a karjára akaszt majd Milford-táskát, amennyinek csak tud.

– Ó, ez kedves tőle – jegyezte meg Emma, próbálva némi lelkesedést összekaparni.

– És olyan karcsú. Johnny azt mondja, hogy a hírek szerint ezeket a mexikói fogyós tablettákat szedi. És Johnny azt mondja, hogy az egyik színésznő barátját style-olta, aki egyetlen modellméretbe sem fért bele, úgyhogy Jessica adott neki egy dobozt ezekből a bogyókból, hogy bepréselhesse abba a káprázatos Diorba. Úgy látszik, a dolog működik; a nő valami hihetetlenül nézett ki.

Emma vágott egy grimaszt, és azon tűnődött, miért akarnak az emberek gyógyszereket lapátolni a torkukba csupán azért, hogy beleférjenek egy ruhába.

– Korábban azt hittem, hogy szerelmes beléd – bökte most ki Stella, a mojitóját rázogatva.

– Kicsoda? – csapott le Emma, hirtelen a fülét hegyezve.

– Természetesen Rob. Úgy értem, olyan sokat megtett érted.

– Ne légy ostoba! – tiltakozott Emma. – El tudod képzelni, hogy egy olyan alakkal járok, mint Rob?

– Különben ezért hívtam el Ruant. Hogy féltékennyé tegyem Robot.

– Micsoda?!

– Hogy féltékennyé tegyem – ismételte meg Stella angyali mosollyal. – Mondd csak, mikor kettyintettél utoljára? Tényleg, szerintem jót tenne neked.

– Stella! – kiáltott fel Emma elszörnyülködve.

– Egyébként azt hiszem, a dolog még működhet is. Láttad, hogyan nézett rád Rob az előbb? Órák óta Ruannal beszélgettél, az ő arca meg olyan volt, mint a mennydörgés.

Aztán arra gondoltam, hogy talán inkább Ruan tetszik neked. Nagyon-nagyon szexis pasi, olyan Heathcliffe-szerűen. És szingli. Hacsak nem buzi. Ami könnyen meglehet, mert még soha nem láttam, hogy bármi érdeklődést mutatott volna nők iránt.

Emma Stella poharára nézett abban a meggyőződésben, hogy a barátnője nyilván részeg.

– Stella, Ruan nem buzi csupán azért, mert nincs barátnője. És az egyetlen ok, amiért olyan sokáig beszélgettem vele, az, hogy gyakorlatilag ő az egyetlen ember itt, akit ismerek.

De Stella nem figyelt rá.

– Mennél többet méláztam rajta, annál inkább úgy gondoltam, hogy egyébként is jobban illesz Ruanhoz, mint Robhoz – folytatta könnyedén. – Mindketten annyira komolyan veszitek a munkát, és egyszer elmesélted nekem, hogy régen bele voltál zúgva.

Szerintem dugnod kéne vele.

Stella kuncogott Emma pirulásán. Abban a percben Johnny lépett oda, és hátulról megcsókolta Stella nyakát.

– Ki dug kivel? – kérdezte vigyorogva.

– Emma Ruannal. Esetleg – közölte Stella.

– Hű de pikáns! – lelkesedett Johnny, és a vigyora még szélesebb lett.

– Lehetetlenek vagytok ti ketten – háborgott Emma, és elvonult a sörös sátor felé.

– Mondd meg Ruannak, hogy szeretjük! – kiáltott utána Stella.

Robnak rossz napja volt. Ostoba módon beleegyezett, hogy interjút ad egy zenei újságírónak, akit semmi más nem érdekelt, mint a rémhírek, hogy Rob cégétől egyre több zenekar akar átpártolni más márkákhoz. Erre a fejfájásra már végképp semmi szüksége nem volt; az apja épp aznap reggel küldött előkelően egy emlékeztetőt, amelyben az állt, hogy milliókat kell megtakarítania a jövő évi költségvetésükből. Ez azt jelentette, hogy embereket kell elbocsátania, meg kell nyirbálnia a művészek előlegeit, és csökkentenie kell a marketingkiadásokat a háromezer zenészt magában foglaló teljes névsorukon.

Mindez nem csak újabb dezertálásokat vetít előre; igazi PR-rémálom ölbe tett kézzel várni, hogy ez bekövetkezzék. Az idei volt Rob szakmai pályafutásának legrosszabb éve.

Amikor belépett a Hollander Musichoz, tehetséges vezetőkkel vette körül magát, akik többéves tapasztalattal rendelkeztek a zeneiparban, és ugyanolyan lelkesek voltak, mint ő.

A profitok emelkedtek. A márkájuk rekordtermést aratott Grammy-díjakból. Őt kinevezték az amerikai cég alelnökévé, aztán másfél évvel ezelőtt megkapta az angol és európai vezérigazgatói posztot. De az ideérkezése egybeesett a lemezipar történetének egyik legbizonytalanabb időszakával. A CD-eladások visszaestek, és az online letöltések új technológiája még nem járatódott be kellően ahhoz, hogy a veszteségeket pótolja. Már maga az mindennapos küzdelmet jelentett, hogy a víz fölött tartsa a céget. Az apja nem értett az iparhoz, csupán a végeredmény érdekelte, és mintha azon a véleményen lett volna, hogy a megváltozott szerencse a felelőtlen fia számlájára írható. Rob elszigetelve érezte magát. Ha meg akarná tárgyalni a mamut-költségcsökkentéseket a régi iskolát képviselő zenebuzikkal, a vállalat árulójának bélyegeznék. Ha meg nem hoz meg nehéz döntéseket, a cég esetleg katasztrófával szembesül. Biztos volt benne, hogy Emma Baileynek volna erről véleménye. Hát persze hogy volna erről véleménye. De nem is akart a lányra gondolni. Azért nem hívta meg Emmát a fesztiválra, mert nem akarta, hogy Ott legyen – ilyen egyszerű az egész. Tudta, hogy meg fogja őt látni Jessicával, és mondani fog valamit, vagy a szokásos pillantását veti rá, hogy éreztesse vele: amit művel, az tökéletesen helytelen. Arról a tényről már nem is beszélve, hogy Jessica bosszantóan kisajátította, és csüngött rajta, valahányszor összefutott Emmával. Rob felsóhajtott: Csajok, apám. Rob agya hirtelen megvilágosodott egy pillanatra; olyan volt ez, mint amikor a nap áttör a felhőkön. Hosszú idő óta először csupán egyetlen dolgot akart: menni, és hullarészegre inni magát.

Emma ránézett a telefonjára, és a homlokát ráncolta. Épp most kapott egy üzenetet Ruantól, hogy mindenki a Kowalski túrabuszában van, bárki legyen is az a mindenki. A B

szektorban vagyunk, mondta Ruan. B szektor? Az meg hol van? A fesztiválok tökéletes helyek arra, hogy az ember elveszítse a barátait. Olyanok, mint a knósszoszi labirintus, gondolta Emma, és azon tűnődött, vajon melyik irányba induljon. Elbóklászott a VIP

körzetétől a színpad mögötti parkolóba, ahol buszok, teherautók és csillogó Winnebagók összevisszasága állt, és mindegyik olyan magas volt, hogy lehetetlenség volt belátni a következő sorba, a saját járgányodat meg végképp képtelen lettél volna megtalálni. Ez reménytelen, gondolta Emma dühösen. Sötét volt, eltévedt, és mivel a sofőrjük csak hajnali egykor fogja felszedni őket, volt még agyonütni való másfél órája. Már éppen fel akarta hívni Ruant, hogy pontosabb információkat kérjen tőle a B szektorhoz, amikor ismerős hangot és visító kacarászást hallott. Megállt egy hosszú, ezüst Winnebago mögött, és kikukkantott a sarka mögül. Nevetgélő párt pillantott meg, a holdfény egy szilánkja világította meg őket: Johnny Brinton és a korábban már látott manócsizmás lány volt.

Nem csókolóztak, nem is értek egymáshoz, de olyan intimitás érződött abban, ahogy ott álltak, hogy Emmának rögtön az a jelenet jutott az eszébe, amikor rábukkant Robra és Jessicára az esküvőn. Johnny hirtelen megfordult, és belebámult a sötétbe Emma irányában. Ő hátraugrott, nem tudta, meglátta-e a férfi, és gyorsan elindult visszafelé azon az úton, amelyen jött. Egy jól megtermett alak lépett ki egy utánfutóból, és majdnem fellökte.

– Eltévedt, szerelmem?

Emma megpróbálta halkra fogni a hangját. –A B szektort keresem.

– Ott van – mutatott a férfi egy zseblámpával a Johnnyval és a Manóval ellentétes irányba.

– Köszönöm – sziszegte Emma, és futva távozott.

Hirtelen nagyon hideg lett, és a magával hozott vékony szvetter nem tartotta melegen.

Végül talált egy fehér túrabuszt, az ablakában egy táblával, amelyen ez állt: „Kowalski”.

– Hát itt vagy – fogadta Ruan. – Elmentem, hogy megkeresselek a komédiás sátorban, de már nem voltál ott.

– Nem volt igazán mulatságos – mosolygott Emma. Nagy meglepetésére semmi különösebb csillogást vagy luxust nem látott a rockzenekar buszában. Volt ott néhány pad típusú szófa, szűk emeletes ágyak és egy hosszú konyharész egy lepattogzott, derékszögben kiálló Formica asztallal. Enyhe alkohol-, izzadság-és marihuána szag úszott a levegőben, rocksztároknak viszont híre-hamva sem volt. A banda mindössze húsz perccel azelőtt fejezte be viharos fellépését a színpadon, és még nem értek vissza. Stella Ophéliaként hevert az egyik emeletes ágyon, a szeme csukva volt, és Emma – azok után, amit épp most látott – örült, hogy alszik. Ruan elterült az egyik szófán, míg Rob háttal az ablaknak, Jessica mellett ült, és pezsgőt ivott egy óriási műanyag pohárból.

– Jobb későn, mint soha – mosolygott Jessica, és odanyújtotta Emmának a Moét pezsgősüveget.

– Milyen volt a csápoló depó? – kérdezte Rob kissé üveges szemmel.

– Messze elkerültem – mosolygott Emma. – Sikerült viszont megnéznem a Hollander egyik új zenekarát – The Constants a nevük. Fantasztikusak voltak. Az utolsó daluk emlékeztetett valamire azon a magától kapott Beatles-albumon.

Lassú vigyor ömlött el Rob arcán.

– Te tanulsz, kölyök.

Emma elkapta Jessica pillantását, aki óvatosan figyelte mindkettőjüket, aztán keserűen elmosolyodott. Emma számára, aki az egyetemi évei alatt pszichológiát is hallgatott, mert meg akarta érteni az emberi viselkedést, ez sok mindenről árulkodott. Abban a pillanatban tudta, hogy nem kedveli Jessicát, és nem bízik benne.

– Nem tudom, mi a helyzet másokkal, de nekem szükségem van egy szíverősítőre, mielőtt a sofőr megérkezik – jelentette ki Jessica.

Belenyúlt a táskájába, kivett egy kis papírborítékot, szétnyitotta, aztán kiöntött belőle egy adag fehér port az asztalra. Elővett egy hitelkártyát a pénztárcájából, szakértő

mozdulattal négy vastag csíkot formált a porból, és az egyiket felszippantotta egy összesodort húszfontos bankjegyen keresztül.

Emma rendkívül kínosan érezte magát. Soha nem élt kábítószerrel, nem valami fennkölt morális meggyőződésből, hanem egyszerűen azért, mert a gondolat mindig is taszította, de azért eleget tudott, hogy tisztában legyen vele: a drogozás lerövidíti az utat ahhoz, hogy az ember „kúl” legyen, hogy ennek a világnak a részévé váljék. Emma megint csak azt érezte, hogy ő a kis undok a játszótéren, a kilógó, az unalmas. Jessica, mintha megérezte volna a kínjait, bólintott felé.

– Akarsz?

– Nem, köszönöm. Igazság szerint éppen el akartam menni – válaszolta Emma kissé elpirulva.

– Ilyen hamar? – érdeklődött Jessica. – Csak nem egy újabb sürgős ügy?

– Nem, valamit még előadnak a komédiás sátorban, amit meg akartunk nézni – vágott közbe Ruan sietve, majd kilépett az utánfutóból, és Emma után eredt.

– Mulassatok jól! – trillázott Jessica.

Rob a homlokát ráncolta, miközben figyelte, ahogy távoznak, és nem tudott rájönni, miért érzi hirtelen kényelmetlenül magát. Talán az elfogyasztott piamennyiségnek lehet hozzá köze. Miután elhatározta, hogy kellőképpen elázik, futva érkezett a pezsgős sátorba, és kitöltött magának egy fél üveg Moétet egy műanyag söröskorsóba, aztán úgy bedobta, mintha limonádé lett volna. Most kellemesen zsibbadtnak érezte magát, de annyira zsibbadtnak azért nem, hogy ne érezze Jessica kezét, aki a lába közét simogatta az asztal alatt. Biztos, hogy nem ezzel van baja – a leghatározottabban élvezte, amit a lány csinált.

Jessica világklasszis volt a baszásban, azonkívül szórakoztató és szellemes is, bár közönségesen szellemes. Határozottan jobb volt a lányoknál, akikkel a partikörökben szokott találkozni. Rob most mégsem tudott koncentrálni, valami nem hagyta nyugodni.

Lesöpörte magáról Jessica kezét, és felállt.

– Hova mész? – kérdezte Jessica meglepetten.

– Egy perc múlva itt vagyok.

– Ugye nem Emma után indulsz? – tudakolta a lány felállva, és belekapaszkodott Rob karjába.

– Nem – horkant fel a férfi, mintha Jessica valami nevetséges dolgot mondott volna. – Beszélnem kell az egyik zenekar menedzserével. Csak néhány percre megyek el.

– Siess vissza! – suttogta a lány a fülébe. – Be vagyok gerjedve, és át akarom baszni veled az éjszakát egészen holnapig.

Rob kilépett a sötétbe. A zene már nem szólt a színpadon, helyette csupán távoli vidámság zaja hallatszott. Anélkül hogy gondolkodott volna, lábai a komédiás sátor felé vitték. Emma hátul állt a sötétben, aprón és karcsún Ruan magas, tűnődő alakja mellett.

Mindketten nevettek, és Emma a zene ritmusára dobolt a lábával, aztán elkezdődött az utolsó felvonás. Emma most nem tűnt félszegnek. Rob lágyabbnak, boldogabbnak látta.

Nem annak a borzolódó, dühös, felhúzott kis paprikajancsinak az esküvőről, nem annak az agyonstresszelt munkamániásnak, akivel futás közben szokott találkozni Chilcotban.

Boldogabbnak látszott, mint amikor vele van. Rob rádöbbent, hogy azért jött ide, mert meg akarta találni Emmát, mert gyűlölte azt a szituációt az utánfutóban, azt a kifejezést a lány arcán, amikor Jessica droggal kínálta. Nem helytelenítés volt az, csupán kínos érzés és egy kis pánik; ez utóbbit soha nem társította volna Emmával, aki mindig annyira felkészültnek, annyira a helyzet urának tűnt. De nem kellett volna aggódnia, Emma rendben volt.

Túlságosan is rendben. Rob megrázta a fejét, megfordult, és lassan elindult vissza a buszhoz. Még a világklasszis baszás gondolata sem dobta fel, ami ott várt rá.

31

Az asztalokon sorakozó San Pellegrinó-s üvegek csillogtak a napsütésben. Lángolóan forró nap volt, és Cassandra felállt, hogy lehúzza a sötétítőket, miközben a Rive stábja elhelyezkedett az igazgatótanács termének asztala körül. Amikor leült a helyére, körülvette a magazin szinte teljes gárdája, és mindenki várakozásteljesen nézett rá.

– Van valami elképzelés, hogy milyenek lesznek a következő hónap ABC-adatai? – kérdezte egy hang hátulról.

Cassandra majdnem elmosolyodott; tudta, mi jár a fejükben. Az ABC-adatokat – az iparág évente kétszer közreadott hivatalos példányszámait – hamarosan publikálják, és ezek jelentik az egyetlen igazi támpontot ahhoz, hogy a magazinok megállapíthassák, hogyan viszonyulnak az eladásaik a riválisaik teljesítményéhez. A legfelső vezetés kivételével a csapat csak akkor jutott az adatokhoz, amikor februárban és augusztusban megjelentek, és ezeknek a számoknak óriási hatásuk volt. Gyenge ABC-adatok tönkretehették egy magazin életbe vágón fontos hirdetési kampányát, és egyértelműen lerombolták egy stáb morálját; még egy apró visszaesés is depresszióba kergethette őket.

És ez volt Cassandra problémája. Ő már tudta, hogy a Rive számai statikusak: nincs sem emelkedés, sem visszaesés. A Phoebe Fenton-borító és az abból támadt vihar nagy lökést adott a példányszámnak, aztán a gyenge forgalmú márciusi kiadás és a rettegett Ludvana-borító negatív hatással volt az eladásokra. Ez mindenképpen rossz hírnek számított, de a Pierre Desseau-val folytatott megbeszélését követően kész katasztrófát jelentett.

Cassandrának meg kellett mutatnia, hogy ő az egyik topfőszerkesztő a világon, és közepes értékesítési adatokkal ezt bizony nem fogja elérni. Erre az extra nyomásra egy cseppet sem volt szüksége. Pierre visszahívta hat nappal a tárgyalásuk után, hogy tudtára adja, érdekli a dolog, de azt mondta, többre is szüksége van ahhoz, hogy megfontolja, belemegy-e a maga részéről az alkuba. Megdönthetetlen bizonyítékot akart, hogy Cassandra hozzáférhet az Alliance adataihoz és terveihez. Cassandra közölte vele, hogy ő is tud keményen játszani. Ha nincs Grand magazin, mondta, nincs bennfentes információ. Olyan volt ez, mint egy füves pályás teniszmeccs kíméletlen labdamenete. Végül a francia engedett, de ragaszkodott hozzá, hogy Cassandra bebizonyítsa, képes a munkára. Egész listát állított össze neki elérendő célokból, amelyek közül a legkeményebbnek az tűnt, hogy túl kell szárnyalnia az amerikai Rive-ot. Nem az újságosstandon – ez lehetetlen lett volna –, hanem az iparág megítélésében. És bár egy keveset masszírozhattak a számokon, a tényt, hogy Cassandra ez évi teljesítménye kezdett kissé haloványnak tűnni, nem lehetett eltussolni.

– Arra számítunk, hogy lesz egy nagyon apró emelkedés az eredményekben – mondta Cassandra a vizébe kortyolva. – Mint tudjátok, sikerült néhány hihetetlen értékesítési adatot produkálnunk ebben a periódusban, de most nagyon nagy a verseny kint a piacon.

Ennek ellenére kitűnő a piaci részesedésünk: mi maradtunk a prémium divathirdetők első

számú választottja, és a címlapjaink azok közt vannak, amelyekről a legtöbbet beszélnek az üzletágban. És ez az – itt szünetet tartott, és mindkét manikűrözött kezét az asztalra fektette –, amiért most itt vagyunk.

A terem hátsó részében Lianne megpöccintett egy kapcsolót, és felvillantak az elmúlt hat hónap Rive- borítói. Majd a Vogue és végül a Class magazin címlapjai következtek.

Émelyítő volt a rendszeresség, ahogy a magazinok címlapsztárjai ismétlődtek. Ha Angelina rajta volt az egyik borítón az egyik hónapban, biztosan megjelent valaki másén a következőben – sok esetben ugyanaz a színésznő vagy énekesnő két-három magazinon is szerepelt ugyanabban a hónapban. Deborah Kane, a Rive szórakoztató rovatának szerkesztője előrehajolt. Deborah-nak kellett a kapcsolatot tartania a hírességek publicistáival, és neki kellett biztosítania a celebeket a magazin számára.

– A dolog kezd egyre nehezebbé válni, Cassandra – mondta. – Mind gyakrabban előfordul, hogy egy sztár csak akkor hajlandó a Rive-ban megjelenni, ha hirdet valamit. És meg tudok nevezni legalább öt top LA-i és New York-i publicistát, aki nem megy bele exkluzivitásba, ettől van az, hogy Jennifer három borítón is feltűnik ugyanabban a hónapban. Mindenki ezzel a problémával küszködik.

– Mi nem vagyunk mindenki! – kiáltott fel Cassandra.

– Nekünk exkluzivitást kell adnunk az olvasóinknak. Meg kell szereznünk nekik a meg-sze-rez-he-tetlent!

– Mit szólnál ahhoz, ha több modellt használnánk?

– Clover Connor és Summer Sinclair kivételével a modellek egyszerűen nem működnek a számunkra olyan jól, mint a hírességek – jegyezte mag Giles a karját összefonva.

– Azonkívül, mint néhányan itt talán tudjátok – mondta Cassandra –, fel akarom frissíteni a magazint a márciusi kiadásunkhoz.

A márciusi és a szeptemberi szám volt az év két legfontosabb kiadása, mert ezek harangozták be az új divatszezont, és a divatházak ezeket a lapokat mindig telenyomták az új irányzataik hirdetéseivel.

– Úgy érted, át akarod terveztetni? – kérdezte Jeremy, a prózai szerkesztő.

Cassandra mereven nézte Jeremyt, tökéletesen értette, mi rejlik a szavai mögött.

A rettegett „áttervezés” szó volt az iparág eszköze arra, hogy megtámogasson egy gyengélkedő vagy stagnáló magazint.

– Nem áttervezésről beszélek, Jeremy – mondta Cassandra jeges hangon –, hanem felfrissítésről. Nem várom el tőletek, hogy tisztában legyetek a magazinkiadás finomabb árnyalataival, de fel kell ráznunk a dolgokat az olvasó számára. Tehát: mink van eddig?

Giles megköszörülte a torkát.

– Van egy ceruzával kitöltött helyünk a szórakoztató rovatnál: Cavalli beleegyezett, hogy ebédet ad a jachtján. Rengeteg hírességet akar odacsődíteni, bár értelemszerűen Cavallit kell majd viselniük. Van egy művészeti különlegességünk is… – mondta, és áttolta az asztalon a francia Vogue egyik 1930-as címlapját. Egy modellről készült gyönyörű vízfestményt ábrázolt.

– Lagerfeld csinál nekünk néhány exkluzív illusztrációt ebben a szellemben. Szerintem mesések lesznek.

Cassandra elismerően bólintott.

– Művészet és divat. Nagyon Rive.

Francesca, a divatigazgatója hozzáértő pillantással futott át a jegyzetein.

– Nyilván nem lesznek meg a sztorijaink a bemutatók utánig, de azt hiszem, a Mert & Marcus készenlétben áll, hogy húsz oldalt fotózzanak a trendekről, ez stúdiófelvétel lesz.

A külső felvételekhez valami ütős és nehéz helyszínre gondolok. Talán egy kötöttholmi-fotózás Sierra Leonéban vagy esetleg fegyverek és couture Darfurban.

David Stern vágott egy grimaszt, amikor Cassandra Lianne-ra pillantott, hogy meggyőződjön, mindent feljegyez-e.

– Ez tetszik. Szöveg?

– Arra gondoltam, hogy a borító szlogenje ez lehetne: „Divatmúzsák harca a hírnévért”, és rendeznénk egy nagyszabású fotózást mindenkivel a fedélzeten, Amanda Harlechtől Stella Tennanton át Sophia Coppoláig – mondta Jeremy, aki a letolás után kevésbé érezte merésznek magát. – Aztán Salman Rushdie szeretne egy esszét írni nekünk. A megfelelő

témán gondolkozik.

– Csak nehogy túl kekeckedő legyen – figyelmeztette Cassandra felhúzott szemöldökkel.

– Szeretnénk egy riportot készíteni a Közel-Kelet plasztikai sebészetéről. És természetesen ott van még az „Otthon” különkiadása.

– Folytasd! – bólintott Cassandra.

Az „Otthon” a cikkek Szent Gráljának számított. Kukkoló módon és fényűzést hajszolva olyan betekintést engedett egy-egy híresség világába, amilyet egy nyílt, lényegre törő interjúval nem lehetett volna elérni.

– Eddig kink van?

– George Clooney Comói-tavi villája…

– Pompás, de a Vanity Fair már megcsinálta – vágott közbe Cassandra. – Rajta, dolgozzatok keményebben, exkluzívukat akarok.

– Catherine Zeta-Jones bermudai háza kiesett.

– Miért?

Deborah Kane arcán olyan savanyú kifejezés ült, mintha citromot szopogatna.

– Ütközés a filmezéssel – vonta meg a vállát. – Azonkívül szerintem azt akarta, hogy stúdióban fotózzák.

– Nem érdekelnek a kifogások! – mondta Cassandra küszködve, hogy uralkodni tudjon a mérgén. – Eredményeket akarok! A Rive-nak valami különlegességre van szüksége a márciusi borítójára, valami extra különlegességre, valamire, amit még soha nem láttak egyetlen magazin oldalain sem. Nekünk kell a hihetetlent szállítanunk!

A Diana hercegnőről készült képekre gondolt, amelyeket Mario Testino készített, és amelyekről még több mint egy évtized múltán is beszéltek, vagy Demi Moore-ra meztelenül és terhesen, egy beállításra, amelyet magazinok tucatjai másoltak le az egész világon. Olyasmire volt szüksége, amitől az olvasók kihúzzák magukat, és felfigyelnek.

Ezzel elérné, hogy Pierre Desseau kihúzza magát, és felfigyeljen, gondolta. Körülnézett a teremben, és a pillantása kifejezéstelen arcok tengerével találkozott.

– Meredith. Mondj nekem egy nevet! – bökött Cassandra a szépségrovat igazgatójára.

– Julia és Cameron nem szerepel sokat. Jó volna megszerezni őket.

– Emberek, ti nem figyeltek rám? – emelte meg a hangját Cassandra. – Mondom, olyan valakit akarunk, akit még soha nem láttak egyetlen magazin első oldalán sem! Valaki újat, valaki izgalmasat.

Deborah Kane kényelmetlenül fészkelődött a székében.

– Ha belegondolsz, Cassandra, csak véges számú híresség létezik a világon, és már mindenki kiharapta belőlük a magáét. Meggondolhatnánk, hogy talán egy együttes borítót készítsünk. Az öt legizgalmasabb új színésznővel, akik most robbannak be a köztudatba.

Kihajtható formában?

– És másoljuk le szolgaian a Vanity Fair évente megjelenő hollywoodi kiadását? – bosszankodott Cassandra. – Gyerünk, mi a Rive vagyunk, mi vezetünk, nem mások után kullogunk. Ki más jöhet szóba?

Hosszú, kínos csend következett, mialatt az egész stáb kerülte Cassandra tekintetét.

– Meddig jutottunk el Georgia Kennedyvel? – szólalt meg végül Giles.

Ez végre egy név, gondolta Cassandra. Georgia Kennedy volt a huszonegyedik század Grace Kellyje, Oscar-díjas. Színészi képességeihez csupán a szépsége és stílusérzéke volt mérhető. Fényesen ragyogott Hollywood egén a kilencvenes évek elején, nevéhez fél tucat, szinte legendássá vált főszerep fűződött az évtized néhány legnagyobb sikerfilmjében. Igazi szupersztár volt. De öt évvel ezelőtt, a hírnév és kívánatosság csúcsán, találkozott Szajjid Dzsaliddal, az olajban gazdag ország, Sulka uralkodó hercegével, hozzáment feleségül, és tökéletesen eltűnt szem elől. Esetenként megjelentek róla fotók jótékonysági szolgálat közben, amikor taposóakna-áldozatokat látogatott meg Angolában vagy árvaházakat Afrika déli részén, vagy nagy néha feltűnt egy-egy királyi esküvőn, gálavacsorán, de celebmércével mérve Georgia Kennedy remetének számított.

– Végre beszélünk is valamiről – mondta Cassandra kis mosolyfélével az ajkán. – Azt akarom, hogy ő legyen a márciusi borítónkon. És nem csak a borítón. Georgia Kennedyt akarom – otthon.

Deborah elnyomott egy meglepett kis nevetést, és Cassandra azonnal rátámadt.

– Te ezt viccesnek találod, Deborah?

– Nem, elnézést – motyogta a lány –, de a lehetetlent kéred. Már legalább egy tucatszor próbáltam megszerezni őt, és az eredmény mindig egy udvarias nem. Van egy egyszerű

oka annak, hogy egyetlen magazin címlapján sem szerepelt az elmúlt öt évben – nevezetesen, hogy nem akar szerepelni. Nem vállal fotózásokat, és nem vállal interjúkat, még a jótékonysági munkájával kapcsolatban sem.

– Nem akarom ezt hallani! – fröcsögött Cassandra. – Mást se hallok, mint hogy „nem tud” és „nem fog”, és mást se kapok, mint kifogásokat és könnyű megoldásokat. Nincs ebben a teremben senkinek semmilyen ambíciója? Semmilyen szenvedélye? Senki nem akarja, hogy a Rive legyen a legjobb divatmagazin a világon? Hát én akarom.

Tulajdonképpen felejtsétek el a divatot, én azt akarom, hogy a Rive legyen a legjobb magazin a világon! Most pedig induljatok, és szerezzétek meg nekem Georgia Kennedyt!

A stáb tagjai idegesen pillantottak egymásra, miközben Cassandra becsukta a jegyzetfüzetét, jelezvén, hogy a megbeszélésnek vége.

– Talán nem ártana, ha lenne egy tartalék tervünk is – kockáztatta meg Giles udvariasan.

– És talán nem ártana, ha elgondolkoznánk a stáb különböző tagjairól, amennyiben nem tudnak teljesíteni – vágott vissza Cassandra már útban az ajtó felé.

32

Cassandra Grand nem olyan nő volt, aki bármit is a véletlenre bíz, hacsak nincs más választása. Tudta, el kell érnie, hogy a Rive olyan beszédtéma legyen, amilyennek Pierre akarja, de kevéssé hitte, hogy a stábja képes volna egy világklasszis exkluzívot kihúzni a kalapból. Ezért ült egy csendes bár bársonybokszában a St. James's negyedben egy férfival szemben, aki nem úgy festett, mintha az SW1 kerületben lenne otthonos. Nick Bowen visszavonult New York-i zsaru volt, aki angol nőt vett feleségül, és elhagyta az Államokat – és a rendőrséget – a magánszektor jobban fizetett munkáiért. Válási ügyekre specializálta magát: követte a zsíros válási megállapodásokra éhes otthon ülő feleségek milliárdos férjeit. Szerteágazó nemzetközi kapcsolatokkal rendelkezett, és az a hír járta róla, hogy mindent teljesít, amit csak kívánsz, minden körülmények között. Cassandra a szerkesztői ülést követő napon hívta fel, két hetet és korlátlan költségszámlát adott neki.

– Kérem, mondja azt, hogy van valami érdekes a tarsolyában – kezdte Cassandra, és egy legyintéssel elküldte a pincért.

– Ha valami mocskot keres Georgia Kennedyn, csalódott lesz. Olyan tiszta, mint a hó – mondta Bowen, és közben keményen próbálta elfordítani a tekintetét Cassandra dekoltázsáról.

Egy dolgot nagyon szeretett a magas körökben végzett válási munkában: a csinos nőket. A gazdag férfiak feleségei majdnem mindig ragyogó csajok voltak. Persze túl véznák az ő ízlésének, és a modorukat csak tízperces, jól megfizetett kitörésekben tudta elviselni, de a fenébe is, csak jobb, mint hullákat kihúzni a Hudsonból.

– Valaminek lennie kell – ráncolta a homlokát Cassandra. – Senki nem jut a csúcsra Hollywoodban anélkül, hogy valami alattomos vagy illegális dolgot ne művelne azért, hogy odajusson. Szereposztó dívány? Drogpartik?

Bowen a fejét rázta.

– Két hét nem sok idő egy átfogó riporthoz, Ms Grand.

– Márpedig az kéne hogy legyen, amennyi pénzt magának fizetek – jelentette ki Cassandra.

Bowen arca kifejezéstelen maradt. Eltűrt ő már mindent profiktól is; még egy feldühödött csaj már se nem oszt, se nem szoroz.

– Ms Grand – kezdte türelmesen. – Az egyik ok, amiért Szajjid Dzsalid feleségül választotta, az, hogy a szekrénye csontvázmentes. Kitüntetéssel végzett Missouriban.

Hirdetésekkel és apróbb filmszerepekkel verekedte föl magát. Semmi szereposztó dívány.

Semmi hiányos öltözékű magazinfotózás. Nagyon szakszerű, nagyon céltudatos. Két hosszú távú barát, mindkettő tekintélyes, mindkettő drogmentes. Aztán férjhez ment Dzsalidhoz, azóta semmi fickándozás, és minden jel szerint nagyon boldog a házasságuk.

– A francba – mormolta Cassandra halkan, az ujjaival dobolva az asztalon. – Na és mi a helyzet a férjjel?

– Tisztességes fickó. Oxfordi diák, aztán jött Sandhurst, az akadémia. Georgia a második felesége, az első meghalt gyermekszülésben. Azonkívül, még ha lenne is valamink, nem érinthetjük. Szupervédett a hét hét napján, a nap huszonnégy órájában, és olyan hatalmas barátok és munkatársak veszik körül, akik bármilyen botrányt képesek eltussolni, mielőtt az első szót leírhatnánk.

– Szóval azt állítja, hogy kidobtam az ablakon a pénzemet?

– Nem egészen – mondta Bowen álnok mosollyal, és letett egy barna borítékot az asztalra. Előhúzott belőle egy nagy, fekete-fehér fényképet egy jóképű fiatalemberről. – Szajjidnak van egy lánya és egy fiatalabb fia az első házasságából. Ez itt Alex Dzsalid, a fiú. Húszéves, angolt hallgat a Brown Universityn. Jó diák, de lusta, kissé partizós. És nagyon extravagáns, a diák barátait New Yorkba repíti mulatós éjszakákra az apja lökhajtásos magángépén.

Újabb fényképet tett az asztalra Cassandra elé. Egy lányt ábrázolt, tökéletes vonásokkal és hosszú, világos hajzuhataggal.

– Ez Tania, Alex barátnője. Modell New Yorkban egy kis Mode nevű ügynökségnél.

Cassandra cicegett, ami azt jelezte, hogy fogytán a türelme.

– Egy playboy herceg egy modellel? Ez aligha a legbotrányosabb sztori, amit életemben hallottam.

Bowen komótosan mosolygott. Kivett még egy fotót az aktatáskájából, és az asztalra tette.

– És ez ki? – kérdezte az asszony kíváncsian.

– Ez – válaszolta Nick Bowen –, ahol a dolog kezd érdekes lenni.

Cassandra mosolygott, ahogy a detektív elkezdte a fénykép jelentőségét magyarázni.

– Sajnálom, hogy ez minden, amit két hét alatt össze tudtam szedni – mondta Bowen, miután befejezte, és az asszony arcát kutatta elismerésért.

Cassandra megérintette a férfi bokáját a meztelen lábával az asztal alatt, és mosolygott, amikor látta, hogy a zsarunak tágra nyílik a szeme.

Az évtized legforróbb nyara volt, és a forrósággal együtt a pozitív gondolkodás hulláma is megérkezett a Milfordba. A cég hirdetési kampánya mindenütt ott volt, és Clover Connort, karján egy „100” táskával, lekapta egy paparazzo Ibizán. A Bond Street-i üzlet átalakítása időben befejeződött, sikerült egy menő elárusító csapatot levadászni más áruházaktól, és a Milford őszi-téli kollekciója megérkezett. Fantasztikusan sikerült.

Stella számára ez kétszeres örömet jelentett. A jól végzett munkából fakadó elégedettséget és az alkalmat, hogy elölről kezdheti az alkotási folyamatot, új terveket álmodhat meg, amelyekért a nők hat hónap múlva megint tülekedni fognak.

Természetesen a korábbi tervei is tovább élnek; Emma azt akarta, hogy a „100” táska és a Milford pánt nélküli retikül mint örök darabok minden kollekcióban megismétlődjenek új bőrből és új színösszeállításban. Ugyanakkor minden szezonban lesz hat új dizájn, hogy kiemeljék a Milfordnak mint divatháznak a jelentőségét, és növeljék a profitpotenciált, mivel a nők mindig bővíteni akarják a táskakollekciójukat.

Azon a nyáron Stella megtalálta a tökéletes helyet, ahol új ötleteket álmodhat meg: a Byron House tetőteraszát. Őszintén szólva ez csak a tető lapos kiszögellését jelentette, amelyet a stúdióból kivezető vészkijáraton lehetett megközelíteni, de igazi napcsapda volt, tökéletes hely arra, hogy kivigyen régi magazinokat, forrásműveket, egy pohár hideg limonádét, és élvezze a szép időt, főleg amikor úgy volt, hogy Emma egész héten nem jön be az irodába.

Stella kint feküdt egy törülközőn, amelyet egy raktárszekrényben talált, élvezte a zavartalan csendet és a napot az arcán, amikor meghallotta Emma hangját a stúdióból.

– Stella?

– Itt vagyok kint – kiáltott vissza meglepetten.

Emma kidugta a fejét a tetőre.

– Válthatnánk egy szót?

– Hát persze.

– Itt bent – mondta Emma. – Az egy életveszélyes hely odakint.

Stella visszamászott a stúdióba, és csatlakozott Emmához egy kerek asztalnál a faliújságja előtt; ez egy parafa lapokból összeállított hatalmas felület volt, amelyre magazinokból kitépett oldalakat, régi filmekről készült képeslapokat, fényképeket és anyagmintákat tűzött fel.

– Azt hittem, hogy Costa Ricán leszel ezen a héten – csodálkozott Stella, a homlokát szárítgatva a törülközővel.

– Lemondva. De egész délelőtt Londonban voltam.

– Aligha Közép-Amerika – vigyorgott Stella.

– Az üzletben jártam – folytatta Emma a homlokát ráncolva.

– Valami baj van?

– Ó, semmi. Igazság szerint épp az ellenkezője.

Emma kivett egy táblázatot az aktatáskájából, és átnyújtotta Stellának.

– A Bond Street-i üzlet eladásai egy hét alatt.

Stella számára az egész csak kis kockákban lévő apró számok összevisszaságát jelentette.

– Ez jó?

Emma ivott egy kis vizet az asztalon álló üvegből.

– Négyszáz százalékkal több, mint amilyen eredményt vártunk, és hivatalosan még meg sem nyitottuk az üzletet. A Bond Street máris számos termékre jelentkezett árumegrendeléssel. – Mély lélegzetet vett. – És ez az, amiért el akarok indítani egy nőiruha-kollekciót a következő szezonban.

Stella tátott szájjal bámult rá.

– Ezt nem mondod komolyan! El akarsz indítani egy készruhaágazatot hat hónap alatt?

– dadogta, és érezte, hogy beleszúr a félelem tüskéje. – Ez őrültség!

Emma eltökélten nézett rá.

– Úgy tűnik, most igazi lendületben vagyunk. Érzem. Egy év hosszú idő a divatban, és nem hiszem, hogy eltolhatjuk a döntést újabb két szezonnal. Én mindig divat-és luxusárucégnek láttam a Milfordot, amilyen a Hermés és a Louis Vuitton, nem pedig egyszerűen táskákat és bőröndöket gyártó vállalatnak. Ha ilyen jók az eredmények, azt hiszem, ésszerű gyorsan terjeszkedni.

– Mekkora kollekcióra gondoltál? – kérdezte Stella összeszoruló gyomorral.

Nem kellett sok ész hozzá, hogy rájöjjön, Emma új terveinek közvetlen kihatása lesz rá.

– Kicsire és exkluzívra – mondta a főnöke határozottan. – Összhangban kell lennie a táskák márkaüzenetével, amelyek gyakorlatilag rendelésre készülnek. Úgy érzékelem, hogy van egy rés az haute couture és a készruhák között, oda kell beilleszkednünk.

Stella mosolygott, ahogy arra gondolt, milyen messzire jutott Emma a divat ismeretében. Hat hónappal azelőtt még azt sem tudta megmondani, mi a különbség egy Tod's és egy Toblerone között, most meg azt javasolja, hogy térjenek el a bejáratott mintától, és alkossanak meg egy teljesen új divatpiacot. Emma a teveszőr Armani-zsákruhájában és a Louboutin magas sarkú cipőjében már úgy is festett, mint ennek a világnak a része, a haja pedig, mint egy lenszőke lófarok, elegánsan röpdösött a feje minden mozdulatára.

– Tehát limitált sorozatokra gondolsz. – Stella akarata ellenére kezdett izgalomba jönni az ötlettől.

– Abszolút, egy kézművesvonalra, ha úgy tetszik – helyeselt Emma. – Egy 20 részes kapszularuhatárra gondolok, korlátozott számú legyártott darabbal. Három vagy négy szezonon keresztül csinálnánk ezt, aztán elgondolkozhatnánk egy teljes készruhavonalról, kissé elérhetőbb árkategóriában.

– Női ruhát akarsz a következő szezonra – morfondírozott Stella, még mindig a fejét rázva a hitetlenségtől.

Emma bólintott.

– És azt hiszed, hogy ez lehetséges? – kérdezte a lány némi fenntartással a hangjában. – Ha megcsináljuk, rendesen kell megcsinálnunk.

Stellának eszébe jutott egy hasonló beszélgetése Cate Glazerrel, aki szintén rohanvást ki akarta terjeszteni a birodalmát néhány bombasikerű táska után. Cate-nek sokkal jelentősebb források álltak a rendelkezésére, mint a Milfordnak, és sokkal derűlátóbb magabiztosság irányította. Akkor a divatsajtó kételkedett egy ilyen gyors terjeszkedésben, Cate mégis elindította a tervét, és az első bemutatójuk a New York-i Divathét alatt egy táskacégből egy életstílus-birodalommá léptette őket elő.

– Tulajdonképpen minden lehetséges – tűnődött tovább Stella. – De ki fogja megtervezni? – Emma vágott egy grimaszt. – Én? Ugyan, Emma, ez hízelgő, de hogy csinálhatnám mindkettőt? Már most is teljesen kivagyok.

Emma mosolygott, és a tető felé pillantott.

– Pontosan úgy is néztél ki.

– Jó, jó, de szükségem van egy csapatra. Ismerek egy fickót a St. Martin's-tól, aki Donna Karannál dolgozott, és egy másik lányt, aki a Saville Row-nál szerzett gyakorlatot.

Bár szigorúan véve nem a dizájn a probléma – gondolkozott most Stella hangosan. – Az anyag okozhat nagy nehézséget. Egy dolog ellátogatni a Premiere Visionre, ez ugye a nagy textilipari vásár szeptemberben, de a legjobb szállítóknak exkluzív szerződésük van a topdivatházakkal.

– Köthetünk alkut?

Stella elgondolkozva ütögette az ajkát az ujjával.

– Ismerek egy nagyon jó textilgyárat Bolognában, amely esetleg hajlandó valamit kezdeni velünk, de ki kell mennünk Olaszországba némi nehézsúlyú smúzolásra. Aztán ott a gyártás – ezt nem fogjuk tudni itt megcsinálni. Egek, mennyi mindenre kell gondolnunk!

És hogy képzelted, hol mutatnánk be?

– Párizs hihetetlenül jó volna, de ez valószínűtlen, tekintve, hogy nincs előéletünk, és rövid a rendelkezésünkre álló idő. Na mindegy, azt hiszem, Londonban kéne bemutatkoznunk. Ha figyelembe veszem a márka örökségét, így érzem helyesnek. Már beszéltem a Brit Divattanáccsal. Kapunk tőlük profi show-producert, topmodelleket…

Stella hallgatta Emma szavait, de már kezdett belemerülni a saját gondolataiba. Amit a főnöke javasolt… az minden dizájner álma, de tényleg rendelkezésére áll-e Emmának mindaz, ami a sikerhez kell? Tom Ford gyakorlatilag egy szezon alatt átformálta a Guccit legendás 1995-ös szexi bársony csípőnadrágos, szatén-inges kollekciójával, de ő

gargantuai tehetséggel és nagyszerű kereskedői gondolkodással egyaránt büszkélkedhetett.

Voltak napok, amikor Stella úgy érezte, csak játssza a divatbizniszt. Mielőtt Emma megjelent, senki nem akadt, aki irányította volna az ambícióit. Az anyjával folytatott beszélgetései soha nem jutottak tovább könnyűsúlyú csevegésnél, és az egyetlen időszak, amikor az apja bármilyen irányba próbálta lökdösni, az volt, amikor rá akarta venni, hogy kövesse őt a szobrászatba. Emma, mintha a gondolataiban olvasna, egyenesen Stella szemébe nézett.

– Tudom, milyen szenzációs munkát tudsz produkálni. Nézd csak meg, mit műveltél a kiegészítő irányzattal néhány hét leforgása alatt.

– Akkor nem voltam nyomás alatt – jegyezte meg Stella egy kicsit durcásan.

– Megbíztam egy ügyvédet, hogy vizsgálja meg a cég részvényszerkezetét. Szeretnék részesedést adni neked a Milfordban, Stella – közölte Emma határozottan. – És Ruannak is. Mindketten jobban megérdemlitek, mint ahogy kifejezhetném.

Stella nem tudta, hogyan reagáljon.

– Hűha, ez nagyszerű hír – volt a legjobb, amit sikerült kinyögnie.

– Hiszek benned – mondta Emma egyszerűen.

Stella odasétált az irodai kávéskannához, és kiöntött két csésze feketekávét.

– Nos hát. Mikor kezdünk? – kérdezte, és átnyújtotta Emmának az egyik csészét.

– Azonnal.

– Helyesebben, amikor visszajövök a nyaralásból – javította ki Stella. – Johnny szüleinek van egy háza Cap Ferrat-ban, és arra gondoltam, eltöltök ott két hetet. Kocsival megyünk. Megszabunk néhány kastélyban útközben. Johnny hamarosan Walesben fog forgatni két hónapig, úgyhogy szeretnénk egy kis időt kellemesen ellébuskázni együtt.

– Stella, nem mehetsz el csak úgy két hétre, amikor a kedved tartja – mondta Emma, és figyelmeztetés csendült ki a hangjából. – Nem akarom a főnöködet játszani, de a múlt hónapban öt nap szabadságon voltál.

– Johnnyt fotózták a Tatler számára a Maldív-szigeteken! Fizetett értem, hogy kimehessek vele.

Emma odahajolt hozzá, szeme mint az acél.

– Stella. Nekünk – nem, neked – igazi lehetőséged kínálkozik itt. Már annak a határán vagy, hogy a következő nagy szám legyen belőled. Ne tedd tönkre azzal, hogy futsz egy férfi után.

Stella úgy érezte, hogy sikítania kell. Hogy merészel Emma ilyet mondani?! Való igaz, annyi időt tölt Johnnyval, amennyit csak tud, de miért is ne? Nem akarja vénkisasszonyként végezni, mint Emma, aki a karrierjét leszámítva tele van cinizmussal és dühvel, ha egy kapcsolat szóba kerül.

– Vess egy pillantást a sajtószemlére, főnök – mondta, és a hangjából csöpögött a szarkazmus. – Azt hiszem, jól teljesítek.

– Ez attól függ, hogy nagy divattervezőként vagy egy ismert pár feleként akarsz hírnévre szert tenni.

Stella lecsapta a kávéscsészéjét az asztalra, tökéletesen elfelejtve mindazt az izgalmat, amit a saját nőiruha-irányzatának beindítása vagy a Milford részvényesi kecsegtetése jelentett.

– Jézus, Emma! – kiabálta. – Mindössze két nyamvadt hetet kérek! Cakkosra dolgoztam a seggem ezért a cégért, és az a véleményem, hogy megérdemlek egy kis szünetet!

Emma mereven nézte a kávéscsészéjét, mielőtt megszólalt.

– Csak azt mondom, hogy légy óvatos – jegyezte meg halkan.

– Óvatos mivel? – ordította Stella, túlságosan kiborulva ahhoz, hogy magába fojtsa a dühét. – Óvatos azzal, hogy éljem az életet? Óvatos azzal, hogy ne áldozzam minden ébren töltött percemet ennek a kurva cégnek?

– Természetesen jogod van a szabadságra. Mint a főnököd és a barátnőd csupán azért aggódom, hogy mennyi időre és kivel mész el. Tudod, hogy Johnnynak rossz a híre. Nem szeretném, ha olyan emberre pazarolnád az idődet és az energiádat, aki esetleg nem méltó hozzád.

– Hogy merészeled? – csattant fel Stella, reszketve a dühtől. – Alig ismered őt. És semmit sem tudsz a kapcsolatunkról!

– Megbízol benne? – kérdezte Emma.

A szavai szúrtak. Agya egy eldugott zugában Stella észlelte a kérdésben rejlő célzást, és észrevette Emma ünnepélyes arckifejezését, amely azt sugallta, hogy a főnöke tud valamit, de túlságosan be volt pörögve, hogy odafigyeljen rá.

– Mi az igazi bajod, Emma? – kérdezte pattogó hangon. – Féltékeny vagy? Féltékeny, hogy nekem sikerül elvégeznem a munkámat, és még élnem is mellette? Vagy azért vagy féltékeny, mert az egész sajtó rólam szól?

Emma a fejét rázta.

– Stella, ne légy nevetséges!

Stella felhorkant.

– Az vagyok? Tényleg az vagyok?

Emma lassan összeszedte a holmiját, és felállt.

– Menj el egy hétre – mondta.

– Felejtsd el! – válaszolta Stella hűvösen. – Térjünk csak vissza a munkához! Mert más nem létezik, igaz?

– Stella… – kezdte Emma kedvesen.

– Add meg a határidőket! – vágott közbe Stella elszántan és üzleti hangnemben. – Ne aggódj, meg fogom csinálni.

Ezzel kisétált, vissza a tetőre. A hőség ellenére hirtelen vacogni kezdett.

33

Augusztus a divatipar játékideje, röpke alkalom az élvezetekre a couture-bemutatók és a szeptemberben esedékes tavaszi-nyári kollekciók végső előkészületei között. Az évek nagy többségében Cassandra az augusztusból két hetet nyaralással töltött, ugyanazokon a helyeken, ahol a divatkompániák többi tagja is: Ibiza domboldalakra kúszó villáiban, a francia Riviéra divatos hoteljeiben vagy az olasz tengerpartot pettyező valamelyik varázslatos szigeten – esetleg Strombolin, ahol Dolce&Gabbanának volt saját luxusvillája, vagy Pantellerián, Giorgio Armani kedvenc helyén. De az elmúlt két évben Guillaume Riche 175 láb hosszú motoros jachtján, a Le Soleilen pihente ki magát, ami, attól a másodperctől kezdve, hogy a dizájner ezt bevezette, az egyik legkívánatosabb augusztusi meghívásnak számított Európa gazdagjai, híresei és divatosai körében. A luxus a jachton már mitikus méreteket öltött azok szemében, akik nem voltak elég szerencsések, hogy hajózhassanak a Le Soleilen. Az emberek suttogtak a lakosztályok kézzel festett selyemtapétáiról és Hepplewhite bútorairól, a korábbi Michelin-csillagos séfről a hajókonyhában és a kiszolgálásról, amely annyira kivételes és figyelmes volt, hogy minden vendégnek naponta kétszer mosták és vasalták ki az ágyneműjét, egyszer reggel és egyszer a sziesztájuk után.

Miközben a Mykonos Town mellett horgonyzó Le Soleil az Egei-tenger kék vizén ringott, Cassandra a diófa fedélzeten ült, és tudta, hogy mindez és még ennél több is igaz a csodálatos jachtról. Egyike volt a néhány embernek, akik minden évben garantáltan meghívást kaptak; Guillaume híres volt arról, hogy eklektikusán keveri a vendégeit, úgyhogy az egészen közeli barátait kivéve senki sem lehetett teljesen biztos, hogy a fedélzetre hívják, amíg a futár meg nem érkezett a kézzel írott meghívójukkal. Még Ruby sem kapott meghívást ebben az évben, bár ez Cassandra kérésére történt így. Igaz, időnként rátört a lelkifurdalás, amiért a két utolsó víkendet Maxszal töltötte Provence-ban, mégsem akarta, hogy a lánya ott legyen a Le Soleil fedélzetén, amikor annyi munka várt rá. És pusztán attól, hogy ezt a munkát Mykonos Town szuperdivatos klubjaiban és bárjaiban, Guillaume gyönyörű barátaitól körülvéve kellett elvégeznie, még nem volt kevésbé elfoglalt.

– Micsoda tökéletes éjszaka egy partira – jegyezte meg Serena Bakon a vőlegénye, a színész Tom Archernek a kezét fogva, ahogy kecsesen lelépett a kis hajóról, amelyik kihozta őket a kikötőbe. Nem volt meglepő, hogy Serena a Le Soleil fedélzetén van.

Pillanatnyilag minden dizájner az arisztokrata színésznőnek udvarolt, mindegyik odaadta volna a fele királyságát, hogy ő tervezhesse Serena esküvői ruháját, holott tudták, kemény harcba kerülne elhódítani a dicsőséget Serena régi barátjától, a francia tunéziai Roman Le Feytől.

Miután mind biztonságban partot értek, a csoport a Le Soleilről golfautókba ült, amelyek arra vártak, hogy Mykonos fehérre meszelt utcáin felvigyék őket a város fölötti domb tetején álló egyik villába. Leereszkedett az alkony, a rózsaszín ég őszibarackos fényt csepegtetett a domboldalba kapaszkodó kockacukor házakra.

– Kinek a partijára is megyünk? – kérdezte Tania Squires izgatottan, ahogy egy hatalmas fehér villa felé közeledtek.

– Leopold Manciniéra, ő az iparág egyik legnagyobb gyárosa – válaszolta Cassandra. – Azt hiszem, olasz. Minden évben nagy partit ad Mykonoson. Ez kihagyhatatlan bárkinek, aki a Kikládokon nyaral.

Cassandra a New York-i modellt figyelte, nem először az utazás során. Taniából sugárzott valami ártatlanság, ami egészen elbűvölő és váratlan volt a divat világában, úgyhogy Cassandra nem lepődött meg, amikor aznap együtt napoztak a jacht legfelső

fedélzetén, és Tania elmesélte neki, hogy mindössze hat hónappal ezelőtt költözött Nyugat-Virginiából New Yorkba. Tania az a fajta lány volt, aki zabpelyhet hirdet; rendkívül csinosnak számított hosszú, pezsgőszőke hajával és figyelemre méltón szimmetrikus arcával, bár a vonásaiból hiányzott minden jellegzetesség, ami alkalmassá tette volna, hogy a topmodellek közé jusson. Cassandra megfontolta és eddigre el is vetette, hogy Tania szerepeljen a Rive egyik vezércikkében; a gondolatmeneten, efelől biztos volt, a topdivatszerkesztők legtöbbje már végigsiklott előtte. Ezért viselkedett Tania még mindig úgy, mint egy tizennyolc éves: még nem szerezte meg azt a tapasztalatot, azt az életuntságot, ami a sikeres tinimodelleket jellemezte. Mégis volt valami üdítő Tania tágra nyílt szemű csodálkozásában, amivel még Ruby – aki rutinszerűen találkozott az élet legjobb dolgaival – sem vetekedhetett. Cassandra látta, hogy Tania mélyen belélegzi a meleg görög levegőt, lehunyja a szemét, és mosolyog magában.

– Olyan csodálatos itt lenni. El sem tudtam hinni, amikor az ügynököm megkapta a meghívót Guillaume-tól. – Kinyitotta a szemét. – Tiszta őrület, nem igaz? Én és Clover Connor vagyunk az egyedüli modellek a fedélzeten!

– Talán csak az anyám couture-bizniszére hajt – szólt egy hang a mögöttük lévő

ülésből.

Cassandra megfordult, és Alex Dzsalidnak, Tania barátjának, Georgia Kennedy mostohafiának rendkívül jóképű arcát látta.

– Guillaume nem így működik – hűtötte le Cassandra. – Nem számít, milyen gazdag vagy, milyen híres vagy. Guillaume egyszerűen szeret érdekes embereket összevegyíteni, akikkel csodálatosan érezheti magát.

– Gondolom – mondta Alex komoran, és megfordult, hogy az öblön kívül horgonyzó Le Soleilre pillantson. – Akkor ajánlom, hogy ez a parti jó legyen.

– Ó, az lesz – nyugtatta meg Cassandra önelégült mosollyal. – Ezt garantálhatom.

Leopold Mancini minden évben ugyanazon az augusztusi héten rendezte meg hatalmas villájában az éves partiját, a Kikládok néven ismert egész görög szigetcsoport egyik legdivatosabb eseményét. Híre szerint a parti az év legnagystílűbb és legdekadensebb partijai közé tartozott. Mykonos kedvenc célpontja volt mind a divatkompániának, mind a ragyogó meleg közösségnek, és mindkettő egyaránt híres volt arról, hogy keményen partizik. Leopoldnak megvolt hozzá a pénze, hogy ehhez méltó keretet biztosítson. Ő volt a divat egyik láthatatlan embere; nem volt sem dizájner, sem egy luxuscikkvállalat nagymenő vezérigazgatója, mégis az iparág egyik legfontosabb figurájaként tartották számon. A cége, a Leopold volt a divatipar egyik legtekintélyesebb gyártója, és az óriási nyereségekkel együtt járt a luxus, hogy a leglátványosabb és legbőkezűbb eseményeket rendezhette.

Ebben az évben, mivel a parti éppen egybeesett az ötvenedik születésnapjával, Leopold elhatározta, hogy mindent bedob. A ház pazar udvarán Michelangelo Davidjának életnagyságú, jégből készített másolata állt, és egy közel négyméteres szökőkút ontotta a Krug pezsgőt. Félmeztelen pincérek köröztek tálcákkal, amelyeken nemivágy-fokozó hatásukról ismert különlegességek álltak halomban: sziklahomár, apró szarvasgombás sütemények és osztrigák a Galway-öbölből. Még az a pletyka is elterjedt, hogy maga George Michael fogja szórakoztatni a vendégsereget egy harmincperces fellépéssel.

Clover Connor fenékig itta az ötödik pezsgőspoharát, hátradőlt a nyugágyán, és a barátját, Ste Donahue-t figyelte, aki a falnak támaszkodva pengette a gitárját. Találtak egy csendes zugot a villa háta mögött; a tengerrel ellentétes irányban, Mykonos központjára nézett, amely, Clover úgy érezte, olyan volt a sötétben, mint a hold felszíne. A parti kezdett beindulni körülöttük, de Clovernak nem akaródzott kimerészkedni Ste légteréből a vádló tekintetek és kíváncsi pillantások közé. A lány olvasta a bulvárlapokat, tudta, hogy az emberek kritizálják a viszonyukat, de mit érdekelte ez őt? Minden randevúja, amióta tizenhét éves lett, bekerült az újságokba, ez a dolgok normális menetét jelentette számára.

Azonkívül a legtöbb korábbi barátja is zenész volt, mert ez a kombináció működött: a vándorélet, a csodálat, a pénz és a kísértések, amelyekkel mindketten találkoztak, azt jelentették, hogy a rocksztár és a modell érti és akarja egymást. Kölcsönösen támogatja egymást. De Ste volt a legfantasztikusabb és legszexisebb zenész, akivel valaha találkozott. Karcsú, izmos teste, borzas haja és jóképű, kísértő vonásai épp Clover newcastle-i kamaszkorának álmait testesítették meg. Ő írta Clover dalait, és álomba énekelte a lányt. Okos volt, szórakoztató és tájékozott, és a rocksajtó géniuszként dicsőítette. Oké, hát drogozott – mindketten drogoztak. De a kábítószerek segítették Stét, hogy megalkossa azokat a költői dalszövegeket, amelyektől tüzet fogott az album. Na és mi van, ha Ste veszélyes rá nézve? A csókjaitól elalélt. Ste Donahue nem csupán az élete nagy szerelme, hanem megszállottság volt.

Clover felállt, és odasétált a falhoz, ahonnan láthatta a javában zajló partit. Emlékezett azokra az időkre, amikor megrémítette, ha ilyen partikra kellett mennie. Tíz évvel ezelőtt, amikor először érkezett Párizsba mint modell, elvitték valami pompás házba a Bois mellé.

Kokót szívott mindenki minden létező felületről, és mindenhonnan a szex – meleg szex, heteroszex, gruppenszex – hangjai és szagai vették körül. Valaki adott neki egy ecstasy tablettát, és mivel túlságosan félt bármi mást csinálni, hát bevette. Clover nevetett magában. Milyen mulatságos és naiv volt akkoriban. Ste most elővett egy drogpipát, és meggyújtotta, körülvette őket az ismerős émelyítő szag. Beszívta a füstöt, lehunyta a szemét az élvezettől, aztán átadta a pipát Clovernak. Egy gyötrő hang a lány fejében azt hajtogatta, hogy ne tegye. Már szívott valamennyi kokaint a jachton és a partin is, és megivott majdnem egy egész üveg Krugot. De ahogy Ste lustán rámosolygott, Clover legszívesebben belebújt volna a férfi bőrébe. Szereti őt, szereti őt, szereti őt. A legkevesebb, amit megtehet, hogy kézen fogja, és csatlakozik hozzá abban az édes mennyországban.

Cassandra és Giles egy balkonon állt a villa nyugati szárnyában. Élvezték a friss levegőt és a békét a partitól távol. Csodálatos volt az éjszaka ott kint. Már besötétedett, de a hőmérő még mindig majdnem harminc fokot mutatott. Cassandra imádott Mykonosra jönni, imádta a sziget letisztult esztétikáját: a kockacukor épületeket, a kék-fehér templomokat az azúr dómjaikkal, az Égei-tenger döbbenetes kékjét a szárazföld sötét, poros, vulkanikus talajának háttere előtt.

Giles kibámult a tenger fekete függönyére. Csupán a parton megtörő hullámok fel-felvillanó ezüst fénye mutatta, hogy ürességen kívül van ott még valami.

– Tudod, hogy a sziget arra kint, Délosz, egyenesen előttünk, pontosan a Föld közepénél helyezkedik el? – kérdezte Giles. – A legenda úgy szól, hogy láthatatlan úszó sziget volt, amíg Poszeidón isten le nem horgonyozta a négy égtáj középpontján, gyémántokból készült láncokkal.

– Mi a csudának tett volna ilyet? – kérdezte Cassandra.

– Mert a bátyja, Zeusz teherbe ejtett egy fiatal lányt, akinek megtiltották az istenek, hogy bárhol a földön megszülhesse a gyermekét. Déloszt nem tartották földi eredetűnek – ma sem tartják. A görögök még ma is szent helynek tekintik. Nem lehet ott éjszakázni, és törvényellenes ott szülni vagy meghalni.

Cassandra kuncogott.

– Drágám, honnan tudod ezeket a dolgokat?

– A klasszikus nevelés jótéteményei – mosolygott Giles. – Az egyetlen dolog, amiért érdemes magániskolába járni. Vagyis ez meg az isteni fiúk.

Egy pincér közeledett feléjük. Meztelen volt, egy fehér ágyékkötőt leszámítva, és miután átnyújtott nekik két pohár pezsgőt, és elfordult, akkor látták, hogy a jobb fenekén tetoválás van, amely így szól: „Erre parancsoljon.” Mindketten nevetésben törtek ki.

– Nos, hasznos az utazás?

– Ezen meg mit értesz? – kérdezte Cassandra tartózkodón.

– Soha nem hagyod, hogy egy olyan apróság, mint a nyaralás, a munka útjába álljon.

Rábeszélted Serena Balcont és Tom Archert, hogy szerepeljenek egy címlapon?

– Giles, te inzultálsz engem – korholta Cassandra. A férfi felhúzta ápolt szemöldökét.

– Talán nincs igazam?

Cassandra nevetett.

– Nem mindkettőjüket együtt – a párok nem kelendők. De igen, Serena jelezte, hogy esetleg szívesen csinálna valami különlegeset nekünk. Természetesen rád hagyom, hogy kitaláld, mi legyen az a valami különleges.

Cassandra a Cartier órájára pillantott. Már majdnem tizenegy óra volt. Előbb-utóbb el akart tűnni, hogy felhívja Maxot, de előtte még egy fontos telefonhívást kellett lebonyolítania.

– Kimegyek a mosdóba – mosolygott, és odaadta Gilesnak a pezsgőspoharát.

Keresztülment a villán, miközben megcsodálta Leopold mesés műgyűjteményét: egy Bacont, néhány Keith Haringst, két úszómedencés képet Hockneytől. Egyrészt élvezet volt rájuk pillantani, de arra is jók voltak, hogy emlékeztessék Cassandrát: még mindig nem a divatipar legjövedelmezőbb kreclijében működik. Bement a mosdóba; mindig több erőt érzett magában egy vörös réteggel az ajkán.

Üresen találta a mosdót, és épp a sminkjét frissítette fel, amikor kivágódott az ajtó.

Clover Connor támolygott be, megragadta a testére feszülő fehér Alaia ruhája szegélyét, átrángatta a ruhát a fején, és ledobta a földre, minek következtében anyaszült meztelenül állt ott.

– Clover! Jól vagy? – ijedt meg Cassandra.

A modell imbolygott, mit egy fűzfa a szélben, a szeme üvegesen meredt előre.

– Pisilnem kell, pisilnem kell – hajtogatta, aztán a földre csuklott.

– Clover! Clover! Mi van veled? – kérdezte Cassandra fölé hajolva. – Mit vettél be?

Clover drogozása, ami nyílt titok volt a divatiparban, kezdett az alkalmankénti használatból valami sokkal rosszabbá átcsúszni. Cassandra nem annyira a lány fizikai vagy morális jóllétéért aggódott. Nem, sokkal jobban érdekelte, hogy egy szenvedélybeteg modell megbízhatatlan, és Clover egyike volt azon keveseknek, aki ha megjelent egy címlapon, mindig garantáltan felnyomta a példányszámot. Cassandra félt, hogy Clover esetleg lehányja az elefántcsontszínű Le Smokingját, úgyhogy kirohant a mosdóból, hogy megkeresse Gilest. A férfi éppen felé igyekezett a folyosón.

– Gyorsan, gyere velem! – parancsolta az asszony.

– Épp utánad jöttem – válaszolta Giles sietve. – Leopold azt mondja, hogy Ste Donahue tejesen kinyúlt a hálószobája balkonján. Leopold Guillaume-ot kereste, hogy elvigye Stét, de azt hiszem, ő visszament a jachtra. Az emberek már köszörülik a nyelvüket, gyorsan tennünk kell valamit.

Tania közeledett feléjük, magasra tartva egy pezsgőspoharat. Mindent levett magáról, csupán egy fehér pertlis bikini volt rajta.

– Mi történt? – trillázott.

– Ste nem érzi túl jól magát – válaszolta Giles diplomatikusan.

– Ugyanezt akartam mondani Cloverről – szűrte Cassandra a szavakat a fogain keresztül.

Giles azonnal felfogta a helyzetet.

– Hol van?

– A mosdóban, a következő emeleten.

– Mi a probléma? Még nem megyünk, ugye? – kérdezte Alex, odalépve a csoporthoz.

– Talán nem – mormolta Giles. – Alex, elmennél, és idehívnád a biztonságiakat? Ha ez nem sikerülne, akkor egy nagydarab és izmos valakit. Ez már itt nem a te problémád.

– De éppen vissza akartam menni a medencéhez – válaszolta Alex nyafogó hangon.

– Indulj! – szólt rá Giles, és általában kedves hangja most pattogón és határozottan csengett. – Tania, maga meg hozzon valakit az egyik golfautóval a főbejárat elé!

– Mmm, Giles, milyen határozottan férfias tudsz lenni, ha akarsz – mosolygott Cassandra elismerően.

Giles levette a fehér zakóját, és a mosdó felé indult.

– Menjünk, keressük meg Clovert, jó?

Clover széttárt karokkal, elterülve feküdt a mosdó padlóján, hányás csurgott a szája sarkából. Tania követte őket, és levegő után kapkodott, amikor meglátta a bálványát ilyen állapotban.

– Meghalt? – nyeldekelte, és mindkét kezét a szájához kapta.

Giles rátámadt.

– Nem mondtam magának, hogy menjen, és szerezzen egy golfautót? – ugatott rá. – És Alex elindult, hogy hívja a biztonságiakat?

– Azt hiszem, a bárba ment.

Giles figyelmét túlságosan lekötötte a helyzet ahhoz, hogy dühös legyen.

– Rendben, maradjon itt, és segítsen! – mondta olyan visszafogott hangon, amely kizárta a vitát.

Kivett egy frottírköpenyt egy szekrényből, és belecsavarta Clover meztelen testét.

– Segítsen felemelni! – parancsolt rá Taniára. Közben Cassandra elment, hogy megkeresse Leopoldot, és asszisztáljon Ste eltávolításánál. Tíz perc múlva két, fehérbe öltözött biztonsági őr bepakolta Ste mozdulatlan testét egy golfautóba, aztán segítettek Clovert is mellé tenni.

– Visszamegyek velük a jachtra – mondta Giles.

– Tania. Miért nem mész te is? – szólt Cassandra a lányra. – Biztos vagyok benne, hogy Clover igazán hálás lesz a segítségedért.

Tania Alexra nézett, aki épp akkor lépett ki a villából.

– Te is jössz?

– Nincs értelme, hogy mindnyájan menjünk – szólt közbe Cassandra, megérintve Alex vállát.

– Egyetértek – válaszolta Alex, miután egy oroszlánok és keresztények küzdelmét figyelő római császár felsőbbrendűségével szemlélte az eseményeket.

Mire a Le Soleilre értek, Guillaume-ot már felébresztették, ő pedig riasztotta a személyzetet, hogy segítsenek Taniának és Gilesnak a hajóra hozni Clovert és Stét.

Guillaume kint állt a fedélzeten hosszú sötétkék selyemköntösében. Szája eltorzult az undortól, majd a hitetlenségtől, amikor Clover négykézlábra kuporodott, és a fedélzetre okádott.

– Tüntesse el erről a hajóról, amilyen hamar csak lehet – súgta oda a kapitánynak.

– Addig bedobjuk őket a raktérbe, hogy lecsillapodjanak – mondta a kapitány.

– És slagoztassa le őket egy matrózzal – tette hozzá Guillaume, lecsippentve egy képzeletbeli porszemet a köntöséről. – És figyelmeztessen, hogy jövőre óvatosabb legyek a vendéglista összeállításánál.

Cassandra, ahogy visszaért a partiba, kivette a mobilját a fehér retiküljéből, és az álla alá szorította. Minden csodálatosabban alakult, mint ahogyan remélte. Volt jó programja erre az estére, de most mintha egy külön ajándékot is kapott volna.

– Beszélhetnék a szórakoztató szerkesztőséggel, kérem?

– Jacqui beszél. Miben segíthetek?

– Van egy sztorim, szerintem érdekesnek fogja találni – mondta Cassandra az órájára pillantva.

Londonban még csak este 8 óra van; talán nincs túl késő, hogy elérje a vasárnapi lapok második kiadását.

– Kiről? – kérdezte az újságíró.

– Clover Connorról és Ste Donahue-ról.

– Beszéljen!

– Guillaume Riche jachtján vannak Görögországban, és annyi kokaint szednek, hogy hótorlaszt lehetne építeni belőle. Ma este mindketten összeestek egy divatpartin, miután túladagolták a drogot, és erőszakkal eltávolították őket. Clover teljesen meztelen volt, amikor kivonszolták.

– Attól tartok, hogy jó minőségű képek nélkül nem tudunk magának sokat ajánlani.

– Pénzre nincs szükségem – mondta Cassandra röviden. – Csak feltétlenül említsék meg a cikkben, hogy Clover Connor a Milford új arca.

Becsattintotta a telefont, és belökte a táskájába. Közben megpillantott egy ezüst kölniszórót, és befújta magát. Aztán megrántotta a vállát, és újra előhalászta a mobilt. Ha már így benne van a dologban, telefonálhat akár a Page Sixnek is. Csupán egy gyors hívás, nem tarthat sokáig. Más dolgokkal kell foglalkoznia ma este.

A villa túloldalán Alex Dzsalid tudta, hogy a parti csak most kezdődik. A Le Soleil delegáció legtöbb tagja már visszavonult a jachtra, úgyhogy igazán itt volt az ideje valami jó kis bulinak. Egész este szemezett vele egy őrjítően jóképű barna hajú srác, aki most már a testére feszülő fehér nadrágtól eltekintve meztelen volt. Amikor a tekintetük újra találkozott, Alex úgy értékelte, hogy felhívást kapott keringőre. Érzékeit elhomályosította az alkohol, és amikor az idegen mosolyogva elindult felé, tudta, hogy nincs visszaút. Már besötétedett, és megváltozott a parti hangulata: szextől és ígérettől zsongott. A szép idegen megfogta Alex kezét, és a fülébe suttogott. Nem messze onnan volt egy diszkrét kis klub egy mellékutcában, ahol kedvükre kiszórakozhatták magukat. Külön golfautóval mentek be a városba; az ember nem lehet elég óvatos, gondolta Alex, és igaza volt. Azonban amikor két órával később kibotorkáltak a klubból, Alex átölelve tartotta a partnerét, és túl részeg volt, hogy elővigyázatos legyen; túl feldobott, hogy meghallja egy fényképezőgép zárjának finom surrogását. Túlságosan elragadta az érzéki vágy, hogy bármi mást észrevegyen, és szexuálisan túlfűtött tíz percet töltött egy kapualjban, hogy szenvedélyes búcsút vegyen újdonsült barátjától.

– Jó reggelt, Alex – köszöntötte Cassandra, és belekortyolt a frissen préselt málnadzsúszába. – És hol van a mi kis Taniánk ma?

Alex becsusszant a szemközti bokszba, és elvett egy croissant-t a finom porcelántányérról. Csodálatos reggel volt, és a nap máris gőzerővel tűzött a fedélzet vászontetejére, amely alatt a reggelit felszolgálták.

– Még az ágyban, ahol öt perc múlva én is leszek, csak majd éhen halok, úgyhogy felbuktam egy kis kajáért. Öt percet vártam a szobaszolgálatra, de semmi nem történt. Ezt otthon nem tűrném el.

– Ami azt illeti, szerencsés véletlen, hogy itt van, mert beszélni szeretnék magával.

– Igazán? – kérdezte Alex unott hangon, és zavaros tekintetére húzta a napszemüvegét.

Cassandra egy pillanatig nézte. Rendkívül jóképű fiú volt. Sötétbarna haj, erős, elegáns vonások, és a szeme, akár a folyékony csokoládé. Csupasz melle napbarnítottan feszült, kockás hasa hullámzott a szörfös sortja fölött.

– Nem jönne velem? – kérdezte Cassandra, fürgén törölgetve száját egy szalvétával.

– Nem látja, hogy el vagyok foglalva? – kérdezte a fiú ingerülten, és kettészakította a croissant-ját.

– Alex, szerintem fontosnak fogja találni – válaszolta az asszony, a szemébe nézve.

A fiú sóhajtva felhúzta magát, és követte Cassandrát le a lakosztályába, majd belevetette magát a sarokban álló bőr klubfotelba.

– Halljam, miről van szó? – kérdezte türelmetlenül.

– Ahogy talán gondolhatja, mint egy jelentős magazin főszerkesztője, én soha nem kapcsolok ki. A mobilom a hét minden napján a nap huszonnégy órájában működik.

Mindennap ellenőrzöm az e-mailjeimet, még nyaralás közben is.

Alex úgy nézett rá, mintha hibbantnak tartaná.

– És?

Micsoda kis beképzelt fasz, gondolta Cassandra.

– És ma reggel egy sorozat fényképet küldött nekem a barátom, Gary. Fotóügynöksége van, amely többnyire vörös szőnyeges eseményekkel foglalkozik, de időnként szabadúszó lesifotósok is megkörnyékezik őt, sokkal durvább anyagokkal.

– Ha létezik itt lényeg, akkor remélem, hamarosan rátérünk – jegyezte meg Alex a szemét forgatva.

– Úgy tűnik, hogy ezt az utazást célba vették a legkülönbözőbb paparazzók – folytatta Cassandra pimaszul. – Elvett egy A/4-es barna borítékot az öltözőasztaláról, és átnyújtotta Alexnak. – Vannak távolról készített ilyen-olyan felvételek Cloverről, ahogy a fedélzeten napozik. Aztán néhány Serenáról és Tomról, amikor Santorinire kirándultunk, és rólam, ahogy lelépek a Le Soleilről tegnap este. Mind igazán ártatlan ügy, kivéve az abban a borítékban rejtőző képeket.

Alex kinyitotta a borítékot, és az ölébe öntötte a tartalmát. Egy tucat 20 x 30-as felvétel volt benne, amelyeket a Le Soleil kommunikációs szobájában nyomtattak ki, és ahogy Alex átfutott rajtuk, az arca egyre jobban összegyűrődött a döbbenettől és a rémülettől.

– Először nem voltam biztos benne, hogy magát látom – folytatta Cassandra. – Végül is a minőség lehetne jobb, de azt hiszem, amikor az ember egy bizonyos szögből nézi a fotókat, maga egészen világosan kivehető. Arról már nem is beszélve, hogy a zakót, amelyet visel – amelyet viselt –, remekül fel lehet ismerni. Gary azt kérte, mondjam meg neki, kit ábrázolnak a fotók. Gyanítom, hogy már tudja, egyszerűen csak megerősítést vár tőlem.

Cassandrának az a különös érzése támadt, hogy csupán azzal, hogy valaki más arcát figyeli, képes az illető gondolataiban olvasni. Először Alex úgy nézett, mint akit rajtakaptak valamin, ezt aztán a szemöldökén lecsurgó csillogó izzadság követte.

Cassandra látta, hogy minden érzelem, a szégyen, a félelem és a pánik csinos arcának minden négyzetcentiméterére kiül.

Elvette a képeket a fiútól, és úgy nézett rájuk, mintha először mérlegelné őket. Az első

felvételen Michaelist, a görög fiút látta, akit felbérelt, hogy végezze el a munkát: karját Alex derekára fonta, miközben Mykonos Town egyik diszkrét melegbárjából jöttek ki. A következő két fotón csókolóztak. A negyediken Michaelis Alex előtt térdelt. A szemcsés kép rossz minőségű volt, de így sem rejthette el Alex gyönyörtől eltorzult arcát.

– Nem tudom, ki ez – szólalt meg végül a fiú, és nyugodtan visszatette a képeket a borítékba.

Ah, most jön a tagadás fázisa, gondolta Cassandra, és igyekeznie kellett, nehogy vigyorogjon az örömtől. A fotós jobb képeket produkált, mint remélte, tekintve, hogy jelentős távolságból készültek, és ami Michaelist illeti, ő csodákat művelt; annyira felhúzta Alexet, hogy sikerült egy intim pillanatot produkálnia egy félig nyilvános helyen.

Óriási segítséget jelentett, hogy Tania kikerült a képből, csupán annak a mázlinak köszönhetően, hogy Clover és Ste időben összecsuklott.

– Ugyan már – mondta Cassandra határozottan. – Bárki számára, aki ismeri magát, tudja, mit viselt azon az éjszakán, nyilvánvaló, hogy maga van a képeken.

Alex némán, hófehér arccal ült a széken. Cassandra tudta, hogy Michaelis nem Alex első homokos szeretője. Nick Bowen feltárt egy sokkal hosszabb viszonyt egy Bradley Mathis nevű New York-i modell-bármixerrel. Bradley és Alex hat hónapig volt együtt, mielőtt Alex véget vetett a kapcsolatnak a nyár elején, attól való félelmében, hogy menő

egyetemi barátai megszimatolhatják a dolgot. Nick mutatott Cassandrának egy fotót Bradleyről: magas, sötét hajú és jóképű volt. Cassandra legalább tudta, mi a fiú ízlése.

– Mit akar, mit mondjak Garynek? Láthatja, milyen helyzetbe kerültem.

– Nem én vagyok! – mondta Alex emelt hangon.

– Alex, ha azt mondom, hogy fogalmam sincs, kit ábrázolnak a képek, hát ki tudja, Gary kit kérdez majd meg. Valakit, aki nem sejti, ki maga, valakit, aki fel sem fogja, hogyan reagálhat a családja.

– Gondolja, hogy megkérdezett már mást is?

Cassandra vállat vont.

– Arra tippelek, megerősítésre küldte el nekem a képeket, mert azt hiszi, tudja, kit ábrázolnak, tudja, hogy együtt vagyok magával a Le Soleilen, és tudja, mekkora szarba kerülhet, ha téved. De ha én nem válaszolok neki gyorsan, biztosan elkezd körbeszaglászni. Higgyen nekem, meg fogják találni a képen látható barátját, és adnak neki egy kövér csekket, hogy beszéljen.

– Az apám megveheti a maga barátjának a cégét – prüszkölt Alex dühös ráncba szaladt arccal. – Az apám mindent el tud intézni.

Cassandra odament hozzá, és megérintette a vállát.

– A kérdés az, akarja-e, hogy az apja tudjon erről?

Alex beletúrt a kezével a hajába, és mélyen kifújta a levegőt, a szemöldöke összecsomósodott a koncentrálástól. Eltelt néhány másodperc, mire megszólalt.

– Oké, igen, én vagyok a képen – mondta csendesen. – Igen, meleg vagyok. Igen, ostoba, sztárgőzös barátnőim vannak, akik nem tesznek fel túl sok kérdést, hogy kiderüljön, milyen a szexuális irányultságom. – Felállt, és szembenézett Cassandrával. – Ha meleg vagy, az talán nem nagy ügy a maga világában, de az én családomnak bizony nagy ügy volna. Tudja, hogy még ma is törvények tiltják a homoszexualitást a világ országainak több mint egyharmadában? Az én hazám az egyik ezek közül. Gondolja, hogy homokos akarok lenni? Gondolja, hogy billogként akarom ezt viselni?

– Tehát a családja nem tudja – vonta le a következtetést Cassandra a tőle telhető

legegyüttérzőbb hangon.

– A mostohaanyám gyanítja, de az apám nem tudja. Az apám becsületbeli ügyet csinálna belőle, és egy fillér nélkül kitagadna.

Odasétált a bárhoz, lecsavarta egy ásványvíz tetejét, és nagy kortyokban nyeldekelte a vizet, közben könnyek gördültek le az arcán.

Cassandra egy másodpercig bűnösnek érezte magát. A fiú playboy volt, nemtörődöm és arrogáns, de a szexualitásáról nem tehetett. Aztán eszébe jutott, micsoda kis fasz módjára viselkedett, és minden együttérzést félrelökött.

– Visszahívhatom Garyt, és megmondhatom neki, hogy téved, csak egy férfimodell-párról van szó, egyikük sem érdekes. Lehet, hogy felröppen valami pletyka, de senki sem lesz meglepve, hogy ez folyik Mykonoson a partiszezonban. Érdektelen a történet.

Alex felpillantott, az arca tele volt reménnyel.

– Akkor segít nekem?

Cassandra bólintott és mosolygott.

– Segítek magának, Alex. Ki tudja? Egy nap talán majd maga segíthet nekem.

34

Senki sem hitt a szemének. A Milford nyitópartijának vendégei őszintén megdöbbentek, milyen fantasztikus lett a cég felújított Bond Street-i üzlete. Ez természetes reakciónak számított, különösen attól a néhány embertől, aki valaha is bemerészkedett a poros eredetibe. Az olyan kopott és jelentéktelen volt, hogy még Mayfair híres bevásárlóutcájának leghívebb látogatói se nagyon emlékeztek rá, hogy egyáltalán létezett. Most a Milford Áruház volt a Londoni Divathét beszédtémája; újságírók azt suttogták, hogy az über-építész, Peter Marino, a luxusáruüzletek királya tervezte, akinek a nevéhez fűződött minden áruház átépítése a Barneystól az Avenue Montaigne-on álló Diorig, míg a divatőrültek azon tűnődtek, vajon a Milford-táskában megtalálták-e végre az imádott Hermés Birkinsük alternatíváját.

Emma fent állt a félemeleten, lenézett a zsúfolásig megtelt üzletszintre maga alatt, és egy pohár pezsgőt szopogatott, hogy tompítsa a testében körbeszáguldó adrenalinzsongás erejét. A hely valóban egészen másnak tűnt, mint az üzlet, amellyel először találkozott hat hónappal ezelőtt. Most ragyogó és elegáns volt, luxushatást keltett, és tökéletesen megtestesítette az új Milford-márkát. Igazság szerint nem Peter Marino újította fel – egy szupersztár építész költsége csődbe vitte volna a bankot. Ehelyett Emma egy kicsi, ámde kreatív építészcéget bízott meg, amely betű szerint követte az útmutatását: megtartotta az eleganciát, amely egy olyan brit örökséggel rendelkező márkától, mint a Milford, elvárható, ugyanakkor sokkal karakteresebb, kortárs hangulatba öltöztette. Most az áruház egy vidéki klubot idézett a gyarmati időkből: diófa burkolat, réz mennyezeti ventilátorok és fapadló. A félemeletre vezető, pazar fehér szőnyeggel borított elegáns lépcsősor tetején privát szalont hoztak létre a megrendelésre dolgoztató vevők számára tigrismintás bársonykanapékkal és egy italokkal szolgáló bárral. Az üzlet még üresen is ragyogó benyomást keltett, de a divat több száz bezsúfolódott, tágra nyílt szemű játékosával – hogy az egyik sarokban játszó vonósnégyest és a málnás Martiniket felszolgáló fehér frakkos pincéreket ne is említsük – most olyan volt, mint az Úri passiók egyik jelenete.

– Remélem, elégedett vagy magaddal – szólította meg Emmát Ruan, aki a lépcsőn jött felfelé, hogy csatlakozzon hozzá az őrhelyén.

– Felfogod, hogy ez az első parti, amelyet egész életemben rendeztem?

– Hát nem semmi kezdetnek! – nevetett a férfi. – Zoe szerint egyszerűen mindenki itt van.

Hogy megadjuk a császárnak, ami a császáré, Zoe zseniális munkát végzett a vendéglistával; a pénz, a celebek és a sajtó tökéletes mixtúráját hozta létre. Több kulcsfontosságú társasági szereplő jelenlétét is biztosította azzal, hogy egy Milford-táskát ígért nekik, és miután ők már a fedélzeten voltak, a Londoni Divathét többi résztvevője is követte őket, amint kiszivárgott a hír, hogy ez lesz a hét legizgalmasabb partija.

– Őszinte leszek hozzád, Ruan – suttogta Emma. – Gőzöm sincs, ki kicsoda.

– Hát, Clover Connort ismered – mondta Ruan a modell felé bólintva, aki káprázatosan festett a fehér görög miniruhájában.

– Nem bántam volna, ha Clover távol marad – jegyezte meg Emma összerezzenve.

A Milford arca ezen az estén jelent meg először a nyilvánosság előtt egy rövid rehabilitációs időszak után. Emma majdnem belehalt, amikor néhány héttel azelőtt egy sztorit olvasott a bulvárlapokban egy szuper-modellről, akit meztelenül és teljes önkívületben találtak egy partin Mykonoson. Bár a cikkek nem említették a szupermodell nevét, világos volt, hogy Cloverről van szó.

– Ne légy már ilyen dilis! – nevetett Ruan. – Clover olyan, mint a teflon. Semmilyen botrány nem tapad hozzá. Igazság szerint tehet bármit, attól csak még híresebb, még keresettebb lesz.

– Remélem, igazad van – nevetett Emma idegesen.

– Mi a helyzet a családdal?

– Ha úgy érted, nyitott-e tüzet Roger és Rebecca rám a mérgezett megjegyzéseikkel, akkor nem. Úgy tűnik, a legjobb modorukat vették elő ma estére.

– Jól látom, hogy Cassandra nem fog eljönni?

– Feltételezem, hogy nem, de miért veszed biztosra?

– Ő is partit rendez ma este. Azt hiszem, a könyvbemutatójára.

– Istenem, az unokanővérem egyszerűen lehetetlen!

Ruan Emma vállára tette a kezét.

– Em, ez már nem számít. Nézz oda le: megcsináltuk! És ha szükséged volna bármilyen megerősítésre, azt hiszem, az utolsó „100” táskát épp most adták el.

Egy drágán öltözött nőre mutatott, aki kifelé indult a partiról, kezében egy türkiz masnival díszített csokoládébarna papundeklizacskóval. Sok időt töltöttek a csomagolás újratervezésével, a Milford-barnát gazdagabbá és csokoládésabbá, a kéket élénkebbé és ropogósabbá tették. A papírzacskók majdnem olyan kívánatosak voltak, mint ami bennük rejtőzött.

Emma figyelte, ahogy a nő távozik, aztán tátott szájjal Ruanhoz fordult.

– Igazán? Te viccelsz, ugye?

Ruan megrázta a fejét.

– Minden szín elfogyott. Ami hatszáz táska színenként, és minden darab több mint kétezer fontért kelt el.

– Nem létezik! – kapott Emma levegő után, közben gyors fejszámolást végezve. – Még azokkal együtt is, amelyeket ajándékba adtunk, az annyi mint… Ruan, ez briliáns!

– Azonkívül Eugenie Vlodsky – annak az orosz oligarchának a felesége – éppen most érdeklődött egy rendelésre készített „átfogó” antilopbőr utazótáskaszettről: fogadok, hogy az ő „átfogó” meghatározása igencsak tágas. És Em, ez csak a kezdet, harmincöt megbeszélést jegyeztünk be a könyvbe a megrendelő szolgálatunkhoz csupán ma este.

Emma legszívesebben cigánykereket hányt volna, de helyette inkább odahajolt Ruanhoz, és egy csókot nyomott az arcára.

– Köszönöm – mondta egyszerűen, és megszorította a férfi kezét. – Nálad jobb segítséget nem is álmodhattam volna.

Megitta a pezsgője maradékát, és elindult vissza a parti sűrűjébe. Elismerő szemek kísérték, miközben leereszkedett a lépcsőn. Zavarban volt a vizslató pillantások kereszttüzében, bár tudta, hogy fantasztikusan fest. Üvegzöld Lanvin-selyemruhája egyszerű, mégis káprázatos volt, közvetlenül a térdéig ért, az ujja csukló fölött végződött, és a nyakkivágása nagyvonalúan sokat mutatott. A haját befőnözték, úgyhogy lágy hullámokban omlott a vállára. Az óráját és egy pár gyöngy fülbevalót leszámítva nem viselt ékszert; nem volt rá szüksége. Egy luxuscikkcég vezérigazgatója volt, a hatalom és ragyogás patinája tette teljessé a külsejét anélkül, hogy tudomása lett volna róla. Emmát már nem kellett terelgetni, hogy ízlésesen öltözzön. Soha nem lesz belőle ösztönösen stílusos nő, amilyen Stella, aki képes egy cikornyás nyakláncot rádobni egy egyébként érdektelen ruhára, és ezzel valami emlékezeteset és egyedülállót kreálni, de sikerült kialakítania a saját visszafogott, elegáns stílusát.

Látta, ahogy Rob Holland és Jessica megérkezik a terem túloldalán. Még tart a dolog, látom, gondolta Emma, mielőtt rájött, hogy tulajdonképpen elfelejtette meghívni őket.

Már majdnem két hónap eltelt azóta, hogy találkoztak a fesztiválon; beszéltek ugyan néhányszor telefonon Winterfoldról, a bérleti díjról, az esedékes javításokról és így tovább, de körülbelül ez volt minden. Emma, ahogy a tömeg fölé magasodó Robot nézte, kicsit elszomorodott. Bár a férfi elképesztően dühítő tudott lenni, valamikor azt hitte, hogy ő és Rob jó barátok lehetnek. De hát talán őszintén boldog Jessicával. Vállat vont, amikor a férfi elkapta a tekintetét, áttört a tömegen, és mindkét arcán megcsókolta.

– Stella hívott fel, hogy megkérdezze, nincs-e kedvem beugrani – válaszolt Rob a kimondatlan kérdésre. – Azt mondta, részt vehetek a partin azzal a feltétellel, ha ráveszem néhány zenészünket, hogy eljöjjenek.

– Ezt nem tehette! – kapta Emma a szájához a kezét. Rob vigyorgott.

– Nekem elég jó kompromisszumnak hangzott.

Behajított egy miniszendvicset a szájába, és megfordult, hogy Jessicát keresse, de a lány paparazzók nyüzsgő tömegétől körülvéve éppen fényképeztette magát az ajtónál.

– Meg kell hogy mondjam, Em, ez igazán nagyszerű parti.

– Olyan meglepetten állapítja meg ezt – mosolygott Emma.

– Maga sok tekintetben tehetséges, Miss Bailey, de abban nem voltam biztos, hogy a partizás is ezek közé tartozik. Legközelebb, amikor valamelyik rosszéletű rockbandám itt lesz a városban, megmondom nekik, hogy hívják fel.

Mindketten nevettek.

– Hetek óta nem láttam.

– Igazság szerint Londonban voltam. Jessica elképzelése a vidékről a Holland Park, bár ezen a hétvégén kiragadom a Nagy Füstből.

– Mindketten kijönnek Chilcotba?

– Igazság szerint Norfolkba megyünk. Egy barátom kölcsönadja nekem az ottani házát.

Cölöpökön áll közvetlenül a part mellett, őrületesen néz ki.

– Egyszerűen csodálatos lesz ott. Imádom azokat a hosszú, szél söpörte strandokat, amilyen például Brancaster az északi parton. Lehet, hogy a levendulamezők még virágoznak. Féltékeny vagyok – mosolygott Emma.

– Azt hiszem, Pollynak is tetszeni fog.

Emma kíváncsian pillantott rá, eszébe jutott, mit mondott neki Rob egyszer arról, hogy nem mutatja be a barátnőit Pollynak addig, amíg nem érzi magát teljesen készen rá.

Valami kellemetlen szúrás hasított Emmába, nem egyértelmű irigység. Nem. Csalódás volt ez, hogy Polly Jessicát fogja megismerni. Azt remélte, hogy valaki olyan lesz a kiválasztott, aki méltóbb erre.

– Polly és Jessica?

– Áttörés, tudom – vigyorgott a férfi.

– Tudtam, hogy valójában ezért akarta Winterfoldot – ugratta Emma.

Rob furcsán nézett rá.

– Nem értem.

– A nagy családi ház. Tulajdonképpen akár fél tucat család elélhetne egész kényelmesen Winterfoldban, de az elv ugyanaz – ez a fészekrakó ösztön, Rob Holland.

Titokban szeretne megállapodni.

– Ne butáskodjon.

– Tehát ez csak véletlen, hogy Polly megismeri Jessicát?

– Igazság szerint véletlenül duplán foglaltam szállást – mondta a férfi zsémbesen.

– Mondhat, amit akar…

Rob elfordította a tekintetét, jelezvén, hogy a továbbiakban nem óhajt erről beszélni.

Aztán némi szünet után megszólalt.

– Komolyan, Emma, nagyszerű dolgot művelt. Mindig tudtam, hogy így lesz.

Emma szerényen megvonta a vállát.

– Végül soha nem vettem meg magának azt az italt, hogy köszönetet mondjak.

– Gondolom, a mai este után még kevesebb alkalma lesz rá.

– Hát, a divat egy végtelen futószalag.

– Csörögjön rám, amikor kevésbé elfoglalt. Megiszunk egy sört a Madártollakban.

– Ez remek volna.

Emma a tömeg feje fölött látta, hogy Jessica Robot keresi, bosszús tekintettel az arcán.

A férfi követte Emma pillantását, és a szemöldöke ráncba szaladt.

– Figyeljen, mennem kell – mondta gyorsan. – Azt hiszem, Jessicának szüksége van rám.

– Erre mérget veszek – mormolta Emma az orra alatt, miközben Rob áttörte magát a tömegen. – Erre mérget veszek.

– Tehát szerinted mi vagyunk a legizgalmasabb álompár Londonban?

Stella Johnnyra nézett és nevetett.

– A legizgalmasabb micsoda?

– Álompár – válaszolta a férfi halálosan komolyan. Elhallgatott, hogy pózba vágja magát Stellával egy fotósnak. Nem volt szüksége pózolásra; bármely szögből nézve kétségkívül őt tarthatták a legcsinosabb férfinak a partin, bár lazán volt öltözve, farmerban és fehér ingben.

– Ha New Yorkban volnánk, nehéz ügy volna, de ideát… Tudod, Sting és Trudi már öregszenek egy kicsit, és ha majd a Vanity Fair-cikk megjelenik…

Előző héten Johnny reklámügynökét felhívta a Vanity Fair főszerkesztője, és időt kért, hogy interjút és fotókat készíthessenek Johnny-val és Stellával.

– Nem komoly, hogy megkapjuk a címlapot, ugye?

– Az amerikait nem. Legalábbis még nem – vigyorgott Johnny. – De ha az amerikai címlapon valami tévésztár lesz, akiről a kutya sem hallott ideát, talán megkapjuk a brit borítót. Emlékszel arra a Patsy Kensit és Liam Gallagher „Kúl Britannia” címlapra? Az soha nem volt amerikai borító, de rátették a brit kiadásra, és mégis az elmúlt húsz év egyik legemlékezetesebb magazinképe lett.

– Hát akkor várjuk ki a végét, huh, Liam tényleg? – mosolygott Stella.

Titokban azt remélte, hogy nem lesznek rajta sem a Vanity Fair, sem más magazin címlapján, semmikor a közeljövőben. A dolgok visszatértek a normális kerékvágásba, miután összevesztek Emmával a stúdióban, és bár a főnöke világossá tette, hogy egyáltalán nem óhajt a nyilvánosság előtt szerepelni, Stella tudatosan vigyázott, nehogy a továbbiakban lejátssza a főnökét a színpadról. Pillantása a teremben cikázott, egy arcot keresett.

– Miért vagy ilyen ideges, bébi? – kérdezte Johnny.

– Nincs itt, ugye?

– Ki?

– Az apám.

Johnny megszorította a kezét.

– Valahogy sejtetted, hogy nem lesz itt, igaz?

– Igen – sóhajtott a lány. – De mindig van remény.

Johnny maga felé perdítette, és a szemébe nézett.

– Az emberek örökké csalódást fognak okozni neked az életben, Stella. Tehát Chessie elérte, amit akart, és nincsenek itt, de nézz körül! Ötszáz ember jött el azért, hogy téged és az alkotásaidat lássa. Hagynád, hogy Chessie és az apád tönkretegye ezt?

Stella bólintott. Johnnynak igaza van. Ez élete legfontosabb éjszakája, és nem fogja hagyni, hogy bármi vagy bárki elrontsa.

– Soha nem fogod kitalálni – kezdte Jessica.

Karját Rob dereka köré fonta, és száját a férfi füléhez nyomta.

– Hogy mi? Bocsáss meg, máshol jártak a gondolataim – motyogta Rob szinte riadtan, ahogy felocsúdott, és meglátta a barátnőjét.

Míg Jessica az elmúlt félórát azzal töltötte, hogy repdesett körbe, mint egy társasági pillangó, Rob Emmára gondolt, vagyis inkább arra, amit a lány mondott. Vajon igaza van?

Tényleg meg akar állapodni? Tényleg meg akar állapodni Jessicával? Amikor összejött Madeline-nel, egy barátja csipkelődött vele, azt mondta, hogy egy kapcsolat csupán időzítés kérdése. Kiderült, hogy ez igaz: amikor Rob megismerte Maddyt, épp a bátyját gyászolta, épp akkor foglalt el egy állást az apja cégénél, és valami stabilabb és értelmesebb életre vágyott. Maddy tökéletesen beleillett a képbe, ám mennél jobban beszippantotta őt a lemezipar és a vele járó kísértések, a kapcsolatuk annál ingatagabbá vált. De talán most készen áll. Ahogy közelgett a negyvenedik születésnapja, kezdett torkig lenni a futó viszonyokkal. Ránézett Jessicára, aki felmosolygott rá. A lány jó társaságnak bizonyult, és gyönyörű volt. Ismerte a barátait, és nem támasztott túl sok követelményt vele szemben, kényelmesen beleillett az életébe. De vajon tényleg annyira különbözött azoktól a meghatározhatatlan szőkéktől, barnáktól és vörösektől, akikkel az elmúlt évtizedben megosztotta az ágyát? Talán végül is csak időzítésről van szó.

– Elnézést, Jess, tele van a fejem ebben a pillanatban – mentegetőzött Rob, viszonozva a lány ölelését.

– Mit mondtál?

– Azt mondtam, hogy annyira imádom ezt a bulit! – áradozott Jessica. – Először is, hívnak Donatella partijára vasárnapra, aztán beszélek Eugenie Vlodsky-val, aki azt mondja, hogy ő is megy, és elvihet bennünket Milánóba az apja sugárhajtásos gépén! Hát nem igazán kúl?

Rob a homlokát ráncolva elhúzódott tőle.

– Egy divatpartira akarsz menni Milánóba ezen a hétvégén? Elfelejtetted, hogy mit terveztünk?

– Természetesen nem, Pollyval találkozunk, igaz? – válaszolta Jessica közömbösen.

Lekapott egy málnás Martinit egy arra haladó tálcáról, és folytatta a gyorstüzelő

mondatait.

– De Eugenie csak vasárnap délután kettőkor indul. Ha vár ránk egy kocsi a Linate repülőtéren, vagy ami még jobb, beugrunk Eugenie autójába, elég időnk marad, hogy odaérjünk a partira. Ettől még elmehetünk Norfolkba, ha vasárnap reggel visszaadhatjuk Pollyt a mamájának.

Rob tátott szájjal nézett rá.

– Mi baj van? – kérdezte Jessica. – Nem akarsz menni?

– Bármelyik másik víkenden természetesen szívesen elmennék Donatella Versace partijára – válaszolta a férfi, és érezte, hogy megmerevedik a háta. – De ezen a hétvégén a lányommal szeretnék találkozni. Megszerveztem, hogy hármasban elmegyünk Norfolkba.

Azonkívül Maddy egy esküvőre jött Angliába, és nem fog tudni Pollyra vigyázni. Hacsak nem óriási kellemetlenségek árán.

Hirtelen elöntötte a lojalitás érzése Maddy iránt. Bármilyen nézeteltéréseik voltak, bármennyire hidegnek és előkelőnek tartotta is a volt feleségét, Maddy komolyabban vette a szülői kötelességeit, mint bármi mást az életében. És Rob ezért mélyen tisztelte. Jessica összeszorította az ajkát, úgy tűnt, mélyen elmerült a gondolataiban.

– És mit szólnál, ha én visszajönnék Norfolkból vasárnap reggel? Nem tudod megkérni a sofőrödet, hogy jöjjön el értem? Eugenie Lutonból száll fel, úgyhogy ez igazán egyszerű

volna, hiszen Kelet-Angliában vagyunk.

Rob belefúrta a kezét a hajába.

– Jess, miért van az az érzésem, hogy nem akarsz jönni? Nem akarod megismerni Pollyt?

– Hát persze hogy meg akarom ismerni. Fogadok, hogy imádnivaló.

– Tehát…

Jessica néhány pillanatig nem szólt semmit, aztán felnézett a férfira a hatalmas akvamarin szemével.

– Drágám, ez igazán nagyszerű karrierlehetőség a számomra. Képzeld csak el, hány hírességgel, ügynökkel és PR-ral fogok találkozni. Es igazság szerint talán jobban éreznéd magadat Pollyval, ha egyedül volnál.

Rob csak pislogott. A felgyülemlőben lévő haragja hirtelen egyszerűen elpárolgott.

– Rendben, Jess, menj el Milánóba.

Jessica rezegtette a szempilláit, és félrebillentette a fejét.

– Biztosan nem haragszol rám?

Rob kipréselt egy mosolyt. Nem akarta elrontani Emma partiját egy jelenettel.

– Hát persze hogy nem.

– Ebben az esetben megyek, és szerzek magunknak két koktélt, hogy ezt megünnepeljük.

A férfi figyelte, ahogy elsétál, nézte azt a tökéletes feneket és azokat a hosszú-hosszú lábakat. Csupán egy újabb nő, aki áthaladt az ágyán, egy újabb rovátka az ágy támláján.

Leszámítva, hogy ez a golyó nagyon közel süvített el. Ez alkalommal egy hajszálon múlt, hogy nem talált.

Knightsbridge-ben egy pazar kétszintes apartmanban a Cassandra Grand: A stílusról című könyv bemutató partija zajlott. A szerző, aki szenzációsan festett a hát nélküli, flitteres Gaillano-koktélruhában, mosolygott a közönségére, ide-oda siklott a vendégek közt, könyveket dedikált, és idézetekkel szolgált az újságíróknak, miközben titokban tajtékzott, hogy ez, az ő partija, nem az egyedüli játszma a városban.

– Nem hiszem el, hogy máris elmész – suttogta Cassandra az anyjának.

– Drágám, tudod, milyen sokat jelent nekem, hogy itt lehetek, de legalább meg kell mutatnom magamat a Milfordnál. Résztulajdonosa vagyok a cégnek.

– De ez az én bemutató partim – szólt rá a lánya dühösen, miközben küszködött, nehogy a mosoly lehervadjon az arcáról, hátha odanéz valaki.

– Még tíz percig maradhatok, de ez igazán szerencsétlen egybeesés. Bárcsak ne ugyanazon az estén rendeztétek volna a két partit!

Cassandra dühének igazi oka nem az volt, hogy az anyja két óra múltán elmegy.

Hanem az, hogy legalább egy tucat kulcsfontosságú vendég, köztük két tekintélyes lap divatszerkesztője, három nagyobb divatház ügyvezető igazgatója és számos híresség egyáltalán nem jelent meg. Igaz, hogy Max orvlövésnek nevezte, de ő nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy a könyvbemutatóját ne ugyanazon az estén rendeztesse meg a kiadójával, amelyen a Milford-partit is tartották. Ez majd letörli a mosolyt Emma Bailey arcáról, gondolta, amikor a cége nagy dobásán ugyanúgy nem lesz egy lélek sem, mint a Mary Celeste-en. És bár Cassandra könyvbemutatóján szépszámú közönség jelent meg, a várt győzelem nem lett olyan dicsőséges, mint amilyenre számított. Még mindig Emmát átkozta, amiért ilyen taktikai hibába kényszerítette, amikor Ruby odabaktatott, hogy búcsúzóul megölelje a nagyanyját. Ruby külön felmentést kapott, hogy eljöhessen erre az estére, és magával hozta két iskolai barátnőjét, Pandorát és Amaryllist, a két nővért, akiknek az apja görög hajómágnás volt. Ez a figyelemre méltó információ végtelenül megörvendeztette Cassandrát, majdnem eléggé ahhoz, hogy megbocsássa a lányok jelenlétét. A lányok, teljesen elbűvölve attól, hogy meghívták őket egy igazi divatpartira, a ruhájukat, a hajukat és a sminkjüket a belvárosban csináltatták. Rövid szoknyájuk kiemelte rendkívül hosszú lábukat, és senki sem sejtette, hány évesek.

– Ruby, semmi baj nem lesz, ha itt maradsz? – kérdezte Julia, miközben megcsókolta az unokája homlokát.

Megpróbálta elrejteni az aggodalmát. Látta, hogy férfiak, akik elég öregek voltak ahhoz, hogy az apjuknak, sőt akár a nagyapjuknak is beillettek volna, egész este a szemüket meresztették a lányokra.

– Nem, semmi. Istenien érezzük itt magunkat.

Ruby belekortyolt a narancsdzsúszába. Julia remélte, hogy tényleg csak narancsdzsúsz van a poharában. Az ember olyan történeteket hall.

Cassandra figyelte, ahogy a lánya visszaszalad a parti sűrűjébe. Amint megfordult, pillantása a balkonra tévedt, és megdermedt. Max és Laura állt ott, és beszélgetett a balzsamos éjszakai levegőben. Mi az ördögöt keres itt Max? Az biztos, hogy ő nem hívta meg, mégis eljött – ráadásul a feleségével. A férfi merészsége vággyal borzongatta meg a bőrét; a veszélyérzet, hogy Laura ott áll Max oldalán, mit sem sejtve arról, mi folyik kettejük közt, csak még jobban felkorbácsolta Cassandra érzékeit. Amint meglátta, hogy Laura a toalett felé tart, valami bocsánatkérés-félét mormolt az anyjának, és kilépett a balkonra.

– Gondolom, nem mész el a Milford-partira – suttogta Max a fülébe, és ahogy Cassandra megérezte a férfi leheletét a nyakán, majdnem felnyögött.

– Ne légy nevetséges! – hördült fel, és elhúzódva, megragadott egy pohár rozépezsgőt.

– Tele lesz kukázókkal, akik ingyentáskára vadásznak. Emma olyan zsugori, örülhetnek, ha egy zöldséges tekercset vagy egy pohár híg habzóbort kapnak. De felejtsd el őt, mit…

– Cassandra, drágám! – szakította félbe Alison Edmonds, a Leighton Best kiadó magas, tekintélyes ügyvezető igazgatója, aki odacsörtetett hozzájuk. – Csak azt akartam mondani, hogy szerintem a könyv egyszerűen mesés – kuncogott a saját viccén. Cassandra halványan mosolygott. – Az év karácsonyi sikerkönyve, efelől semmi kétségem. – Alison fogott egy miniszendvicset, és eltüntette a szájában. Felső ajkán ott maradt néhány szem morzsa. – Tudom, hogy ez egy egykönyves szerződés volt, tudom, hogy hihetetlenül elfoglalt vagy más dolgokkal, de a Leighton Best nagyon fontos szerzőjének tekint. Jenny Barber elmondta, hogy még számos ötletet tartogatsz. Mi is volt ez az elképzelésed, amelyet Jenny emlegetett, talán Christian Diorról?

Cassandra elhessentette a témát tökéletesre manikűrözött kezével.

– Ma este ne beszéljünk munkáról.

– Quel dommage – mosolygott Alison. – Egyébként csodálatos ez a hely. Bárcsak minden szerzőnk úgy tudná mozgatni a szálakat, ahogyan te! De hát nem szakíthatlak el a barátaidtól – kacsintott Cassandrára, és már arrébb is lépett.

Cassandra megfordult, és azt látta, hogy Max közben eltűnt. Ott állt viszont Giles, és kőkemény arccal nézett rá.

– Mi baj van?

– A Christian Dior-könyv ötlete, amelyet a kiadód épp most említett – mondta Giles csendesen. – Arról van szó, amelyet én írok?

Felső ajka megfeszült. Isten áldja meg a civilizált angolokat, gondolta Cassandra, mivel tudta, hogy Giles valószínűleg nem fog botrányt csinálni.

– Igen, egy Christian Dior-életrajzot említettem neki – mondta élénken. – Erőltettek, hogy tegyek javaslatokat a kettes számú könyvre. Különben aligha ez volna a világ legeredetibb elképzelése, nem gondolod?

– Szóval azt hiszed, hogy te fogod megcsinálni?

Cassandra szeme kihívóan tekintett rá. Figyelmeztette.

– Talán.

Giles egyszerűen bólintott, és az asszony elmosolyodott. Giles tudta, hogy hiábavaló volna bármit is tennie vagy mondania a továbbiakban. Egyike volt a néhány kiválasztottnak, akik felkent tagnak számítottak Cassandra udvartartásában, de ezt a státust bármely pillanatban vissza lehetett venni. Giles idővel be fogja látni, hogy ami a legjobb neki, Cassandrának, az mindkettőjüknek a legjobb. Körülnézett, Maxot keresve; a férfi néhány méterrel arrébb állt, és szórakozottan csevegett Alison Edmondsszal. Miközben Cassandra vett magának még egy szendvicset, Max alig észrevehetően rámosolygott, és fejével finoman a lépcső felé intett. Az asszony látta, hogy Laura elmerülten beszélget Gilesszal, úgyhogy lassan követte Maxot. Hosszú folyosó futott végig a felső emeleten, és csak egy ajtó volt félig nyitva. Cassandra mindkét irányban megnézte, nem látta-e meg valaki, aztán meglökte a kilincset. Max közvetlenül az ajtó mögött állt, megragadta őt, ajkát az ajkára tapasztotta, keze az asszony csupasz hátát simogatta, ujjai belecsúsztak a ruhájába, le a feneke hajlatán.

– Max, kérlek – nyögte Cassandra, holott nem akarta, hogy a férfi abbahagyja.

– Laura átmegy egy másik partira – suttogta Max.

– Azt mondtam neki, hogy otthon találkozunk.

Az asszony felnézett, az arcuk centikre volt egymástól, ugyanazt a levegőt szívták.

– Mit forgatsz a fejedben? – mormolta. Max vadul mosolygott.

– Szerintem sejted. Mit gondolsz, mikor tudsz innen elszabadulni?

– Max. Ez az én partim. Azonkívül Ruby is itt van.

– Fél tíz van, a parti már majdnem véget ért. Nem mehet Ruby haza a sofőröddel?

Tenyerével Cassandra mellét dörzsölte, érezte, hogy az asszony mellbimbója megkeményedik az érintésétől.

Hirtelen semmi nem tűnt olyan fontosnak Cassandra számára, mint a minden idegvégződését cincáló őrjítő vágy.

– Hol találkozunk?

– Lefoglaltam egy szobát a Cadogan Hotelban.

– Sajnálom, drágám, de vissza kell mennem, be kell még fejeznem valami munkát – mondta Cassandra. Egyik karjával átfogta Ruby vállát, és félresöpörte a szándékos hazugság miatt érzett bűntudatát. – Andrew visszavisz a házhoz. Mi történik Pandorával és Amaryllisszel? Londonban vannak a szüleik?

– Igen, és Amaryllis épp most hívott meg, hogy aludjak náluk. Azt hiszem, elképesztő

házuk van.

– Ebben biztos vagyok – mosolygott Cassandra.

– Akkor átmehetek?

– Hol van a házuk?

– A Regents Parkban. Andrew kitehet ott bennünket.

Amaryllis előrelépett, és átnyújtott Cassandrának egy névjegyet.

– Ez a címünk. Valaki hazaszállítja Rubyt holnap, vagy eljöhet velünk a Battersea helikopterleszállóhoz. A papa helikoptere visszavisz bennünket az iskolába.

– Azt hiszem, ez így rendben lesz – mondta Cassandra bólogatva.

Gyorsan felhívta Andrew-t, hogy megbeszélje vele a teendőket, és megkérte, hogy először őt vigye el a Cadogan Hotelba, mielőtt visszajön, hogy felvegye a lányokat. Ruby búcsúzóul megcsókolta az anyját, aztán elindult a toalett felé Pandorával és Amaryllisszel.

Mindhárman kuncogtak.

– Gondoljátok, hogy rájön? – nézett fel Ruby a széles tükörbe, miközben Amaryllis vörös rúzst kent az ajkára.

– Mire jön rá? Hiszen tényleg nálunk fogsz aludni. Csak előbb elmegyünk egy kicsit szórakozni – mosolygott a barátnője.

– Biztos vagy benne, hogy bejutunk?

– Ne aggódj – mondta Amaryllis, majd fogta a szemceruzáját, és rákent egy jókora adagot Ruby szemhéjára. – Rajta vagyunk a vendéglistán, és a szüleink csak éjfél után érnek haza. Senki sem fog észrevenni semmit.

35

Cassandra a lakosztályában ült a milánói Hotel Principe di Savoie-ban, és Donatella Versace névkártyáját nézegette. Megkezdődött a Milánói Divathét, és extravagáns virágkompozíciók virítottak körülötte, amelyeket divatházak küldtek a hagyománynak megfelelően, hogy üdvözöljék a kollekciókra érkező lapszerkesztőket.

Kopogás hallatszott az ajtón, és Francesca, a Rive divatigazgatója lépett be; mesésen festett a fekete rászabott nadrágban és fehér blúzban, amelyre egy hosszú gyöngysort és egy nerckeppet dobott. Ahogy korábban említette Cassandrának a hét folyamán, most ő

öltöztette Babe Paleyt, és Cassandra véleménye szerint sokkal csinosabb volt, mint maga az ötvenes évek társasági szépsége.

– Van egy perced?

– Szó szerint egy percem – válaszolta Cassandra, a levélhalomból felpillantva. – A kocsi odalent vár, hogy elvigyen bennünket a Missoni-vacsorára.

Francesca leült egy halványkék füles székbe. Magabiztos nő volt, de a főnöke társaságában idegesnek látszott.

– Mi van? – kérdezte Cassandra gyorsan.

– Lauráról akartam beszélni veled.

Cassandra odatámasztotta Donatella kártyáját a hatalmas fekete orchideacsokorhoz, amellyel érkezett.

– Mi van vele?

Felkapta a kemény fehér meghívót az íróasztalról, és betette a táskájába.

– A tengerentúli fotózásai számáról van szó. Soha nincs bent az irodában.

Francesca elhallgatott egy pillanatra, mintha gyűjtene a bátorságot.

– Te vagy a divatigazgató. Tégy róla! – mondta Cassandra egyszerűen.

– Csakhogy a te külön kérésed volt, hogy ő csinálja ezeket. A csapat többi tagja kezd nagyon kiborulni emiatt, és őszintén szólva, ha én vagyok az, aki kiosztja a munkákat, és aztán te átnyúlsz a fejem fölött, akkor úgy érzem, hogy ezzel aláásod a tekintélyemet az osztályon.

Cassandra kritikus szemmel nézte, meglepetten, hogy a divatigazgatónak volt elég vér a pucájában szót emelni. Ugyanakkor Francescát tartotta a stábja egyik legimpozánsabb és legelkötelezettebb tagjának. A hajadon és ambiciózus Francesca Adams a divatnak és a magazinnak szentelte az életét. Cassandra mellett ő volt a Rive legstílusosabb nagykövete, aki megértette, hogy a divat áldozatokkal jár; legyen szó arról, hogy az egész életét éhesen tölti, hogy tökéletes nyolcas méret maradhasson, vagy arról, hogy komoly adósságokat halmoz fel, hogy minden szempontból eljátszhassa egy top-divatigazgató szerepét. Olyan hatalmas és deluxe volt Francesca ruhatára, hogy Cassandra mindig azt gyanította, saját vagyona van. Am az egyetlen alkalommal, amikor beugrott Francesca chelsea-i apartmanjába, igencsak meglepődött. A lakás a megfelelő SW3 címen szerepelt, de a legkisebb garzon volt, amelyet Cassandra életében látott. Nem takarta lámpaernyő az egyetlen villanykörtét. Az aktuális szezon ruháitól szinte kidurranó két hatalmas szekrény azt jelentette, hogy nem maradt hely más bútor számára, leszámítva egy kanapéágyat, amely egyaránt szolgált ülés és alvás céljára.

Cassandra csodálta Francesca elkötelezettségét a divat ügye iránt. Ezért hunyt szemet afölött, hogy Francesca elvett ruhákat más szerkesztők fogasairól, amikor fotózásra készültek. Hónapok óta tudott erről, Laura és a többi szerkesztő szünet nélkül panaszkodott miatta. De Cassandra megértette Francesca vágyát, hogy ő legyen a legjobb, és ő mutasson a legjobban. Francescában szenvedély munkált. Ugyanaz a szenvedély, amely őt magát is hajtotta.

– Ó, ne már, Francesca, csak azért morogsz, mert te szeretnéd a fotózásokat csinálni – mondta Cassandra, és magára vette a Prada szőrméjét.

– Ez nem igaz – védte Francesca vadul az állásait. – Azért szólok, mert Laura felvételei nagyon egysíkúak, ő a legkevésbé kreatív szerkesztőnk, és ha továbbra is ennyi külsős felvételt csinál, a lap divatszekciója az unalomig ugyanolyan lesz.

– Az isten szerelmére. Majdnem száz oldal divatsztori jelenik meg a Rive minden számában. Laura egyetlen tizenkét oldalas adaléka aligha fogja elrontani a keveréket.

Elhallgatott egy pillanatra, mivel a szíve mélyén tudta, hogy Francescának igaza van.

Azért küldte el Laurát olyan gyakran, mert időt akart adni magának Max-szal. Soha nem hagyta volna, hogy bármi kompromittálja a magazin minőségét, de a férfi kábítószerként hatott rá, és mindenre hajlandó lett volna, csak hogy vele lehessen.

– Egyébként – szólalt meg Francesca macskaként összehúzott szemmel – arra is gyanakszom, hogy Laura balkézről más magazinoknak is dolgozik.

– Laura soha nem tenne ilyet. Ez elbocsátással járó vétség. Azonkívül nincs benne elég merészség hozzá.

– Biztos vagyok benne, hogy most egy olyan fotózáson dolgozik, amelyik egyetlen kiadványtervünkben sem szerepel – tette hozzá Francesca. – Van egy rúdnyi ruha a divatrészleg hátsó fertályában. Különböző színű estélyi ruhák. Igazán a legszuperebb cuccok. Néhány közülük couture-darab. Soha nem volt szó arról, hogy ilyen sztorit készítünk.

Cassandra megpróbálta leplezni a bosszúságát. Alex Dzsalid állta a szavát, és megolajozta a sulkai királyi palota kerekeit, hogy biztosan létrejöjjön az áhított fotózás Georgia Kennedyvel. Feltételekhez kötötték a beleegyezésüket: a Rive csak a család nyaralójában, nem a központi palotában fotózhat, és Georgia csak a jótékonysági munkájáról fog beszélni, bár Cassandra meg volt győződve, hogy képesek lesznek valami személyesebbet is kihúzni belőle.

A Georgia Kennedy-fotózás a legszigorúbb titoknak minősült. Annak kellett minősülnie. Ha az amerikaiak megneszelnék, megpróbálnának befurakodni, és maguknak követelni a falatot. Cassandra legalább három esetet tudott felhozni, amikor a szórakoztató részleg szerkesztője, Deborah lefoglalt egy hírességet egy fotózásra, hogy aztán a sztár visszalépjen, és két hónap múlva felbukkanjon az amerikai kiadásban. Ezért a Georgia Kennedy-fotózással kapcsolatos eseményekről csak Giles, Laura és a művészeti igazgató tudott, és ennek így is kellett maradnia.

– Valóban – szólalt meg Cassandra, és elgondolkozva dörzsölgette az alsó ajkát. – Majd megvizsgálom a dolgot. És Francesca. Köszönöm, hogy szóltál. Biztos vagyok benne, hogy teljesen ártatlan az ügy, de ha Laura tényleg dolgozott más magazinoknak, érezni fogja a haragom súlyát.

Cassandra bólintott Francescának, mintegy végszóként, hogy távozhat, és megesküdött, hogy Laura komoly bajba kerül az indiszkréciója miatt.

36

– Ez aztán kibaszottan dögös parti – közölte Tom, majd elvett egy adag vodkát, és legurította.

Vasárnap délután volt, és a szeme előtt Ibiza kétszáz legszebb embere partizott egy hatalmas, türkizkék, végtelenített úszómedence körül úgy, mintha ez volna földi életük utolsó napja. Tom szemsugarának egyenes vonalában két világhírű zenei producer, egy menő hollywoodi színésznő és számos nyugat-londoni társasági híresség látszott a vetkőzés legkülönbözőbb stádiumában. Roland Gonzalez, a szupercsúcs techno-DJ ült a keverőpultoknál, és figyelte, ahogy Alexia Darkot, a szupermodellt a medencébe dobja egy nyolcvanas évekbeli rocksztár, akinek az arca olyan merev volta kokaintól, hogy még nevetni sem tudott.

A partit Miguel Cruznak, a sziget egyik leggazdagabb emberének pazar villájában tartották. Ő volt a tulajdonosa a Desire éjszakai mulatónak és a Sugarnek, a kis Ibiza Town-beli bárnak, amelyeket Tom, Jamie és a másik üzleti partnerük, Piers vezetett a nyár folyamán.

– Naná, hogy dögös. Ez a szezon utolsó víkendje – válaszolta Jamie szórakozottan, és rámosolygott egy száznyolcvan centis, nagy mellű szőkeségre, aki tollas fejdíszt és egy csöppnyi, flitteres arany tunikát viselt.

– A francba, ezt kapd ki, Tommy! Szerintem ez a csaj engem akar.

– Uh, azt hiszem, ez a csaj egy pasi – nevetett Tom, és próbálta magát ugrásra készen tartani egy újabb adag vodkával.

Szinte el sem hitte, hogy visszamegy Angliába a hét végén. Pazar, élvezettel teli nyár volt ez; a bárja becsukott előző este, és micsoda búcsút rendeztek! Tom és hatvan legjobb barátja gyakorlatilag szárazra itta az üzletet, és Tom azzal ünnepelt, hogy Peachesszel, a Sugár Bar káprázatos promóciós lányával töltötte az éjszakát, aminek az lett az eredménye, hogy mindösz-sze két órát aludt, mielőtt erre a partira eljött. Piers, a Sugar and Spice Productions harmadik partnere közeledett nagy léptekkel, a medencét megkerülve.

Hosszú fehér bermudasortja és csíkos Hackett pólója kevéssé tudta elrejteni a körméretét, és a kisujján viselt pecsétgyűrűt babrálta aggodalmas arccal.

– Mizújs? – kérdezte Jamie, és a feje tetejére tolta a napszemüvegét.

– Miguel vár bennünket az irodájában – válaszolta Piers a homlokát ráncolva.

– Helyes. Hát persze. Rendben – mormolta Jamie.

Tom kíváncsian tanulmányozta az arcát, és nyugtalanul vette észre, hogy Jamie viselkedésében ugyanaz a rossz előérzet tükröződik.

– Mi történik, srácok? – kérdezte.

– Semmi, minden rendben – hárította el Jamie. – Tökéletesen rendben. Miguel valószínűleg csak papírokat akar aláíratni vagy ilyesmi.

De Tom elkapta a pillantást, amelyet Jamie és Piers váltott, és ez egy cseppet sem nyugtatta meg afelől, hogy Miguel csupán valami adminisztrációs ügyet akar elintézni.

Látszott a fiúkon, hogy félnek.

Egy öltönyös, kopaszra nyírt férfi vezette el őket a medencétől a házba, majd be egy drágán bútorozott dolgozószobába, amelynek hosszú zsalugáterei egy teraszra nyíltak a ház túlsó oldalán. Miguel Cruz, egy imponáló külsejű, horgas orrú, drótos ősz hajú férfi ülve maradt az íróasztala mögött, amikor beléptek a szobába, a kopasz fickó pedig némán várakozott az ablaknál a mellén összefont karral. Tom úgy érezte magát, mintha az iskolaigazgató elé citálták volna. Miguel felvett egy iratot a bőrborításos íróasztaláról, és néhány pillanatig tanulmányozta.

– Itt van előttem a Sugar Bar és a Spice éjszakai klub elszámolása – szólalt meg végül, és sorban végigmérte őket.

Úgy látszik mégsem ártatlan csevegésről van szó, gondolta Tom, és a zsalugátereken keresztül befújó hűvös hegyi fuvallat ellenére forróság öntötte el.

– Ahogy látom, a Sugar and Spice Productions háromszáznegyvenezer eurós veszteséggel zárt.

– Micsoda? Hát ez meg hogy lehet? – döbbent meg Tom, teljesen padlót fogva a hírtől.

Egy lépést tett előre, hogy megpróbáljon belekukkantani a Miguel előtt heverő papírokba.

– De hiszen én kurva jó forgalmat bonyolítottam egész nyáron!

Jamie visszarántotta, és Tom látta a félelmet a barátja arcán. Jamie és Piers felelt az elszámolásért. Tom szinte rá sem nézett a könyvelésre. Az ő adminisztratív kötelezettségei kimerültek abban, hogy elszámolt a hét végén, és a nyereséget betette a bankba. Tudta, hogy a Spice klub nem vonzott olyan tömegeket, amilyeneket Jamie és Piers szeretett volna, de hogy 340 000 eurós adósságuk legyen! – nyilván pénzmenésük volt. Hová tűnt ez az iszonyatos mennyiségű dohány?

– Rengeteg kiadásunk volt az indulásnál – magyarázta Piers idegesen. – Hirdetés, alkohol, a hely felújítása és így tovább.

– Biztos vagyok benne – mosolygott Miguel. – Sok klub küzd ugyanezzel a problémával az első szezonban. A következő évben biztosan jobb lesz a helyzet. Azonban a szerződésben az áll, hogy 28 napon belül rendezni kell az adósságot – tette hozzá hűvösen.

– Ez nem lehet probléma – mondta Jamie magabiztosan. – Talán beszélhetnénk újra még a hét folyamán?

– Erre semmi szükség – közölte Miguel, és ivott egy korty vizet a kristálypoharából. – Tárgyaljanak az üzleti ügyeimet intéző menedzserrel, Carlosszal, ahogyan eddig is tették.

Felállt, és odasétált a zsalugáterekhez.

– Gyanítom, hogy az ilyen fiatalemberek, mint maguk, szívesebben lennének kint a medencénél, mint idebent velem.

A három srác kilépett az erős szeptemberi napba. Mindnyájan le voltak sújtva; az, hogy Miguel ilyen nyugalommal fogadta a magyarázatukat, sokkal ijesztőbb volt, mintha ordított vagy fenyegetőzött volna. Tom, amikor már biztos volt benne, hogy az iroda hallótávolságon kívül van, a barátaira támadt.

– Háromszáznegyvenezer? Hova a pokolba tűnt? – sziszegte dühösen.

– Hallottad Pierst – válaszolta Jamie. – A klub felújítása egy vagyonba került, gondolj csak egyedül a bárszékekre! A strucc nem olcsó mulatság, ezt tudhatod.

– Na de ennyi? Miguel nyilván átvágott bennünket a pián. Tudtam, hogy nem volna szabad hagynunk, hogy ő szállítson nekünk.

– Te írtad alá a legtöbb italszámlát – válaszolta Piers maró gúnnyal.

– Azért, mert én voltam az egyetlen, aki egyáltalán eladott belőle valamit!

– Ne légy már ilyen fasz, Tom! – ugatott rá Jamie.

– Ott voltam, amikor átvetted azt a szállítmányt, emlékszel? Van valami fogalmad, hogy mit rakodtak be a pincédbe? Ellenőrizted a papírokat? Nem – túl elfoglalt voltál azzal, hogy a miniszoknyás kurva körül szaglássz!

– Húzz a francba, Jamie! Kidolgoztam a belemet…

– Fiúk! Hagyjátok abba! – kiabálta Piers. – Ezzel sehová sem jutunk. Az igazság az, hogy nem kerestünk semmi pénzt, és most komoly összeggel tartozunk néhány roppant kellemetlen embernek.

– Mit értesz azon, hogy „kellemetlen”? – kérdezte Tom.

Jamie és Piers egymásra pillantottak.

– Miguel barátunknak, mondjuk úgy, meglehetősen rossz híre van – mondta Piers. – Nem szereti azokat az embereket, akik tartoznak neki. Igencsak veszélyes tud lenni.

– Ó, basszus – suttogta Tom.

– Pontosan.

Tom egy pillanatig gondolkozott.

– Tényleg csak úgy elő tudod teremteni a 340 000 eurót? – kérdezte Tom, mert eszébe jutott, milyen magabiztosnak mutatta magát Jamie a dolgozószobában.

– Van néhány befektetésialap-kötvényem, de azokhoz nem szívesen nyúlnék – vonta meg a vállát Jamie.

– Máskülönben meg levághatom az apámat száz lepedőre.

Tom tátott szájjal bámult rá. Jamie úgy beszélt százezrekről, mintha zsebpénzről volna szó. Tom egészen új megvilágításban látta a barátját.

– Hát száz lepedő nem fogja fedezni az adósságot – állapította meg.

Leült egy székre egy napernyő alá. Jamie és Piers vele szemben foglalt helyet, és elvettek két pohár italt egy pincértől.

– Háromszáznegyvenezer euró az nagyjából kétszázötvenezer font – számolt Piers. – Kevesebb, mint kilencven lepedő fejenként. Ami engem illet, szerintem sokkal rosszabb is lehetett volna.

– Kilencven lepedő fejenként? – sziszegte Tom. – És azt várjátok, hogy ezt én is kiköhögjem?

– Naná, te kibaszott seggfej, te hülye fasz! – zúdult rá Jamie fojtott hangon.

– De hiszen én nem vagyok teljes értékű partner! Úgy volt, hogy én csak tíz százalékot kapok a haszonból. Ami azt jelenti, hogy az adósság tíz százalékával tartozom – kockáztatta meg Tom, bár tudta, hogy még az adósságuk tíz százaléka is messze meghaladja a lehetőségeit, hogy a harminc százalékról már ne is beszéljen. – Végül is a Sugár nyereséges volt az egész szezonban, én vagyok az egyetlen, aki pénzt csinált. Miért csesszenek meg engem azért, mert ti ketten isten tudja, mennyit költöttetek kurva struccbőr bárszékekre?

– Állítsd le magadat, Tom! – ordított rá Jamie, és lecsapta a poharát az asztalra. – Az S

and S Productions partnere vagy, bár egy kanyit sem tettél be az indulásnál. Ha a Spice egymilliót hoz, és a te bárod bedől, akkor is követelted volna a tíz százalékodat, és meg is kaptad volna.

Tom figyelte, hogyan pörög az óriási diszkógömb a medence fölött, és azon tűnődött, van-e legális kiút ebből a helyzetből; az anyja biztosan ismer egy ügyvédet.

De nem volt más a kezében, mint egy egyoldalas kötelezvény Jamie és Piers részéről.

Kapásból alig emlékezett, mi áll benne, de biztosan tudta, hogy a papír semmit sem részletez, csupán megerősíti, hogy ő az egyik partner az S and S Productionsben, és hogy 10 százalékos részesedés jár neki bármilyen profitból. Tom megrázta a fejét, és ellökte az italát. Hirtelen émelygés fogta el a gyomra legmélyéig.

37

– El sem hiszem, hogy eljöttél! – lelkendezett Johnny.

– Ledobta a forgatókönyvet a kezéből, karjába kapta Stellát, körbeperdült vele, és egyik csókot a másik után nyomta a nyakára. – Ments meg ettől a dívákból és idegbetegekből álló bandától!

Stella sugárzott. Pillanatnyi ötlet volt, hogy kocsiba ült, és kijött Johnny filmfelvételének a helyszínére, azt sem tudva, elérhető lesz-e a szerelme, vagy egyáltalán akarja-e őt ott látni – ezeknek a színészeknek nem szabad kiesniük a szerepükből, igaz?

De amikor bekopogott Johnny utánfutójának ajtaján, úgy érzete, a férfi arckifejezése megérte az igyekezetét.

– Nem maradhatok sokáig, de gyönyörű nap van egy kis autókázásra – kuncogott. – Különben valld be, hogy a szereposztás nem is olyan rossz!

Kinézett a kis ablakon a film helyszínére. Mintha visszatekintene az időben. Johnny filmje romantikus dráma volt az 1930-as évekből, amely egy mezőgazdasági munkás és egy gazdag angol iparmágnás nácikkal szimpatizáló felesége közt tomboló viszonyról szólt. Természetesen Johnny játszotta a mezőgazdasági munkást. Színészek nyüzsögtek a külső helyszín, egy főúri kastély körül a Brecon Beacons hegyei közt lenge nyári ruhákban és Veronica Lake-fürtökkel vagy komor háromrészes öltönyökben és puhakalapokban.

Csupán már az ittlét is adott néhány ötletet Stella új Milford-kollekciójához.

– Na és milyen Lisa Ladro? – kérdezte Stella Johnny ragyogó sztárpartnerére utalva.

Lisa egy „showbiz” harminchatos volt, amitől legalább tíz évvel látszott öregebbnek.

Egy sorozat bombaházasság és egy Golden Globe-díjakkal teli szekrény állt mögötte. Az a hír járta, hogy személyesen választotta ki Johnnyt a szerepre, aki ezt a karrierje masszív sikereként értékelte, mivel Lisa utolsó férje az Oscar-díjas rendező, Marv Houston volt.

– Ő a legrosszabb az egész kompániában – vigyorgott Johnny. – Ha látnád az elvárásai listáját: makrobiotikus ételek naponta négyszer, Joe-Malone gyertyák teherautószámra, eviani víz a hajmosáshoz, még egy jógastúdiót is fel kellett állítani az utánfutója mellett, amelyet pontosan 37 fokra kell felfűteni. És a lista végtelen. Gondolod, hogy nekem is faksznisabbnak kellene lennem? – tette hozzá komolyan.

– Nem, nem gondolom – mosolygott Stella, és megsimogatta a férfi arcát. – Egy szikrányit se változz meg.

Johnny odahúzta a lányt a szófára, és a térdére ültette.

– Na és hogy érezte magát az én kisbabám ezen a héten?

– A Milford úgy száguld előre a parti óta, hogy el sem hinnéd. Minden nagy híresség stylistja a telefonon lóg, és táskákat rendel. Azonkívül úgy dolgozom, mint egy őrült, hogy elkészítsem ezt a 20 darabos kollekciót a következő Londoni Divathétre. Egy nagy indiai selyemgyár, amely Valentinónak dolgozik, fog ellátni bennünket, és kapok két asszisztenst segítségül. Hogy hangzik ez kezdetnek?

– Az én kis Tom Fordom – mondta Johnny, és végigsimított az ujjaival Stella haján. – Te és én meghódítjuk a világot.

Stella belebújt a férfiba, szagolta a mósuszkölnijének halvány illatát, érezte, hogy az erős, izmos karja átfogja, és elepesztő boldogság öntötte el.

– Nézd, ott az első asszisztens – mutatott ki Johnny az ablakon egy férfira, akinek fülhallgató lógott a nyakában. – Mit szólnál egy túrához egy film helyszínén?

– Csak ha te vagy a túravezető – állt fel Stella, és a kezénél fogva felhúzta Johnnyt.

Már majdnem hat óra volt, amikor Stella elhagyta a helyet. Johnny visszament az utánfutójához, hogy újra átolvassa a forgatókönyvet egy éjszakai jelenethez, amelyet a rendező már a zsákjában szeretett volna tudni. Lefeküdt a szófára, feltámasztotta a fejét egy párnával, és kinyitott egy üveg Peronit. Kopogás hallatszott az ajtótól, és Johnny felült, arra számítva, hogy sminkelni hívják. Az ajtó kinyílt, és Lisa Ladro állt ott fehér frottírköpenyben, frissen sminkelt arccal. Hátralökte rézszínű sörényét, és belépett az utánfutóba.

– Nem zavarok? – kérdezte halvány délies akcentusával.

– Nem, már elment. Végre – mondta Johnny mosolyogva, és letette a sörét.

– Aranyosnak látszik.

– Az is – válaszolta Johnny, és kinyújtotta a kezét.

A színésznő bezárta maga mögött az utánfutó ajtaját, vetett egy pillantást, hogy a redőnyök az ablakon le vannak-e eresztve, és olyan csábosan nyitotta szét a köpenyét, hogy Johnny azonnal megmerevedett.

Idősebb csaj létére kibaszott szexis, gondolta a férfi, miközben a szeme végigpásztázta Lisa bronzszínű meztelen testét, amely tökéletes kondícióban volt, leszámítva azt a kis cellulitiszt a combján és enyhe kreppesedést a dekoltázsán. Johnny attól a ténytől is begerjedt, hogy ez a nő egy halom hollywoodi legendával baszott. A kémia az első naptól működött köztük, ahogy megérkeztek a helyszínre. Az asszony hízelgett neki, és simogatta az egóját, a fiatal Paul Newmanhez hasonlította. A filmezés első hetének végére már egészen mást simogatott.

– Miért nem fejezzük be, amit korábban elkezdtünk? – dorombolta Lisa, miközben odasétált a férfihoz, és meglovagolta a szófán.

Johnny felnyögött, amikor az asszony kigombolta a farmerját, és lehúzta az alsónadrágját. A farka kiugrott, és Lisa a két meleg, puha keze közé fogta. Johnny úgy érezte, a kapcsolatépítés még soha nem volt ilyen élvezetes a számára.

37

– Ez az. Xavier megcsinálta a felvételt – közölte a fotós, majd ellépett a háromlábú állványától, és drámai mozdulattal hátralökte ősz haját.

Cassandra megengedett magának egy kis mosolyt. Félretéve a francia bosszantó szokását, hogy harmadik személyben utalt magára, és nem tekintve azt az apró tényt, hogy ő, Cassandra döntötte el, mikor van a megfelelő címlapfotó a zsákban, az asszony elégedett volt. Ahogy Georgia Kennedy ott állt előttük a szűz esőerdő keretében, olyan volt, mint egy egzotikus paradicsommadár, sárgabarack couture estélyi ruhája színt játszott a halványuló délutáni fényben.

A fotózás még Cassandra reményeinél is jobban – igazság szerint csodálatosan – sikerült, annak ellenére, hogy Sulka teljes meglepetéssel szolgált.

Bár Cassandra minden YSL-butik pontos helyét ismerte a nyugati világban, a földrajz nem volt erős oldala. Alig tudott valamit az országról, leszámítva, hogy egy olajban és gázban gazdag mozlim állam, és Georgia Kennedy az uralkodó herceg felesége. Amikor elképzelte a Rive borítóját, Georgiát sárgásbarna arab homokdűnék drámai háttere előtt látta. Azt az utasítást adta Laura Hildonnak, aki a fotózás stylistja volt, hogy test-és teveszőrszín árnyalatokban hozzon ruhákat, hogy „Georgia olyan legyen, mintha megmártózott volna a homokban”. Ez ritka tévedésnek bizonyult. A Szingapúron is átívelő tizenöt órás repülőút után egy, a Jáva-tengerben fészkelő buja, trópusi szigetre léptek ki. A dzsungel hátterének színe és textúrája megnehezítette, hogy bármilyen szöveget rátegyenek a címlapfotóra, de Georgia szépsége és királyi tartása úgy hatott, hogy Cassandra tudta, egyetlen szóra sem lesz szükségük.

– Georgia. Egyszerűen csodálatos voltál – mondta, és odalépett a színésznőhöz.

Már épp azon volt, hogy a hagyományos, levegőbe cuppantott csókkal mondjon köszönetet, de elkapta egy szigorú kinézetű udvaronc figyelmeztető pillantását, úgyhogy csak egy rövid, tiszteletteljes bólintásra szorítkozott.

A fotózás a királyi család nyári palotájának, egy óriási faháznak a széles teraszán zajlott. A ház egy trópusi domboldalba kapaszkodott, és kilátása volt az egész hercegségre: több ezer hold dzsungelra, egy szürke tengercsíkra és a fővárosra, Sulka Townra, amely mérföldekre onnan a párás távolban csillogott.

– Meg vagyok lepve, mennyire élveztem ezt – mosolygott Georgia, és ivott egy korty jeges vizet, amelyet egy pincér kínált neki ezüsttálcáról.

– Élvezhetted is – mondta Cassandra –, az Ellie Saab couture-ruha mennyeien fest rajtad.

Speciálisan erre az alkalomra rendelte a ruhákat Saabtól, nemcsak azért, mert imádta a dizájner estélyi ruháinak gyönyörű mívességét, hanem azért is, mert a divattervező

Bejrútból dolgozott, és ő azt hitte, hogy ez csak egy kőhajításnyira van Sulkától. Ehelyett a ruháknak át kellett szelniük egy egész kontinenst, és csupán percekkel az első felvételek előtt érkeztek meg a dzsungelből kidübörgő Fed-Ex kisteherautóval.

Georgia mosolygott. Gyülekezett már néhány szarkaláb a szeme körül, de máskülönben még mindig rendkívüli szépség volt.

– Lehet, hogy megváltozott az életem, de még mindig van bennem egy kicsi abból a Kansas City-beli lányból, aki imád csodálatos estélyi ruhákba öltözni.

Cassandra megfordult, és Gilest látta, aki türelmesen várakozott mögöttük, hogy elkészíthesse az interjúját Georgiával. Cassandra persze azt remélte, hogy Georgia bizalmas képet fest majd nekik a palota életéről, de gyanította, hogy a hercegnő túl okos és túl emelkedett lélek ahhoz, hogy ezt megtegye.

– Azért is hálás vagyok, hogy ez a fotózás ráirányítja a figyelmet néhány, a családom szívéhez közel álló ügyre – folytatta Georgia egyenesen Cassandra szemébe nézve. – És tudod, Alex mennyire hálás. Annyira örülök, hogy az új jótékonysági munkája valami célt adott az életének.

Cassandra magán érezte ennek az elegáns nőnek az átható pillantását, és hirtelen félelem nyilallt belé, hogy Georgia Kennedy pontosan tudja, miért és hogyan jött létre ez a fotózás.

Nem, nem tudhatja, mondta magának, mégis nyomasztotta a dolog. Nem, nem tudhatja.

A Rive stábja a nyári palota körül várakozott, amíg Giles befejezte az interjúját, és Laura elpakolta a ruhákat, aztán egy 4x4 elvitte őket a hosszú rázós utazásra a dzsungelen keresztül, vissza a fővárosba.

– Talán elkezdem írni, amíg frissen él a fejemben – mondta Giles, miközben átsétáltak a szállodájuk hűvös márvány előcsarnokán.

– Jó ötlet – válaszolta Cassandra. – Azt hiszem, én lemegyek vacsorázni Laurával.

Talán később csatlakozhatnál hozzánk a bárban egy italra.

Laura kimerültnek látszott. Egy asszisztens luxusa nélkül, amit Cassandra a titoktartás érdekében megvétózott, Laurának egyedül kellett cipelnie, kipakolnia, kivasalnia és elpakolnia az összes ruhát, és ezt nagyon csekély morgolódással véghez is vitte – ami figyelemre méltó teljesítmény volt, tekintetbe véve a vezető pozícióját; a divat világában a hierarchia éppolyan szigorú, mint a hadseregben, és az ettől való bármiféle eltérés kivétel nélkül hisztirohammal végződik.

– Vacsora? – kérdezte Laura elgyötörten. – Rengeteg dolgom van – mondta a ruhákkal megrakott bőröndökre pillantva.

– Van még egy kis időd – nézett az órájára Cassandra, a lift felé fordulva. – Találkozzunk az étteremben nyolckor.

A szobájában Cassandra kilépett a párás levegőtől nedves és ragadós ruháiból, és a padlón hagyva őket besétált a zuhany alá, aztán addig csurgatta a gőzölgő vizet a testére, amíg minden idegszálába új élet nem költözött. Belecsavarta a haját egy turbánba, magára vett egy bolyhos fehér köntöst, és rázuhant a baldachinos ágyra. Már épp a telefon után nyúlt, hogy felhívja Maxot, amikor a készülék megszólalt.

– Mindent megkapott, amit akart?

Alex Dzsalid lelkesnek és aggódónak tűnt.

– Csodálatos volt, Alex. Nem tudom eléggé megköszönni, hogy ezt elintézte.

– Azzal tud köszönetet mondani, ha soha nem említi az egykori beszélgetésünket vagy bármi mást, ami előtte vagy utána történt.

Cassandra elmosolyodott, amikor letette a kagylót. Ő a maga részéről természetesen betartja az egyezségüket, de elkerülhetetlen, hogy Alexet újra rajta ne kapják egy nap, méghozzá hamarosan. Túlságosan el van telve magától, túlságosan nemtörődöm, túlságosan arrogáns ahhoz, hogy ez ne következzék be. Egy másodpercre eltűnődött, vajon ki fog legközelebb hasznot húzni a fiú indiszkrécióiból. Egy kirúgott szerető? Talán az udvar egy törtető tagja? Cassandrát ez már nem érdekelte; Alex hasznos volt neki ez esetben – és csak ez számított.

Laura már ott ült az egyik asztalnál az étteremben, amelyről az a hír járta, hogy az egyik legjobb etetőhely az országban, és mindig tele van gazdag sulkai párokkal és olajcégek költségszámlára vacsorázó vezető amerikai alkalmazottaival. Cassandra, miközben leült, kritikus szemmel vizsgálgatta Laurát. A haja lógott, a szeme kivörösödött.

Át sem öltözött; Cassandra érezte a dzsungel forró izzadságát az asztal túloldaláról. Laura már rendelt egy aperitifet, szájához emelte a koktélt, és egy hajtásra megitta.

– Szükségem volt erre – jelentette ki, és intett a pincérnek, hogy hozzon még egyet.

Cassandra csupán felhúzta az egyik szemöldökét.

– Na és boldog vagy attól, hogy a fotózás ilyen jól sikerült? – kérdezte Laura.

Cassandra mosolya széles és őszinte volt.

– Ez az évtized nagy dobása – mondta melegen –, és azt hiszem, Xavier határozottan méltó eredményt produkált. Szerintem az eladott példányszám az egekbe fog szökni.

Gyakran a leghatásosabb borítók a legegyszerűbbek, nem gondolod? Azok az 1960-as Esquire- címlapok: Andy Warhol egy CampbelPs levesesdobozban vagy Muhammad Ali összekötözött kézzel. Vagy az a Vanity Fair-borító Jennifer Anistonnal, miután szakított Brad Pitt-tel – Jennifer egy férfiingben. Egy ilyen kép ereje megér ezer szót.

– Hála az égnek, az Ellie Saab-ruha időben megérkezett – sóhajtott fel Laura, és belefogott a következő italába.

Cassandra összeszorította az ajkát, és nem tett gúnyos megjegyzést; nem volt szándékában beismerni a hibáját Laurának. Észrevette, hogy az elmúlt öt percben Laura kétszer is az órájára pillantott.

– Minden rendben?

– Hát igen – vonta meg a vállát Laura, de aztán rájött, hogy Cassandra bővebb válaszra vár. – Igazság szerint szerettem volna felhívni Maxot. Két napja nem beszéltem vele.

– Biztos vagyok benne, hogy túléli – jegyezte meg Cassandra.

Laura félig elmosolyodott, és az arcát elöntötte a pír. Cassandra érezte, hogy valami baj van.

– Mondd el! – biztatta Laurát, azt remélve, hogy sikerült megtalálnia a szakmai határozottság és a személyes együttérzés megfelelő hangnemét.

Laura megitta a koktélja maradékát, mielőtt megszólalt.

– Attól tartok, Max nem boldog attól, hogy ilyen sok időt töltök külföldön – mondta, és a tekintete az asztalra szegeződött.

Cassandrát enyhe pánik fogta el. Végül is Max egyetlenegyszer sem panaszkodott neki, amikor Laura fotózáson volt LA-ben, Párizsban vagy Peruban, ha ez azt jelentette, hogy együtt tölthetnek egy szextől izzó éjszakát egy hotelban vagy egy lusta hétvégét Provence-ban.

– Mondta is ezt? – kérdezte fürkészőn.

– Nem – válaszolta Laura –, de annyira távolinak tűnik mostanában. A mamám úgy hívja: „a helytelenítő csend”.

Cassandrát hirtelen, rövid életű szédülés fogta el; az öröm és győzelem érzése, a csodálkozásról már nem is beszélve, hogy Laura azt hiszi, Max távolságtartása a feleségétől a helytelenítéstől van! Rögtön úgy tekintette maga, mint legyet a Carlton-háztartás levesében; aztán elképzelte Maxnak a felesége iránt tanúsított alig leplezett érdektelenségét, a szex elkerülhetetlen hiányát a hálószobában – vagy ami azt illeti, bárhol –, az udvarias, ámde mesterkélt csevegéseket a vacsoránál, mialatt Max egy brüsszeli vagy genfi megbeszélést hazudik, hogy a szeretőjével tölthesse az éjszakát. Cassandra csak ezzel tudta megakadályozni, hogy hangosan fel ne kacagjon.

– Max nem boldog az utóbbi időben kapott számtalan szakmai lehetőség miatt? – kérdezte.

– Gondolom, hogy az, de mivel ő maga is olyan sokszor távol van mostanában… – Laura elhallgatott, mivel a szeme megtelt könnyel. – Én, mi, nem szeretnénk, ha a házasságunk szenvedné meg ezt. – Laura a szeméhez emelt egy szalvétát, és gyorsan letörölte a könnyeit. – Annyira sajnálom, Cassandra, csak fáradt és túl érzékeny vagyok, hogy azt már ne is mondjam, mennyire zavarban érzem magamat – nyögdécselte halvány mosollyal.

– Ne érezd – válaszolta Cassandra.

Odajött a pincér, és Cassandra két salátát rendelt maguknak, aztán becsapta az étlapot.

Laura tétovázva nézett rá.

– Már meg akartalak kérni, és ez talán éppen olyan jó alkalom erre, mint bármi más…

– Elhallgatott, összezsugorodott Cassandra pillantása alatt. – Arra gondoltam, nem csökkenthetnénk-e a tengerentúli fotózásaim számát. – Bocsánatkérőn feltartotta maga előtt a kezét. – Cassandra, annyira hálás vagyok a lehetőségekért, amelyeket tőled kaptam, és azt hiszem, a karrierem legjobb munkáit produkáltam.

– De? – kérdezte a főszerkesztője lassan.

– De a házasságom érdekében nem hiszem, hogy továbbra is így dolgozhatok – válaszolta Laura még suttogásnak is alig beillő hangon.

Cassandra nézte a vele szemben ülő fiatal nőt, és megvetette a gyengeségéért, gyűlölte azért, hogy hozzáment az egyetlen férfihoz, aki igazán megőrjíti; csupán attól, hogy Maxra gondolt, elöntötte a vágy. Lenézett az asztalra, ahol Laura bal keze pihent gyengéden a kikeményített fehér abroszon; a hibátlan gyémánt csillogása Laura platina jegygyűrűjén, a hűség és örök szerelem szimbólumán, mintha gúnyolta volna a viselőjét.

Cassandra vágyott rá, hogy elmondhassa neki, milyen érzés, amikor Max benne van, mennyire imádja a farka ízét, mennyire ismeri és milyen őrülten kívánja Max a testének minden intim porcikáját, még akkor is, ha csak telefonon beszélnek. Finoman beleharapott az ajkába, hogy összeszedje magát. Tapasztalata szerint az igazság ritkán szerzi meg az embernek azt, amit akar.

– Kérdezhetek tőled valamit? – szólalt meg végül. – Tiszteled magadat?

Úgy tűnt, a kérdés meglepte Laurát.

– Igen – válaszolta óvatosan.

– Akkor ne add fel. Laura, te imádod a divatot – mondta Cassandra előrehajolva, és a fiatalabb nő kezére tette a magáét. – Mindennap látom ezt a szemedben munka közben.

Ezen az úton is láttam. A divat az ember vérében van, az ereiben száguld. Éppen olyan jól tudod, mint én, hogy a divat nem karrier, hanem életforma. Az önkifejezés formája.

Mindketten éveket töltöttünk négykézláb divatosztályokon ruhákat vasalva és gombokat varrva, mert egyszerűen nem akarunk semmi mást csinálni. A divat a szenvedélyed, ez az életerőd. Ne hagyd, hogy egy férfi elvegye az életed egyik létfontosságú részét.

Cassandra kis lélegzetet vett, azon tűnődve, nem játszotta-e túl a melodrámát.

– Max nem egy férfi – mondta Laura felszegett fejjel. – Ő a férjem.

– Pontosan – válaszolta Cassandra hűvösen. – A házasság nem olyasmi, ami bedarálja az életedet. Hanem olyasmi, ami beleillik a meglévő életedbe. Egy igazán jó házasságban mindkét fél megérti és támogatja a másik szenvedélyeit és ambícióit.

– Arra gondoltam, hogy lehetnék publikáló szerkesztő. ..

Cassandrát aggodalom töltötte el. Biztos volt benne: csak idő kérdése, hogy Max kiadja az egérszerű felesége útját, de addig olyan pozícióban kell tartania Laurát, ahol ellenőrizheti és irányíthatja. Komoran megrázta a fejét.

– Most nem adhatod fel, Laura. Láttam, hogyan néztetek egymásra az esküvőn: a házasságod erősebb, mint hinnéd. Átvészelhetsz egy kis vihart. Gondolj arra, hogy ami ma veszteség, az holnap nyereség lehet. Ösztönös tehetséged és befolyásos barátaid vannak – hazudta. – Dolgozz keményen az előtted álló két évben. Te leszel a következő Venetia Scott vagy Katie Grand, és aztán megválogathatod a munkáidat. Te kapod majd a legjobb hirdetési kampányokat, a divatházak konzultációit. Akkor majd megengedheted magadnak, hogy sokkal kevesebbet dolgozz, és együtt pihenhettek Maxszal. De ha most feladod, te is csak egy leszel a hölgyek közül, aki ebédelget, akinek valamikor valami köze volt a divathoz, de ki emlékszik már arra, mi is. Gondolod, hogy Max tisztelni fog ezért?

Cassandra látta, hogy Laura szeme felcsillan Max említésére. Milyen kétségbeesetten keresi a férje elismerését!

– Gondolod, hogy Max ezt szeretné? – kérdezte most Laura vidámabban.

– Azt gondolom, olyan feleséget akar, akit csodálhat, olyan feleséget, aki a saját szerencséjének a kovácsa, aki nem kizárólag rá támaszkodik az identitása kialakításáért.

Ne felejtsd el, hogy Max egy self-made man, egy önmaga erejéből boldoguló férfi.

Kemény etikát képvisel a munkában, biztos vagyok benne, hogy partnert és nem alárendeltet akar tudni maga mellett.

Laura lassan bólintott.

– Igazad van. Ó, Cassandra, annyira sajnálom, hogy előálltam ezzel. Mindenemet a Rive-nak fogom szentelni, és nem szeretném, ha egy pillanatig is kételkednél bennem.

Cassandra hátradőlt a székében, széles mosoly terült el az arcán a megkönnyebbüléstől.

– Örülök, ha segíthetek – mondta, és királyi mozdulattal odahívta a borfiút. – Azt hiszem, ez pezsgőért kiált.

38

Ha Emma azt hitte, hogy legyőzte Rogert, hát nagyon tévedett; a nagybátyja csak taktikát változtatott. Nyár óta, amikor már valóban úgy látszott, hogy a Milford kezd nyereségessé válni, rájött, hogy a részvénypakettje talán tényleg érhet valamit a nem is távoli jövőben. Ezért Rebecca javaslatára abbahagyta az Emma ellen viselt nyílt háborút, és kezdte a megrendelési részleg vezetőjeként kijelölt új pozícióját a maga javára fordítani. Ez a pozíció sok utazást, és ami még fontosabb, személyes kapcsolatot tett lehetővé a Milford legjelentősebb klienseivel, ezért Roger kihasznált minden alkalmat, hogy meglátogathassa az ügyfeleket, ahelyett hogy a Bond Sreet-i üzletben fogadta volna őket. Csupán az elmúlt két hónapban járt Moszkvában, New Yorkban és Dubaiban, hogy megbeszélje számos nagypénzű megrendelőjükkel, milyen elvárásaik vannak az utazótáskákkal kapcsolatban. Néha magával vitte Rebeccát, és mindig gondoskodott róla, hogy nagyvonalúan költekezzen a cég terhére – a legjobb éttermekben vacsorázott, és szórakoztatás címén elszámolta a költségeket. Emma nem volt olyan helyzetben, hogy ezt felróhassa neki; Roger bebizonyította, természetes adottsággal tud rábeszélni gazdag embereket, hogy váljanak meg a pénzüktől, és a megrendelési osztály virágzott.

Legutóbbi üzleti útja Brazíliába vezetett, és eddig rettenetesen élvezte.

– Annyira örülök, amiért ilyen messzire el tudott jönni, hogy felkeressen bennünket – mondta Ricardo Perez a kezét nyújtva, amikor Roger kilépett a kis gépből a kifutópályára Sáo Paulóban.

Egy héttel azelőtt Rogert felhívta Perez asszisztense, egy „jelentős megrendelést”

emlegetett nagy garral, és azt kérdezte: mivel Ricardo naptára nem teszi lehetővé, hogy a főnöke elutazzon a Milford Bond Street-i üzletébe, megfelelne-e Rogernek, ha a Perez család Gulfstreamje felvenné őt a lutoni repülőtéren, és elhozná Sáo Paulóba. Roger nagylelkűen beleegyezett, és azon nyomban úgy is döntött, hogy magángépen repülni kifejezetten az ő stílusa. Most, amikor megérkezett Perezék kastélyába, biztosan érezte, hogy jobban szereti az új pozícióját, mint a Milford kreatív igazgatói székét. Imádta az utazást, a luxust, az érintkezést a társadalom legfelső rétegeivel. Ezt persze soha nem vallotta volna be Emmának.

A kastély ötven mérföldre volt Sáo Paulótól, gyarmati stílusban épült, és a szingapúri Raffles Hotelra emlékeztette Rogert. Egy domboldalon állt, és Roger szeme előtt eukaliptuszfák vastag szőnyege hullámzott buján a ház körül. A birtok hátsó részén a domboldal az Atlanti-óceán felé lejtett, és felhallatszott, ahogy a hullámok megtörnek a parton. Egy inas tűnt fel a semmiből, és hideg jeges teával kínálta Rogert Ő belekortyolt, felpillantott a mennyezeti ventilátorra, és otthon érezte magát. Igen, határozottan hozzá tudnék szokni ehhez, gondolta.

– Szóval maga szerint csinálhatnának valami különlegeset az új repülőgéppel? – kérdezte Ricardo, amikor megmutatta a család szuperszonikus gépének részletes leírását.

Roger határozottan bólintott, és félretette a bőrmintákat tartalmazó könyvét.

– A legjobb bőrt fogjuk használni, és megfestjük a Perez-vállalat színeire. Valójában ez a kék nagyon hasonlít annak az utazótáska-garnitúrának a színéhez, amelyet a Milford Margaret hercegnőnek készített a hatvanas években.

Ricardo bólintott.

– Anyámnak tetszeni fog. És mi a véleménye arról, hogy krokodilbőrt használjunk a bőröndszetthez?

– Ez mesés volna, semmi kétség. Az ön családja a legjobbat érdemli – mondta Roger, aki rögtön felismerte, hogy Ricardo az a fajta vevő, akinek lépten-nyomon hízelegni kell.

– Az egyetlen hátrány, hogy egy kis időbe telhet, mire leszállítjuk önnek a megrendelést.

– Mégis mennyibe ? – aggályoskodott Ricardo a homlokát ráncolva.

Az a fajta vevő volt, aki mindent azonnal akar.

– Talán egy évbe. Talán többe.

– De hiszen ez nevetséges! – kiáltott fel Ricardo, és kihúzta magát, mintha megsértették volna.

– Tulajdonképpen nem – csillapította Roger diplomatikusan. – Akárcsak ön, a Milford is a tökéletességre törekszik. A legjobb krokodilbőrt használjuk – az ausztráliai Crocodylus porosus adja a legfinomabb, legtartósabb anyagot, és három krokodil háta is kellhet egyetlen kis bőrönd elkészítéséhez. Ilyen sok bőr beszerzése, amelyeken nincsenek fognyomok vagy más hibák, időbe telik. – Roger ravaszul Ricardóra pillantott. – Persze gyorsabban is leszállíthatom, ám akkor az ön bőröndjei nem lesznek a legjobbak a világon. Lehet, hogy ön észre sem venné a bőr hibáit, én azonban igen, és azt szeretném, ha olyan utazótáskái lennének, amilyeneket megérdemel.

Úgy tűnt, Ricardo megbékélt.

– Köszönöm az őszinteségét.

– Nincs mit. Amikor elkészülnek, öné lesz az egyik legcsodálatosabb bőröndgarnitúra a földön.

– És a pólóbotjaimnak is tudnak tokot készíteni?

– Egy pólópónit is tudunk készíteni önnek bőrből, ha úgy kívánja – nevetett Roger, és elfogadott egy újabb italt a fehér öltönyös inastól.

A délután előrehaladtával a két férfi egyre pompásabban megértette egymást. Egy csodálatos véletlen folytán még ugyanabba a magániskolába is jártak – Stowe-ba –, bár Ricardo három évvel Roger távozása után lett az iskola diákja. A Perez család biznisze cinnel indult, de aztán más területekre is kiterjedt, köztük élelmiszerre, ingatlanra és telekommunikációra. Évről évre jobban gyarapodtak, míg végül ők számítottak Brazília egyik leggazdagabb családjának. Rogernek viszont az volt a legfontosabb, hogy olyan család lettek, amelynek a pozíciója lehetővé teszi, hogy nappabőr kárpitozást rendeljenek a magánrepülőgépükre, olyan család, amely egy ehhez illő bőr utazótáska-sorozatra vágyik.

Ricardo volt a fia Juan Pereznek, a Perez Industries jelenlegi vezérigazgatójának. A negyvenes évei elején járt, fénylő fekete haj koronázta jóképű, bár viharvert arcát. Roger nem tudott rájönni, pontosan milyen szerepet játszik a vállalatnál, azt viszont hamar megtudta, hogy Ricardo szenvedélyes lovaspóló-játékos, és az ideje nagy részét a vállalati szórakoztatás felügyeletével tölti.

– Nos, öröm lesz önnel együtt dolgozni – mondta Ricardo, a poharát emelve. – Anyám a Hermés mellett akarta letenni a voksát, de látom, hogy így több szórakozásban lesz részünk.

Roger Ricardo felé emelte a poharát.

– A szórakozásra! – kiáltotta, és a két férfi nevetett.

– Menjünk! – hívta a brazil, elővéve a kocsikulcsait a zsebéből. – Meg kell beszélnem önnel egy üzleti ügyet.

– Azt hittem, már eddig is üzletről beszéltünk – mondta Roger, miközben követte őt ki a házból a hosszú kocsifelhajtóra, ahol Ricardo kikattintotta egy Rolls-Royce Silver Shadow ajtaját. Közeledett az este, és a fény kezdett elszivárogni az égről, úgyhogy mire elhagyták a Perez család lakhelyét, majdnem koromsötét lett. Szinte hátborzongató volt a lóripapagájok hirtelen felhangzó rikoltozása a körülöttük lévő fákon, amitől Roger képzelete elszabadult, felrémlett benne, hogy még milyen vadállatok leselkedhetnek a sűrű

növényzetben.

– Tehát, Roger, mi a véleménye Brazíliáról? – kérdezte Ricardo egy idő után.

– Pillanatnyilag nem sokat látok belőle – nevetett Roger a sötét erdőre pillantva –, de amit láttam, az rendkívül impozáns.

– Így igaz. Miénk az ötödik legnagyobb népesség a világon, a világ egyik legnagyobb nikkel-, urán-és vaskészlete, és Sáo Paulo a világ második legnagyobb városa. Az emberek Kínát és Indiát emlegetik mint új gazdasági szuperhatalmakat, de amikor a világ három leggazdagabb embere közül az egyik egy mexikói, akkor mindenki tudja, hol áll Latin-Amerika. És a családomnak mindenben érdekeltsége van.

– Nem szükséges meggyőznie Brazília vagy a családja érdemeiről – jegyezte meg Roger egy kicsit idegesen attól, hogy milyen baljós és magányos érzés több ezer hold erdőn áthajtani.

Ricardo bólintott.

– Az ok, amiért a családom virágzik, hogy mindig lépést tartunk az idővel – folytatta. – Állandóan terjeszkedünk, és a diverzifikáció az üzleti felfogásunk mantrája.

Óriási kátyú vok az út közepén, amit Ricardo figyelmen kívül hagyott, és ebbe még a hatalmas erejű Rolls-Royce is belerázkódott. Rogerbe irigység döfött egy olyan férfi láttán, aki úgy kezelhet egy Silver Shadow-t, mintha versenyautó volna.

– Az ökoturizmus feltartóztathatatlan globális fellendülésben van, és hol lehetne jobban megtapasztalni, ha nem Brazíliában? Van egy saját cégem, amelyet a Perez Corporationtől függetlenül fejlesztek, és ökohotelekre koncentrálok.

– Ökoturizmus? – kérdezte Roger meglepetten. Nem hitte volna, hogy Ricardo a benzinzabáló motorjával és egy krokodilbőrből készült 33 darabos bőröndgarnitúra iránti igényével tudná, mit jelent a kifejezés. Ricardo gyors oldalpillantást vetett rá, mintha olvasna a gondolataiban, és elnevette magát.

– Ez is csak üzlet, mint bármi más, Roger. Olyan láncot szeretnék létrehozni, amelyik az Amannál vetekszik, és már meg is találtam az első ingatlanomat Bahiában.

Roger szeme tágra nyílt az Aman említésére, amelynek luxus-üdülőhotelei voltak Jackson Hole-ban, Marokkóban, Phuketen és a világ minden pontján. Hatalmas nemzetközi luxusvállalkozás volt.

– Hogyhogy az édesapja nincs benne? – kérdezte Roger óvatosan.

– Megégette magát a szállodákkal tíz évvel ezelőtt, és nem hajlandó újra ebbe az üzletbe invesztálni. Azonkívül öregszik, egyre óvatosabb lesz. Különben is, ezt magam miatt kell megcsinálnom, meg kell mutatnom, hogy azonkívül is vagyok valaki, hogy csupán az apám fia volnék.

– Ismerem az érzést – tűnődött Roger, és közben kibámult az ablakon a sötétbe. – Ölbe tett kézzel kellett figyelnem, ahogy a bátyám sorozatosan rossz döntéseket hoz a családi vállalatunkban. Annyi elképzelésem volt, de csak néhányat tudtam közülük megvalósítani.

Csupán a halála után sikerült a Milfordot visszafordítanunk az igazi útjára, és lett a cégünk újra Európa egyik legnagyszerűbb luxuscikkháza.

– Ön és én egyformák vagyunk, he? – nevetett Ricardo. – A fiú, az öcs, aki meg akarja valósítani önmagát. Akiknek meg kell valósítani önmagukat.

Ricardo hosszú hallgatás után szólalt meg ismét.

– Hogy hangzik magának a szállodám?

– Csodálatosan hangzik – nevetett Roger. – Azonnal bejelentkezem, amint megnyílik.

A feleségem imádja a luxust. Legszívesebben örökké elrepülne egy Aman hotelba.

– Azt hiszem, sokkal többet is hozhatna a projektbe a puszta pártfogásán kívül, Roger – mondta Ricardo hűvösen.

Roger felhúzta a szemöldökét.

– Mire gondolt? Eszembe sem jutott, hogy az öko-paradicsomok különösebben nagyok volnának bőrárukban.

– Igaza van, bőrben talán nem is azok – nevetett Ricardo. – De maga ért a prémium luxuscikkpiachoz és az emberekhez, akik megengedhetik maguknak ezeket a cikkeket.

Ugyanarról az embercsoportról beszélünk, akár egy Milford-táskáról, akár egy olyan hotelről van szó, ahol 2000 dollárba kerül egy éjszaka. A jó ízlés legújabb termékét akarják, amelyik tükrözi a státusukat.

Adrenalin kezdett száguldani Roger ereiben. Pontosan ez volt az oka, hogy elfordította a figyelmét a Milford igazgatótanácsi terméről, ki a való világba, ahol az igazi üzletek köttetnek. Emma megtarthatja magának a hülye kis táskáit – itt egy alkalom, hogy komoly pénzt csináljon.

– Őszinte leszek magához, Roger. Befektetőket keresek – bökte ki Ricardo egyenesen.

– Partnereket, ha úgy tetszik. Embereket, akiknek a víziója és stílusa összhangban van az enyémmel, és természetesen rendelkeznek némi pénzzel.

– És rám gondolt? – kérdezte Roger.

– Azt hiszem, beszélhetnénk róla. Olvasok önről. Hallok önről londoni barátoktól.

Tudom, hogy nem ön irányítja a Milfordot, de szeretné. Azt hallom, hogy ambiciózus és kreatív. Pontosan, mint én.

Roger úgy érezte, dagad a melle.

– Milyen szintű befektetésre gondolt? – érdeklődött. – És milyen megtérüléssel?

– Tízmillió dollárra egy 20 százalékos részvénypakettért. Az üzleti tervemben szerepel egy befektetői kilépési stratégia öt év után, 35 százalékos megtérüléssel. És ez csupán szerény becslés. Egyébként úgy gondolom, hogy az ökoturizmus az egekbe fog szökni.

Lehet, hogy a világ legsikeresebb szállodaláncának egy szeletébe vásárol be alapból.

Rogernek fogalma sem volt, hogy ez megbízható befektetés-e, vagy sem, de tízmillió dollár egyértelműen több pénz volt, mint amit össze tudott volna szedni. Gyorsan átszámította az összeget dollárról fontra, és úgy döntött, az egyetlen lehetséges mód, hogy ezt megtegye, ha egyáltalán meg akarná tenni, hogy eladja a Milford-részvényeit.

– Az ön vállalati tapasztalatával természetesen nyitva állna ön előtt egy igazgatótanácsi poszt – tette hozzá Ricardo. – Ezt élvezné, nem igaz? Miért nem hozza el a feleségét Sáo Paulóba? Lakjanak az otthonomban.

– Ezt biztosan élvezné – mondta Roger elgondolkozva.

Ricardo odanyúlt, és megveregette Roger vállát.

– Ahhoz, hogy pénzt csináljon, kockázatokat is vállalnia kell, barátom. És képesnek kell lennie rá, hogy megragadja az alkalmat, amikor az útjába kerül.

Roger hosszú idő óta először kezdte érezni az üzlet mámorító izgalmát. Miután az elmúlt éve azzal telt, hogy erejétől megfosztottnak és tehetetlennek érezte magát – miközben Emma átalakította a vállalatot körülötte, és közömbösen figyelmen kívül hagyta az ő képességeit –, most élvezte az érzést, amely Ricardo ajánlatától eltöltötte: újra irányíthatta a sorsát. Ha a világ legcsodálatosabb luxus-ökohotelláncának igazgatótanácsi tagja volna, az még nagyszerűbb juttatásokat jelentene, mint amilyeneket a Milfordnál kap. Nagyobb kihívás volna, és komolyabb haszonnal járna. Azonkívül Ricardo olyan lenyűgöző figura. Roger sok mindent látott a brazilban önmagából, örült, és hízelgőnek tartotta, hogy Ricardo be akarja vonni a vállalkozásába.

– Ki fektet még be?

– Valószínűleg nem ismeri őket – vont vállat Ricardo. – Barátok. Olyan emberek, mint én.

Eldarált néhány nevet. Roger a legtöbbet ismerte.

– Miért gondolt rám?

– Mert jó megérzéseim vannak önnel kapcsolatban, Roger. Azt gondolom, nagy dolgokra képes. Azt gondolom, ön is hisz ebben, eh?

Hatalmas kovácsoltvas kapuhoz érkeztek, amely kinyílt, miután Ricardo gyorstüzelő

portugál szavakat mormolt egy kaputelefonba. Óriási gyarmati stílusú ház állt előttük.

– Itt vagyunk.

– És hol van ez az itt? – kérdezte Roger némi aggodalommal.

– Egy barátnál, ahol jól szórakozhatunk – csapott a brazil Roger leégéstől fájós hátára.

Kiszálltak a Rollsból, és egy fekete pulóveres ajtónálló beengedte őket. Odabent Roger egy nagy szalont látott bársonykanapékkal és egy mahagóni bárpulttal az egyik sarokban, amely mögött egy gyönyörű, hollófekete hajú lány keverte a caiprihinákat. Roger azonnal tudta, miféle „barátja” van Ricardónak. Egy előkelő bordélyházban voltak, egy szórakozóhelyen, ahol üzleteket pecsételtek meg, és nem pusztán a hálószobákban.

Rogernek voltak barátai magas rangú vállalati állásokban Londonban és New Yorkban, akik megfordultak ilyen helyeken, miközben üzleti ügyeket intéztek a világ bizonyos részein, de ő maga még egyetlen ilyen intézményben sem járt. Ricardo sokatmondó mosollyal nézett rá.

– Fernandez csodálatos – mondta, a poharát a lány felé emelve.

A lány tényleg csodálatos volt; lehetett volna szupermodell vagy egy latin mozicsillag is. Sűrű fekete haj omlott a hátára, és a szemének konyakszíne volt. Roger rendelkezett némi tapasztalattal a kurvák terén – a harmincas éveiben volt egy rendszeres partnere, mielőtt Rebeccával találkozott –, de szörnyű bűntudat fogta el, amikor ez az érzéki lány odaült szorosan mellé, és a melle érett őszibarackként kibuggyant a mélyen kivágott ruhájából. A szexuális élete Rebeccával lelassult az utóbbi időben, és amikor Fernandez a combja tövére tette a kezét, érezte, hogy azonnal megkeményedik.

– Felmegyek – mondta Fernandez csábosan. – Gyere fel, amikor kedved van.

Roger Ricardóra pillantott, aki most bólintott:

– Holnap Bahiába utazunk, és átnézzük az üzleti tervet. De azt szeretném, ha közben jól érezné magát.

Roger kiverte a fejéből a Rebeccával kapcsolatos gondolatokat. Végül is udvariatlanság volna visszautasítani az ajánlatot – akár még az üzletet is tönkretehetné. Felállt, és halvány mosollyal az arcán elindult a lépcső felé.

40

Cassandra semmi mást nem viselt, csupán a teste minden hajlatára rásimuló, krémszínű

Sabbia Rose selyemköntöst, és figyelte, ahogy Max kiont két pohár bort. Eltökélte, hogy emlékezetessé teszi a férfi villámlátogatásának minden percét. Hétfő este kilenc óra volt, és Max már közölte vele, hogy nem maradhat éjfél utánig anélkül, hogy Laura kérdéseket ne tenne fel. Cassandra átlépkedett a tágas nappalin, megnyomott egy távirányítót, és a falba épített nyitott kandalló életre kelt, a köntösén keresztül érezte a melegét. Ritkán ivott alkoholt otthon, de most hálás volt a chablis-ért, amit Max odanyújtott neki. Az elmúlt két hónap nagyon hektikusnak bizonyult. Nem csupán a Georgia Kennedy-fotózást kellett megszerveznie, lefoglalta a birodalma megtervezése is. A legutolsó projektje keretében megnézte, milyen lehetőség volna egy Cassandra-parfüm megvalósítására. E célból felkeresett egy parfümkészítőt Párizsban, aztán elrepült, hogy meglátogassa a gyárukat Grasse-ban, és mindennek a költségét elszámolta, mintha a Rive-nak végzett volna márkakiterjesztéssel kapcsolatos kutatást. Max levette a cipőjét és a nyakkendőjét, és kigombolta az inge két felső gombját. Felemelt egy fekete bőr portfoliót az üveg dohányzóasztalról, és átlapozta. Egy tucat próbacímlap volt benne Cassandra magazinja, a Grand számára.

– Csupán néhány ötletet vázoltunk fel egy művészeti igazgató barátommal.

Nem volt szüksége rá, hogy Max mondja meg neki, mennyire jók az elképzeléseik.

Minden értelemben mesések: elegánsak, intelligensek és eladhatók voltak egyszerre.

Cassandra izgatottabb volt a kilátástól, hogy saját magazinja lehet, mint évek óta bármitől.

Kivéve talán azt a kilátást, hogy megszerezheti Maxot csak magának.

– Apropó, munka, gyere ide! – mondta Max, és az aktatáskája után nyúlt, majd kivett belőle egy dokumentumot.

– Mi az? – kérdezte Cassandra kíváncsian.

– Egy ajánlat neked.

– Igazán?

Max odalépdelt hozzá a kandalló mellé, és Cassandra arra gondolt, milyen ragyogóan fest a tűz izzásában: erős combjai duzzadnak a rászabott Brioni-nadrág alatt, a fény árnyékot vet az arcára, úgyhogy titokzatosnak, szinte vadállatinak tűnik.

– Lenyomoztunk egy közepes méretű francia vállalatcsoportot azzal az elképzeléssel, hogy felvásároljuk.

Cassandra érdeklődése halványulni kezdett.

– Drágám, partner vagy egy magánbefektetői társaságban. Nem ezt csinálod mindennap? – sóhajtott.

– A cég főleg a papír-és a faiparban érdekelt, ezek a csoport részterületei, amelyeket igazán szeretnénk megszerezni, de vannak más érdekeltségeik is – egy gumiabroncs-vállalat, egy biztosítási ügynökség –, olyasmik, amiket valószínűleg továbbadunk, ha megvesszük a holdingcsoportot.

Cassandra belekortyolt a borába, hogy elrejtse az ásítását.

– Miért mondod ezt el nekem? Ez egy részvény-tipp? Mert nem egészen az az elképzelésem, hogy egy gumiabroncscég vezérigazgatója legyek.

– A cégnek van egy textilrészlege, amelyhez egy kis gyöngyszem is tartozik – folytatta Max, sötét tekintetét Cassandra pillantásába mélyesztve. – Clochiers. Mit tudsz róla?

Cassandra szeme tágra nyílt.

– Clochiers? Hát persze. Egy 1930-as couture-ház, kisebb, kevésbé befolyásos, mint Schiaparelli vagy Madame Vionnet, de jól ismert volt a gyönyörű nappali viseleteiről.

Maria Clochiers fiatalon meghalt, mielőtt a márka igazán ismertté vált, de a divattörténészek szerint ha tovább él, olyan nagy lehetett volna, mint Coco Chanel.

Max vigyorgott, a chablis-t lötyögtette a pohara alján.

– Ezt mondta az elemzőm is – mosolygott. – Azt hiszem, te tudnál valami különlegeset művelni a Clochiers-val.

– Én?

Cassandra azonnal arra gondolt, hogy megbeszéli a hírt Gilesszal. Ő az 1920-as és 1930-as évek francia divatházainak szakértője, és biztosan mindent tud, amit a Clochiers-ről tudni kell. Max bólintott.

– A cég még mindig működik, de egyértelműen eltűnt a divat radarernyőjéről, estélyi holmikat gyárt kicsiben – sálakat meg ilyesmit – egy korosodó vevőkör számára. Azt hiszem, a megfelelő kezekben újra életre lehetne kelteni.

Cassandrának csurgott a nyála. Clochiers! Az agya száguldásba kezdett, arra gondolt, mi mindent tudna kezdeni egy ilyen örökséggel büszkélkedő, ilyen elegáns márkával.

Kinek kell a Milford?

– Mit ajánlasz? – kérdezte, és közben próbált annyira üzletszerű maradni, amennyire a félig átlátszó köntöse ezt megengedte.

– Amikor feldaraboljuk a céget, a Clochiers-t eladhatjuk neked. Természetesen nem egyedül neked, hacsak nincsenek hatalmas pénztartalékaid, amelyekről nem tudok – mosolygott Max. – Neked is le kell tenned valamit az asztalra, de a továbbiakban veszteségfinanszírozást is el tudok intézni, és én magam is az egyik befektető leszek egyéb, megfelelően kiválasztott partnerek mellett.

– Ez nagyon érdekesen hangzik – válaszolta Cassandra, és próbálta megőrizni a hidegvérét.

Max letette a borospoharát az asztalra.

– De eleget beszéltünk üzletről egy estére.

Cassandra mosolygott, és odaintette magához.

– Ott fogsz csak állni, vagy megbaszol?

– Könyörögj érte! – Max egy lépést tett felé, és szétnyitotta az asszony köntösét, úgyhogy Cassandra kerek melle kiugrott belőle.

Max az asszony mellbimbójára tette a tenyerét, és lassan körözött vele, amíg az kőkemény nem lett.

– Könyörögj! – ismételte meg.

– Soha – suttogta Cassandra, de közben a pupillája kitágult a vágytól.

Ebben a pillanatban semmit sem akart annyira, mint hogy Max farkát mélyen a testében érezze. Az ajánlat izgalma még mindig benne zsongott, és kétségbeesetten, fájdalmasan éhes volt a férfira.

Max megnyalta két ujját, és Cassandra széttárta a lábát a várakozástól. Felnyögött, amikor a férfi ujjhegyei belefúródtak a nedvességébe, mellét Max ingének hűvös vásznához nyomta, ő pedig lágy, pillekönnyű csókokkal halmozta el a nyakát. Cassandra lehúzta Maxot a szőnyegre, miközben a férfi kibújt a ruháiból. Teste az asszony fölé kerekedett, erős keze annyira széttárta a lábát, hogy Cassandra hűvös levegőt érzett megduzzadt csiklóján. A férfi keze felfelé vándorolt a testén, megragadta a haját, és Cassandrát megcsapta a saját szaga Max ujjhegyein. Néhány őrjítő pillanat után a férfi belemélyesztette a farkát, olyan lassan, hogy Cassandra felsikoltott az izgalomtól. Aztán Max, amikor már teljesen kitöltötte őt, addig fokozta a lökései tempóját, míg Cassandra fehéren izzó önkívületben el nem élvezett. A klimax még mindig borzongatta a testét, amikor érezte, hogy Max felrobban benne. Ezután néhány másodpercig mozdulatlanul feküdtek.

– Ugye tudod, milyen konok vagy – mondta Max lágyan, a karja hajlatába vonva az asszonyt. Cassandra nem válaszolt, az ajkát harapdálta, hogy ne szólaljon meg, hirtelen megrémült az érzések erejétől, amelyeket Max hozott felszínre benne, az érzésektől, amelyek küzdöttek, hogy a hangjukat hallassák.

– Szeretlek – suttogta, de a szája odaszorult a férfi vállához, és a szavai elvesztek Max vászoningének ráncaiban.

41

Milyen szokatlanul zsúfolt a Madártollak egy szombat estéhez képest, gondolta Emma, ahogy belépett a jól fűtött kocsmába. Aggodalmasan körültekintett – gyűlölt egyedül kocsmákba bemenni. Látta, hogy Ruan a megszokott sarokasztalánál ül, előtte egy korsó Guinness, és néhány fiúval cseveg a gyárból. Mögöttük ott állt Rob. Emma még egy emberekkel telezsúfolt helyiségben is, ahol testek préselődtek egymáshoz, meghallotta a hangját és a nevetését. Úgy tűnt, Rob mindenkit ismer ezen a helyen; mindenkivel beszélgetett, mindenkire kacsingatott, és mindenkit hátba veregetett, aki elsétált mellette.

Ez bosszantotta a lányt. Hetek óta nem járt a kocsmában. Rob viszont szemmel láthatóan az otthonának tekintette. Emma mostanában azzal töltötte a szombat estéit, hogy aludt a kanapén; túl elgyötört volt ahhoz, hogy olvasáson vagy zenehallgatáson kívül bármibe belefogjon. Ahhoz meg végképp túl fáradtnak érezte magát, hogy elmenjen valahová, különösen ilyenkor, amikor az esték rövidek, hidegek és lehangolok voltak. De ma Stella néhány barátnője lejött Londonból, és a megjelenés a Madártollakban szinte kötelező volt.

Ezért annak ellenére, hogy egész nap rossz hangulat gyötörte, leugrott a kocsmába; cseresznyepiros pulóvere vidámabbnak mutatta, mint ahogy érezte magát. A bárpultnál állt, hiába várva, hogy kiszolgálják, amikor észrevette, hogy valaki bepréseli magát mellé.

– Csal a szemem, vagy valóban Miss Emma Baileyt látom a kocsmában?

Rob lezseren intett a bártündérnek, aki azonnal odalépett.

– Úgy állítja be, mint a Hailey-üstökös áthaladását – mondta Emma, miután megrendelte az italát. – Mint egyszeri jelenséget az életben.

– Hát ami azt illeti, nem jár le gyakran.

– Rengetegszer lejövök – védekezett Emma. – Maga csak három éjszakát tölt itt egy héten, ezért aligha van olyan helyzetben, hogy minden mozdulatomat figyelje.

– Megvannak a magam kémei – mosolygott Rob.

– Hát ebben biztos vagyok – pikírtkedett Emma.

Aztán amikor rájött, hogy nem fogja tudni egykönnyen lerázni a férfit, felsóhajtott.

– Azt hiszem, Stella a hátsó szobában van – mondta. – Amint hallom, van néhány csinos londoni hölgy a társaságában.

– Ebben az esetben Ruanra jó kilátások várnak – jegyezte meg Rob.

A kocsma hátsó fertálya majd szétrepedt az eresztékeknél. Olyan forróság volt, hogy az ablakok csöpögtek a lecsapódott párától, és hangos ír zene szólt.

– Emma! Gyere ide! – kiabálta Stella a sarokasztaltól, ahol három gyönyörű lánnyal ült, mindegyikükön látszott az a bizonyos divatos világvárosi csiszoltság, amit a hízelgő

gyertyafény csak fokozott. Emma nem volt meglepve, amikor Rob odament, és bepréselte magát Petra, Stella legcsinosabb barátnője mellé.

– Arra várunk, hogy Johnny beugorjon, aztán átmegyünk a szülei házába – mondta Stella, és lófarokba húzta a haját.

– Milyen a ház? – kérdezte Emma. – Nem az a legnagyobb Oxfordshire-ben?

– Valami olyasmi. Eljöhetsz, megnézheted a saját szemeddel. Johnny mamája és papája nincsenek otthon ezen a hétvégén, és mindnyájan ott alszunk. Gyere!

A kíváncsiság megkísértette Emmát, de a kezét nyirkosnak érezte, és a szíve a szokásosnál vadabbul vert.

– Szívesen mennék, de egy kicsit rozzantnak érzem magamat – válaszolta, belekortyolva a borába, és azt kívánta, bárcsak víz volna.

– Rob? – kérdezte Stella.

Emma lopva a férfira pillantott, és szuggerálta, hogy visszautasítsa őket. Nem mintha érdekelte volna Rob, de már megismerte őt, és rájött, hogy sokkal bonyolultabb lélek, mint amilyennek mutatja magát. Azt kívánta, bárcsak más volna, mint egy szoknyabolond Péter Pan, amikor az ő társaságában van.

– Nem mehetek – vonta meg a vállát Rob. – Holnap korán kezdek. Fel kell keresnem egy lemezcéget Devonban.

– Micsoda? Hogy megnézzen egy zenekart? – kérdezte Petra, csinosan egyensúlyozva az állát a kezén.

– Ja, a Kowalskit.

– Hűha! – csillant fel Petra hatalmas akvamarin szeme. – Ez aztán klassz dolog. Stella azt mondta, maga nagy szám a zenebizniszben. Elmehetek magával?

Emma felpillantott, és azt látta, hogy Rob összeesküvő mosollyal néz a lányra.

– Rob! Jössz? – kiáltotta túl egy hang a zenét.

Mind felnéztek. Ruan állt a hátsó szoba ajtajánál, az óráját ütögette, és a kijárat felé integetett.

– Azt akarják, hogy elmenjek velük egy zenei kvízbe valahová – magyarázta Rob, és közben vágyakozva pillantott Petrára. – Úgy látszik, én vagyok a titkos fegyverük.

Elnézést, hölgyeim.

– Marasztaljátok itt! – nyögte Petra, amikor Rob kilépett a kocsmából. – Tulajdonképpen marasztaljátok itt azt a másik jóképű fickót is! – tette hozzá, és megfordult, hogy megnézze magának Ruant az ablakon keresztül.

Emma percről percre rosszabbul érezte magát. Egy csapat rögbijátékos özönlött be a hátsó szobába, éljeneztek, és dalokat énekeltek. Egyikük megbotlott egy székben, és nekiesett Emmának.

– Bocs, szívem – nevetett, és a lány farmerjára loccsantotta a sörét.

Emma érezte, hogy a szíve most már száguld, és a homlokán izzadság gyöngyözik. A kocsma falai mintha rádőltek volna, a wurlitzer zenéje és a dalok kongtak a fejében.

– Ki kell lépnem egy pillanatra – motyogta a többieknek, de ők pletykáltak és nevettek, észre sem vették a szenvedését.

Áttörte magát a tömegen, amíg a kinti hideg levegő meg nem csapta. Betámolygott a kocsiparkolóba, lerogyott egy jéghideg kőlépcsőre, térde közé szorította a fejét, és kényszerítette magát, hogy mélyeket lélegezzen. Kicsit jobban érezte magát, amint a hideg, friss levegő a tüdejébe hatolt.

– Em. Jól van?

Emma felnézett, és Robot látta, aki lehajolt, hogy megfogja a karját. A kocsmával szemben álló padhoz vezette a lányt.

– Elnézést, nem tudom, mi volt ez – mondta Emma lassan, még mindig reszketve. – Úgy éreztem, mintha pánikroham tört volna rám.

Rob leült mellé a padra, és átölelte a karjával. Két férfi kászálódott be egy taxiba, és Rob intett nekik, jelezte, hogy induljanak el nélküle.

– Pánikroham?

– Nem tudom – mondta Emma, és összeszorította a szemét. – Talán nem az volt. Akkor is pocsékul érzem magamat.

– Szerintem túl keményen dolgozik – ingatta a fejét Rob. – A teste azért kiált, hogy álljon le.

Hangszíne határozott, de aggodalmas volt.

– Jól vagyok, komolyan – erősködött Emma. – Nem kellett volna lejönnöm a kocsmába, ennyi az egész. Túl zajos és túl zsúfolt volt, és úgy éreztem, hogy összelapítanak. Menjen csak el abba a kvízbe. Azt hiszem, hívok egy taxit, hogy hazavigyen.

– Aggódom maga miatt.

– Fölösleges, igazán. Bármi volt is ez, már elmúlt.

– Komolyan, Em – mondta a férfi, és őszinte aggodalom csendült a hangjában. – Pihenésre van szüksége. Volt szabadságon ebben az évben? Stella azt mondta, hogy nem ment el arra a Costa Rica-i útra.

– Túl elfoglalt voltam.

– És ez fogja kicsinálni magát.

Rob belenyomta a kezét a zsebébe, és hívott egy taxit a mobilján. Emma most, hogy kevésbé érezte ingatagnak magát, tulajdonképpen élvezte, hogy gondoskodnak róla.

Valami olyasmit érzett, amihez nem volt szokva.

– Igaza van – mondta lágyan, amikor Rob letette a telefont. – Azt hiszem, tényleg szükségem van pihenésre.

– Miért olyan fontos magának a munka? – kérdezte a férfi, Emma arcát tanulmányozva.

– Csak ez van nekem – vonta meg a vállát a lány.

– Oké, hát ez az. Holnap reggel tízkor eljövök magáért – bökte ki Rob hirtelen.

– Gyanítom, hogy ágyban leszek.

– Ha beteg, akkor rendben van, és átküldöm Mortont a gyógyszerekkel. Ha nem, velem jön Devonba.

– Devonba? – nevetett fel Emma gyengén. Robnak olyan eltökélt kifejezés ült az arcán, hogy a lány tudta, kénytelen a kedvére tenni.

– A Kowalski a harmadik albumát veszi fel. Általában odaugrom, amikor a nagyágyúim dolgoznak, hogy lássam, hogyan mennek a dolgok, és holnap lerepülök oda.

– Ne butáskodjon, nem akarom megzavarni a munkáját.

– Ez nem igazán munka. Csak ott lebzselek a háttérben, ellenőrzöm, nem lesz-e a dolog túlságosan kísérleti jellegű – vigyorgott a férfi. – Egyébként a stúdió gyönyörű vidéken van, közvetlenül a folyó mellett, és ismerek egy fantasztikus helyet a közelben, ahol megvacsorázhatunk. Mielőtt megkérdezné, nekem is vissza kell érnem a munkába hétfőre – ezért megyek helikopterrel. Éjfélre otthon leszünk, és aztán megint halálra dolgozhatja magát. Megegyeztünk?

Megérkezett a taxi, a dudáját nyomta.

Emma idegesen megfogta Rob kezét, és bólintott.

– Jobban érzi magát?

– Sokkal jobban. Holnap találkozunk.

– Ezek szerint eljön Devonba? – kérdezte Rob némi meglepetéssel a hangjában.

– Hacsak valami halálos vírus el nem kapott, akkor igen. Lehet, hogy éppen Devonra van szükségem.

– Tekintse ezt a folyamatos zenei nevelése részének.

– Ebben az esetben számítson rám.

Brintonék oxfordshire-i otthona, Greywood, a legpazarabb birtok volt, amelyet Stella valaha látott. A még Winterfoldnál is nagystílűbb, hatalmas Jakab korabeli kastélyt nemrégiben újították fel sok millió fontos költséggel, Astrid Brinton elképzelései szerint.

A földszinten voltak Greywood hivatalosabb szobái, köztük egy faburkolatos könyvtár és egy bankett-terem, gerendás mennyezettel és egy asztallal, amely körül negyven ember is kényelmesen elfért. Az épület kevésbé formális szárnyában biliárdszoba, médiaszoba, farmházkonyha, tornaterem és játékszoba kapott helyet – még „szolgák klozetjei” is voltak ott, bár Stella nem tudott rájönni, hogy e kifejezés egy távolabbi korból maradt-e fenn, vagy Brintonék így tekintettek háztartási alkalmazottaik nagyszámú csapatára. És a ház urához méltóan egy 48 sávos hangrögzítő stúdió is működött a birtok területén, meg egy engedélyezett biotejüzem, amely fagylaltot, sajtot és tejet szállított a háznak.

Stella összekuporodva ült egy tojás alakú székben a játékszobában – vagyis a süppedő

szőnyeggel borított szórakoztatópalotában, amelynek egy klasszikus videojátékpult és egy 60 hüvelykes plazmatelevízió is a része volt, és azt kívánta, bárcsak egyedül lehetne a barátjával. Johnny csak két nappal azelőtt fejezte be az utolsó filmje felvételeit, de ahelyett, hogy egy csendes hétvégét töltött volna el Stellával, meghívta a haverjait Greywoodba, és azt javasolta a lánynak, hogy ő is hívja meg néhány barátnőjét, a számokat kiegyenlítendő. A fiúk megérkeztek a Madártollakba – közvetlenül Emma hirtelen távozása után –, köztük Jamie és Piers nevű barátaival, akik nemrégen tértek vissza egy hosszú, forró nyárból Ibizáról, és mindnyájan gyorsan lehajtottak Greywoodba, hogy használatba vegyék Blake Brinton hatalmas borospincéjét. Most, hogy itt volt, Stella kényelmetlenül érezte magát. Johnny a flancos londoni barátai társaságában kezdett eléggé faragatlanul viselkedni, drága vörösborokat nyitott ki vaktában, aztán otthagyta őket bedugaszolatlanul és szinte érintetlenül. Az is csak rontott a helyzeten, hogy Petra felháborítóan flörtölt Jamie-vel; azt képzelte, hogy teljes gőzzel fognak szeretkezni a játékgéphez támaszkodva. Már elmúlt hajnali két óra, és Stella fáradtnak érezte magát, semmi kedve sem volt ébren maradni a kokainnal, amely körbejárt.

– Lefekszem – mosolygott Johnnyra, azt remélve, hogy a szerelme elérti a célzást.

– Mindjárt felkísérlek, drágám – mondta Johnny, és visszahanyatlott a kanapéra egy üveggel a kezében.

Stella jobb belátása ellenére felment az emeletre. Brintonék megtartottak egy hálószobát a fiuknak, amelyet átrendeztek a ház ízléses felújítása részeként. Szürke selyemtapéta borította a falakat, rajta Johnnyt ábrázoló bekeretezett magazinborítók széles választéka. Az egyik falnál egy hatalmas tölgyfa szánkóágy, egy óriási ablakmélyedésben pedig egy karmos lábú kád állt. Stella levetkőzött, lekapcsolta a lámpákat, és melltartóban, tangában bebújt az ágyba, Johnnyra várva. Hátrahanyatlott a párnára, éber szemmel, a fülét hegyezve, hátha meghall valami hangot. Hol a pokolban van Johnny? Odakintről egy bagoly huhogása hallatszott. Stella küszködött, hogy ébren maradjon, de a kád csapja csöpögött, és a hipnotikus hang lezárta a szemhéját.

Hirtelen rémülten felriadt. Koromsötét volt, és amikor megfordult, az ágyat üresen találta maga mellett. Felkapcsolta a lámpát az éjjeliszekrényen: hajnali négy óra volt, Johnnynak már órákkal ezelőtt itt kellett volna lennie. Stella kicsusszant az ágyból, levett egy frottírköntöst a fürdőkád melletti fogasról, és kilépett a folyosóra. A tánczene, amely korábban végigharsogott a házon, már elhallgatott, és most olyan csend honolt, hogy vad horkolást hallott az egyik vendégszobából. Végigosont a házon, idegesen, dühösen. Hol az ördögben van Johnny?

A játékszoba sötét és üres volt, akárcsak a konyha. Talán snookerezik, gondolta a lány, és megpróbált visszaemlékezni, hol is lehet a biliárdszoba ebben a labirintusban. Mintha halk nevetést hallott volna, és követte a hangot, önkéntelenül lábujjhegyen lépkedett.

Ahogy közelebb ért, hirtelen baljós érzés fogta el, amikor eszébe jutott, mit mondott Emma Johnnyról a nyáron: Tudod, hogy rossz híre van. Más is felmerült azóta: egy írás jelent meg a Sunhza. egy meg nem nevezett híres fiatal színészről, aki a filmfelvétel helyszínén idősebb sztárpartnerével szórakozott. Csak nem Johnnyról és Lisa Ladróról volt szó? Stella legszívesebben visszafordult és elrejtőzött volna. Az igazságtól félt a legjobban.

Egy pillanat alatt belökte a biliárdszoba ajtaját, és azt látta, hogy Petra az egyik biliárdasztal szélén ül szétterpesztett lábbal, Johnny a lába közt áll, az arcuk mindössze néhány centire van egymástól, és Petra szexisen félrebillenti a fejét.

Szétugrattak, amikor meglátták Stellát.

Stella érezte, hogy az arca forrón lángol a zavartól és a dühtől.

– Éppen azt magyaráztam Petrának, mi a különbség a biliárd, a snooker és a pool között – mondta Johnny lezseren.

Stella megfordult és elmenekült. Mivel nem volt hová mennie – az otthona tíz mérföldre volt, és szállítóeszköz híján ott ragadt egy hétszáz holdas birtok közepén –, visszafutott a hálószobába, és magára zárta az ajtót. Másodpercekkel később Johnny már az ajtót verte eszeveszetten.

– Stella! Idióta vagy! Csak poolt játszottunk!

– Inkább talán játszadoztatok! – sikította Stella, és forró, dühös könnyek csurogtak végig az arcán.

– Stella, ha nem nyitod ki az ajtót, betöröm!

Johnny kitartóan verte az ajtót, amely ijesztően zörgött a keretében.

– Stella! Komolyan mondom! Most azonnal nyisd ki!

A lány vonakodva engedelmeskedett. Johnny berontott, megpróbálta megölelni a lányt, de ő ellenállt.

– Takarodj tőlem! – kiabálta, és pofon vágta a barátját.

Johnny elhúzódott, és az arcát dörzsölgette.

– Ezt megérdemeltem – mondta csendesen. – De Petra rám vetette magát. Az ilyesmi előfordul velem, Stella, tudod, hogy előfordul. De semmi nem történt.

– Ó, igen, olyan kibaszottul nehéz Johnny Brinton-nak lenni, ugyebár? – fröcsögött Stella.

Johnny megragadta a vállát, és szorosan fogta.

– Szeretlek, Stella. Őszintén, semmi sem történt.

A lány hinni akart neki. Azok ketten valójában nem csókolóztak, még csak nem is érintették egymást. De Stellának elege volt. A könnyek kezdtek újra legördülni.

– Tudod, mit mondanak az emberek a hátam mögött? – zokogta az ágyra roskadva. – Szegény Stella. Johnny Brinton képtelen a farkát a nadrágjában tartani.

– Csak nem azokról a Lisa Ladro-pletykákról van szó megint? – fintorgott Johnny. – Az isten szerelmére, Stella, ha a nagyközönség szeme előtt leszel, hozzá kell szoknod, hogy az emberek ilyen szarságokat találnak ki.

– És azt várod, hogy bízzam benned, amikor így viselkedsz?

Némán néztek egymásra.

– Azt akarom, hogy bízz bennem – mondta Johnny. – Azt akarom, hogy tudd, te vagy az egyetlen lány az életemben.

– Te nem barátnőt akarsz – csattant fel Stella. – Te egy rajongókból álló klubot akarsz.

– Légy a feleségem! – mondta a férfi halkan.

Stella egy pillanatig nem volt biztos benne, mit is mondott, de Johnny szeme nézett rá.

– Mit mondtál? – kérdezte, és letörölte a könnyeit a keze fejével.

Johnny megfogta a kezét, hosszú, perzselő pillantást vetett rá, azt a pillantást, amely sztárt csinált belőle. Aztán fél térdre ereszkedett.

– Stella Chase, hozzám jössz feleségül?

42

Helikopterrel az út a devoni Camel Estuaryig valamivel kevesebb, mint egy óra hosszat tartott. Rob vezette a gépet, Emma pedig mellette ült, a lábánál lévő üvegablakon keresztül figyelte, ahogy az angol táj elsuhan alattuk. Nem értette, hogyan lehetett olyan bepánikolt és szédülős mindössze tizenkét órával azelőtt, amikor kénytelen volt elhagyni a Madártollakat. Most boldognak és gondtalannak érezte magát, és izgalommal nézett a nap elé. Végül elszálltak a Camel Stúdiók fölött, és körberepülték a környékét. Az épület egy átalakított kő vízimalom volt egy arany bükkerdő rojtjával szegélyezett, széles tengeröböl partján. Hatalmas területen állt: amikor földet értek, Emma egy kisméretű futballpálya kapuit és egy mólót látott egy hajóval, amely a zenészeket és a stábot szállította az öblön át a legközelebbi úthoz. Rob egy különálló stúdiót rendelt a Kowalski lemezfelvételéhez; úgy érezte, ily módon tudja legjobban megvédeni a befektetését, hogy a banda tagjainak a biztonságát már ne is említse. A görög szigeteken töltött katasztrofális nyaralás után Ste Donahue és a barátnője, Clover majdnem kórházba került a féktelen italozásukat és drogozásukat követően. Ste hat hetet töltött a hírhedt Második Esély rehabilitációs központban, hogy kiszáradjon, és bár Sid McKenzie, a Kowalski menedzsere esküdözött, hogy Ste leállt a kábítószerről, Rob minden tőle telhetőt el akart követni, hogy távol tartsa az énekest a bajtól. Természetesen egy megközelíthetetlen stúdió nem fogja megakadályozni a Kowalskit, hogy drogot vigyenek be; az évek során Rob a legkülönbözőbb őrültségeknek volt tanúja a lemezfelvételek alatt, de a bajkeverő

sleppjüket talán távol tarthatja. Legalábbis ezt remélte.

Csodálatos késő délelőtt volt, amikor lebuktak a helikopter lapátjai alatt, és elsétáltak a stúdió felé. Az öböl ezüst és bronz fényben csillogott, és bár felhők úsztak a láthatáron, a köztük nyíló résből most meleg napsütés áldásában volt részük. Rob átvezette Emmát az épületen, arany-és platinaalbumok tucatjaival teleaggatott falak mentén, egyenesen be a vezérlőterembe, a stúdió idegközpontjába. Meglepően zsúfolt helyiség volt, amelyen egy hatalmas keverőpult uralkodott, apró gombok és csúszószabályozók hosszú soraival, fölötte pedig egy óriási üvegablak tekintett be az „élő stúdióba”, ahol a Kowalski játszott.

Rob és Emma megállt az ajtónál, és nézte, ahogy két hangmérnök és egy feszülten figyelő

férfi, akit Rob „Chris, a producer” néven mutatott be, elmerülten dolgozik két számítógép-monitor és egy őrült nagy állvány előtt, amely színes kábelek kuszaságával összekötött elektronikus ketyerékkel volt telezsúfolva. Míg Rob Chrisszel beszélt, Emma leült egy székbe, magába szívta a látványt és a hangokat. Annak ellenére, hogy tulajdonképpen popzenei ludditának számított, megérezte a levegőt megtöltő varázslatot, és koncentrálnia kellett, hogy ne vigyorogjon. Rob is egyértelműen boldognak látszott. Időről időre megjegyzéssel kísért egy bizonyos frázist vagy aláfestő akkordot, azt mondta Chrisnek, milyen fantasztikusan szól; Emma látta, hogy szenvedély lüktet az ereiben, és a homloka ráncba szalad, miközben visszahallgatja a sávokat.

– Szép munka, Ste, pihenjünk egy kicsit – szók bele Chris egy mikrofonba, miután az énekes felénekelte a számait.

Mindnyájan átmentek a vezérlőteremhez csatlakozó szobába, a lazítóhelyiségbe, ahol egy csocsóasztal és néhány kanapé állt. Köszöntötték a zenekart, de Emma egy kicsit kínosan érezte magát, amíg Ste oda nem sétált hozzá, és rá nem mosolygott.

– Szia, akarsz játszani? – kérdezte, és a szavait elnyomta a szájából lógó cigaretta.

Emma először megrémült, azt hitte, Ste a szobában szanaszét heverő gitárokra céloz, de aztán meglátta, hogy a csocsóasztalra mutat.

– Hát persze – mondta óvatosan.

Ste odasétált az asztal másik oldalára, és gyakorlott mozdulattal rápöccintett egy labdát.

– Szóval te vagy a táskás hölgy, akinek Clover csinált valamit, ugye? – érdeklődött, és megpördítette az egyik rudat, minek következtében egy sor plasztikfutballista nagyot rúgott a labdába.

– Táskás hölgy! – nevetett Emma. – Igaz, így is le lehet írni engem. Hogy van Clover?

– New Yorkban dolgozik. Talán így jobban érzi magát egy darabig, lévén, hogy mindketten próbálunk tiszták maradni.

Felnézett, és Rob felé intett, aki elmerülten beszélgetett Chrisszel.

– Tehát a főnökkel vagy most? – kérdezte pimasz kis mosollyal.

Emma elpirult. Kicsit kiszolgáltatottnak érezte magát Rob védelmező jelenléte nélkül.

– Csak a barátom – jegyezte meg gyorsan, és a rudat megperdítve egy váratlan gólt lőtt.

– Robnak nőnemű barátai is vannak? Ezt eddig nem tudtam – mosolygott Ste.

– Ah, látom, ezek szerint ismered őt.

Ízlése ellenére úgy érezte, hogy felmelegszik Ste iránt. Nem az a rosszéletű, drogfüggő

költő, akinek az újságok leírták.

– Rob az én kibaszott bálványom – lelkesedett Ste, és újra Emma térfele felé terelte a labdát. – Még mindig kiskocsmákban játszanánk, ha ő nem volna.

– Ő fedezett fel benneteket?

Ste bólintott, és nagyot kortyolt a feketekávés műanyag csészéjéből.

– Két évvel ezelőtt névtelen bandaként utaztunk egy tetves túrabuszban, ami az apám ablaktisztító autója volt. Sehová nem jutottunk, és az apám vissza akarta kapni a tragacsát.

– Az álom vége – kuncogott Emma.

– Ja – nevetett az énekes. – Úgyhogy összedobtunk valami lét, hogy csináljunk egy demót. Hat-hét szám volt, ráraktuk őket egy CD-re, és elküldtük mindenkinek, aki csak eszünkbe jutott: firkászoknak a New Musical Expressnél, DJ-knek, lemezcégeknek, tudod.

Feltettük a MySpace-re, és eladtunk kurva sok CD-t, mégis, ez aligha ugyanaz, mint a Wembley Stadionban zenélni, nem igaz?

Emma abbahagyta a játékot, hogy a történetre figyeljen.

– Aztán valami pasas kapcsolatba lépett velünk, azt mondta, tetszik neki a zenénk, és találkozni akar. Azt mondta, egy lemezcégtől van. Mi meg Na, persze!, gondoltuk, valami fazon, aki hülyét csinál belőlünk. Ez volt Rob. Akkor Amerikában dolgozott, alelnök vagy mi volt, és megjelent, hogy megnézzen bennünket abban a kocsmában Manchesterben.

Eljött egészen abból a kurva New Yorkból, elhinnéd?

– Nyilván tetszettetek neki.

– Nem tudod elérni, hogy egy kibaszott budi méretű lemezcég tehetségkutatója, nemhogy a világ egyik legnagyobb lemezcégének az alelnöke eljöjjön Highgate-től északabbra! Aztán kiderül, hogy Rob állandóan halászik a MySpace-en, kocsmákban és klubokban, új tehetségeket keres. Ez nem tartozik a munkájához, de csinálja, mert imádja csinálni. Ez az ember hisz, anyám.

– Hát tényleg mindent elkövetett értetek – jegyezte meg Emma, mivel tudta, hogy a Kowalski épp akkor került föl egy slágerrel az amerikai Billboardra az első tíz közé, ami ritkaság egy angol zenekar életében.

Ste egy pillanatra hátrafordult, aztán fújt egy füstkarikát.

– A menedzserünk azt nyomta, hogy váltsunk lemezcéget – mondta visszafogott hangon –, de én hallani se akartam róla. Rob törődik a tehetséggel, és meg lennél lepve, hogy ez milyen ritkaság ebben a bizniszben.

Emma megfordult, hogy Robra nézzen, aki a hangmérnökkel nevetgélt. Olyan melegséget érzett belülről, hogy a szíve szinte elolvadt. Abban a percben rájött, mennyire vonzódik a férfihoz. Jóképű. Ez nyilvánvaló, túl nyilvánvaló, de nem ez váltotta ki a mostani érzést belőle. Tetszett neki az évődésük, a baráti kapcsolatuk. Élvezte, ahogy a férfi megnevetteti, ugratja, és a barátság határain túl segíti. És igen, volt idő, amikor azt gondolta, hogy Rob frivol. Igen, aggasztó az előélete a nőkkel, de Emma ma büszkének érezte magát, hogy mellette lehet. Ma tisztelte őt, csodálta őt. Ma szerette volna megcsókolni. Istenem, mi történik velem? – gondolta.

Hogy szeretett volna hazamenni! A nyugodt, boldog hangulatából, amelyet akkor érzett, amikor leszálltak, Emma most idegessé, végtelenül elfogódottá és zavarttá vált, meg volt győződve, hogy az érzései rá vannak írva. Ebéd után mintha minden óra a végtelenségig vonszolódott volna. Délután ötre izgága lett az idegességtől, nyugtalanította Rob terve, hogy együtt vacsorázzanak a férfi titkos, mesés éttermében. Tudta, hogy izgatottnak kellene lennie, és ha magabiztosabb volna az ellenkező nemmel, talán könnyebben tekintené Rob devoni meghívását szexuális érdeklődésnek, különösen, hogy közben megtudta, Jessica eltűnt a képből. De Emma gyomorszorító érzéssel úgy okoskodott, hogy Rob egyszerűen kedves hozzá, ahogyan egész évben az volt. Rob mackósan megölelte Stét, az énekes olyan vékony és törékeny volt, hogy szinte eltűnt a karjában. Amint túl voltak a búcsúzkodáson, mindenki besietett a malomba, Rob pedig visszavezette Emmát a helikopterhez, és menet közben valakivel beszélt a mobilján.

– Tudja mit, drágám? – kérdezte, amikor letette a telefont.

Drágám! – gondolta Emma, és a szíve újra szorítani kezdett.

– Azt hiszem, ki kellene hagynunk a vacsorát.

– De mintha azt mondta volna, hogy ott készítik a legjobb steaket egész nyugaton.

– Így is van – helyeselt Rob a homlokát ráncolva. – De rossz idő várható az úton. Ha most elindulunk, és nem állunk meg Lucknam Parkban, épp elkerülhetjük. Holnap délután New Yorkba kell repülnöm. Másra sincs szükségem, mint hogy itt ragadjunk.

Emma megpróbálta leplezni a csalódottságát, reménykedve, hogy Rob talán még azt is felajánlja, hogy maradjanak a stúdióban éjszakára.

– Hát, ami azt illeti, nincs sok kedvem odafönt lenni egy viharban – szólalt meg aztán az ég felé bökve. – Kezd sötétedni.

– Úgy érti, van-e éjszakai besorolásom? – vigyorgott Rob, és átnyújtott neki egy fejhallgatót, hogy kizárja a repülés zaját.

– Éjszakai besorolása?

– Képesítésem, hogy sötétben repülhessek. Ne aggódjon, biztos kezekben van.

A lapátok nyikorgása dübörgéssé erősödött, és a helikopter elvált a földtől, fel-le ugrált és dülöngélt, amíg a stúdió egyre kisebb nem lett a sűrűsödő sötétben. Alacsonyan szálltak, és eső kezdte pettyezni az ablakot. Rob homloka a szemöldöke közt ráncba szaladt a koncentrációtól, és Emmát érzéki vágy fogta el.

Fél hat volt, és a föld már majdnem láthatatlanná vált, leszámítva, hogy időnként egy-egy falu felcsillant alattuk. A felhők az égen most igen nagynak tűntek, sűrű

kátránypocsolyákra hasonlítottak. Az utazás húsz percig aránylag simán ment. Annak ellenére, hogy a lapátok ott kalapáltak a feje fölött, Emma roppant békés hangulatban volt, mintha egy kis buborékban lebegett volna. Aztán rántást érzett az ülése alól, amelyet valami furcsa mechanikus zaj követett. Robra nézett, és aggodalmat látott a férfi arcán.

Emma nem ijedt meg egykönnyen, de a keze most megragadta az ülése szélét.

– Mi volt ez? – kérdezte.

– Semmi, ami aggodalomra adna okot. – Rob hangja szakadozottan jött a fejhallgatón keresztül, és nem tűnt túl meggyőzőnek. – Csak turbulencia.

A szél már dühödten csapkodott a helikopter körül, amely úgy hánykolódott, mint egy dugó a tengeren. Amikor hirtelen tíz métert zuhant, Emma úgy érezte, elakad a lélegzete.

Rob szeme a műszerfalat pásztázta maga előtt.

– Le kell szállnom – mondta, a veszély ellenére nyugodt hangon.

Emma erősen összeszorította a szemét, és imádkozott.

Már csak harminc méterre voltak a földtől, és Emma akaratlanul felsikoltott, amikor a helikopter kerekei lecsapták egy magas fa tetejét. Sötét, nyílt mező pörgött alattuk, a gép vadul hintázott, ahogy az erős szél örvénylett körülötte, majd feltűnt a leszállólámpák fénye a füvön, amelyet laposra préselt a helikopter. És aztán leértek. Emma többször gyorsan, élesen kifújta a levegőt, és Rob átnyúlt, hogy megfogja a kezét.

– Semmi baj, szívem. Semmi baj – mondta, de az arca sápadt volt. – A földön vagyunk.

Rob kikapcsolta a motorokat; a lapátok lassan pörögtek, majd megálltak. Hirtelen hátborzongató csend ölelte őket körül.

– Hol vagyunk?

– Egy mezőn – mondta Rob halvány mosollyal. – Azt hiszem, valahol Somerset nyugati részén, a szél nem fújt el túl messzire az útvonalunktól.

Kiszállt a gépből, és átment Emma oldalára, hogy kisegítse őt a nedves fűre. Az eső és a szél a lábát harapdálta.

– Itt fog megölni bennünket egy megvadult bika – jegyezte meg Emma komoran, és körülnézett, hátha meglát valami életjelet.

– Jól van? – kérdezte Rob.

Emma bólintott, és a férfi közel húzta magához, aztán kézen fogta, és elindultak valami fény felé. Emma cipője cuppogott a sárban. Néhány perc múlva elértek egy kis parasztházhoz. Az ajtó azonnal kinyílt, és egy ötven körüli férfi lépett ki vastag kabátban és gumicsizmában.

– Mi a franc történt? – kérdezte nagy hangon.

– Elnézést, kényszerleszállást kellett végrehajtanom a helikopteremmel a földjén – válaszolta Rob udvariasan. – A mobilom nem működik, és segítséget kell hívnom.

Egy ősz, kibontott hajú hölgy dugta ki a fejét az ajtókereten.

– Jöjjenek be, pocsék az idő odakint. Ő Alan, én pedig Joan vagyok. Mit mondott?

Hogy összetörte a helikopterét? – kérdezte tágra nyílt szemmel.

– Éppenséggel nem törtük össze – magyarázta Emma, miközben beléptek a meleg házba. – De nem fogunk tudni felszállni ebben az időben.

– Ha tönkretettünk bármit a termésükből, természetesen minden kárt megtérítek – mondta Rob.

– Rohadtul úgy gondolom én is – mormolta a férfi, miután Rob eltűnt, hogy megpróbáljon telefonálni.

A nő azonban sokkal barátságosabb volt, Emmát konyakos édes teával kínálta. Rob ismét megjelent.

– Kiderült, hogy a Babington House körülbelül húsz mérföldre van innen. Azt mondják, elintézik, hogy egy kocsi felvegyen bennünket.

– És mi lesz a helikopterrel? – kérdezte Emma.

– Azt akarom, hogy átnézzék, mielőtt egyáltalán arra gondolnék, hogy bárhová elrepüljek vele.

Rob a farmerhoz és a feleségéhez fordult.

– Amint tudom, elviszem a földjükről. Ahogy már mondtam, boldogan fizetek bármilyen kellemetlenségért.

Joan egy bögrét nyomott Rob kezébe.

– Forró almabor – mosolygott. – Biztosan szüksége van rá. Jól értettem, hogy át akarnak menni Frome-ba? Erről hallani sem akarunk, igaz, Alan? Szó sem lehet róla ebben az időben. Látták a csűrt, amelyik mellett eljöttek idefelé? Nyáron kiadjuk. Pont meg fog felelni maguknak. Semmit nem kérünk érte, azok után, amin maguk ketten keresztülmentek.

Emma elkapta Rob pillantását, és sikerült elmosolyodnia.

– Én nem bánom, ha maga sem – vonta meg a vállát a férfi.

Joan szorosabbra kötötte a köntöse övét terjedelmes dereka körül.

– Akkor ez rendben van. Megyek, megvetem az ágyat.

Az ágyat egyes számban. Emma újabb pánikrohamot érzett – másra sincs szüksége.

A kiadásra használt csűr meglepően kényelmes volt. Mindössze egy szobából állt egy hozzá tartozó csöppnyi fürdőszobával, néhány egyszerű bútordarabbal és egy hatalmas patchwork takaróval leborított vasággyal, de a szőnyeg vastag volt a lábuk alatt, és a fa zsalugáterek kizárták az ellenséges időt. Joan meggyújtotta a tüzet, és otthagyta őket egy terrakottakancsó forró almaborral. Emma hálásan levette az átázott cipőjét, leült az ágyra, és megpróbálta letörölni az éjjeliszekrényen ülő port egy papír zsebkendővel. Nem mert felnézni Robra ebben a szűk térben és érzelemtől fűtött légkörben. Vagy az egész csak a fejemben létezik? – tűnődött.

– Nem állíthatja, hogy nem tudom, hogyan szórakoztassak el egy lányt – jegyezte meg Rob. – Higgye el, általában jobb vagyok ennél egy első randevún.

– Első randevún? – kérdezett vissza Emma, és úgy érezte, reszket a gyomra.

– Ha arra gondolok, azért hoztam ide, hogy segítsek kilábalni a stresszből! – mondta Rob, elkerülve a kérdést.

– Egy darabban vagyunk – mosolygott Emma.

– Azonkívül jártam a híres Camel Stúdiókban. Mindent összevéve, jó nap volt.

Rob kimerült arccal leült egy kopott kanapéra a sarokban.

– Ste imádja magát, remélem, tudja – mondta Emma.

Rob mosolygott.

– Ő lesz a világ egyik legnagyobb sztárja az elkövetkező három éven belül, ha a drog meg nem öli.

– Ma normálisnak látszott.

– Hmm. Pillanatnyi helyzet.

– Miért jött el a messzi New Yorkból, hogy találkozzon egy zenekarral, amelyet csak a MySpace-en hallott?

– Ezt mondta magának? – kérdezte Rob, felhúzva a szemöldökét.

– Azt is mondta, hogy nem vált lemezcéget addig, amíg maga a főnök.

– Ezt mondta? – lepődött meg Rob, és máris vidámabbnak tűnt. – Bárcsak minden művészem osztaná a véleményét!

– Problémái vannak? – kérdezte Emma kedvesen. Ha észrevett valamit, az egy aggódó cégvezető hangja volt. Rob megrántotta a vállát.

– Az iparág nagyon kemény terep pillanatnyilag. Ez az egyik ok, amiért New Yorkba megyek holnap: hogy veszekedjek az apámmal a cég megszorításai miatt.

– Visszaesett a profit?

Rob bólintott, és átült az ágyra, aztán lassan mesélni kezdett a szörnyű évéről: elpártolásokról, leépítésekről és a morál eltűnéséről. Hogy milyen nyomás alatt van New York – és az apja – részéről, hogy további költségcsökkentéseket hajtson végre a profit megtartása érdekében. És hogy miért gondolja magáról, hogy elszigetelt, magányos hang, amely síkraszáll a zenéért.

– Mert hirtelen minden a pénzről szól.

– De nekem úgy tűnik… – Emma tétovázott, mielőtt megszólalt, mivel ez nem az ő

üzleti területe volt, viszont nagyon szeretett volna segíteni, ha tud. – Nekem úgy tűnik, hogy befektetnie, nem pedig lefaragnia kéne. A maga iparága a tehetségre épül. Alkotók, művészek, ők fütyülnek a nehézségekre, ők csak azokkal a cégekkel törődnek, amelyek velük törődnek.

Rob kíváncsian nézett rá.

– És mit javasol?

– Maga nem pénzember, Rob, magának szenvedélye a zene. Ste tudja ezt, és fogadok, hogy az egész iparág tudja. A Hollander cégnek síkra kell szállnia a művészért, bátorítania kell a kreativitást, komolyan be kell fektetnie az új tehetségekbe, nem pedig spórolnia rajtuk. Talán decentralizálnia kellene a vállalatot; új, félig független lemezcégeket kellene alakítania az új tehetségek számára, melegházakat, ha úgy tetszik. Mert ha visszaszerezheti a hírnevét egy olyan cégként, amelyik a művészetet és nem a profitot pártolja, megnő az esélye, hogy a legújabb tehetségeket és a már befutott tehetségek tekintélyes részét magához vonzza. Gondolja meg: azt mondja, elégedetlen zenekarok otthagynak más lemezcégeket, hát valahová csak menniük kell! Ösztönözze őket, hogy magához szerződjenek. Rossz időkben jó cégek jó menedzsmenttel nyereségesek lehetnek.

Olyan ez, mint amikor az okos ingatlanfejlesztők felvásárolják az összes jó telket recesszió idején. Lehet, hogy a CD-eladások visszaestek, de most van itt a befektetés ideje, hogy növelje a piaci részesedését. Azonkívül, tisztán üzleti szempontból, az elmozdulás a CD-ktől a számítógépes letöltésekig biztosan jó dolog, mert nincsenek előállítási és terjesztési költségek. Nem kell mást tennie, mint kifizetni a művészeket és a részvényeseket – és fogadok, hogy mindkettőnek tetszeni fog az elgondolás.

Emma hátradőlt, és mély lélegzetet vett. Rob csak bámult rá.

– Maga hihetetlen – nyögte ki halkan.

A szoba atmoszférája hirtelen megváltozott. Emma zavartan fészkelődött az ágy szélén, és arra gondolt, bárcsak megvolna benne az a szexuális magabiztosság, hogy legalább sejtené, most mit tegyen. Az élete minden más területén tudta, hogyan vezessen, de most úgy érezte, hogy elvesztette a lába alól a talajt. Félt megtenni a következő lépést.

– Ne is hallgasson rám. Semmit sem tudok a zeneiparról.

– Ahogy semmit sem tudott a divatiparról, és most magáé az egyik legsikeresebb luxusárumárka Európában.

– Zavarba hoz.

Rob hallgatott, és ellágyult tekintettel nézett rá.

– Tudja, hogy ennek az évnek a nagy részében azon igyekeztem, hogy jó benyomást tegyek magára?

Emma halkan nevetett. A bókok idegessé tették, különösen amikor olyan valakitől jöttek, aki egész délután kitöltötte a gondolatait.

– Higgye el, soha nem voltam az a lány, akire a fiúk jó benyomást akartak tenni.

– Én meg soha nem voltam az a fiú, akit állandóan visszautasítottak.

Emma ismét elnevette magát.

– Én soha nem utasítottam vissza.

Tekintetük egymásba kapcsolódott az ágy fölött, és Emma kényszerítette magát, hogy ne forduljon el. Egy gyötrő hang azt hajtogatta, hogy most azonnal hagyja el a szobát, nem bízhat ebben a férfiban; ez egy nőcsábász, egy szélhámos. Oké, szexis meg szórakoztató meg kedves, de őbelőle nem lesz más, mint egy újabb rovátka Rob ágytámláján. És mégis…

Ó, hagyd már, hogy egyszer boldog légy, korholta magát.

Rob felállt, és az ágyat megkerülve elindult felé. Emma engedte, hogy jöjjön. Rob kinyújtotta a kezét, megfogta a lány ujjait, és magához húzta őt, amíg az ajkuk lágy, finom csókban nem találkozott, amely egyre mélyebb lett, míg Emma már mást sem érzett, mint a férfi hozzásimuló testének melegét és a részegítő boldogság hullámát, amely elöntötte.

Rob keze becsúszott Emma kasmírpulóvere alá, és a hátát simogatta. Emma felemelte a karját, hogy a férfi lehúzhassa a pulóverét, és közben nedves vágy támadt a combja közt.

Rob leeresztette az ajkát, hogy megcsókolhassa a selymes bőrt Emma vállán, aztán kikapcsolta a lány melltartóját, akinek a melle most szabadon ágaskodott. Rob rátette a kezét az egyikre, nyelvével cirógatta a kemény mellbimbóját, és Emma majdnem hangosan felnevetett a férfi gyakorlott, csodálatos érintése okozta gyönyörtől. Lehúzta Rob farmerján a cipzárt, miközben a férfi sietve kibújt a sötétkék vászonszvetteréből.

Lehanyatlottak az ágyra, egyre sürgetőbb mozdulatokkal tapogatták és csókolták egymást, vágyuk magasra csapott.

– Olyan gyönyörű vagy – mormolta Rob, és meleg lehelete megcsapta Emma nyakát.

Emma most az egyszer nem mondott ellent neki, boldogan hagyta, hogy Rob a maradék ruháját is lehámozza róla, míg végül mindketten meztelenek voltak. Ahogy a férfi ajka lefelé vándorolt a testén, Emma szinte összerándult az érintésétől, és amikor már úgy érezte, hogy nem bírja tovább, Rob fölé emelte izmos testét, ízlelte a pillanatot, miközben belecsúszott Emmába, egyre szélesebbre tárva a lány combját. Emma korábban elélvezett, mint ő, Rob vállát harapdálta, ahogy az édes vad lüktetés átszáguldott a testén. A férfi néhány másodperc múlva követte, aztán a kielégülés mosolyával az ajkán ráomlott Emmára, aki kimerülten, meglepetten és elégedetten hanyatlott hátra a karjában. Rob szólalt meg először.

– Mi az ördög tartott nekünk ilyen sokáig? – nevetett.

Emma lassan ébredt. Gyenge napfény erőltette át magát a zsalugáterek résein, és neki egy pillanatig fogalma sem volt, hol van. Ahogy megfordult, érezte, hogy egy meleg test lélegzik lágyan mellette, és az elmúlt éjszaka eseményei felsejlettek benne.

– Jó reggelt – szólalt meg Rob az alvástól rekedt hangon.

Aggodalom öntötte el Emmát, míg a férfi következő mozdulatára várt. El fog húzódni tőle, vagy közelebb bújik hozzá? Vizsgálta a férfi arcát, arra várt, felcsillan-e rajta a megbánás. De semmi ilyet nem látott.

– Micsoda éjszaka! – sóhajtott Rob.

– Nem minden éjjel kell földre tenned egy helikoptert a tomboló viharban.

– Nem erről beszélek – mondta a férfi lusta mosollyal.

Karjába vonta Emmát, akit elöntött a megkönnyebbülés, miközben ott feküdt, és Rob a haját csókolgatta.

– Mit gondolsz, milyen hideg lehet abban a fürdőszobában?

– Nagyon. Talán szükségünk volna még egy kis forró almaborra.

Rob elhúzódott, és feltámasztotta magát egy párnával.

– Figyelj, New Yorkba repülök. Üzleti ügyeket kell megtárgyalnom, aztán jön a hálaadás napja. – A szemét forgatta és vigyorgott. – Ha nem jelenek meg a családi összejövetelen, apám egy fillér nélkül kitagad.

– Ezt pedig nem szeretnénk, Rockefeller – válaszolta Emma, és boldognak és nyugodtnak érezte magát.

– Úgyhogy azt hiszem, gondolnunk kéne a visszaútra.

Ez lesz a puding próbája, vélte Emma magában. Rob kedves hozzá, amíg az ágyban fekszenek, ahol nemrégen szeretkeztek, de mi lesz a helyzet, amikor visszaérnek Chilcotba? Elfelejtik, hogy a dolog valaha is megtörtént, vagy valami jelentősebb kerekedik ki belőle? Ahogy a férfi ágytól kócos, párnához lapult haját nézte, tudta, melyik változatot akarja.

– Jövő hétfőn újra itt vagyok. Mit szólnál hozzá, ha csinálnánk valamit?

– Talán valami kevésbé rock and rollosat – mosolygott Emma.

– Teljes szívemből erre szavazok. Elmehetnénk vacsorázni?

– Forró randevú a Madártollakban?

– Ha szerencséd van! – nevetett a férfi, aztán tétovázni kezdett, és egy pillanatra cserbenhagyta a hősködése.

– Vagy mi volna, ha feljönnél Londonba éjszakára?

Megérintette Emma arcát, és ő megérezte a kettejük közt létrejött megnyugtató bűnrészességet.

Kopogás és kulcscsörgés hallatszott az ajtótól. Joan, a farmer felesége csörtetett be egy reggelizőtálcával.

– Nem beszéltük meg a reggelit tegnap este – mondta –, ezért arra gondoltam, hozok maguknak valami harapnivalót. Tudom, hogy az ilyen szerelmespárok szeretnek ágyban reggelizni.

Rob és Emma a testük köré gyűrték a takarót, miközben Joan letett egy tálca croissant-t és almadzsúszt az éjjeliszekrényre.

– Ne legyenek olyan szemérmesek, drágáim – mosolygott, és sietség nélkül kitöltötte a teát. – Láttam én már ilyet az életemben.

Miközben elfordult, rájuk kacsintott. Amikor becsukódott az ajtó, Rob és Emma egymásra nézett, aztán kitört belőlük a nevetés.

43

– Glenda keres telefonon – közölte Lianne, amikor beszólt Cassandrának.

Cassandra megperdítette a székét, úgyhogy most kifelé nézett az ablakon, és felvette a kagylót.

– Glenda? Miben segíthetek? – kérdezte, és közben az aranyceruzáját görgette az ujjai közt.

– Megszerezted Georgia Kennedyt – dörrent egy dühös, alig fékezett hang a készülékbe.

Cassandra egy pillanatra padlót fogott. Honnan az ördögből tudja?

Hallgatott, mielőtt megszólalt volna.

– Tárgyalni kezdtem az embereivel – mondta hűvösen. – De őszintén, a dolog valószínűtlen. Mindketten tudjuk, hogy szinte teljesen lehetetlen megszerezni őt.

– Tárgyalni kezdtél? – ismételte meg Glenda döbbenten. – Ne etess ezzel a szarral!

Sulkán fotóztad. Ő a márciusi borítód. Tudom, mi történt.

Cassandra érezte, hogy az arcát elönti a pír a méregtől, és dühödten azon törte a fejét, hogyan fordulhatott elő, hogy valaki megszegte a titoktartást. Laura túl félénk volt ahhoz, hogy valaha is ne engedelmeskedjen Cassandra utasításainak; Gilesban megbízhatott. Ami a fotóst meg a fodrász-és sminkes csapatot illette, tökéletesen világossá tette a számukra, hogy az életben nem fognak a divatban dolgozni, ha egyetlen szó is kiszivárog a fotózásról. Lehet, hogy Glenda blöfföl? Cassandra továbbra is tagadott volna, de olyan bizonyosság csengett Glenda hangjában, ami arra utalt, hogy a nő az igazat mondja – tényleg tudja, mi történt.

– Glenda. Ez az exkluzívunk. Óriási erőfeszítést, időt és pénzt áldoztunk, hogy összehozzuk. Személyes kapcsolaton keresztül jött létre, és Georgia csak az angol Rive-ban akar szerepelni, ez része a megállapodásunknak.

– Mindketten két éve próbáljuk megszerezni őt. Hogy lehet, hogy neked hirtelen sikerült a hadművelet…

– Csak az idődet vesztegeted, Glenda. Ő a borítónk. Itt a történet vége.

– Remélem, tudod, hogy a karrieredet ásod alá!

Glenda úgy üvöltött, hogy Cassandra kénytelen volt eltartani a kagylót a fülétől.

Glenda hírhedt volt arról, hogy félelemmel uralkodik az irodáján. Nem számított grand dame-nak a divatban, aki jeges távolságtartással operál; úgy tudott visítani, kiabálni és megfélemlíteni, mint egy Wall Street-i bróker a nyolcvanas évekből.

– Talán használhatnád Georgiát az áprilisi borítódhoz – jegyezte meg Cassandra, aki nem tudta visszatartani fullánkos nyelvét.

Tudta, hogy Glenda inkább szemen szúrná magát a Blahnik-cipője sarkával, mint hogy ugyanazt a borítót használja, egy hónappal később, mint az angol kiadás. De Glenda már lecsapta a kagylót.

Negyven perccel később Cassandra megnézte az e-mailjeit. Volt köztük egy piros zászlós üzenet Glendától.

Beszélnünk kell. Az asszisztensem elintézte, hogy rajta legyél a 8 órás gépen holnap reggel a JFK-re. Várni fog egy kocsi, hogy elvigyen Isaachoz. Város, nem vidék.

Ezúttal Cassandra tudta, hogy engedelmeskednie kell.

A limuzin ott várta a Kennedy repülőtéren, hogy elrepítse Isaac Grey Upper East Side-i otthonába. Miközben hátradőlt a bőrülésben, gondolatban végigszaladt az elkerülhetetlen összecsapáson. Előre tudta, hogyan fog Glenda sikítozni és ordítozni és fenyegetőzni, és eldöntötte, hogy állni fogja a sarat, aztán amikor Glenda kifújta a mérgét, felemelteti Isaackel a fizetésével együtt járó ruhapénzét. Ez a legkevesebb, amit a főnöke megtehet, hogy kárpótolja a szörnyű kellemetlenségért.

Isaac otthona az egyik leglátványosabb lakás volt a Fifth Avenue-n, egy pazar háromszintes apartman a város egyik legtekintélyesebb lakóházában, közvetlen kilátással a Central Parkra. A több évvel korábban dúló viszonyuk alatt Cassandra többször járt ott. A berendezés Isaac anglofil ízlését tükrözte: úgy csinálták meg, hogy Chatworth miniatűr hasonmása legyen.

Szürke egyenruhás szobalány nyitotta ki az ajtót, és Cassandra bosszúsan konstatálta, hogy Glenda érkezett elsőnek. Hallotta, ahogy Isaackel nevetgél a szalonban. A cég feje a szolgálaton kívüli ruhájában volt: sötétkék nadrágban, fehér ingben és egy kinyúlt barna kardigánban. Olyan volt, mint egy nyugdíjas metrómunkás Brooklynból, nem pedig egy kétmilliárd dollárnál is többet érő médiamogul, egy olyan ember, aki nemrégiben elküldte a privát szuperszonikus repülőgépét New Yorkból Londonba, hogy elhozzon egy aktatáskát, amelyet a Claridge's-ben felejtett. Bár már elmúlt hatvanéves, úgy sétált át a szobán, mint egy tigris, gördülő vállal.

– Gyere be, Cassandra! Ülj le! Miki készített valami ebédet.

Az ablaknál álló diófa asztal a parkra nézett, New York zaja és energiája csupán suttogásként szűrődött fel az alattuk nyüzsgő utcáról.

– Nem kell hogy elmondjam neked, milyen jó munkát végzel mindnyájunk szerint az angol Rive-nál.

Isaac Glendára pillantott, mintha be akarná vonni a referenciába.

– És ismételten elképesztett bennünket a leleményességed, hogy megszerezted Georgia Kennedyt a címlapra és az Otthon rovatnak. Nem tudom, ez hogyan sikerült neked. – Feltartotta a kezét. – Nem is kérdem. Azonban tisztában kell lenned vele, hogy az amerikai kiadásnak kell elsőnek kijönnie az ilyen horderejű exkluzívokkal.

Elhallgatott, hogy Miki feltálalhassa nekik a hajszálvékonyra szelt érlelt marhabélszínt, miközben Cassandra némán füstölgött. Azt hitte, Isaac a szövetségese.

– Az amerikai kiadás hosszú ideje üldözi Georgiát – mondta Glenda. – Még ebédeltem is a nagykövettel. Biztos vagyok benne, hogy amikor beleegyeztek a kérésedbe, Ms Kennedy irodája azt hitte, hogy Georgia nekünk készíti a borítót.

– Biztosíthatlak, hogy ez nem igaz – csattant fel Cassandra. – És hol az írott szabály, amely szerint az amerikai kiadásnak kell először kijönnie az exkluzívokkal? Gyakorlatilag minden hónapban saját címlapot készítünk, és nem látom, hogy tülekednétek értük.

– Mert azok nem Georgia Kennedyk – közölte Glenda határozottan.

Isaac megfordult a székében, hogy szembenézzen Cassandrával. Fejét egy kissé félrebillentette, miközben beszélt hozzá, mintha egy kisgyerekhez intézné a szavait.

– Az amerikai Rive a cég zászlóshajó-magazinja. Üzenetet kell küldenünk az iparágnak.

A legjobb írók, a legszenzációsabb exkluzívok. Amerre az amerikai Rive vezet, arra megy a többi kiadás.

Éles, sötét szeme belefúródott Cassandra pillantásába.

– Remek, köszönöm szépen – mondta Cassandra szarkasztikusan. – Köszönöm, hogy így támogatjátok az erőfeszítéseinket.

– Azzal is tisztában kell lenned, Cassandra – hajolt előre Glenda a biedermeier székén –, hogy elindult a Style magazin, és hogy őszinte legyek, egy kicsit jobban szerepel, mint hittük. Az amerikai Rive-nak lóhosszal meg kell előznie a versenytársait, ha körbe akarjuk bástyázni a pozíciónkat hirdetőkkel. Úgy érzem, ebben az ügyben egy kicsit a tyúkszemünkre léptetek, Cassandra.

Megjelent Miki, hogy megtöltse Cassandra csészéjét lapsang souchong teával.

Ő letette a csészét a csészealjra, és közben hozzáérintette az ujját a sévres-i porcelánhoz, hogy megállítsa a csörgését.

– Tekintve a körülményeket – szólt közbe Isaac halk köhintéssel –, talán párhuzamosan is megjelentethetnétek a borítót. Miért nem teszitek Georgiát mindketten a márciusi borítótokra?

Glenda is, Cassandra is rámeredt.

– Ez egyszerűen elfogadhatatlan – tiltakozott Cassandra hűvösen. – Georgia Kennedy emberei nem engednék meg.

– A teljes éjszakát azzal töltöttem, hogy telefonon beszéltem Georgia magántitkárával – közölte Glenda.

– A királyi palota elégedett ezzel a megoldással.

Cassandra beleharapott az ajkába, hogy megőrizze a higgadtságát. Tudta, hogy kihívta a szerencséjét, és hogy Isaac kirúghatja ott, azonnal, ha úgy dönt. Egyébként, gondolta, ha a terve beérik, ez az egész megbeszélés a jelentőségét veszti. Semmi baj nem történik, ha elegánsan visszalép.

– Akkor vállalod a fotózás költségeinek a felét? – kérdezte végül.

– Azonnal intézkedem az ügyben – bólintott Glenda.

– Látjátok, hölgyeim, tudtam, hogy meg fogtok egyezni – mosolygott Isaac.

Erőltetett fecsegés közben fejezték be az ebédjüket, és elbúcsúztak.

– Na és, Glenda – kérdezte Isaac, miközben mindkettőjüket az ajtóig kísérte –, látlak ma este az operában?

Cassandra hallgatott, miközben ők beszélgettek, tudta, hogy eljön az ő ideje.

Együtt sétáltak Glendával a lifthez, feszültség szikrázott közöttük.

– Nem haragszol? – mosolygott Glenda hűvösen. Cassandra megvonta a vállát, és belebújt a rókaprém kabátjába.

– Nyilván nem vagyok boldog.

A lift csengetett, és ők beléptek, gondosan kerülve egymás tekintetét.

– Csak az érdekesség kedvéért – szólalt meg Cassandra még mindig maga elé nézve –, honnan hallottál a Georgia-fotózásról?

– Ó, tudod, iparági pletyka.

Cassandra megfordult, hogy szembenézzen vele.

– Ezt kétlem.

– Ha feltétlenül tudni akarod – mosolygott Glenda édesdeden –, Giles Banks árulta el.

Cassandra ismét a liftajtót bámulta, hogy elrejtse a meglepetését és a dühét.

– Ezt is kétlem – mondta egyenletes hangon.

– Valóban? Beszéltem vele a nyáron egy állásról. Azóta kapcsolatban vagyunk. Nem hiszem, hogy szándékában állt elmondani nekem – folytatta Glenda élvezettel, kegyetlenül eltorzult szájjal. – De ismersz, milyen meggyőző tudok lenni.

A lift ajtaja kinyílt, és Cassandra lángoló szemmel Glenda felé perdült.

– Hát ezt elhiszem – mondta. – De tudod, Glenda, én is nagyon meggyőző tudok lenni.

Ahogy megfordult, hogy távozzon, a cipősarka kopogott a márványon Isaac előcsarnokában, és biztosra vette, hogy hallja: Glenda halkan nevet.

44

– Arra gondoltam, talán Ibizán lehetne jövő augusztusban – mondta Stella, legszebb mosolyát sugározva Johnnyra, aki szemben ült vele.

A Panton House éttermében vacsoráztak Chilcot mellett, és Stella egész este másról sem tudott beszélni, mint esküvői tervekről.

– Van ott néhány csodálatos villa – nyalta le az utolsó csepp málnasörbetjét a kanaláról.

– Vagy talán a mamád és a papád háza St-Jeanban? Mindenkit meghívhatnánk oda. Inkább nyaraláshoz, mint esküvőhöz hasonlítana.

Johnny vállat vont.

– Ha a tengerentúlon tartjuk, az összes vendégünk napokig ott akar majd lógni utána – jegyezte meg rosszkedvűen. – Hívj egy őrült romantikusnak, ha akarsz, de tényleg kell nekünk százötven ember a francos nászutunkon? – Bólintott a pincérnek, hogy kéri a számlát. – Egyébként van egy jó hírem a számodra.

– És egész este hallgattál róla, te ravaszdi – ugratta Stella.

Megpróbálta elrejteni a csalódottságát, amiért a párja nem volt olyan lelkes az esküvő

tervezésével kapcsolatban, mint ő. De hát férfiból van.

– Van néhány meghallgatásom LA-ben a jövő héten – mondta Johnny, majd szünetet tartott a hatás kedvéért –, és az egyik Ridley Scott-tal lesz!

– Ez remek hír – mosolygott Stella.

Johnny leszerződött az LA-i William Morris-ügynökséghez hat héttel azelőtt, és máris nagy érdeklődés támadt körülötte.

– A kibaszott Ridley Scott, öregem! – mosolygott magában. – Az az ember egy kurva legenda! Nem is értem, miért nem szereztem már korábban egy LA-i ügynököt. A rohadt életbe, alig várom, hogy kijussak oda. Beszélnünk kell erről…

Rátette a kezét Stelláéra, és belenézett a lány szemébe.

– Tárgyaltam az ügynökséggel, és az a véleményük, hogy ha a karrierem beindul az Államokban, akkor egy időre át kell költöznöm oda. Szerintem ez ésszerű, nem gondolod?

Gőzöm sincs, hogyan tud Jude Law olyan kurva sikeres lenni, holott Londonban él.

Stella döbbenten nézett rá, a hír kezdte felmorzsolni a boldog hangulatát.

– LA? De mi lesz velünk? Tudod, hogy a munkám ideköt!

– Gondolkoztam ezen – mondta Johnny, miközben átnyújtotta a fekete AMEX

kártyáját a pincérnek. – Mi volna, ha visszamennél Cate Glazerhez?

Stella elrántotta tőle a kezét, amitől egy desszertvilla csörömpölve a földre hullott.

– Először is az, hogy elhagyjam a Milfordot, nem opció – háborodott fel –, másodszor, tudod, milyen boldogtalan voltam Cate-nél.

– Na és az én karrierem? – biggyesztette a száját Johnny. – Egy év múlva elég gazdag leszek ahhoz, hogy soha többé ne kelljen dolgoznod.

– Na mi az, máris nem vagyunk az a progresszív férj? – kérdezte Stella gúnyosan.

– Vőlegény – javította ki Johnny. – Nem kerget a tatár, hogy összeházasodjunk, igaz?

Stella rámeredt.

– Ahogy ma este viselkedsz, azt az érzést kelti bennem, mintha egyáltalán nem akarnál megházasodni.

– Ne légy nevetséges! Csak arra gondolok, hogy most, amikor a karrierem beindul, semmi ok a nagy sietségre. És különben is, tudod, milyenek lesznek a csajok, ha azt hiszik, hogy a szívtiprójuk teljesen eltűnt a piacról. Ha csak eljegyezted magad, legalább reménykedhetnek, hogy még van esélyük. Hiszen azt szeretnénk, ha a pénztárakba folyamatosan dőlne a pénz!

Stella felállt, és az asztalra dobta a szalvétáját.

– Hazamegyek – közölte, hitetlenül rázva a fejét.

– Fogd vissza a hangodat! – sziszegte a férfi. – Én is megyek.

Némán hajtottak vissza Stella házához. Amint beléptek, Johnny kibújt a kabarjából, rádobta egy kanapéra, és belevetette magát egy karosszékbe.

– Azt hittem, tudod, milyen utat kell járnom – szólalt meg végül.

Stella ránézett, és majdnem elnevette magát a gyönyörű, arcátlan jóképűségétől.

Annyira öntelt, annyira önajnározó, annyira önző ez a férfi. Tényleg azt hitte, hogy ő

simán belemegy ebbe.

– Természetesen tudom – mondta csendesen, mivel túl fáradt és túl csalódott volt ahhoz, hogy tovább vitatkozzon.

Elindult a konyhába, hogy kávét készítsen, közben észrevette, hogy az üzenetrögzítő

piros lámpája villog. Megnyomta a gombot.

– Stella, az apád beszél. Kérlek, hívj fel!

Stella zavartan nézte a gépet.

– Mi baj van? – kérdezte Johnny, és lerúgta a cipőjét.

– A papám – játszotta le újra az üzenetet Stella. – Feldúltnak tűnik. Vissza kell hívnom.

Johnny fellendítette a lábát a dohányzóasztalra, és bekapcsolta a tévét.

– Hát persze, bébi, csak előbb hozz egy sört, jó? – kiáltott oda, le sem véve a szemét a képernyőről.

Stella odadobott neki egy üveget, kissé nagyobb erővel a kelleténél, és kivitte a hordozható telefont a konyhába.

– Papa. Én vagyok. Bocsánat, hogy ilyen későn hívlak, azt hiszem, már régen kerestél.

Elfelejtettem magammal vinni a mobilomat.

Hosszú csend következett.

– Elhagyott, Stella.

Stella érezte, hogy pánik tör rá.

– Ki hagyott el, papa? – kérdezte, holott már azelőtt tudta a választ, mielőtt a kérdést feltette.

– Chessie – hangzott a rekedt felelet.

– De hiszen hét hónapos terhes! – végzett gyors számítást Stella az ujjain. – Most nem hagyhat el!

– Elhagyhat, és el is hagyott, és követeli a ház felét. El kell adnom Trencarrow-t.

Stellát a düh forró hulláma öntötte el.

– Trencarrow soha nem lehet az övé! – kiáltott fel. – Örökké ott éltél, ez az otthonod!

Istenem, micsoda pénzéhes kurva.

– Stella, kérlek. Ez nem igazságos.

– Kinek az oldalán állsz? – robbant fel a lány. – Megpróbál minden filléredből kiforgatni, és te még véded?

Halvány visszhang csendült a telefonban; vagy a vonal volt rossz, vagy az apja sírt.

– Papa, kérlek. Hidd el, minden rendben lesz – mondta, de közben tehetetlennek, bűnösnek és szomorúnak érezte magát, és azt kívánta, bárcsak az apjával lehetne, és gyógyítgathatná egy forró whiskyvel és egy öleléssel.

– Igen – mondta Christopher olyan halkan, hogy Stella alig hallotta.

– Lemegyek holnap.

– Kérlek, ne gyere. Egyedül akarok lenni.

– Papa. Lemegyek. Felhívlak holnap. Te meg próbálj aludni egy kicsit, oké? Szeretlek.

Stella finoman letette a telefont, és közben az apjára gondolt, aki egy szál magában szenved a sötét farmházában Cornwallban.

– Mit akart? – kérdezte Johnny, hosszan belekortyolva a sörébe, és elfordította a tekintetét a tévében zajló bokszmeccsről.

– Chessie elhagyta – mondta Stella halkan. Johnny felnézett, és amikor meglátta Stella arckifejezését, levette a hangot.

– A kurva életbe. Ez mit jelent?

– Azt jelenti, hogy az apámnak összetört a szíve – mondta Stella. – Azt jelenti, hogy el fogja veszíteni a házat, amit imád.

– Remélem, azt nem jelenti, hogy neked kell majd gondoskodnod róla! – Újabb korty sört ivott, és visszafordult, hogy a tévét bámulja. – Rettegek, hogy mi lesz, amikor az őseim tényleg elkezdenek öregedni, bár az apám annyi drogot fogyasztott a hetvenes években, hogy biztosan feldobja a bakancsát, mielőtt eléri a hatvanadik évét.

Stella leült a kanapé karfájára, és Johnnyt nézte. Jellemző, hogy rögtön magára tereli a beszélgetést.

– El kell mennem hozzá – mondta. – Zavartnak tűnt.

– Na és a többi gyereke?

– A mostohaanyám és a mostohanővérem Skóciában él. Tíz éve nem láttam őket.

Holnap beszélek velük, de mindkettő meglehetősen használhatatlan. Kevesebbet látják a papát, mint én.

Ahogy Johnny meghallotta, hogy reszket a hangja, végre letette a sörét, közelebb húzódott hozzá, és átölelte a vállát.

– De bébi, az rendben van, hogy megosztod a terhet, de mindenki baját nem veheted a válladra. Pusztán azért, mert egy csodálatos ember vagy, ne hagyd, hogy mások kihasználjanak.

– Ő az apám, és a felesége elhagyta – mondta Stella határozottan. – Ezt aligha lehet kihasználásnak nevezni.

Kezdett rájönni, hogy Johnny nem teljesen emberbaráti szempontból nézi a helyzetet.

Rápillantott, könyörgő tekintettel.

– Lemehetünk holnap a kocsiddal? Az enyém szervizben van.

– St. Ivesba? – kérdezte Johnny a homlokát ráncolva. – Kizárt dolog, szívem. Egy-egy út legalább négy óra, és holnap este lesz a szüleim vacsorapartija. Sam Mendes is ott lesz, ezt nem hagyhatom ki, ugye belátod?

Stella felállt, lerázta magáról Johnny karját. Gyorsan fogyott a türelme.

– Neked nem kell eljönnöd. Nem vehetnem kölcsön a kocsit?

– De neked el kell jönnöd a vacsorára – mondta Johnny, némi nyafogással a hangjában –, a mamám olyan nyűgös lesz, ha nem jössz el, mindent hallani akar a Vanity Fair-fotózásról. Nem mehetnénk le a papádhoz hétfőn? Szabad leszek egész héten, hacsak nem hívnak vissza filmezésre.

– Te önző szarházi! – robbant ki Stellából. – Egy vacsoraparti! Azt hiszed, egy rohadt kaja fontosabb, mint az apám?

Johnny felállt, és tárt karokkal elindult felé.

– Ugyan már, Stel. Ki vagy borulva. Hétfőn első dolgunk lesz, hogy lemegyünk, és addig maradunk, ameddig akarod.

– Ó, hagyj békén! – rázta Stella dühösen a fejét, és elindult a hálószoba felé. – Lefekszem – te meg alhatsz a vendégszobában.

– A kurva életbe – mormolta Johnny az orra alatt, és újra felhangosította a televíziót. – Szeszélyes, kibaszott nők.

Koromsötét volt, amikor Stella felébredt. Felgyújtotta a lámpát, és az órájára pillantott.

Hajnali négyet mutatott. A feje lüktetett, a szája kiszáradt. Rettenetesen vágyott egy pohár vízre és egy aszpirinre, úgyhogy kiszállt az ágyból, és bekukkantott a vendégszobába, mielőtt lement. Johnny mélyen aludt, enyhén horkolt, hosszú, napbarnított lába kikandikált a paplan alól. Stella szeretett volna bebújni mellé, de elhessegette a gondolatot. Ha azt hiszi, hogy így eléri nálam, amit akar, korábban kell felkelnie.

Besétált a konyhába, immár teljesen éberen és érthetetlen módon nyugtalanul. Tudta, hogy képtelen lesz újra elaludni, úgyhogy megitta a vizet, és átment a nappaliba a számítógéphez, hogy megnézze, mikor indulnak vonatok St. Ivesba. Egy kis lámpát leszámítva semmi fényt nem gyújtott, nem akarta felébreszteni Johnnyt, nehogy újabb vitát indítson el. Néhány perc múlva halk, kitartó pityegést hallott valahonnan a szobából.

Johnnynak a kanapén heverő zakójáig követte: a pityegés egy beérkező sms-t jelzett. Ki küldhet sms-t az ő párjának az éjszaka közepén? Bár tudta, hogy helytelen, megnyomta az „olvas” gombot a telefonon.

Üzenetet hagytam.

Beszélnünk kell néhány részletről,

mielőtt kiadjuk a sztorit. Elsa

Stella a telefonra meredt, érezte, hogy émelygés fogja el a gyomra mélyéből. Elsa? És miféle sztori? Elsa. Elsa. Találkozott egy Elsa nevű riporterrel a Dugdale Fesztiválon a nyáron, egy csinos showbiz újságírónő volt a Sunday Heraldtól. Elsa x. Az a csókot jelentő x bizalmas, túlságosan is bizalmas az ő ízlésének. Bűntudatot érzett azért, amit csinál, de tudnia kellett az igazságot. Tárcsázta az 1-2-1-et, hogy meghallgassa Johnny üzeneteit.

– 1.35 h, november 25.

– Szia, Johnny, Elsa beszél – szólalt meg egy élénk hang. – Figyelj, szuper, hogy beszéltünk az előbb. Stella apja válik – hűha! Nagyon sajnálom, de ez egy király súgás, és tudod, hogy ha te gondolsz ránk, mi is gondolunk rád. Remélem, sikerül betennem a sztorit a hétfői kiadásba. Első akarok lenni vele, úgyhogy talán a főoldalakra kerül, nem a showbiz rovatokba. Sokat fecsegek. Késő van. Hívj fel, amint lehet. Tudnom kell, meddig volt Chessie és Chris házas, plusz néhány részletet arról, mennyire feldúlt Stella: „Egy közeli barát elárulta”, ismered az ilyesmit. Hívj. Csaó.

Stella csak ült ott, döbbenten a hitetlenségtől. Ha Johnny sztorikat akar terjeszteni magáról, ám legyen, de mélyen személyes történeteket róla és a családjáról? A szemétláda!

– Kelj fel! – sziszegte a férfi ágya fölött állva. Johnny felnyögött és elfordult.

– Azt mondtam, KELJ FEL! – kiabálta Stella, és kirántotta a párnát a feje alól.

– Hé! – tiltakozott Johnny a hátára gurulva, és a lányra pislogott. – Mi történik itt?

Haja szexis és kócos volt az alvástól, halványkék szeme álmosan hunyorgott.

– Kiadtad az újságoknak az apámat – mordult rá Stella egyre növekvő dühvel.

– Micsoda? – kérdezte Johnny álomittasan. – Miről beszélsz?

– Ne strapáld magadat, hogy megpróbálod letagadni, a rohadt életbe! – kiabált a lány. – Felhívtad azt a kurva Elsát a Heraldtól. Elmondtad neki! És még mit mondtál el neki?

Gondolom, a China Tang előtt felbukkanó paparazzo is a te műved volt. Meg az összes kis részlet a kapcsolatunkról, amelyek heti gyakorisággal szivárognak ki!

Johnny felült, nekidőlt az ágy támlájának, és az arcát dörzsölte.

– Ne légy ilyen rohadt naiv és képmutató, Stella – mondta élesen. – Ugyancsak boldog vagy, hogy része lehetsz az új álompárnak, nem igaz? Imádod a figyelmet, a partikra szóló meghívókat és az ingyennyaralásokat. És imádod, hogy az új Stella McCartneynak hívnak, és azt a rengeteg ingyenhirdetést kapod a Milfordnak. Mit gondolsz, hogyan történik mindez? Egyszerűen úgy, hogy tehetséges vagy? Nőj fel! A média sztárokat kreál, és neked segédkezet kell nyújtanod ehhez. Amikor már elég nagyok leszünk, eléggé befutottunk, akkor felfogadunk egy reklámügynököt, hogy távol tartsa tőlünk a figyelmet.

De még nem vagyunk fent az elitlistán. Most szükségünk van a figyelemre, bármi kell is hozzá, hogy megszerezzük.

– Takarodj innen! – vicsorgott rá Stella. – Undorodom ettől, undorodom tőled, undorodom az önzésedtől, és undorodom az önimádatodtól.

Johnny idegesen nevetett.

– Kirúgsz?

– Vége.

– Vége! És mi lesz a Vanity Fairrel?

– Takarodj! – sikította a lány, és lerántotta az ezüstkarikát az ujjáról.

A gyűrű az eljegyzési gyémántot helyettesítette, amelynek a megvásárlására Johnny még nem tudott időt szakítani, mint ahogy sok minden másra sem tudott soha időt szakítani, hiszen a karrierjével volt elfoglalva.

– Különben is – tette hozzá Stella –, kicsi a farkad. Johnny mellére hajította a gyűrűt, és kiviharzott.

Miután Johnny hívott egy taxit, és elvonult a szüleihez, Stella visszafeküdt az ágyba, mivel a síráson kívül képtelen volt bármi másra.

Amikor végül kivörösödött szemmel és kimerülten felkelt 11-kor, lement, kinyitotta a teraszajtót, kiállt, és beszívta a levegőt, észre sem véve, milyen hideg van.

Semmire sem vágyott kevésbé, mint egy hosszú vonatútra Cornwallba; kilenc órába fog telni a hézagos vasárnapi menetrenddel. De most még jobban szerette volna látni az apját, mint bármikor.

Kiöntött magának egy pohár vörösbort az üvegből, amely a dohányzóasztalon maradt az elmúlt éjszakáról. Már teljesen elfogytak a könnyei. Belesüppedt egy karosszékbe, és körülnézett: Johnny sálja az egyik sarokban… a kávéscsésze, amelyből az este ivott, a teste halvány lenyomata a kanapé párnáján. Apró, fájdalmas emlékeztetők, hogyan mentek eddig a dolgok – apró emlékeztetők, hogyan tudnak a dolgok ilyen gyorsan megváltozni.

Megszólalt a csengő. Stella mély lélegzetet vett, és megdörzsölte a szemét, mielőtt kinyitotta az ajtót. Arra számított, hogy Johnny lesz az.

Tom Grand állt a küszöbön. Stella péntek este találkozott vele a Madártollakban, és volt valami bizonytalan tervük, hogy mind együtt ebédelnek vasárnap.

– Remélem, nem zavarlak.

– Nem, gyere be – hívta Stella tettetett energiával.

– Csak erre jártam. Johnny nem veszi fel a mobilját. Nem tudtam, érvényes-e még a mai ebéd.

Mosolyától Stella kevésbé érezte egyedül magát.

– Jól vagy? – kérdezte Tom, az arcát vizsgálgatva.

– Igen.

– Nem is.

– Igazad van – nevetett Stella szomorúan, és felfújta az orcáit, amelyek most úgy néztek ki, mintha kis kerek almák volnának az arcán.

Tom kávét készített, míg Stella elmesélte neki, mi történt.

Egyetlen részletet sem hallgatott el. Tudta, hogy Tom Johnny barátja, de ez katartikus élmény volt, és különben is, Tomot mindig kedvesnek és tisztességesnek tartotta, bár ő

volt az egyik legkiszámíthatatlanabb férfi, akivel életében találkozott.

– Johnny egy fasz – dühöngött Tom, a kávéját szürcsölve. – Ami meg ezt a Chessie nőszemélyt illeti, miért hagyná el a férjét hét hónapos terhesen?

Egymásra néztek.

– Valaki más miatt!

– A kocsim jellemző módon a szervizben van, és a vonatok egy örökkévalóságig döcögnek.

– Levihetlek, ha akarod – vonta meg a vállát Tom.

– Biztos vagy benne?

Stella nem ismerte jól Tomot, és ez nagy kérésnek számított, különösen, hogy a fiú Johnny barátja volt.

– Megígértétek nekem a vasárnapi ebédet. Megehetjük útközben St. Ivesba.

45

Cassandra vasárnap este szállt le Londonban, és utasította a sofőrjét, hogy vigye egyenesen Giles lakásához, egy fákkal szegélyezett utcába Chelsea-be.

– Cassandra. Micsoda meglepetés – mondta a barátja, amikor kinyitotta az ajtót egy pohár borral a kezében.

Giles vállán keresztül Cassandra egy ősz hajú, negyvenvalahány éves férfit látott, aki a konyhaajtóban téblábolt.

– Ő Stephen, a barátom Norfolkból – mutatta be Giles mosolyogva. – Épp most akartunk enni. Tintahalas tészta és fésűskagyló, van elég háromnak.

Pompás illat terjengett a lakásban, de Cassandrának most semmi kedve sem volt Giles kifinomult konyhaművészetét magasztalni.

– Bármit főzöl is, jobban teszed, ha lekapcsolod. Beszélni jöttem, nem enni.

– Valami baj van?

Főnöke nem törődött a kérdéssel, hanem besétált a kicsi, makulátlanul bebútorozott nappaliba, és megállt a nagy, félköríves ablaknál. Giles követte, közben a barátjára pillantott, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Cassandra, mi az ördög történt? – kérdezte most már nagyon aggodalmas arccal.

Az asszony egy pillanatig csendben, összefont karral állt.

– Ki vagy rúgva – szólalt meg végül.

Gilesnak leesett az álla.

– Te tréfálsz? – dadogta egyre jobban elsápadó arccal.

– Nem, Giles, nem tréfálok-mondta Cassandra egyszerűen.

Felvett egy fényképet az ablakpárkányról, és vizsgálgatni kezdte. Giles beleroskadt egy kék bőrfotelba.

– De miért?

Az asszony nézte, ahogy a szeme megtelik könnyel, és nem érzett sajnálatot. Segítette Gilest, bízott benne, és ő így hálálta meg. Ez csak meggyőzte Cassandrát arról, hogy az életfilozófiája mindvégig helyes volt: ne bízz az égvilágon senkiben.

– Tudtad, hogy a Georgia Kennedy-fotózás szigorúan titkos, mégis elmondtad Glenda McMahonnak.

– Nem mondtam el – tiltakozott Giles csendesen. – Soha nem tennék ilyet.

Cassandra felhorkant.

– New Yorkban voltál a múlt héten. Nézz a szemembe, és mondd azt, hogy nem kerested fel az amerikai Rive-ot!

Szín szökött a férfi arcába, és arisztokratikus vonásain nyilvánvaló megrendülés látszott.

– Igen, bementem, hogy meglátogassam Alannah-t, a cikkszerkesztőt. De ő a barátom.

Találkoztunk, hogy elmenjünk együtt kávézni.

Cassandra vadul állta a tekintetét.

– Természetesen – mondta, és elindult az ajtó felé.

Giles felugrott a székéből, és megragadta a karját.

– Esküszöm, hogy egy léleknek sem szóltam a Georgia Kennedy-fotózásról. Azok után, hogy mióta dolgozunk együtt, a többéves barátságunk után hinned kell nekem.

– Azok után, hogy mióta dolgozom ebben az iparágban, Giles, senkinek sem hiszek – válaszolta Cassandra dühösen.

Lenézett a férfi kezére, amely fogva tartotta, míg végül Giles elengedte őt, karja tehetetlenül aláhullott.

– Viszontlátásra, Giles. Jó étvágyat a tintahalhoz.

46

Tom Julia kocsiján vitte le Stellát Trencarrow-ba, attól tartva, hogy a saját ütött-kopott Minije még Bristolig sem jutna el. Stella minden alkalommal összerezzent, amikor Tom rágyújtott egy piros címkés Marlboróra, és próbálta nem belélegezni a kocsit megtöltő

ártalmas füstöt. De tudta, nincs olyan helyzetben, hogy panaszkodhasson. Annyira kedves Tomtól, hogy leviszi őt az apja farmjára St. Ivesba, és a srác látszólag nagy odaadással hallgatja a kapcsolata traumáit, miközben az A303-ason száguldanak. Már elhagyták Stonehenge-et, amikor Tom végül észrevette Stella udvarias köhécselését.

– Bocs, zavarnak a cigijeim? – kérdezte, és eszeveszetten letekerte az ablakot. – Istenem, micsoda egy önző disznó vagyok!

– Ne izgasd magadat miatta – mosolygott Stella. – Annyira ki vagyok bukva, hogy azóta szeretnék egy cigit kunyerálni tőled, amióta elhagytuk Chilcotot, bár tizenöt éves koromtól nem dohányzom.

– Hát én a helyedben most nem gyengülnék el. Undorító szokás – vigyorgott Tom.

Annak ellenére, hogy Tom időnként tapintatlan, kellemes társaság, gondolta Stella szeretettel. Úgy tűnt, a fiú érzékelte a hangulatát, viccelődött, és együtt énekelt a rádióval, hogy feledtesse Stellával a problémáit, de csendben maradt, amikor nyugtalan, elgondolkozó kifejezést látott a lány arcán.

– Szerintem kész érzelmi roncs leszek a nap végére – mosolygott Stella, Tom profilját nézve. – Szeretnék köszönetet mondani neked, hogy elviselsz.

– A papád felesége lelépett valakivel, és a barátod, az én barátom, bebizonyította magáról, hogy egy komplett seggfej. Azt hiszem, ez több mint elfogadható magyarázat arra, ha a dolgok egy kicsit könnyes szeművé válnak.

– Az természetes, hogy Johnny miatt ki vagyok borulva, de nem tudom, miért érzem magamat annyira kiborulva és felelősnek az apám miatt – tűnődött Stella, végighúzva az ujját a kocsi ablakán. – Nem is állunk olyan közel egymáshoz.

– De akkor is az apád – jegyezte meg Tom, és feléje fordította a fejét. – Az én apám Dél-Afrikába költözött úgy húsz évvel ezelőtt, mégis máig azt remélem, hogy felbukkan a születésnapomon vagy karácsonykor, vagy telefonál, amikor meghallja, hogy valami jó történt az életemben, bármilyen ritka eset is ez. Régebben időnként kaptam tőle egy lapot egy húszfontos bankjeggyel, de még azok is megszűntek. És bár semmit sem várok tőle, mégis mindig csalódom.

– Cassandra is? – kérdezte Stella, bár nehéz volt elképzelnie, hogy Tom dominanciára törekvő nővérének sebezhető oldala is volna.

– Nem – mosolygott Tom. – Ez a helyzet az elutasítással. Vagy megcsesz, vagy megerősít.

Már sötét volt, amikor Trencarrow közelében jártak, és ez csak fokozta a környék drámai hatását. A ház egy tengerbe nyúló füves földnyelven állt, néhány mérföldre St.

Ivestől, csupán pár száz méterre a szirt szélétől. Sirályok köröztek a fejük fölött, az acélosan szürke tenger a távolban csillogott. Tom lelassította a kocsit. Az út fokozatosan szűkült, míg végül már csak egy zötykölődős csapás lett, és Tom hallotta, ahogy a kerekek a mély sarat köpülik. Ahogy befordultak a sarkon, megpillantották Trencarrow sziluettjét a sötét ég előtt; csupán egyetlen ólomüveg ablak izzott narancs fényben.

– Menjünk be gyorsan! – vacogott Stella, ahogy kilépett a kocsiból, és begombolta a kabátját. – Kezd esni.

Kopogtak a bejárati ajtón, közben felhajtották a gallérjukat, és meggörnyedtek a hirtelen felkorbácsoló – dó szélben. Az ajtó nyikorogva kinyílt, és megjelent Christopher Chase skót kockás köntösben és kötött zokniban, és mind a hetvenhárom éve rá volt vésve az arcára. Fehér borosta borította az állát, mintha napok óta nem borotválkozott volna, és Stella biztos volt benne, hogy a háta hajlottabb, mint amikor utoljára látta júniusban. Egy olyan embernél, aki mindig, még élemedett korában is életerős és elegáns volt, ez sokkolóan hatott.

– Stella! – kiáltott fel. – Micsoda meglepetés.

– Mondtam, hogy eljövök – tárta a lánya ölelésre a karját.

– Nem hittem, hogy tényleg megteszed – mondta az apja.

Stella gyorsan bemutatta Tomot.

– Ah, a kis Tommy – jegyezte meg Christopher szomorú mosollyal. – Ó, emlékszem rád, ahogy pöttöm gyerekként a mamád térdén ültél. De hát gyertek be mind a ketten!

Christopher előrement, és mutatta az utat a sötét nappaliba, amelyben csak egyetlen lámpa égett. Stella leült egy bőr Chesterfield kanapéra, és örült, amikor Tom odament hozzá, hogy mellé telepedjen. A lány szeme ide-oda röpködött a szobában, mialatt Christopher whiskyt töltött nekik egy háromnegyed részig üres üvegből. Trencarrow sokkal költségesebben volt berendezve, mint ahogy Stella emlékezett – egy elegáns vidéki szállodára hasonlított. Legalább fél tucat Chessie-t ábrázoló fénykép tarkította a szobát.

Stella azon tűnődött, mi történt a róla, Andrew-ról és Nancyről készült gyerekkori képekkel; ők a féltestvérei voltak Christopher első házasságából. Egykor tele volt velük a kő kandallópárkány.

– Tudod, hol van Chessie? – kérdezte Stella, amikor az apja betelepedett a füles foteljába.

– Chessie? Valahol Londonban – válaszolta Christopher egy elhessentő

kézmozdulattal. – Ott találkozott vele.

– Kivel? – kérdezte Stella óvatosan.

– Az átkozott új barátjával, természetesen. Úgy tudom, övé az az egyik drága ház a Connaught Square-en a lakásunk közelében.

– Csak nem Tony Blairről van szó? – szólalt meg Tom hirtelen. – Van arrafelé egy háza.

Stella figyelmeztető pillantást vetett rá, és a komisz-kölyök vigyor lehervadt a fiú arcáról.

– Grahamnek hívják – folytatta Christopher, az esőt bámulva a sötét ablakon. – Úgy tűnik, az év nagy részében már tartott a kapcsolatuk. Chessie azt mondja, hogy be akarta fejezni vele, amikor terhesek lettünk, de kiderült, hogy szereti azt a fickót – köpte a szavakat.

– És biztos vagy benne, hogy tiéd a baba?

Stella, amint a szavak elhagyták a száját, legszívesebben visszaszívta volna őket, de Christopher túlságosan megtörtnek tűnt ahhoz, hogy mérges legyen.

– Chessie azt mondja, hogy igen, bár lehet, hogy ez csak azért van, hogy megkaparinthassa a farmházat. De még így is szeretném azt hinni, hogy a mi gyerekünk.

Elhallgatott. Stella Tómra nézett támogatásért, aztán visszafordult, amikor halk zokogást hallott.

– Tudod, meg kell válnom a háztól – mondta Christopher a könnyein keresztül, és elfedte a száját az egyik göcsörtös kezével. – Mindennek tetejébe még Trencarrow-t is el fogom veszíteni.

Stella vad dühöt érzett Chessie iránt. Odament az apjához, leült a széke karfájára, és az egyik karjával átölelte a vállát. Furcsa volt, hogy míg az apja problémájára koncentrált, elfeledkezett a magáéról.

– Annak a nőnek áldoztam magamat – panaszolta Christopher, a lányára emelve a tekintetét. – Nem mentem el Saul temetésére, mert ő éppen mellimplantátumot kapott, tudtad ezt? Elmulasztottam a legjobb barátom temetését, csupán azért, hogy vele lehessek.

Stella hirtelen ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy felnevessen a képre: ahogy Chessie a szilikonmellét Christopher elé löki, és megtiltja neki, hogy elmenjen Chilcotba. De meg volt győződve, hogy az apja pillanatnyilag képtelen volna bárminek is a mulatságos oldalát látni.

– Biztos, hogy nem kell eladnia a farmot – szólalt meg Tom a homlokát ráncolva. – Végül is ő hagyta el önt.

– Nem biztos, hogy az ügyvédek is így látják majd – sóhajtott Christopher. – Nyolc éve vagyunk házasok, és a gyerekünkkel terhes. Valamit akarni fog, talán mindent. De az az igazság, hogy semmim sincs, amit neki adhatnék, kivéve ezt a házat.

Stellának nem kellett a bankszámlakivonatait látnia, hogy tudja, igazat mond. Ott volt Trencarrow költséges felújítása, a divatos bayswateri apartman, azonkívül Chessie drága kocsija és ruhái és az elegáns londoni társasági élet. Ez a nő tényleg teljesen kivéreztette az apját.

– Mi volna, ha eladnád néhány munkádat?

– Évek óta nem dolgozom – mondta Christopher csendesen.

Stella észrevette, hogy a szavait most Tomhoz intézi, mintha könnyebb volna egy viszonylagos idegenhez beszélnie.

– Hát akkor nem adhatunk el valamit a régi dolgaid közül?

– Nézz körül – söpört végig az apja a karjával a szobán. – Nem sok minden maradt. Az elmúlt tíz évben legalább ötven darabot eladtam. Tudod, a magas karbantartási költségű

feleségek sokba kerülnek – mondta halvány mosollyal.

Azóta gyötörte Stellát a gondolat, amióta megérkeztek, hogy milyen keveset lát Christopher szobrai közül a házban. Apja sok vonatkozásban a saját sikerének az áldozata lett. Húsz, harminc évvel azelőtt a mayfairi műkereskedője, Bartholomew Davies szinte azon nyomban eladta a munkáit, amint Christopher elkészítette őket, de most a híres bronzszobrok elfogytak, és velük együtt a jövedelem is.

– Vén bolond vagyok, Thomas – mondta Christopher. – A szerelem bolondja. Már nem is tudom, hány darabot adtam el – a csábítás eszközei voltak. – Mosolygott. – És a maradék a vagyonmegosztásra és nyaralásokra ment el. Az egyetlen szobor, ami még megmaradt, a Bizánc.

Stella szíve nagyot dobbant. A Bizánc volt a kedvenc darabja. Egy két méter magas, vitorla alakú bronz, amely díszhelyen állt a ház mögötti kertben, a tengertől és az esőtől védve. A világ minden kincséért sem hagyná, hogy az apja eladja.

– Mondd csak, Thomas, szereted a művészetet? –kérdezte Christopher.

Tom odasétált az ajtó melletti két festményhez, melyek ragyogtak a színektől.

Halványan valami tengeri témát lehetett kivenni rajtuk. Tom úgy vélte, egy csónakot és egy világítótornyot lát.

– Ezek nagyszerűek – jegyezte meg.

– Egy Saullal közös csodálatos barátunk, Ben Palmer készítette őket – bólintott Christopher. – Nyilván nem hallottál róla. Szegény ördögnek nem volt egy lyukas garasa sem, még anyagot sem tudott venni. Mindig ott lógott a Porthmeor Stúdiók körül, és azt a festéket használta, amit más művészek otthagytak a munka után. Az a festmény ott a bal oldalon egy pozdorjalemez-darabra készült, amellyel egy törött ablakot szögeztek be.

– Mi az a Porthmeor Stúdiók? – kérdezte Tom őszinte érdeklődéssel.

Ez Saul bácsikája életének olyan szelete volt, amelyről sohasem hallott.

– Ó, a stúdiók a cornwalli történelem részének számítanak – válaszolta Christopher. – Mindenki ott dolgozott egy bizonyos időben. Sandra Blow, Patrick Heron, még Francis Bacon is néhány hónapig. – Megvonta a vállát. – Szomorú, de Benjáminnak nem sikerült úgy befutnia, ahogyan a többieknek. Eladnám a képeit, ha bármit hoznának a konyhára.

De boldog vagyok azzal is, hogy mindennap láthatom őket.

Stella érezte, hogy könnyek tolulnak a szemébe. Úgy nőtt fel, hogy az apja történeteit hallgatta a St. Ives-i művészeti mozgalomról, és tudta, milyen nagyra becsüli Christopher Ben festményeit. Összeszorította a szívét, hogy most azt látta, az apja ilyen könnyen kész volna megválni tőlük.

– Késő van – mondta Christopher, és belekapaszkodott a széke karfájába, hogy felhúzza magát. – Nem haragusztok, ha elvonulok?

– Nincs is olyan késő – kockáztatta meg Stella, mivel szeretett volna még fennmaradni és beszélgetni, bár úgy érezte, hogy az érzelmek őt magát is teljesen kimerítették.

– Nekem az van, drágám – mondta az apja, aztán nagy nehezen felállt, és megszorította a lánya karját. –Ne hibáztasd Chessie-t – mormolta csendesen. – Fiatal nő, mint te. Mit kezdhet egy öregemberrel, aki hétkor lefekszik?

Tom és Stella figyelte, ahogy elhagyja a szobát.

– Elhinnéd, hogy kifogásokat keres Chessie-nek? – kérdezte Stella, amikor kiment.

– Ha egy kapcsolat véget ér, sokszor könnyebb azt hinni, hogy a te hibád volt – vonta meg a vállát Tom.

Stella hirtelen Johnnyra gondolt, és a szíve szúrni kezdett. A könnyek kezdtek újra megjelenni. Odabújt Tómhoz, és ő atyai mozdulattal átölelte.

– Tudod, lassacskán könnyebb lesz – mondta, és kedvesen megszorította a lány vállát.

Stella szomorúan bólintott.

– Épphogy sikerült megmenekülnöm Johnnytól. Ebben biztos vagyok. Igen, pokolian fáj, de meggyőződésem, hogy sokkal fájdalmasabb volna házasság és gyerekek után.

Felállt, és a szobát kezdte róni, így akarta elejét venni, hogy a maga problémáin rágódjék.

– Tom, nem hagyhatom, hogy eladja Trencarrow-t.

– Talán azok a festmények mégis érnek valamit – mondta Tom a Ben Palmer-olajfestményekre mutatva.

– Érdemes volna megkérdezni a mamádat-tűnődött Stella.

Tom odasétált a nagy, félköríves ablakhoz, és kibámult a sötétbe, azon morfondírozva bizonytalanul, mennyit érhet Trencarrow, és mennyire mélyesztheti bele Chessie a karmait.

– Mi az a nagy épület ott kint a szikláknál?

– A csűr? Az a papa műterme.

– Megnézhetem?

– Nincs ott sok látnivaló. Ahogy mondta, abbahagyta a munkát. Talán csak egy halom rozsdás véső meg por lehet odabent. Biztosan lekísér majd holnap reggeli után.

– Gyere! – hívta Tom vigyorogva. – Olyan kísérteties. .. Kellemes öreg éjszaka van ahhoz, hogy az ember féljen egy kicsit.

Gyenge kísérletet tett egy farkasember-üvöltésre, és kezdte felhúzni a kabátját. Stella elnevette magát.

– Tom, koromsötét van odakint! És csöpög az eső.

– Ugyan, biztosan van egy elemlámpátok! Reggel közel sem lesz ilyen romantikus.

– Romantikus? – kérdezte Stella, egy kicsit furcsán érezve magát.

– Nem olyan értelemben – vigyorgott Tom.

– Ha hasra esem a sárban, te fizeted a tisztítót.

– Szerencséd lesz, drágám. Én egy koldusszegény bolond vagyok – tárta Tom a karját az ég felé.

Stella nevetett, de már a kabátja után nyúlt. Talált egy elemlámpát az ajtó mellett, aztán belekotort egy kerámiakorsóba, és kivett egy kulcscsomót.

– A szokások rabja. Még ennyi év után is itt tartja őket.

A hátsó ajtó nyikorgott, amikor kinyílt, és fagyos levegő zúdult be a házba. Stella felhajtotta a kabátja gallérját, és közben hallgatta az alattuk hullámzó láthatatlan tenger halk mormolását. Odakint az ég a fekete ezernyi árnyalatában tarkállott, és ahogy Stella megérezte Tom védelmező karját a derekán, hirtelen izgatott lett ettől a kis kalandtól. Az izgalom még akkor is tartott, amikor a Trencarrow ablakaiból kiömlő megnyugtató borostyán fény már elhalványult, és a csűr baljósan tornyosult előttük. Stella átnyújtotta Tómnak a kulcsot.

– Te menj be először! – suttogta.

– Gyáva kukac – sziszegte a fiú.

Matatott a kulccsal a zárban, aztán kinyitotta a súlyos faajtót. Rávillantotta a lámpa fényét a falra, felpöccintett egy kapcsolót, és fénnyel árasztotta el a csűrt. Stella levegő

után kapott. Arra számított, hogy egy üres, elhagyatott helyet fog látni, elfeledve és elhanyagolva, ehelyett a csűr tele volt szobrokkal, néhány kicsi, jó néhány egy méternél is magasabb. Mind csodálatosak. Bár több nyersnek és befejezetlennek tűnt, sok volt a lecsiszolt és kész alkotás. Stellát az az ismerős izgalomhullám öntötte el, amelyet jó művészet – nem, nagyszerű művészet – láttán szokott érezni. A terem kellős közepén egy hatalmas kőszobor állt, amelyen szemmel láthatóan mostanában dolgoztak. Néhány szerszám hevert mellette az asztalon: vésők, kalapácsok és a nagyobb munka egy kisebb agyagmodellje. Lélegzetelállító volt.

– A mindenit…

– Baj van? – kérdezte Tom.

Lassan körbesétált, a szobrokat nézegette. Stella odament a nagy kőhöz, és végigfuttatta a kezét a felületén.

– Nincs semmi baj, ellenkezőleg. Csak meglepődtem, hogy a papa még mindig dolgozik – mondta csendesen.

– Mintha azt mondta volna, hogy feladta.

– Hazudott – nézett rá Stella szomorúan. Mögöttük kivágódott az ajtó, esőcseppek záporoztak a csűrbe. Christopher állt a csűr ajtajában, még mindig a köntösében, a válla vizes volt.

– Mit kerestek itt? – dörrent rájuk dühvel és rémülettel kevert erős hangon.

– Tom szerette volna megnézni a műtermet – válaszolta Stella idegesen, amikor meglátta az apja helytelenítő arckifejezését. – Azt mondtad, abbahagytad a munkát – folytatta Christopher felé lépkedve, mintha egy sarokba szorított állatot akarna megközelíteni.

– Így is van – mondta az apja, de elfordította a tekintetét.

– Hát akkor ez mi? – kérdezte Stella, a műterem közepén álló szoborra mutatva.

– Ez szemét – válaszolta Christopher mereven.

– Papa. Ez nem szemét, ez lélegzetelállító. Eletemben nem…

– Azt mondtam, hogy szemét! – ordította Christopher. – Nehéz ezt felfognod?

Odadübörgött az asztalhoz, és végigsöpört rajta a karjával, amitől a szerszámai és a modell a földre röpültek.

– Papa! Mi az ördögöt művelsz? – kiabálta Stella. A lány a szobor után vetette magát, felszedte, a farmerja térdét por borította.

– Takarodjatok innen! KIFELÉ! – bömbölte Christopher, és kivonult a nyitott ajtón az éjszakába.

Stella feje szédült. Leejtette a kis szobrot, és az apja után rohant. Odakint zuhogott az eső. Utolérte Christophert, megrántotta a karját, és maga felé fordította, látta, ahogy a kemény, hideg eső veri az arcát.

– Miért nem mondtad el nekem? – kiabálta túl a szelet.

– Mit nem mondtam el? – kiabált az apja, és elrántotta a karját. – Azok a munkák ott bent semmi okot nem adnak a büszkeségre!

– Papa, dehogynem! Csodálatosak! – lelkesedett Stella vadul.

Látta, hogy vízpatakok folynak az apja arcán, és nem volt biztos benne, hogy az esőtől vagy a könnyektől.

– Fogalmad sincs, mit jelent az, ha van valami tehetséged, amiért az egész világ felnéz rád, egy tehetséged, amiért az emberek a barátságodat keresik, még hozzád is mennek feleségül. Egy tehetséged, ami hírnevet és pénzt és önbecsülést szerez neked. Es aztán elveszíted az egészet! – Egyenesen a lánya szemébe nézett.

– Amit a természet ad, el is tudja venni – folytatta, és feltartotta göcsörtös kezét. – A fejem még mindig tele van elképzelésekkel, de alig tudok tartani egy vésőt. Nem akarom, hogy most bárki lássa a munkáimat. Én magam is alig bírok rájuk nézni. Nem akarom, hogy az emberek sajnáljanak, és azt gondolják: „Ó, milyen kár! Valaha olyan jó volt, de most már csak erre képes a vénember.” Azt akarom, hogy úgy emlékezzenek az alkotásaimra, amilyenek annak idején voltak.

– A művészet nem a múzeumoknak készül, papa! – kiabálta Stella. – Magad mondtad ezt nekem egyszer. Ez egy élő valami, állandóan előre halad. Lehet, hogy ezek nem a legjobb munkáid, de még a legrosszabb dolgaidon is érződik a zseni. Az emberek változatlanul szeretnék látni, megérinteni, jó pénzt fizetni érte. Ne csinálj áldozatot magadból, papa! Találj egy műkereskedőt, rendezz egy kiállítást!

– Ne légy ostoba, lányom! – kiabált vissza Christopher. – Ez már a múlt, hagyjuk, hadd tűnjön el.

Stellát hirtelen elöntötte a méreg, és ismét megragadta az apja karját.

– Majd én megmondom, mi az ostobaság: az, hogy ülsz a házadban, önsajnálatba merülve, miközben a végrehajtó kopog az ajtódon. Mert az ott bent – mondta a csűrre mutatva – a kiút számodra, hogy megtarthasd Trencarrow-t.

Christopher halott tekintettel nézett rá.

– Jobban tennéd, ha visszamennél Tomhoz – mondta erősen rekedt hangon. – Ő az új barátod?

Stella szórakozottan rázta a fejét, miközben levette a kabátját, és az apja átázott köntösének a vállára terítette.

– Menj be, papa!

Christopher a távolba meredt, ahol a feketeség beleolvadt a tengerbe és az égbe.

– Hiányoztál nekem.

– Te is hiányoztál nekem, papa.

Stella állt a sötétben, és figyelte, ahogy az apja bemegy a házba. Hallotta, hogy Tom közeledik mögötte. Talált egy öreg golfernyőt a csűrben, és a fejük fölé tartotta.

Stella feltartóztathatatlan zokogásban tört ki.

– Nem tudok segíteni rajta, Tom – mondta tompa hangon.

Tom közelebb húzta magához a szabad karjával. Stella beletemette a fejét a pulóverébe, amelynek cigarettafüst-és kölniillata volt. Tom gyengéden elvezette a ház felé.

– Tudunk segíteni rajta – mondta határozott hangon. – Beszélek a mamámmal, ő

minden fontos galériatulajdonost és gyűjtőt ismer Londonban. Ami itt van, több mint elég egy kisebb kiállításhoz. Apád mindent el fog adni.

– És ha igaza van? – kérdezte Stella. – Ha nem olyan jók, mint a régi munkái?

– Nem számít. Egy Picasso mindig Picasso marad. És a papád még mindig az elmúlt évszázad egyik leghíresebb angol szobrásza. A megfelelő PR-ral, a megfelelő galériában, a művészeti világ ma is látni fogja, mekkora zseni.

Stella felnézett rá.

– Tényleg azt hiszed?

– Én nem vagyok szakértő, de az anyám az. És fogadok, alig várja, hogy a kezébe kaparintsa az apádat.

47

Roger irigykedve nézett körül a barátja, Alan Parker pazar hampsteadi otthonában, és alig várta, hogy túlessenek az udvariaskodásokon, és rátérjenek az üzletre. Kevés közös vonás volt közte és a régi iskolai pajtása közt, és a vacsoraasztalnál folyó társalgás Alan életéről, a citybeli ügyvédi irodájáról és az új umbriai villájuk renoválásáról Rogert majdnem sírásra ingerelte.

– Ez csodálatos volt, Beatrice – mosolygott Alan, szeretettel tekintve a feleségére, miközben az asszony a tejszínes puding maradványait takarította el.

– Mindenki kér kávét? – tette fel a kérdést Beatrice, szemmel láthatóan arra törekedve, hogy még háziasabbnak tűnjék.

– Rebecca, miért nem segítesz? – kockáztatta meg Roger. – Meg kell beszélnem néhány dolgot Alannel.

Rebecca egy picit lebiggyesztette az ajkát, mielőtt beletörődött a kérésbe. Roger néhány nappal korábban felhívta Alant, hogy nem hivatalos jogi tanácsot kérjen az ökohotel elképzeléséről. Rebeccának nem szólt róla – túlságosan felizgatta volna magát tőle –, amíg nem tudta, anyagilag és jogilag megengedheti-e magának, hogy fejest ugorjon Ricardóval.

– Tehát térjünk az üzletre! – mosolygott Alan. Aztán kisétált a szobából, majd egy barna papírdossziéval és egy konyakosüveggel tért vissza. Becsukta az ebédlő ajtaját, és visszaült a székébe.

– Húszszázalékos részesedésed van a Milfordban, amelytől szeretnél megszabadulni – mondta, és kitöltött Rogernek és magának is egy nagyvonalú adag konyakot. – így van?

– Pontosan. Nagyszerű üzleti lehetőségbe botlottam, úgyhogy szeretném néhány befektetésemet pénzzé tenni – mondta Roger kissé kérkedve.

– Muszáj eladnod a Milford-részvényeidet? – kérdezte Alan.

Rogert borzolta a barátja kérdésében rejlő célzás.

– Természetesen nem – hetvenkedett –, de őszintén szólva, most, hogy Saul már nincs velünk, egyre jobban elveszítem az érdeklődésemet a cégben. Úgy érzem, a pénzem jobb helyen volna másutt.

Alan egy kicsit elhúzta az orrát, ami mérhetetlenül bosszantotta Rogert. Barátja tekintete azt sugallta: Nem értek veled egyet.

– Nos, nem vagyok szakértő a luxusáruk terén, de abból, amit az üzleti lapokban olvasok, az unokahúgod szépen fellendítette a céget. Talán ha kitartanál, és nem adnád el, mondjuk, még egy évig…

– Nem kéne ezt mondanom – hajolt előre Roger, mintha egy titkot akarna megosztani –, de a Milford csak egy délibáb. Egy parti meg néhány táska a hírességek karján nem jelenti egy vállalat újjászületését.

– Ebben az esetben jól tennéd, ha egy pillantást vetnél erre – bólintott Alan. Kinyitotta a dossziét, és elővett belőle egy vékony dokumentumot, amelyben több bekezdésnyi szöveg ki volt jelölve. – Köszönöm, hogy megszereztél nekem egy példányt a Milford társasági szerződéséből. Elolvastad valaha is?

Roger a fejét rázta.

– Ezért fizetjük az ügyvédeket – nagyképűsködött.

– Minden egyértelműnek látszik, semmi sem túl nehéz – kivéve a hozzá csatolt részvényesi megállapodás negyedik paragrafusát.

Odanyújtotta a papírt Rogernek, aki átfutotta a szemével.

– Tehát a többi részvényesnek elővásárlási joga van? – kérdezte, felpillantva Alanre.

– Gondolod, hogy meg akarják venni a részvényeidet? – kérdezte a barátja.

Roger leereszkedőn rázta a fejét.

– A nővéreimnek, Júliának és Virginiának, akiknek ötszázalékos a részesedésük, sem szándékuk, sem pénzük nincs ehhez. De Emma olyan felszálló ágban van, hogy talán szaglászna körülöttük.

– Szinte biztos, hogy meg akarja szerezni őket – értett egyet Alan, és ivott egy korty konyakot. – Ha megveszi a részvénypakettedet, az 75 százalék fölé emeli a részesedését, és ettől kezdve szabad keze lesz a döntéshozatalban. Ez lényegében támadhatatlan helyzetbe hozná őt.

Roger felhorkant, az arca bosszúsnak látszott. Gyűlölte a gondolatot, hogy Emmának még nagyobb szelet juthat.

– Nos, lehet, hogy szeretné a részvényeket, de én komolyan kétlem, hogy össze tudna szedni annyi pénzt, hogy megvásárolhassa őket. Lehet, hogy a Milford szamár a lóversenyen, de olyan valakinek a kezében, aki tudja, mit csinál, ez egy potenciálisan értékes üzlet. Mit gondolsz, mennyit ér a részem?

– Fogalmam sincs. Ellenőriznem kell a számlákat, fel kell mérnem a vállalat adósságait, a vagyonát – válaszolta Alan. – Ez egy fellendülésben lévő cég, de aligha Gucci.

– Hozzávetőleges érték? – csapott le Roger mohón. – Ötvenmillió? Ami azt jelentené, hogy a részvényeim közel tízmilliót érnek. – Úgy érezte, fel kell állnia, és most fel-alá járkált a szobában. – Igen, tízmillióra tippelek – motyogta, mintha magában beszélne. – Emma ezt nem engedhetné meg magának. Vagyis felszabadíthatnánk a piacot, talán felkelthetnénk néhány cég érdeklődését. Az LVHM-re vagy a Richemont Groupra gondoltam, vagy talán valamelyik privát tőkebefektető szervezetre. Ez felnyomná az árat – rengeteg ember hajlandó sok pénzt fizetni egy ilyen nagy múltú cégért, mint a miénk.

– Talán – jegyezte meg Alan józanul. – De véleményem szerint a kedvező sajtó fényében, amit kap, Emma talán meg tudná szerezni a szükséges összeget, hogy kivásároljon, még akkor is, ha a céget ötvenmillió fontnál többre értékelik.

– Mindegy, akkor is a legmagasabb összeget kell fizetnie nekem, annyit, amennyit bárki más fizetne.

Alan furcsán nézett.

– Roger, itt van a kutya elásva. Amennyiben Emma vagy bármelyik részvényes szeretné megvenni a papírjaidat, ezt megteheti a „tisztességes értékelés” alapján. Ez egy meglehetősen általános elv a családi tulajdonú cégeknél.

Roger abbahagyta a járkálást, és Alanre nézett.

– Ezek szerint megállapodunk egy kölcsönösen elfogadható árban?

– Elvben igen. Ugyanakkor a tisztességes értékelés mértéke az én tapasztalatom szerint messze a nyílt piaci ár alatt marad. Mivel, ahogy magad is rámutattál, a cég csak most jött ki a gödörből, Emma bagóért megszerezheti a részvényeidet. – Alan felfújta az arcát, és felnézett a plafonra. – Ha a céget tényleg ötvenmillióra értékelnék, és egy részvényes társnak adnád el a húszszázalékos részesedésedet… hát nem tudom. Gyanítom, hogy Emma körülbelül kétmilliót fizetne érte.

Roger rémülten tekintett rá.

– A cég húsz százalékáért! Azt hittem, tisztességes értékelésről beszéltél! Ez aztán rohadtul nem tűnik tisztességesnek nekem!

Alan feltartotta a kezét.

– Ne lődd le a hírhozót, öregfiú. Barátként jöttél hozzám, Roger, és én csak azt mondom el neked, hogy mi a helyzet – vagy mi lehet.

Az aggodalom felhője suhant át Roger arcán. Rebeccára gondolt a st-tropez-i villájában vagy a penthouse lakosztályban Ricardo bahiai szállodájában vagy a chelsea-i városi házban, az összes helyen, amelyről állandóan beszéltek, hogy az övék lesz, amikor pénzzé teszik a részvényeiket. Na de kétmillió? Kétmillió fontért még egy három hálószobás lakást sem kapnának a Cadogan Square-en, hogy a gyönyörű Glebe Place-i házat már ne is említse, amelyre Rebecca szemet vetett.

– Hát akkor mit tegyek?

– Ha a maximum értéket akarod a részvényeidért, meg kell akadályoznod, hogy Emma vásárolja meg őket. Rá kell beszélned a többi részvényest, hogy ők is adják el a részüket, és így rásózhassátok a Milfordot tokkal-vonóval egy luxusáru-konglomerátumra vagy egy magán-befektetőházra.

– És ezt hogyan kell csinálnom?

Alan nevetett.

– Csendben nyújtsd ki az érzékelőidet a nagyfiúk felé. Ha az ár megfelelő, szerintem a részvényesek el fogják kapni a kezüket a cégtől – ez még Emmát is megkísértheti.

48

Rob nem hívta fel Emmát azon a hétfőn, amelyiken a lány tudomása szerint vissza kellett érkeznie New Yorkból. Nem hívta kedden, szerdán és csütörtökön sem, és ekkorra a hallgatása már sértő és zavaró volt. A természeténél fogva elemző hajlamú Emma végigvette a fejében az okokat, hogy miért nem hall a férfiról. Volt némi esély, hogy még mindig az Államokban van, de ahogy a remény csalódássá halványult, a valószínű

magyarázat azt sugallta, hogy Rob kerüli őt, és a somerseti éjszaka, legalábbis a férfi fejében, kapitális hibának minősül.

Majdnem tíz óra volt csütörtök este, és Emma még mindig dolgozott. Imádta az irodája biztonságát, ebben a térben nyeregben érezte magát, és az elhivatottság kitöltötte a magányosság okozta űrt.

Kikapcsolta a számítógépet, ásított, és belebújt a kabátjába. Tudta, hogy az elmúlt néhány óra nem volt kifejezetten produktív, és gúnyolódott magán: egy cég vezérigazgatója, miért nem képes hát egy olyan egyszerű dolgot megtenni, hogy felhívja Robot. De Rob mentegetőzéseinek és udvarias kifogásainak gondolatától összerezzent.

Igazság szerint ostoba volt. Ismerte Rob hírnevét és az ellenkező nem iránti korlátozott figyelmét. Tudnia kellett volna, mire számíthat, és most meg kellett birkóznia a helyzettel; azon tűnődött, hogy a legjobban talán egy üzleti probléma kiküszöböléseként kezelhetné.

Amikor kilépett az előcsarnokból, megszólalt a telefonja.

– Emma – szólt bele élénk hangon.

– Rob beszél. Bocsánat, hogy ilyen későn.

Emmát öröm töltötte el.

– Hogy vagy? – kérdezte olyan lezseren, ahogyan csak tudta.

– Tegnap értem vissza New Yorkból. Zűrös volt.

– Hogy van az apád?

– Volt egypár nehéz tárgyalásunk – mondta Rob, és a hangjából érződött, milyen feszült.

Hosszú, ásító szünet következett.

– Itt leszel a hétvégén?

– Többnyire – hangzott Emma óvatos válasza.

– Arra gondoltam, együtt ebédelhetnénk szombaton a házban.

Emma első reakciója az volt, hogy nem szeretné Mortont látni egy első randevúként értelmezhető találkozáson. A második pedig az, hogy ebédről van szó. Nem vacsoráról, ahogy Rob javasolta.

– A hallgatásodból úgy ítélem, nem szívesen ebédelsz Winterfoldban.

– Gondolkoztam rajta.

– Akkor mit szólnál, ha elmennénk lovagolni?

– Remek – helyeselt Emma, és nem tudta megállni, hogy szélesen bele ne mosolyogjon a telefonba. – Találkozunk szombaton a futásom után.

Winterfold istállóit a birtok nyugati szélén évek óta kiadták egy helyi lovasiskolának.

Rob tartott ott egy lovat, egy sárga kancát, és elintézte, hogy Emma egy gyönyörű, erősnek tűnő pej lovat kapjon. Úgy állapodtak meg, hogy ott találkoznak. Emma elkésett, ugyanis háromszor öltözött át, mielőtt eldöntötte, hogy bár a cseresznyepiros szvettere és a szűk, krémszínű lovaglónadrágja egy cseppet túl szexis, de legalább az eseményhez illő.

Rob már felnyergelt, és a lován ült lovaglósapka nélkül, hetykén és magabiztosan.

– Soha nem képzeltelek lovas típusnak – mosolygott a lány, és beleakasztotta a lábát a kengyelbe.

– Tudod, hogy szeretem állandóan ébren tartani az érdeklődésedet.

Emma a nyelvébe harapott, érezte, hogy valami ugratós csevegés határán vannak.

Könnyed napot szeretett volna, de máris olyan ideges volt, mint egy kamasz lány.

– Hová szeretnél menni?

Emma azonnal tudta. A tóhoz, a terület nyugati végébe. Az a hely csendes és szép és romantikus.

Alig beszéltek az odavezető úton, elégedetten szívták magukba a Winterfold birtok nagyszerűségét. Emma lélegzete mindig elállt tőle, függetlenül attól, milyen gyakran látta.

Ma fényes téli napsütés festette meg a magas füvet, pezsgőszőkévé varázsolva a fűszálakat.

A tó ezüstösen csillámlott. Egyik végén egy trambulin volt, amelyet legalább egy évtizede nem használtak. Leszálltak a lovakról, hozzákötötték őket egy fához, és leültek a tó partján heverő öreg, göcsörtös fatörzsre.

A kezük centikre volt egymástól a fán. Az arcát melegítő napsütés felbátorította Emmát. Kinyújtotta az ujjait, amíg hozzáértek Robéihoz, és egy másodperc törtrészéig mámorosan boldognak érezte magát, de aztán a férfi lassan elhúzta a kezét.

Emma számára olyan volt ez az icipici mozdulat, mintha pofon vágták volna.

– Elnézést – mentegetőzött Rob, és esetlenül visszatolta az ujjait a lány felé.

Emma halkan, cinikusan felnevetett. Rob arckifejezése mindent elárult. Zavart, megbánást, kedvességet. Emma beleremegett. Lehet, hogy sajnálatot?

– Hiba volt – mondta ki, mielőtt gondolkozott volna. Kérdésnek szánta a szavakat, de az önvédelemből inkább ténymegállapításként hangzottak.

– Te úgy gondolod?

Milyen őrjítő tud lenni a nyelv, állapította meg Emma, próbálva megfejteni az árnyalatokat a férfi hangjában, az árnyalatokat, amelyek megváltoztatják a szavak értelmét. Talán a te szót hangsúlyozta, ami arra utalna, hogy ő nem tekintette a kalandjukat hibának?

– Zavarban vagy Somerset miatt, ugye? – bökte ki Emma végül.

– Zavarban éppen nem vagyok.

– De hiba volt.

– Annyiban, hogy most semmi iránt nem tudom elkötelezni magamat.

Emma nem vette le a szemét Rob arcáról. Teljesen tanácstalan vagy tökéletesen érzéketlen? Akár így, akár úgy, a lány dühös volt. Dühös rá, amiért elhozta egy romantikus lovaglásra, hogy aztán lejárassa. Dühös rá, amiért tönkretette a kedvenc helyét a Winterfold birtokon. Dühös magára, amiért bebizonyosodott, hogy Rob képtelen elkötelezni magát egyetlen nő mellett, és amiért hagyta magát elcsábítani a gondolattól, hogy köztük más lesz a helyzet. Emma nem volt tehetséges színlelő, már kisgyerek korában is kínosnak érezte a hazugságot, nem csupán a becsületessége miatt, hanem azért is, mert tudta, hogy mindig rajtakapják. De most a szükség törvényt bontott.

– Se te, se én – mosolygott annyi vidámsággal, amennyit csak össze tudott kaparni. – Olyan megkönnyebbülés, hogy te mondtad ki.

– Helyes – mosolygott a férfi lassan.

Rob arcon csókolta. Olyan volt ez, mint egy rövid búcsú. Azt mindenesetre jelezte, hogy nincs értelme tovább a tónál maradniuk.

Rob elkötötte a lovaikat, és odakiáltott Emmának:

– Követlek vissza az istállókig.

Emma vágtatott, a lova Robé előtt haladt, a hideg, friss levegő az arcába vágott, és miközben két kis könnycsepp gördült le az arcán, meggyőzte magát, hogy csak a szél okozta.

49

Cassandra azonnal nekilátott, hogy megtalálja Giles utódját, bár tudta, hogy ez nehéz feladat lesz. Végül is az állás aligha olyan, amit meghirdethet a Media Guardianben. A Rive szabadúszó szerkesztőjének hihetetlenül természetes stílusérzékkel és hatalmas kapcsolatrendszerrel kell rendelkeznie. És ami még fontosabb, értenie kell, mi működteti Cassandra Grandét.

Lássuk hát, ez mit tud, gondolta Cassandra, miközben átvonult a San Lorenzón a ház egyik legjobb asztala felé. Jessica West már várt rá. Cassandra szeme végigmérte, megvizsgálta az inge szabását, a táskája márkáját, észrevette a manikűrözött körmeit, a frissen fodrászolt haját és a diszkrét sminkjét. Cassandra mosolygott magában. Jessica West átment az első vizsgán. Cassandra csak mostanában figyelt fel a stylistra.

Természetesen már találkoztak – a Versace-partin a Milánói Divathét alatt –, és Cassandra emlékezett, hogy Jessicát okosnak és magabiztosnak találta. Hírességek öltöztetésével szerzett nevet, olyannyira, hogy számos nagyágyú már személy szerint őt kérte stylistnak, amikor a Rive magazin számára fotózták. A lány nagyon szép és rendkívül karcsú volt – még Cassandránál is karcsúbb –, amit Cassandra csodált, ugyanakkor zokon is vett.

– Amint tudod, megüresedett egy szabadúszó szerkesztői állás a Rive-nál – tért Cassandra egyenesen a tárgyra. – Olyan valakit keresek, akinek kitűnő társasági kapcsolatai vannak, és ismeri a divatot, mint a tenyerét. Ezt az állást hagyományosan egy tehetséges író, szerkesztő és, mondjuk úgy, egy vezércikklátnok tölti be. De a megfelelő

személy kedvéért hajlandó vagyok megváltoztatni a munkaköri leírást.

– Styling is tartozna bele? – kérdezte Jessica.

Szándékosan megkereste Cassandrát a Versace-partin, és örült, hogy a kemény munkája meghozza a gyümölcsét. És ha arra gondol, hogy majdnem el sem jött!

Cassandra felhúzta a szemöldökét. Jessica nem Giles. Kételkedett, hogy a lány össze tudna hozni akár egyetlen mondatot, de végül is egyáltalán nem ártana, ha volna még egy munkatárs a fedélzeten, akinek különös tehetsége van a hírességek elbűvöléséhez.

– Rugalmasak lehetünk. Mesélj magadról!

– Rengeteg sztárt öltöztettem az összes vörös szőnyeges eseményre ebben az évben.

Nyár óta többször megfordultam New Yorkban, úgyhogy remek kapcsolataim vannak a keleti part reklámügynökeivel. Azonkívül kitűnő zenei összeköttetéseim is vannak – hosszú ideig Rob Hollanddal, a Hollander vezérigazgatójával jártam.

– Rob Hollanddal? – kérdezte Cassandra hirtelen érdeklődéssel. – Rob bérli a családi otthonunkat Winterfoldban.

– Micsoda véletlen! – mosolygott Jessica. – Imádom Winterfoldot.

– Furcsa, hogy soha nem láttalak a faluban. Mikor szakítottatok?

– Ó, úgy két hónappal ezelőtt fújt ki a dolog – válaszolt Jessica bizonytalanul. – De továbbra is barátok maradtunk – tette hozzá gyorsan.

Ez volt a másik ok, amiért Cassandra találkozni akart Jessicával amellett, hogy hírességek sylistjaként egyre elismertebb lett. Amikor összefutottak a Versace-partin, tudta, hogy ezt a feltűnő vörös nőt már látta valahol. Végül eszébe jutott, hogy Laura Hildon esküvőjén történt; Rob mellett ült a templomban, és összebújva táncolt a férfival a szmokingos vacsorán.

– Rob közel áll az unokahúgomhoz, Emmához, de még nem tudtam rájönni, mi van köztük – mondta halvány mosollyal.

– Emmához? – Jessica Cassandra arcát fürkészte, és amikor látta, hogy szövetségesre lelt, nyíltabban kezdett beszélni. – Csak a háziasszonya. Biztos vagyok benne, hogy tetszett neki Rob, talán még most is tetszik, őt azonban nem érdekelte Emma.

– És ezt honnan tudod? – kérdezte Cassandra. Észrevette, hogy a másodperc törtrészéig ellenszenv suhan át Jessica arcán.

– Eltekintve attól, hogy Emma nem az esete – biggyesztette a száját a lány –, nem hiszem, hogy bárki labdába rúghat Robnál, miközben exbarátnője, Madeline és a gyereke ott lábatlankodik a háttérben. Rob még a hálaadást is velük töltötte. Azonkívül láttam őt Madeline-nel New Yorkban a Sant Ambroeusban, és nagyon meghittnek tűntek.

Határozottan merném állítani, hogy újra együtt voltak.

– Hát ez érdekes – dorombolt Cassandra. – Remélem, nem vagy túl csalódott.

– Csalódott? Dehogyis – tiltakozott Jessica sietve. – Csak jó barátok vagyunk.

– Pontosan, mint Rob és Emma – jegyezte meg Cassandra mosolyogva. – Pontosan, mint Rob és Emma.

50

Tom szerelmes volt. Az M4-esen jött rá, amikor Londonból Oxfordshire-be tartott. Az összes jel erre mutatott: a kensingtoni ház, amelyre vigyázott, míg a tulajdonosai nyaraltak, minden luxussal fel volt szerelve – selyem ágyneművel, alagsori úszómedencével, házi mozival –, és tessék, itt van ő, úton Chilcotba a hétvégére abban a halvány reményben, hogy beleszalad Stellába a Madártollakban. Stella, gondolta egy kicsit bárgyú vigyorral az arcán, miközben rátaposott az ős-öreg Mini gázpedáljára. Már a lány neve is elég volt ahhoz, hogy a szíve ugrándozni kezdjen. Úgy érezte, Stella annyira jó, annyira megfelelő a számára, és most szingli. És persze az sem segített rajta, hogy a lány gyönyörű. Fülig belezúgott abban a percben, amikor először pillantotta meg a Milford-fotózáson. Nem mintha emiatt elvesztette volna az eszét; így is legalább egy tucat káprázatos nővel lefeküdt Ibizán, de az volt a lényeg, hogy nehezen tudta kiverni Stellát a fejéből. Igen, a lány ragyogó szépsége elbűvölte, de most, hogy az utóbbi idők traumái révén jobban megismerte, és több időt töltött vele, Stella ereje és kedvessége végképp levette a lábáról. A cigarettafüstös cornwalli utazás után a lány meglepte egy doboz nikotintapasszal, amely úgy volt becsomagolva, mint valami ajándék. Ezt csupán szeretetteljes tréfának szánta, Tom azonban két hete nem dohányzott. A drogozást is abbahagyta – na jó, amúgy is alig engedhette meg magának –, de többről volt szó: Stella adott neki valami mást, aminek örömmel nézhetett elébe.

Tom az elgémberedett ujjait hajlítgatta; szinte érzéketlenek voltak, és a Mini fűtése ennél hidegebb éjszakát nem is választhatott volna, hogy kilehelje a lelkét. Az időjárás ellenére Tom jó hangulatban volt, miközben a kocsi lepöfögött az autópályáról az A utakra, és végül végiggurult a kanyargós vidéki utakon Chilcot felé. Előző este megnézett egy fantasztikus zenekart, a Vörös Üstököst, amely az egyik kedvenc kocsmájában játszott Camdenben. Elcsevegett a bandával a bárpultnál, és néhány ital után meggyőzte magát, hogy ők a következő nagy durranás. Tom most nagyon szerette volna elkapni Rob Hollandot, hogy odaadja neki a CD-jüket, és megtudja, ugyanolyan lelkes lesz-e ő is. A mosolya hirtelen lehervadt. Találnom kell valami módot, hogy végre nekem is megszaladjon, gondolta.

Eső köpködte most a szélvédőt, és rosszul lehetett látni.

Az anyja háza a falu szélén állt, és ahogy közeledett, lehúzta a fejét, hogy kilásson a bemocskolódott üvegen. Basszus! Julia kocsija már elfoglalta a felhajtót, és a ház százméteres körzetében egyetlen parkolóhelyet sem látott; ahogy elnézte, nyilván valami bulit tartanak a Madártollakban. Elhajtott a ház mellett, és befordult egy kis mellékutcába, amely a falu rétjére vezetett. Gyorsan kiszállt, állig felhúzta a dzsekije cipzárját, és fürge léptekkel elindult a ház felé.

Alig érezte az ütést; minden túl gyorsan történt. Valami kemény tárgy csattant nagy erővel a fején, és a teste egyszerűen a földre zuhant. Ösztöne azt súgta, hogy tartsa a kezét az arca elé, és az ujjai közt felismerte egy csizma alakját, amely újra és újra feléje rúgott.

Betört az orra, és érezte, hogy ömlik a vér az arcán. Ütések záporoztak az egész testére, mindene fájt. Végül felrántották, és egy erős kéz a dzsekije gallérjánál fogva felemelte.

– Ugye tudod, miért vagyunk itt, „napsugaram”? – bömbölte egy hang az arcába. – Ha nem kapjuk meg, amit akarunk, visszajövünk. És legközelebb a golyóidat vágjuk le.

A férfi elengedte Tomot, aki összecsuklott, koponyáját beverte a járdába.

Tom összegömbölyödött, még több rúgásra számítva, egész testét nyers fájdalom szaggatta, de nem mert kiabálni, nehogy újabb bántalmazást provokáljon ki. Csak akkor kezdett nyögni, amikor meghallotta, hogy felbőg egy autó motorja, és a kocsi eldübörög.

Megvonaglott, belenyúlt a zsebébe, de rájött, hogy a mobilját a kocsiban hagyta. Hasra fordult, és valahogy feltámogatta magát a földről, de csak kétrét hajolva, összegörnyedve tudott járni. Mindössze ötven méter volt Julia házáig, de úgy érezte, mintha ezer volna.

Vér csöpögött az arcáról a járdára. Hányás szorította a torkát. Már nincs messze, biztatta magát, és ráparancsolt a testére, hogy mozduljon előre. Nekiesett az anyja bejárati ajtajának. Az idő vánszorgott, amíg megnyomta a csengőt.

– Tom! – sikította Julia, amikor kinyitotta az ajtót, és azt látta, hogy a fia feléje zuhan.

– Drágám, mi történt?

Letérdelt a földre, és az ölébe vette Tom fejét. Vér mocskolta be a szoknyáját.

– Ki tette ezt? – kérdezte az anyja sírva.

Eltelt egy perc, mire Tom egyáltalán ki tudta nyitni feldagadt száját, hogy megszólaljon.

– Pénzzel tartozom embereknek, Ibizáról. Sok pénzzel, mama. És most vissza akarják kapni.

51

A karácsony volt Cassandra egyik kedvenc időszaka az évben, annak ellenére, hogy az irodában ilyenkor hektikus volt az élet. A Rive munkálatai tíz napig szüneteltek az ünnepi időszakban, ami azt jelentette, hogy nemcsak a februári számnak kellett készen és a nyomdászoknál lennie, hanem a márciusi kiadás nagy részének is el kellett készülnie. A pirulát azonban megédesítette a hálás hirdetőktől és divatházaktól beözönlő ajándékáradat, akik mind köszönetet mondtak neki a „csodálatos évért”. Cassandra irodájában a krémszínű B&B Itália kanapén már halomban álltak az ajándékok: egy pár Prada-sí, egy hatalmas monogramos bőrönd Louis Vuittontól, egy Alberta Ferretti-kasmírkabát, tizennégy táska és egy gyönyörű kártya a Dolce & Gabbanától, amelyben felszólítják, hogy menjen be az üzletbe, és válasszon, amit akar.

Ezeket hívta Cassandra az A kategóriás ajándékainak, amelyeket vagy megtartott magának, vagy betette őket Ruby karácsonyi harisnyájába. Egy másik halomban a perspexasztalon a B kategóriás ajándékok voltak: pezsgők, bőr pénztárcák, egy Tiffany kulcstartó, egy sorozat konyhaeszköz, három Smythson-naptár, egy Roberts rádió és egy utalvány egy hat alkalomból álló mikro-bőrápolási kurzusra. Ezeket az ajándékokat az anyjának, a stábja kedvelt tagjainak vagy „továbbajándékozásra” szánta olyan barátoknak, akik nem a divatiparban dolgoztak, és így nem gyaníthatták, hogy ingyen kapta őket. Egy irodai széken az íróasztala mellett olyan közönséges küldemények hevertek, hogy Cassandra nem is értette, hogyan jöhettek valakitől, aki a divatiparban dolgozik: olcsó csokoládék vagy rossz minőségű illatosított gyertyák. Cassandra felkapott egy rémes kinézetű vörös útlevéltokot, és megszagolta. Még csak nem is bőr!

– Ki az ördögtől van ez? – lökte Lianne orra alá, aki az ajándékokat rendszerezte, hogy szétküldhesse a köszönőkártyákat.

– Glenda McMahontól.

Cassandra éppen azon volt, hogy kifejtse a véleményét a kedves ajándékról, amikor Francesca Adams, Jeremy Pike és David Stern jelent meg az ajtóban.

– Mi ez? Katonai puccs? – kérdezte Cassandra a székében hátradőlve.

– Nem szeretnénk zavarni – kezdte Jeremy, miközben leplezetlen irigységgel bámulta az ajándékokat –, de az egész iroda őszintén aggódik.

– Miről van szó? – kérdezte a főnöke, és belökte az útlevéltokot a fiókjába.

– Megjelent egy sztori a Media Guardianben arról, hogy eladják az Alliance-t.

Tehát mozgásba jöttek a kerekek, gondolta Cassandra, és megpróbált egykedvű

arckifejezést mutatni.

Több megbeszélése is volt az elmúlt néhány héten a Girard-Lambert főnökével, Pierre Desseau-val a férfi elegáns neuillyi házában. A szükség megkövetelte, hogy teljes titoktartás mellett találkozzanak, hiszen itt nem kevesebbről volt szó, mint ipari kémkedésről. Cassandra mindent kiszolgáltatott Pierre-nek, amit a cégéről tudott: az új magazinok beindítására vonatkozó terveket, a digitális stratégiát, a kalkulált és valós marketingköltségeket, még a versenytársak számára a Szent Grált jelentő kozmetikázatlan értékesítési adatokat is. Viszonzásképpen Pierre körvonalazta a kivásárlással kapcsolatos terveit. Ezért Cassandra tisztában volt azzal, hogy a férfi fel akarja vásárolni az Alliance részvényeit, amelyek a nyílt piacon forogtak, várva az ajánlatát, azzal azonban nem volt tisztában, hogy Pierre már meg is környékezte Isaac Greyt, hogy megtegye ezt az ajánlatot. Cassandra érezte, hogy adrenalin árad szét a testében, közeledett a végjáték. Az eladásról szóló pletyka jelenthette azt, hogy az ellenséges kivásárlás a küszöbön áll, ugyanakkor sebezhetővé is tehette a megállapodást más, vért szimatoló médiacápák számára. Cassandra erősen remélte, hogy az első forgatókönyvről van szó, mert már csak egy hete maradt. Az egyezséget meg kell kötni karácsony előtt, különben oda a dicsősége.

– Amennyire én tudom, Isaac Grey nem akarja eladni a céget – közölte Cassandra egyenletes hangon, és állta a csapattagjai aggódó pillantását.

– De lehet, hogy mégis? Mi lesz akkor a munkánkkal?

– Mi lesz a költségtérítésünkkel? – kérdezte Francesca. – Isaac valójában érti, mire van szükségünk, de néhány cégnél ez maga a rémálom. Nem engedik, hogy taxit rendelj, hogy helikopterről már ne is beszéljek.

– Minden rendben lesz – mondta Cassandra magabiztosan mosolyogva. – Hagyjátok abba az aggodalmaskodást! Karácsony van. Miért nem választotok valamit magatoknak az asztalról?

Jeremy egy pezsgőt, David a rádiót vette el.

– Tudod, nekem is épp elég van ezekből a holmikból – mosolygott Francesca udvariasan.

– Hát persze – válaszolta Cassandra kedvesen.

52

A francos utolsó pillanatban, gondolta Cassandra, letéve a feketekávéját, amikor elolvasta a Financial Times cikkét. Rácsörgött Lianne-ra.

– Kerítsd nekem elő Eileen Donaldot! Nem érdekel, hol van – találd meg! És mondd le a tízórás megbeszélést!

Letette a kagylót, és újra elolvasta a sztorit, ezúttal lassabban. Tehát a Girard-Lambert-nek sikerült átnyomnia a kivásárlást két nappal karácsony előtt. Mosolygott, és belekortyolt a kávéjába. Egy „multimilliárd dolláros üzlet”, jelentette az FT izgatottan, a „lapkiadás koronaékszereként” utalva a Rive-ra. Nos, lehet, hogy a tranzakció az utolsó pillanatban történt, de az időzítése nem is lehetett volna jobb.

Cassandra felnézett a magazin tervezetére, amely a falra volt kiszögezve az íróasztala mellett. A februári kiadásnak a következő napon kell nyomdába kerülnie. A magazint részenként nyomták, de a címlap elkészítése aznap este volt esedékes. Nos, megváltozik a terv. Ha Glenda azt hitte, hogy szimultán jelentetheti meg a Georgia Kennedy-borítót az angol Rive-val, hát nagyot tévedett.

Látta, hogy villog a piros lámpa a telefonján, és az LCD kijelzőn Eileen Donald száma jelent meg. Eileen volt a Rive produkciós igazgatója, az a személy, aki azért felelt, hogy tökéletes összhang legyen a Rive irodáit elhagyó szöveg és képek meg a nyomdagépekről legördülő magazinok közt.

– Cassandra. A titkárnőd azt mondta, hogy sürgős – szólalt meg Eileen friss és hatékony hangja.

– Az is – válaszolta Cassandra, hátradőlve a székében. – Megváltozott a februári borító terve.

– Te ugratsz? – lepődött meg Eileen. – Valami nem sikerült?

– Épp ellenkezőleg – közölte Cassandra hűvösen. – Valami egészen csodálatos dolgot szereztünk.

Hosszú csend következett a telefonban. Eileen határozott nő volt, és az egyike azon keveseknek a cégnél, akik meg merték mondani Cassandrának, amit gondoltak.

– Ha új borítóról van szó, reményünk sincs, hogy retusáljuk, és még időben eljuttassuk a nyomdába ma este.

Cassandra elővette a Georgia Kennedy-címlapot a mellette lévő lezárt fiókból.

– Eileen, drágám, ez már kész.

Mosolygott magában. A Georgia Kennedy-borító már egy hónapja kiadásra várt.

Minden foltot, minden vonalat eltüntettek Georgia arcáról. A digitális retusálás meleggé tette a bőre tónusát, még karcsúbbá fazonírozta az amúgy is karcsú alakját. Olyan volt, mint egy istennő.

– Ebben az esetben nem lehet probléma. Figyelmeztessem a nyomdászokat, hogy másik dossziét küldünk?

– Tedd meg! Ó, és még valami – dorombolt Cassandra a telefonkagylóba. – Szeretném, ha elintéznéd, hogy százezerrel megemeljék a példányszámot. A kiadás azonnal el fog fogyni azzal együtt, ami jelenleg ott van az újságárusoknál.

Halk cicegést hallott a telefonban.

– Nincs időm, hogy megszervezzek egy ilyen hatalmas példányszámemelést. Mi a helyzet az ehhez szükséges papírmennyiséggel? Van fogalmad, mennyi extra papír kell további százezer példányhoz? – kérdezte Eileen, és pánik érződött a hangjában.

– Csináld meg! – szólt rá Cassandra acélos hangon. – Végy kölcsön a jövő havi kiadásra kiosztott mennyiségünkből, ha az kell, vagy végy el a Rural Living magazintól.

Meg fogják köszönni neked, ha meglátják ezt a számot.

– Ehhez felhatalmazást kell kapnom Greg Barberától.

– Gregnek nem kell tudnia erről. Ezek az utasítások Pierre Desseau-tól, a Girard-Lambert vezérigazgatójától jöttek – az új főnökünktől, ha netán nem olvasnál újságot.

Egyenesen neki vagyok felelős. Ha nem tudod végrehajtani a rendelkezéseit, jobb, ha végiggondolod, mit jelentenek kivétel nélkül a vállalati kivásárlások: létszámfelettiséget, néha még elbocsátásokat is.

– Értem – mondta Eileen csendesen.

– És Eileen, Pierre tökéletes diszkréciót akar ezzel kapcsolatban. Meglepetést szeretnénk okozni az iparágnak a nagy dobásunkkal. Senkinek ne szólj az új címlapról, sem a megemelt példányszámról. Komolyan mondom: senkinek.

Cassandra lecsapta a telefont, és belepillantott a még nyitva ásító fiókba, hogy megnézze a Glenda által küldött undorító útlevéltokot. Felvette, és beledobta az íróasztala mellett álló papírkosárba.

Fulladj meg tőle, Glenda, gondolta mosolyogva, aztán azon kezdte törni a fejét, hogy mit fog viselni a karácsonyi partin.

53

A Panton House hatalmas luxushotel volt, csupán ötmérföldnyire Chilcottól. A gyönyörű mézszínű kőegyüttes Robert Adam építőművészetével, Capability Brown tájrendezésével és egy olyan konyhával büszkélkedhetett, amelyet napjaink egyik géniusza, Raymond Sancerre, a lobbanékony természetű, Michelin-csillagos francia séf vezetett. Gazdag londoniak gyakran megtették az utat, hogy ott vacsorázzanak, de a legtöbb chilcoti lakosnak elérhetetlen volt megfizethetetlen árai miatt. Ezért amikor Emma elhatározta, hogy nagy karácsonyi vacsora-és táncpartit rendez köszönetképpen a Milford alkalmazottainak a kemény munkájukért, magától értetődően a Panton House-t választotta helyszínül, hogy az estét igazi élvezetté varázsolja. Két nappal szenteste előtt voltak, és a hatalmas étterem mesésen festett; a chilcoti erdőből vágott fenyőágakkal és fagyöngyökkel volt feldíszítve, és a személyzet égett az ünnepi láztól.

– Pontosan mennyivel veti ez vissza a céget? – kérdezte Roger, miközben a datolyás-hikoridiós pudingja utolsó cseppjét törölgette a szája sarkáról egy szalvétával.

Emma felsóhajtott magában; egész este várta ezt a kérdést. Szándékosan úgy intézte az ülésrendet, hogy Roger mellett foglaljon helyet a főasztalnál. Ezt békejobbnak szánta, és a nagybátyja addig valóban udvarias, majdnem elbűvölő volt.

– Jó üzletet kötöttünk – mosolygott Emma. Elmesélte, hogyan tárgyalt Jocelyn Benthammel, a Panton House tulajdonosával, kihasználva az asszony szép holmik iránti gyengeségét. Felajánlott Jocelynnak egy vadonatúj, az utolsó öltésig kézzel varrt bőröndszettet cserébe az engedélyért, hogy a saját borukat hozhatják az étterembe, és nem kell dugódíjat fizetniük – ami több ezer fontot spórolt nekik.

– Ezenkívül egyharmad részt én magam fizettem az ételek árából – közölte Emma. – Julia is éppen most ad el több műalkotást a Winterfold-gyűjteményből, ami a reményeim szerint fedezi majd az elkerülhetetlen vállalati költségeket, amilyen ez a parti is.

Emma tudta, hogy Roger gyenge pontjára játszik: a vonakodására, hogy belenézzen a cég számláiba. Mert az engedmények ellenére a parti hihetetlenül sokba került, különösen egy olyan vállalat számára, amelyik épp most lábal ki a veszteségekből.

Roger lassan bólintott, a vörösborát forgatva a poharában.

– Tudom, hogy voltak köztünk ellentétek ebben az évben – kezdte esetlenül –, és még most sem értek egyet bizonyos döntéseiddel. De… – tétovázott – végre eredményeket produkálunk. És mint a család feje szeretnék ezért köszönetet mondani neked.

Emma úgy érezte, hogy bár nem szeretné, melegség fut át rajta. Tudta, mennyire fájdalmas lehetett Roger számára, hogy ezt kimondja, de hálás volt a szavaiért.

– Köszönöm, Roger. Mindig csak a legjobbat akartam mindenkinek.

– Tudod, mindannyian azt szeretnénk, ha eljönnél Gstaadba – folytatta Roger a Milford család éves svájci útjára utalva. Mivel Saul végrendelete szerint ő kapta a házat, rá hárult a karácsonyi házigazda kötelessége. – Tekintsük ezt új kezdetnek, jó?

Emma mosolygott és bólintott, de belül felnyögött. Bár örült, hogy olvad a jég közte és a család közt, a kilátás, hogy kénytelen öt napot eltölteni Rogerrel, Rebeccával, az anyjával és isten ments, Cassandrával, túl nagy megpróbáltatásnak tűnt.

– Nagyon köszönöm a meghívást, Roger, de nem vagyok biztos benne, hogy el tudok menni. Végül is holnapután van szenteste, és még nincs repülőjegyem. Azonkívül már teletömtem a hűtőt a karácsonyi vacsorához.

– Rebecca utánanézett a repülőjegyeknek – válaszolta Roger kedvesen. – Business class jegyek még vannak Londonból Genfbe. Van egy csodálatos séfünk a házban, és tudom, mennyire szeretsz síelni. Ez azért csak jobb annál, mint hogy egyedül töltsd a karácsonyt az Istállóban.

– Ó, ne aggódj, nem leszek egyedül. Rengeteg karácsonyi koccintásra kaptam meghívást, és Len azzal fenyeget, hogy mindenkit bezár a Madártollakba. Különben is, lélekben már felkészültem, hogy otthon maradok – mosolygott. Megérintette Roger kezét.

– Őszintén, Roger, nagyon köszönöm, hogy gondoltál rám, de azt hiszem, most jobb, ha felállók, és néhány köszönő szót mondok a munkatársaknak.

Kávé után a Milford-alkalmazottak szétszéledtek az asztaloktól, és beszivárogtak a Panton House óriási télikertjébe, ahol egy dzsesszzenekar épp akkor fogott bele egy Cole Porter-egyvelegbe. Emma is átsétált, hogy csatlakozzék a tánchoz, amikor észrevette az ajtónál tébláboló Rob Hollandot, farmerban és sötétkék szvetterben, feltűnően az öltönyök és koktélruhák tengerében.

A férfi odalépett Emmához, és arcon csókolta.

– Emma.

– Rob? Mit keresel itt? – kérdezte a lány.

Természetellenesen bosszúsnak érezte magát. Az erdőben lezajlott szóváltásuk óta eltelt hónapban eltökélten kerülte, és próbálta kitörölni Robot az agyából. Könnyebben ment, mint hitte. Egész hónapban nem látta őt a falu környékén, és a Somerset-epizód meg az, ahogy Rob lerázta a winterfoldi tónál, csupán a harag és a kihasználtság érzését hagyta benne.

A férfi vállat vont, és a hüvelykujjával a hotel túloldala felé bökött.

– Megittam valamit a Panton bárjában egy barátommal. Az előcsarnokban van egy nagy tábla, amelyen az áll, hogy a Milford vacsorával egybekötött táncmulatságát a Gainsborough étteremben tartják. Csak szerettem volna átjönni, hogy köszöntselek.

– Hát akkor, szia – mondta Emma kurtán. Önkéntelenül lesimította a koktélruhája vékony fekete bársonyát, de aztán leállította magát.

– Na és hogy vagy mostanában? – kérdezte Rob némi hallgatás után.

– Elfoglaltam

– Ebben biztos vagyok – jegyezte meg a férfi ideges nevetéssel. – Akárcsak én, két hete még Chilcotban sem jártam.

– Igen, a karácsonyi partiszezon nyilván hektikus – szaladt ki Emma száján.

Rob úgy nézett, mintha válaszolni készülne, de aztán meggondolta magát. Ehelyett azt mondta:

– Mostanában elég sokat voltam New Yorkban. Polly születésnapját ünnepeltük, többek között.

Emma nem akarta, hogy Rob elrontsa az estéjét, és dühös volt rá és magára is, hogy a férfi megjelenése a partin épp ezt érte el.

– Nézd, mennem kell – mondta a táncparkett felé pillantva.

– Oké, hát persze. Figyelj, hallottam, hogy Chilcotban maradsz karácsonyra. Elmegyek Courchevelbe az ünnep másnapján, de az első nap itt leszek, ha kedved van egy karácsonyi italra a Madártollakban.

– Igazán nem tudom még, mik a terveim – hazudta Emma, és közben azon gondolkozott, vajon kivel megy Rob Courchevelbe. Semmi kétség, egy újabb ragyogó szőkével.

– Hát, bármit csinálsz is, remélem, jó mulatság lesz – villantotta a férfi Emmára a playboy-mosolyát. Ám az hirtelen mintha minden vonzerejét elvesztette volna. – És ha kedved van valami közös mulatsághoz, hívj csak fel, és én…

– Rob, ne! – csattant fel a lány, belefojtva a szót.

– Mit ne? – ráncolta a férfi a homlokát.

– Ne flörtölj velem!

– Miért ne?

– Te tényleg egy érzéketlen senkiházi alak vagy – ingatta a fejét Emma.

– Micsoda?

– Jól hallottad – válaszolta a lány, és már indult is, hogy elsétáljon tőle.

Rob megrántotta a karját.

– Nézd, Emma, van valami, amit tudnod kell. Abban a pillanatban Virginia jelent meg Emma mögött.

– Drágám, beszélnem kell veled – fogta át a lánya vállát.

Most az egyszer Emma örült, hogy az anyja közbeavatkozott. Biztos volt benne, hogy bármit akart is Rob mondani neki, nem lett volna jó hír.

– Ó, hello, Rob – fordult a férfihoz Virginia kevés melegséggel. – Épp most próbálom rábeszélni Emmát, hogy jöjjön el velünk Gstaadba. Roger határozottan ragaszkodik ehhez, és azt hiszem, nagyon jót tenne a családnak.

– Egyetértek önnel – bólintott Rob.

Emma rábámult, egyáltalán nem örült a beszólásának. Robnak semmi köze az ő

életéhez.

– Találkozunk az új évben, Rob – szólalt meg végül.

– Ideje, hogy visszamenjek a barátomhoz – mondta erre Rob mereven, és elfordult.

– Véleményem szerint csodálatosan nagyvonalú Rogertől, hogy meghív a gstaadi házba – közölte Virginia, a bárpult felé kormányozva a lányát. – Főleg azok után, hogy a kirúgásával kezdted az évet.

Emma az anyjára nézett. Remekül festett, talán húsz évvel is fiatalabbnak látszott a hosszú ujjú szürke selyem koktélruhájában, amelyet egy egyszerű gyöngysorral viselt.

– Cassandra is jön – folytatta Virginia. – Julia azt mondja, köztetek is harag van, úgyhogy szerintem sok nézeteltérést megoldhatsz, ha rászánod magadat, hogy elgyere.

Emma hirtelen semmi kedvet nem érzett az anyja ravasz célzásaihoz.

– Ó, anyám, hagyd már abba! – tört ki. – Képtelen vagy egyszer az életben jót feltételezni a saját lányodról? Úgy állítod be, mintha én volnék az, aki egész évben hibázott.

Nem akart az anyjának Cassandra mesterkedéseiről beszélni; végül is jól ment az üzlet, és ha Cassandra megpróbálta is tovább szabotálni a céget, nem járt sikerrel. Emma remélte, az unokanővére megértette az üzenetet, hogy csak Julia részvényeinek árt; de az is lehet, hogy egyszerűen belefáradt a kisded játékaiba, és másfelé irányította romboló ösztöneit. Mielőtt Virginia válaszolhatott volna, félbeszakították őket.

– Remek beszéd volt, Em. Azt hiszem, sikerült néhány újabb szívet és fejet megnyerned ma este.

Emma felnézett, és Ruant látta maga előtt, aggasztóan jóképűen az éjkék szmokingjában. Sötét haja a gallérjára göndörödött, és a jó ételtől és italtól feldobva, most egy kicsit kevésbé tűnt feszültnek.

– Menjetek ti ketten, és táncoljatok – biztatta őket Virginia a zsúfolt táncparkett felé intve. – A műhelyben nem tudják, hogy kell ezt csinálni.

Mindnyájan Albertet, a gyár gondnokát nézték, aki úgy kelepelt a karjával, mint egy helikopter, hatalmas csokornyakkendője szárnyaszegett madárként csapkodott a nyaka körül. Emma a szemét forgatta az anyja sznobizmusától. Albert nem volt éppen Fred Astaire, de remekül érezte magát, és kétségbeesetten próbálta elkapni Abby Ferguson, a Milford marketingigazgatója szemét. Abban a pillanatban a zene ritmust váltott, és az énekes Sinatra dalát kezdte búgni lassú, ringató ütemre: „Have got you under my skin”.

– Hát akkor gyere, főnökasszony, mutasd meg nekünk a csodálatos lábmunkádat – mosolygott Ruan, majd magához húzta Emmát, és forgatni kezdte a zene ütemére.

Emma visított, ahogy Ruan a földig hajlította, és érezte, hogy elpirul, miközben a férfi szakértő mozdulatokkal pörgette körbe a parketten. Hirtelen élvezni kezdte ezt a léhaságot, aztán a rájuk irányuló figyelmet.

– Mr. McCormack, hogyhogy fogalmam sem volt róla, hogy maga ilyen felkészült?

– Ez csupán egy a számos tehetségem közül – mormolta Ruan Emma fülébe, miközben finoman forgatta a lányt.

– Ó? És mi volna a többi, könyörgök, árulja el!

Ruan szája mosolygott, de sötét szeme áthatóbb volt, mint valaha.

– Ez túl sokatmondó volna.

Emma érezte, hogy a pír átterjed a nyakára, majd a dekoltázsára. Nem találta az érzést kifejezetten kellemetlennek. Amikor a zene elhallgatott, és ők megfordultak, hogy megtapsolják a zenekart, Emma oldalról Ruanra pillantott, kíváncsi mosollyal az arcán.

Éjfélre a társaság kezdett szétszéledni. A hátramaradó vendégek nevetgéltek a Panton House bárjában, és a taxik kinti lármás pöfögését szinte elnyomták a hamis, de jó szándékú karácsonyi dalok, amelyeket a liftnél sorban álló partizok énekeltek.

– Fogok egy taxit Chilcotba. Akarsz velem jönni? – kérdezte Ruan, és felhajtotta szénfekete felöltője gallérját.

– Igen, kérlek – bólintott Emma. Bekászálódtak a hátsó ülésre, és a taxi végigdübörgött az úton. Ruan és Emma csendben ült, figyelték, ahogy a falu elsuhan mellettük. Emma látta a templomóra ezüstös számlapját, amely úgy függött az árnyas fák sora fölött, mint a hold. Ruan nagy, mézszínű háza a falu legvégén állt. Emma emlékezett, hogy ott éltek a fiú szülei, és az. ösvény a ház oldalánál egy kis tóhoz vezetett, amelyben nyaranta úszkáltak.

– Tudod, hogy egész idő alatt, amióta Chilcotban vagyok, egyszer sem voltam a házadban? – kérdezte Emma, ahogy rátört a nosztalgia.

– Hát akkor gyere be – hívta Ruan. – Alberttől kaptam egy üveg jófajta skót whiskyt karácsonyra, amit meg kell inni.

– Már kinyitottad a karácsonyi ajándékaidat? – kérdezte Emma tréfás döbbenettel.

– Azt az egyet igen. Üveg formája volt, és karácsonyi papírba volt csomagolva, úgyhogy nagy meglepetést nem tartogatott – mosolygott Ruan.

Beengedte magukat egy kulccsal, amelyet egy virágcserép alatt tartott az ablakpárkányon. Ártatlan vidéki szokás, gondolta Emma mosolyogva. Odabent kőpadló volt, amelyet egy hatalmas barna szőnyeg takart, és a nappali kényelmes, bár férfias stílusban volt berendezve. Emma gondolkozás nélkül úgy döntött, hogy nem ártana ide egy női kéz. Zavarba jött attól, hogy még sohasem járt ott. Ruant a barátjának tartotta, de az volt az igazság, hogy a munkahelyükön kívül alig ismerte.

– Nem igaz, hogy nincs karácsonyfád – nevetett.

– Miért kéne felállítani valamit csak azért, hogy egy hét múlva kidobja az ember?

– Ünneprontó – korholta Emma. – Szerintem tennünk kéne valamit az ügyben.

Megfordult, és eltűnt a bejárati ajtón keresztül, aztán visszatért egy leveleket és bogyókat hajtó ággal, és beleállította egy üres borosüveg nyakába az ebédlőasztalon.

– Mi az? – nevetett Ruan.

– Ünnepi hangulat – mosolygott a lány.

Ruan kuncogott, és lekuporodott a kandalló elé, aztán nekilátott, hogy meggyújtsa a szenet. Emma levetette magát a kanapéra, és a férfit figyelte, ahogy apróra töri a gyújtóst, és elrendezi a fát.

– Ugye tudod, hogy nélküled nem tudtam volna megcsinálni?

– Ne légy dilis – fordult felé a férfi. – Te vagy az üzleti elme, és Stella a dizájnvarázsló.

A nővérek maguk kovácsolták a sikert.

– De nem tudtam volna olyan gyorsan megérteni az iparágat, ha te nem állsz minden lépésnél az út mentén, méghozzá úgy, hogy nem ítélsz el a hibáimért. Azt hiszem, azokban a kezdeti időkben feladtam volna, és visszamentem volna Bostonba, ha te nem vagy ott.

Ruan, elégedetten, hogy a tűz jól ég, odakúszott Emmához, és leült a szőnyegre a lábánál.

– Figyelj, Em, a Milford jelentett mindent a szüleimnek és előttük a nagyszüleimnek. A családom generációk óta a Milfordnak dolgozik, és most nekem is ez a mindenem.

Akárcsak te, én is mindig arra vágytam, hogy a cég jól működjön, és ha tíz évvel ezelőtt itt lettél volna, akkor már mi lennénk a brit Hermés.

– Tíz évvel ezelőtt húszéves voltam – vigyorgott Emma. – Egyetlen dologra lettem volna jó a Milfordnál, a teafőzésre.

– Miért mentél el?

– Angliából? – kérdezte a lány meglepetten.

– Egyik nyáron itt voltál, a következőn eltűntél. Azt hittem, felvettek Oxfordba, vagy ilyesmi, de aztán hallottam, hogy a Harvardra kerültél.

– Amerika jobban megfelelt nekem – mosolygott Emma, és örült a gondolattól, hogy Ruan egykor érdeklődött a holléte iránt.

Ha ezt tizennyolc évesen tudja, cigánykerekeket vetett volna – talán még a helyét is elfoglalta volna Oxfordban. Hátradőlt a kanapén, lecsukódott a szeme.

– Ruan, azt hiszem, jó volna, ha hívnál nekem egy taxit. Teljesen kivagyok.

A férfi felvette a telefont, és tárcsázott.

– Legalább negyvenöt percig nem tudnak kocsit küldeni. Az összes taxi a Panton House-nál van, a vendégeket szállítják haza – tette le végül a kagylót.

– Akkor gyalog megyek.

– Ne őrülj meg! Csak nem akarsz átgyalogolni a birtokon éjnek évadján! Láttam, hogy Rob ott volt a partin. Talán még mindig ott van, és felvehet útközben.

– Nem! – kiáltott fel Emma.

Ruan meglepetten nézett rá, aztán halkan elnevette magát.

– Tényleg, hallottam valami pletykát.

– Miféle pletykát? – kérdezte a lány, és érezte, hogy az arca lángba borul.

– Hogy te és Rob?

Rossz érzés lett volna hazudni neki, főleg a saját otthonában. Végül Emma megvonta a vállát.

– Egyéjszakás kaland volt. Lelki aberráció. Tudtam, hogy egy szemétláda, és azt hittem, én leszek a legutolsó, aki a hálójába kerül.

– Ti, nők, olyan kiszámíthatók vagytok – cicegett Ruan.

Emma felkapott egy újságot a kanapéról, és rácsapott.

– Igazad van, dörgöld csak az orrom alá. A gyengém egy jóképű arc és egy vastag tárca. – Nekidőlt a kanapé támlájának, és a Ruantól kapott whiskyt kortyolgatta. – Na és mi a helyzet veled? Te voltál Chilcot szívtiprója. Elnézést, egész Oxfordshire-é. Azt hittem, már évekkel ezelőtt megállapodsz.

– Majdnem így történt. Eljegyeztem magamat három évvel ezelőtt – mondta Ruan őszintén.

– Ezt nem tudtam – lepődött meg Emma, és hirtelen kíváncsi lett, vajon milyen nő lehet Ruan esete. –És…?

– És elhagyott valaki másért.

– Jóképű arc, vastag tárca? – mosolygott a lány szomorúan.

– Valami ilyesmi. És az a nő, akibe utoljára beleestem, férjnél volt. És most itt vagyok.

Még mindig szingliként. Gondolom, mondhatnád, hogy nem volt igazán szerencsém.

Hosszú, átható pillantást vetett Emmára, ami rettentő zavarba hozta a lányt, de Emma túl fáradt volt ahhoz, hogy megpróbáljon felállni. Csak ült ott, és azon tűnődött, milyen jóképű Ruan, és micsoda pocsékolás, hogy egyedül van. Tagadhatatlanul csinosabb volt, mint Rob vagy Mark, de ők hatalmas szenvedélyt tudtak ébreszteni benne, olyan szenvedélyt, amely kiragadta a komfortzónájából, és megéreztette vele, hogy él, függetlenül attól, hogy ez az érzés mámoros boldogságot vagy éppen szúrós dühöt jelentett.

Ruan egészen másfajta férfi volt. Sokkal stabilabb, sokkal keményebb. Munkamániás és komoly, sok tekintetben önmagára emlékeztette Emmát. Állhatatos barátjának és támogatójának bizonyult, és Emma rendkívül kedvelte.

Hirtelen azt érezte, hogy Ruan leveszi róla a cipőjét, és a kandalló mellé teszi. Az apró, bizalmas gesztustól összerezzent és felült.

– Hadd húzzam ki neked a kanapéágyat! – ajánlotta Ruan gyengéden.

Feltérdelt, és eközben az arca egészen közel került Emmáéhoz. A lány, mielőtt egyáltalán felfogta volna, hogy mit tesz, kinyújtotta a kezét, megfogta Ruan arcát, és lehúzta, míg az ajkuk finoman egymáshoz nem ért. Lecsukódott a szeme, és élvezte a csókjuk lágy, természetes ízét. Aztán megérezte, hogy a férfi szelíden elhúzódik, és a másodperc törtrészéig tartó gyönyörét elviselhetetlen zavar váltotta fel.

– Részeg vagyok – mosolygott, próbálva bagatellizálni a dolgot.

– A főnököm vagy – javította ki Ruan csendesen. – Különben másképp lehetne.

– Nézd, jobb, ha elmegyek – mondta Emma gyorsan, és megmozdult, hogy felálljon.

– Részeg és fáradt vagy – nevetett a férfi halkan.

– Aludj itt. Rögtön hozok egy takarót.

Amikor odahozott egy skót kockás gyapjúplédet, a tekintetük egymásba kapcsolódott, és Emma érezte, hogy elvörösödik.

– Én nem vagyok zavarban, ha te sem – jegyezte meg Ruan, és Emma hálásan elmosolyodott.

Még emlékezett, hogy a férfi leoltotta a lámpát a nappaliban, és hallotta a halk lépteit, ahogy felment az emeletre. A következő dolog, amit felfogott, hogy a szeme nyitva volt, és hajnali fény szűrődött be a ház ablakán. Rásandított az órájára: reggel nyolcat mutatott.

Ruan még aludt, és a Milford cég hivatalosan bezárt karácsonyra. Emma rettenetesen vágyott egy csésze kávéra, de nem vesztegethette az időt – lelendítette a lábát a kanapéról, és felnyögött, amikor fájdalom hasított a fejébe. Hangját lehalkítva hívott egy taxit, és odament a székhez, amelyre a kabátját dobta. Összerezzent az elmúlt éjszaka emlékére, amikor megpillantotta a cipőjét a kandalló mellett, ahol Ruan hagyta, apró, ám hatásos emlékeztetőként arra, ami történt. Hogy lehettem ilyen eszement hülye? – dühöngött Emma.

Holnap lesz szenteste, és a gondolat, hogy Chilcotban marad, és akár Robba, akár Ruanba belebotolhat, szégyennel töltötte el. De volt más választása is, és amikor meghallotta, hogy a taxi dudál Ruan háza előtt, döntött. A két rossz közül a kisebbet választja. Elmegy Gstaadba.

54

Gstaad egyik legnépszerűbb kávézója előtt ott ült Tom. Lehúzta a sídzsekije cipzárját, ivott egy korty feketekávét, és nézte, ahogy elvonul előtte a falu csodavilága. Tomot általában minden hidegen hagyta, amit Cassandra szeretett, de el kellett ismernie, hogy a mézeskalácsházak a halványuló délutáni fényben csillogó porcukor hósipkájukkal elegendők ahhoz, hogy bárkit meggyőzzenek: Gstaad a legszebb falu a világon. És ha arra gondol, hogy majdnem el sem jött! Nem mintha gyerekjáték lett volna a döntés. A kék foltok a szeme alatt rögtön kínos kérdéseket váltottak ki Virginiából és Rogerből, és szinte szívesebben nézett volna ismét szembe azokkal a gorillákkal, mint hogy újabb vitája legyen Cassandrával, akinek bármelyik pillanatban meg kellett érkeznie a Milford-házba.

Nővére következetesen nem fogadta a telefonhívásait az ostoba párizsi parti óta.

Nevetséges! Eltelt már vagy egy év, és még mindig úgy viselkedett, mintha a kiskutyáját ölte volna meg, vagy mi. Mégis, Tom ezzel az előtte álló apró kis örömmel is úgy érezte, hogy Gstaad látványa és illatai valahogy mindent megérnek.

– Emma! Hé, Emma, gyere ide!

Emma jól nézett ki. A lejtőkről jövet, az arca egészségesen kipirult, és a mosolya széles volt, amikor levette a válláról a síléceket, és leült a fiú mellé.

– Tom! Nem tudtam, hogy te is jössz! – kiáltott fel, és áthajolt, hogy őszinte szeretettel megcsókolja az unokaöccsét. – Jól jött volna valami társaság a Wasserngraton.

– Ki vagyok vonva a forgalomból – rántotta meg a vállát Tom. Féktelen természet volt, de most még ő sem hitte, hogy a térde elég erősnek bizonyulna a snowboardozáshoz, két héttel a baseballütős kaland után. – Azt hiszem, a pia és a cigaretta végül megtette rám a hatását.

– Ó, tényleg? Stella említette, hogy megpróbálsz leszokni.

– Ezek szerint beszéltetek rólam a hátam mögött – méltatlankodott Tom, de titokban örült a hírnek.

– Attól a perctől kezdve kíváncsi voltam, amikor meghallottam, hogy együtt voltatok lent St. Ivesban Stella apjánál – bökte oldalba Emma a fiút.

– Csak barátok vagyunk – sietett Tom kijelenteni.

– Örülök. Stellának szüksége van rá, hogy valaki felvidítsa. Johnny Brinton egy vipera.

Láttam belebújva valami nőbe a Dugdale Fesztiválon. Megpróbáltam figyelmeztetni Stellát, de akkor hallani sem akart róla. Nem hibáztatom. Ki akar ilyet hallani, amikor szerelmes?

– Vipera? Johnny egy féreg. Nem, még egy féregnél is rosszabb. Egy meztelen csiga!

– Csak barátok vagytok Stellával, mi? – mosolygott Emma, amikor megérezte Tom hangjában a vad, védelmező élt.

– Stella csodálatos.

Emma halkan elnevette magát. Tom szálegyenesen felült a székében.

– Emma Bailey! Két perce dolgozol a divatban, és máris ilyen szörnyű pletykafészek lettél! Mi történt veled?

– Hallottam Chessie-ről – mondta Emma, immár komolyabban.

– Azt is elmesélte Stella, hogy még mi történt Trencarrowban? Kiderült, hogy Christopher egész idő alatt szobrászkodott. Beszélek a mamámmal, hátha be tudja mutatni valamelyik nagy galériának Londonban.

Tom csak abban a pillanatban jött rá gyomorszorító érzéssel, hogy még mindig nem kérdezte meg Juliát Christopherrel kapcsolatban. Azok után, amit az anyja érte tett, valahogy durvának érezte a kérést, hogy Julia javasoljon egy nagy londoni galériát Christophernek. De hát el kellett ismernie, hogy tulajdonképpen nem is Christopher, hanem Stella kedvéért lenne az egész.

Az órájára pillantott.

– Gyere! – mondta. – Menjünk, nézzünk az oroszlán torkába!

Emma vágott egy grimaszt.

– Ne aggódj, nem hiszem, hogy már visszaértek – paskolta meg Tom a kezét. – Szerintem még mindig a Sas Klubban ebédelnek. Úgy tűnik, Cassandra egyenesen felment, hogy a rémes eurotrash barátaival találkozzék. Borzasztó zavarba ejtőnek találja, hogy Roger is odajár. Vérzik a szívem.

Emma kuncogott. Annyira megkönnyebbült, hogy van egy szövetségese karácsonyra.

– Kössünk szerződést! – szorította meg Tom ujjait.

– Tartsunk össze!

Tom felállt.

– Mindenki egyért, egy mindenkiért! – hajolt meg kacifántosan. – Vezess, D’Artagnan!

A Le Chalet Anglais egy nyolcvanéves hagyományos savoyai faház volt a város mögötti egyik dombon, ahonnan csodálatos kilátás nyílt a Palace Hotel Rapunzel tornyaira. A központi nappali egy hosszú, magas, öregfenyőfa-gerendás mennyezetű szoba volt, amelyet két csillár világított meg, és ez egyik végében egy kőkandalló duruzsolt. A pazar étkezőrészben egy ezüsttel és finom porcelánnal megterített hosszú, rusztikus faasztal állt a hatalmas, nyílt terű konyha mellett. Mire Emma vett egy forró zuhanyt, és újra lejött, már mindenki visszaérkezett a faházba, és egy csinos szobalány – akiről Emma előre tudta, hogy Tom ágyában fog kikötni az ünnepi szezon végére – épp egy hatalmas Wellington bélszínt vett ki a sütőből. Isteni illata volt.

– Rémes ez a rohadt hó – panaszkodott Roger a gin-tonikját szopogatva egy bársony klubfotelban a tűz előtt. – A globális felmelegedés meg fogja ölni a bizniszt ebben a városban, ha nem vigyázunk. – Ah, Emma – üdvözölte az unokahúgát talpra emelkedve. – Örülök, hogy sikerült eljönnöd.

– Köszönöm a meghívást. Igazság szerint a hó nem volt túl rossz ma fent a pályákon, bár azt hiszem, karácsony másnapján inkább Les Diableretsbe megyek, ha bárkinek kedve volna velem jönni.

– Én megyek – emelte a kezét a levegőbe Ruby.

– Én Emmával akarok síelni.

Emma nevetett. Ritkán látta Rubyt, csupán az iskolai szünetekben, amikor Juliánál lakott, de örült, hogy közelebbről megismerheti a fiatal tini lányt, aki szórakoztató, életteli és okos volt.

Cassandra a kandalló mellett állt szűk farmerban, fehér pólóban, rókaprém mellényben, és összehúzott szemmel nézett a lányára.

– Nem mész Les Diableretsbe Emmával. Biztosan letér a pályáról, és otthagy.

– Emma mindig csodálatosan síelt, igaz, Emma? – dicsérte Roger, és átnyújtott neki egy pohár vörösbort. – Sikerült szinten tartani a tudásodat, amikor elmenté^ Amerikába?

Úgy hallom, Jackson Hole-ban van néhány remek pálya.

– Az Aman üdülőhely csodálatos ott kint – szólt közbe Rebecca.

– Néha felmentem Maine-be – mondta Emma –, de őszintén szólva Gstaad talán közelebb van Bostonhoz, mint Jackson Hole.

Emma megkönnyebbült, hogy nem olyan feszült a hangulat, mint várta. Mégis, egy ilyen változást Roger felé irányuló viselkedésében nem lehet egyszerűen az ünnepi hangulatnak betudni – tűnődött, óvatosan méregetve a nagybátyját.

*

A szobalány nagy agyagedényekben az asztal közepére tette az ételt, és Roger

megkocogtatta a poharát a gyűrűjével.

– Mielőtt hozzálátunk az evéshez, szeretnék köszöntőt mondani Saulra, aki lehetővé tette számunkra ezt a mai estét, és biztos vagyok benne, hogy most odafönt örvendezik, amiért mindnyájan összejöttünk, hogy élvezzük mindezt.

– Úgy van, úgy van! – kiabált Tom, aki szemmel láthatóan betartotta az Emmával kötött szerződés rá eső részét.

Valamennyien az asztal köré telepedtek. Roger látványosan kihúzta a széket Emmának, aztán leült mellé.

– Úgy hallom, a dolgok jól mennek a részlegedben – kezdte a beszélgetést Emma.

Roger bólintott, miközben bort töltött mindkettejük poharába.

– Annak a nagyon gazdag kelet-európainak a felesége bejött a minap, ugye, Roger? – kotyogott közbe Rebecca, hátradobva egy hajtincset a válla fölött. – Egy egyméteres krokodiltáskát rendelt valódi sastollakkal. Százhúszezer fontjába fog kerülni, de úgy tűnt, a szeme se rezdül. Nem kész őrület a divat néha?

– Ez nem divat, ez pénzmosás – jegyezte meg Cassandra cinikusan.

– Csak arra tudtam gondolni, hogy honnan szerzünk egy elég nagy krokót egy egyméteres táskához – mesélte Roger a fejét rázva.

Ahogy a vacsora előre haladt, Emmának az jutott eszébe, hogy ha valaki az asztal körül folyó nevetgélést és csevegést hallja, nyilván azt hiszi, egy boldog, összetartó családot lát, amely szeretetteljesen együtt ünnepli a karácsonyt, nem pedig egymás ellen küzdő

frakciók gyülekezetét, amelyek egy késélen egyensúlyozó üzletben tülekednek pozícióért.

Amikor végül elült a beszélgetés, Roger letette a poharát, jelezvén, hogy valami fontos bejelentésre készül.

– Most, hogy mindnyájan itt vagyunk – kezdte a hangját megemelve –, és ilyen kedélyes környezetben, azt hiszem, ideje, hogy közzétegyek valamit.

– Roger – szólt rá Julia. – Szenteste van.

A bátyja a fejét rázta, és megtörölte a száját egy szalvétával.

– Jó hírről van szó, Julia. Vagy legalábbis én azt hiszem.

Emma letette a villáját, és Rogerre nézett; hirtelen ösztönösen megérezte, hogy nem fog tetszeni neki, amit a nagybátyja mondani készül.

– Néhány héttel ezelőtt Victor Chennel vacsoráztam, és, nos, komoly érdeklődést mutatott a Milford iránt.

– Ki az a Victor Chen? – kérdezte Tom, újratöltve a poharát.

– Övé a VCT, a luxuscikkcég – közölte Cassandra tekintélyt parancsolón. – A „luxus”

szót pontatlanul használom, mivel a cége termékeinek a felét ma már Kínában gyártják.

– Azt hiszem, ez meglehetősen rosszindulatú megfogalmazás, Cassandra – tiltakozott Roger. – Szerintem ugyanezt elmondhatnád sok elegáns divatmárkáról is. Csupán az, hogy valami a Távol-Keleten készül, még nem jelenti, hogy rosszabb a minősége.

– Ez attól függ, hogyan definiálod a „minőség” kifejezést, Roger – vágott vissza Cassandra jeges hangon. – Ha a Milford Tajvanra viszi a gyártást, fennáll a veszély, hogy teljesen tönkreteszed a márkát.

– Ugyan, Cassandra…

– Mennyire érdekli Chent a Milford? – szakította félbe Virginia. – Kisebbségi részvénypakettről vagy valami nagyobbról beszélünk?

– Ó, az egészről – közölte Roger jókedvűen. – A cég reneszánsza természetesen hullámokat kavar az iparágban, és mindenki azt mondja, hogy mi vagyunk az új Burberry, és Emma a mi Rose Marié Bravónk, aki feltámasztja a céget a hamvaiból, hogy a divatfa csúcsára emeli. Természetes, hogy az emberek jó befektetésnek látják a Milfordot.

Emma és Tom egymásra pillantott.

– Van valami fogalmad arról, hogy mennyit volna hajlandó fizetni? – kérdezte Virginia.

Roger megvonta a vállát.

– Ki tudná ezt megmondani anélkül, hogy felértékelnék a céget, és különben is, egy vállalat annyit ér, amennyit valaki kész adni érte. Nézd meg a J. Crew eladását.

Négymilliárd dollárért kelt el, holott csak négymillió dollár profitot hozott. A márka jelenti az értéket. És a mi márkánk újra virágzik.

A családtagok egymás közt kezdtek beszélni, és izgatott hangok futották körbe az asztalt.

– Várjatok, várjatok! – emelte fel Emma a kezét. Roger mosolya kezdett lehervadni.

– A VCT érdeklődése hízelgő, de lényegtelen. Nem akarom eladni a céget. Ha komoly érdeklődés mutatkozik egy olyan nagy vállalatcsoport részéről, mint a VCT, az még nyilvánvalóbbá teszi, hogy jól csináljuk a dolgunkat, ám ez minden. Szerintem valami igazán értékeset tartunk a kezünkben – és még csak az út elején járunk.

– Legalább meg kellene várnunk, szívem, hogy mi az ajánlat! – mondta Virginia némi szemrehányással a hangjában. – Nem mondhatsz nemet egy eladásra, és punktum!

– De igen, mondhatok – közölte Emma határozottan. – Legalábbis a belátható jövőre vonatkozóan. Van egy ötéves tervem, amelyet végig akarok vinni. A terv az, hogy felépítem az üzletet, nem pedig az, hogy eladásra készítem elő.

– Felfogod, hogy mit teszek ezért a cégért? – kérdezte Roger, aki képtelen volt leplezni a dühét. – Mindent megteszek, hogy kipuhatoljam az érdeklődést, és kövessem a szálakat.

– Senki nem kért erre, Roger – mondta Emma nyugodtan.

Roger felpattant az asztaltól, átvonult a szobán, és kilépett az erkélyre.

– Látod, mit műveltél, Emma? Karácsony van, ha nem tudnád – szólt a lányára Virginia.

– Téma lezárva – állta Emma a tekintetét. – Nem érdekel bennünket.

– Hogy tudsz ilyen átkozottul makacs lenni? – kiabált Virginia, a levegőbe dobva a kezét. – Fogalmad sincs, hogy egyáltalán mit ajánlanak. Talán konzultálhatnál néhány más emberrel is, mielőtt ilyen kategorikus kijelentéseket teszel, hogy „Nem érdekel bennünket”. Micsoda pimaszság! Ez nem egyedül a te céged, Emma. – Egy pillanatig a lányára bámult, aztán folytatta. – Mivel már amúgy is erről beszélünk, és mivel már amúgy is elrontottad a hangulatot, akár el is mondhatom neked, hogy Jonathon beszélt Harry Wilcoxszal, az ügyvéd barátjával, és ő azt javasolta, hogy vigyük a céget tőzsdére.

Izgalmas újdonság vagyunk, és lehet, hogy már soha nem leszünk izgalmasabbak. Harry mondott valamit arról, hogy túlértékelnek bennünket, ami részvények tekintetében nagyon jó megtérülést jelenthet a számunkra.

– Es miért akarnánk tőzsdére menni? – kérdezte Emma, épp egy cseppet megemelve a hangját. – Hogy végtelen számú részvényesnek tartozzunk felelősséggel? Igazán ezt szeretnéd, anyám? Hosszabb távú stratégiára van szükségünk, hogy felépítsünk egy értékes luxusáru-birodalmat, nem pedig arra, hogy az első kínálkozó alkalommal eladjuk a céget. Meg kell próbálnunk létrehozni valamit, ami tízszer, hússzor többet érhet tíz év múlva. És a magunk módján kell ezt létrehoznunk. A Milford módján.

– A te módodon – jegyezte meg Rebecca szarkasztikusan.

– Nézd! – csapott az asztalra az öklével Emma, amitől a pohár vize elrepült. – Most nem adjuk el a céget a VCT-nek, sem bárki másnak. Es tőzsdére sem visszük. Sajnálom, ha ez elrontja a karácsonyotokat, de ez a helyzet.

A szeme sarkából biztosan látta, hogy Cassandra önelégülten mosolyog, de amikor odanézett, már eltűnt ez az arckifejezés. Julia az órájára pillantott és felsóhajtott.

– Nézzétek, mennyi idő van. Menjünk el a templomba!

Emma örült a kiszabadulásának, és a templom békéje megnyugtatóan hatott rá a vacsoránál történt összecsapás után. Nem volt vallásos, de a templomot most biztos menedéknek érezte, ahol egyedül lehetett a gondolataival, távol a családja vádló tekintetétől.

Mise után a család többi tagja lassan kiszivárgott, de Emma lemaradt, abban a reményben, hogy elkerülhet egy újabb vitát. Szerencsétlenségére oly sok ember akart karácsonyi jókívánságokat váltani a pappal, hogy a templomajtónál összetorlódtak a hívek, és amikor végül kilépett az éjszakába, szembe találta magát Cassandrával. Unokanővére hosszú fekete nercbundába és fekete csizmába volt bugyolálva, olyan volt, mint egy ragyogóbb korból visszajáró kísértet. Némán sétáltak, a többiek előttük haladtak, amíg Emma már nem hallott mást, mint Cassandra csizmájának halk csikorgását a hóban.

– Miért álltál ki mellettem a vacsoránál? – kérdezte hirtelen.

Azóta izgatta a kérdés, amióta Cassandra megszólalt; annyira nem volt rá jellemző.

Cassandra a zsebébe dugta a kezét, és vállat vont.

– Nem arról volt szó, hogy kiállják melletted. Egyszerűen gyűlölném, ha azt látnám, hogy a Milford-termékek egy futószalagon készülnek a Távol-Keleten.

– Akkor is értékelem. Köszönöm.

Emma nem volt biztos benne, hogy tényleg hisz Cassandrának; unokanővére soha semmit nem tett ok nélkül; mindent úgy kalkulált, hogy az ő javát szolgálja. De hát Emmának pillanatnyilag minden szövetséges jól jött, akit a maga oldalára állíthatott. Már a családon belüli háborúskodás váratlan kitörése előtt is ideges volt a gstaadi kirándulástól, és most tökéletesen elszigeteltnek érezte magát. Nem halsz bele, ha civilizáltan viselkedsz, Emma, korholta magát.

– Hogy megy a munka?

– Tulajdonképpen egészen jól – válaszolta Cassandra. – Épp most vettem fel Jessica Westet szabadúszó szerkesztőnek, azt hiszem, ismered. Korábban Rob Hollanddal járt.

Úgy tudom, egy időben egészen komoly volt a kapcsolatuk.

– Igen, szerintem Rob kedvelte őt – mondta Emma becsületesen, bár ez fájdalmasan érintette. – De azt hiszem, Jessica egy kicsit túl ambiciózus volt. Kétlem, hogy egy mostohagyerek és az, hogy boldog családot játsszon Rob kislányával, szerepelt volna a közeli terveiben.

Cassandra mosolygott.

– Igen, elmondta nekem, hogy ezért szakított Robbal. Szerinte Robot nagyon feldúlta a dolog, és futva visszamenekült az exéhez, Madeline-hez, te nem így tudod? Jessica látta őket együtt New Yorkban valami Sant Ambroeus nevű elegáns helyen. Különben úgy tűnik, hogy jól illenek egymáshoz. Minden rock n' roll hírneve ellenére Rob igazából egy connecticuti jellegzetesen fehér angolszász protestáns.

Emma a földet bámulta kábultan. Cassandra semmiképpen sem tudhatott róla és Robról, mégis sebezni akart, és el is érte a kívánt hatást, szavai nyílhegyként döftek Emma szívébe. Összeállt a kép. Rob ezért nem telefonált a somerseti éjszakájuk után: kibékült Madeline-nel New Yorkban. Emma agya pörgött, kétségbeesetten próbált valami más magyarázatot találni. Ez nem lehet igaz. Rob nem szereti Madeline-t, és ő sem szereti Robot. De a szerelemnek természetesen nem kell szerepet játszania ebben. Rob Polly kedvéért ment vissza Madeline-hez, hogy egy család legyenek, mert Polly a legfontosabb dolog az életében. Emma érezte, hogy legördül egy könnycsepp az arcán. Csak egy. A lázadás jele: elárulta neki, hogy a feje és a szíve közt harc dúl.

– Ó, istenem – mondta Cassandra csendes diadallal. – Mondtam valamit, amit nem kellett volna?

Emma sebesen az unokanővérére támadt.

– Mi bajod van, Cassandra? – köpte a szavakat. Cassandra odafordult hozzá, mosolygott, és szorosabbra húzta magán a nercbundáját.

– Jaj nekem, mi hozott így ki a sodrodból? Csak nem Rob Holland? Fél Londonnal lefeküdt, drágám, úgyhogy ne vesztegesd rá az idődet.

– Nem Robról van szó, hanem rólad. Hazugságokat terjesztesz rólam a divatvilágban, ugyanaznap este rendezel partit, amikor a Milford-bemutató fogadása van. Még azt az undorító kis férget is felfogadod Laura esküvőjéről, hogy minél alaposabban leszedd rólam a keresztvizet! És most azt hiszed, hogy kiboríthatsz a Robról szóló történeteiddel.

– Csak szeretnélek megkímélni attól, hogy sebet kapj, hogy bután beleess egy olyan gazemberbe, mint Rob Holland.

– Azt hiszed, hogy hülye vagyok? – fortyant föl Emma dühösen. – Fütyülsz rám. Az egész a Milfordról szól. Az egész arról szól, hogy bosszút akarsz állni rajtam. – Mély lélegzetet vett, megpróbálta összeszedni magát. – Sohasem kértem a Milfordot, sőt, soha nem is vágytam rá, de most az enyém, és a lehető legjobbat akarom kihozni belőle, amit csak tudok. Hagyd abba, hogy engem hibáztatsz, Cassandra. Hagyd abba, hogy gyűlölsz engem. Mindössze arra kérlek, hagyj békén, hogy tegyem a dolgomat. Máshol éld ki a frusztráltságodat.

Cassandra szája gonoszul legörbült. Nem volt hozzászokva, hogy emberek a szemébe vágjanak dolgokat. Undorral az arcán nézett Emmára.

– Minden előkelő neveltetésed és a neved végére biggyesztett összes flancos betű

ellenére valójában semmit sem tudsz – mondta halk, hidegen suttogó hangon.

– Épp eleget tudok, Cassandra.

– Igazán? – Unokanővére kongó nevetést hallatott. – Hát ezt kétlem, Emma. – Megállt az utcán, és egyenesen Emma szemébe nézett. – Egy dologban azonban igazad van.

Tényleg téged hibáztatlak. De nem azért, mert te kaptad a céget, bár biztos vagyok benne, hogy valami módon manipuláltad Sault. Emma, én tizenhárom éves korom óta hibáztatlak.

– Cassandra szünetet tartott, lélegzete fehér felhőket pöfékelt. – Attól a naptól kezdve hibáztatlak, amelyen az apád tönkretette a családomat.

Emma szó szerint levegő után kapkodott. Földbe gyökerezett a lába, és rámeredt az előtte álló nőre, aki magasra tartotta a fejét, és vékony, egyenes orra felfelé állt, mint egy vérebé.

– Nem értelek – suttogta.

– Pedig nagyon egyszerű – folytatta Cassandra.

– Apádnak viszonya volt az anyámmal. Tudtad ezt, Emma? Ez is egyike azoknak a dolgoknak, amiket „tudsz”? Apám rájött, és elhagyta az anyámat. Elhagyott bennünket.

Tudod, milyen érzés ez, Emma? Tudod?

– Cassandra, kérlek.

– Ó, igen, talán azt hiszed, hogy tudod, milyen érzés, Emma, mert az apád halott. De ez nem ugyanaz, mintha valaki elhagy. Az én apám többé nem akart minket, és soha nem fogod megtudni, mit érez az ember az ilyen elutasítástól.

Hideg vallomása megdöbbentette Emmát. Mérhetetlen zavarban volt.

– Sajnálom, hogy az apád otthagyott benneteket – mondta, és próbált nyugodt hangon beszélni –, de ez nem az én apám hibája. Apámnak nem volt viszonya Julia nénivel.

Hiszen ő az anyám testvére.

– Még egy a bizonyosságaid közül? Tudd meg, hogy a saját szememmel láttam – fröcsögött Cassandra. – Azon az első nyáron, amikor elmentünk Provence-ba, a parti éjszakáján. A legtöbb kölyök már aludt, de én úgy gondoltam, hogy túl nagy vagyok már ahhoz, hogy a gyerekekkel együtt ágyba dugjanak. Mélyen besétáltam a parkba, el egészen addig a szerszámoskamráig. – Cassandra hangja egyre halkabb lett, mintha minden csepp akaraterejére szüksége volna, hogy megőrizze a nyugalmát. – Láttam, hogy az anyám ott bent szeretkezik az apáddal. Akkor még nem értettem, milyen volt az a szex, de most már tudom. Vad és éhes. Olyan szex volt, ami szétrobbantja a családokat, mert annyira izgató, olyan, mint egy kábítószer, amitől minden, ami addig történt, üressé és értelmetlenné válik.

– Sötét volt, bárki lehetett ott – próbálkozott Emma, és bár tudta, milyen gyenge az érvelése, mégis kétségbeesetten próbálta tagadni az apja bűnét.

– Ők voltak azok – állította Cassandra. – Apám három hónappal később elment.

Elhagyott bennünket. Apád tette tönkre a családunkat. Hazajöttem az első félév után az iskolából, és nem volt ott. Apa nélkül nőttem fel.

A hold tejes fényt csorgatott rájuk. Mögöttük a templomharangok a karácsony éjféli hangjait kongatták.

– És most valahányszor belém rúgsz, jobban érzed magadat? Erről van szó? – kérdezte Emma halkan.

– Ez nem fogja visszahozni őt.

Cassandra olyan gyorsan pördült Emma felé, hogy megcsúszott a jeges ösvényen.

– Ne merj nekem a hamis pszichoanalíziseddel jönni! – sziszegte. – Azt hiszed, hogy az apád az egész életemet tönkretette, mert nem tudta a farkát a nadrágjában tartani? Azt hiszed, valami összetört szívű kis csitri vagyok, aki kárpótlásként használja a sikert, mert az apucija nem szerette? Túl sok Oprah-show-t néztél, drágám. – Cassandra feltartotta a kezét, ujjai ökölbe szorultak. – Ez nem az én megsebzett érzéseimről szól. Hanem a bosszúról. – Emma szeme tágra nyílt, amikor meglátta a dühöt Cassandra arcán. – És hidd el nekem, drágám, szinte még el sem kezdtem.

Cassandra megfordult és előresietett. Emma tehetetlen volt, csak figyelte, ahogy elmegy.

– Ez igaz?

Emma az anyja hálószobaajtajában állt. Virginia már felvette a köntösét, és az öltözőasztal tükre felé fordulva krémet kent az arcára. A homályos fényben sápadt, szinte kísérteties volt a tükörképe.

– Mi igaz, drágám?

Emma belépett, és leült a kék-fehér kockás ágytakaróra.

– Hogy a papának és Julia néninek viszonya volt? Ezért hagyta el Desmond bácsi Júliát?

Figyelmesen nézte az anyja arcát, de ő meg sem rezzent, egyszerűen folytatta a kenekedést.

– Ki mondta ezt neked? – kérdezte végül.

– Cassandra.

Virginia megfordult, hogy szembenézzen a lányával.

– Jonathan rögtön itt lesz – mondta, Emma válla fölött átnézve. – Csak kávéért ment.

– Cassandra azt állította, hogy látta őket – tartott ki Emma. – Látta őket együtt a papa halála előtti nyáron. Desmond bácsi rájött, és ezért elhagyta Júliát.

Virginia egy pillanatra a távolba révedt, lelke látszólag elsodródott valahová máshová.

Aztán megfeszült az arca, mintha arra készülne, hogy mindent letagadjon, de végül az érzelmek elszomorították hűvös vonásait; úgy tűnt, felszakadt egy régi seb, nyersen és véresen.

– Meséld el, mama? – kérte Emma lágyan.

– Egy része igaz, egy része nem – szólalt meg az anyja, és odasétált a hálószoba ajtajához, hogy becsukja. – Igen, az apád és Julia szeretkeztek Provence-ban. Felnőtt vagy, Emma, tudod, hogyan történik meg az ilyesmi. Részeg vagy, forróság van, nyaralsz, és az elővigyázatosság az ilyen éjszakákon kirepül az ablakon.

Hangjában a szarkazmus éle és enyhe bánkódás csengett. Olyan volt, mintha sorokat idézne egy darabból, amelyet már régen nem élvez.

– Hogyan jöttél rá? Ki mondta el neked? A papa?

– Saul – válaszolta Virginia csendesen. – Fogalmam sincs, ő honnan tudta. Azt mondta nekem, hogy „gyanakszik”. Gondolom, ugyanúgy, ahogyan én is gyanakodtam. Néha csak egyszerűen rájössz, hogy tudod.

Virginia egy pillanatra lehunyta a szemét, úgy látott mindent, mintha csak tegnap történt volna. Elmondta Emmának, hogyan kezdte a férje, Jack és Julia kerülni egymást a nyaraláson; hogyan rántotta el Julia a kezét, amikor Jack hozzáért a reggelizőasztalnál; hogyan vált két ember, akik erővel próbáltak természetesen viselkedni egymás társaságában, végül még mesterkéltebbé és természetellenesebbé. Emma látta, hogy egy legördülő könnycsepp szikrázik fel az arcán, az anyjáén, aki általában annyira hűvös és visszafogott volt, aki általában az önuralom álarcát viselte. Emma eltűnődött, vajon ez mindig így volt-e.

– Julia és Desmond házassága nagyon labilis volt – folytatta Virginia. – Tom születése után Julia komoly depresszióba esett. Néhány héttel a provence-i nyaralás után Desmond elhagyta. Saul arra gyanakodott, hogy rájött Julia és Jack viszonyára. Ezért felhívta Jacket, és megkérte, hogy menjen át hozzá a kastélyba egy beszélgetésre, egy férfi a férfival csevejre. – Kis mosoly húzta el Virginia ajkát. – Ilyen volt Saul. Rémesen felelőtlen tudott lenni bizonyos értelemben, máskülönben azonban a pozícióját, mint a család feje, igazán komolyan vette. Különben… – felfújta az arcát – …ekkor történt az apád autóbalesete.

Amikor útban volt Saulhoz. – Halkan, haragosan felnevetett. – A dolog iróniája, hogy Des nem a felesége viszonya miatt hagyta el Júliát. Julia és az apád… az egy egyszeri történet volt a nyaralás hangulatában. Julia ezt sok évvel később elmesélte nekem. Des azért hagyta el, mert addigra már megismerte Helent, azt a dél-afrikai némbert, akivel végül elment Durbanbe. Julia ezt titkolta a gyerekek elől, nem akarta, hogy tudják: Des komoly kapcsolatban él ilyen rövid idővel azután, hogy elhagyta őket. Védeni akarta a gyerekeit.

Könnyek gördültek le Emma arcán.

– De Cassandra azt hiszi, hogy minden a papa bűne.

– Nem az. És úgy érzem, Saul soha nem bocsátotta meg magának a balesetet. A közbeavatkozása végzetesnek bizonyult – folytatta Virginia fakó, szomorú mosollyal. – Saul állandóan, újra meg újra azt hajtogatta nekem, hogy apa nélkül hagyott téged. – Most sokkal fegyelmezettebb arckifejezéssel nézett Emmára, mintha újra felöltené a maszkját. – Semmi kétségem, hogy ezért hagyta rád a céget, Emma. Ily módon próbált kárpótolni bennünket.

Emma bólintott, elvett egy papír zsebkendőt az öltözőasztalról, és megtörölte a szemét.

– Ki tud erről? – kérdezte.

– Amennyire tudom, rajtunk és Julián kívül senki.

– Cassandra biztosan nem.

Virginia feléje fordult; a hideg szemek visszatértek, a redőnyök leereszkedtek.

– És tenned kell róla, hogy ez így is maradjon.

– De Cassandra utál engem. Mindent megtesz, hogy tönkretegye a céget, és ellehetetlenítsen engem, mert bosszút akar állni valamiért, amit rosszul tud! – tiltakozott Emma.

Virginia megragadta a kezét, és keményen megszorította.

– Nem, Emma. Tudom, hogy Cassandra nehéz ügy néha, de eleget szenvedett. Kérlek, a kedvemért – könyörgött a lánya szemét kutatva – ne ébreszd fel az alvó oroszlánt!

Csöppnyi manzárdszobájában Cassandra – aki mérhetetlen bosszúsággal vette tudomásul, hogy ezt a szobát kapta – képtelen volt aludni. Az ágyon ült, átpillantott a kis egyszemélyes heverőre a sarokban, ahol Ruby mélyen szunnyadt. Figyelte, hogyan emelkedik és ereszkedik a lánya mellkasa a paplan alatt, és valahol a lelkében megszólalt a lelkiismeret. Megérdemelne a lánya egy apát? Mindig elutasította a házasságot a karrierje kedvéért, az volt a véleménye, hogy így jobb. Így nem sérülhet meg. De vajon igaza volt?

Egy üveg portói állt az éjjeliszekrényén, és kitöltött magának egy kis adagot. A padlástér zsúfolt lakrészében nem volt balkon, volt viszont egy ajtó, amely a földig vezető

keskeny lépcsőre nyílt. Abból a korból maradt vissza, amikor a házban személyzet szolgált, amelynek tagjai a manzárdban laktak, és úgy kellett jönniük-menniük, hogy ne zavarják a családot. Cassandra felvette a kasmírköntösét, és kiment a falépcsőre. Leült, és beszívta a jéghideg levegőt. Végre elmondta Emmának, elmondta valakinek. Ám az édes megkönnyebbülés helyett, hogy megosztott egy több mint húsz éve őrzött titkot, rettenetes űrt és – el kellett ismernie – zavart érzett. Micsoda egy idióta klisé vagyok, gondolta a hideg ellenére lángoló arccal. Egész idő alatt, anélkül hogy tudta volna, arra használta a fájdalmát és sértettségét, hogy hajtsák előre, hogy valami nagyobbá és jobbá alakítsák, mint amilyen az a megsebzett tizenhárom éves volt, aki olyan értéktelennek érezte magát.

Ha okossá és csinossá és sikeressé válok, talán visszajön a papa, gúnyolta magát ironikus mosollyal. De most, hogy ez az érzés szavakat öltött, már nem tűnt olyan hathatós erőnek.

Most csak annak érezte, ami valójában volt: olyan vad fájdalomnak és irigységnek, hogy megakadt a torkán, és meg akart fulladni tőle. Cassandra minden hetvenkedése és fenyegetése ellenére Emmának két dologban igaza volt: valahányszor belerúgott az unokahúgába, jobban érezte magát; egyszerűen azt akarta, hogy Emma ugyanúgy szenvedjen, mint ő. De Emma akkor is a lényegre tapintott, amikor azt mondta, hogy mindez hiábavaló: a Milford sikeres. Vagyis semmit sem ért el.

A hegyek sötét, szaggatott körvonalát nézte, és mélyen teleszívta a tüdejét levegővel, próbált minden feszültségtől megszabadulni, hogy végre elalhasson. Már éppen be akart menni, amikor meghallotta, hogy halk nyikorgással kinyílik egy balkonajtó.

– Gyere be, Rebecca! – szólalt meg egy férfihang. – Pokoli hideg van.

Cassandra áthajolt a korláton, de az árnyékban maradt. A padlástéri kilátótornyából az egész balkont látta maga alatt. Rebecca és Roger halk hangon motyogott. Rebecca próbált suttogva beszélni, de a méregtől tisztán hallatszottak a szavai.

– Ugyan, drágám – mondta Roger –, elintézzük a dolgot. Megszerzem a pénzt a Ricardo-üzlethez. Talán eladjuk ezt a helyet. Ez jelenthetné a kezdetet.

Cassandra hangtalanul mozgott a kasmírzoknijában; két lépcsőfokkal lejjebb lépett, hegyezte a fülét, és visszatartotta a lélegzetét.

– Nem adom el a Le Chalet Anglais-t csak azért, hogy összeszedjük a pénzt – sziszegte Rebecca. – Az emberek ölni is képesek egy helyért Gstaadban. Ez az egyetlen tisztességes dolog, amink van. Felejtsd el a Ricardo-üzletet! Majd adódik valami jobb. És ajánlom is, hogy adódjon. Egy másodosztályú házunk és egy kétéves BMW-nk van. Felfogod, milyen kínos nekem, ha egy szállodában a boyt kell megkérnem, hogy parkolja le? Torkig vagyok azzal, hogy úgy élek, mint egy középvezető felesége!

– Ricardo biznisze éppen az a bizonyos jobb lenne, drágám. Szeretnék némi komoly pénzt keresni mindkettőnknek. Azt akarom, hogy jobb életet éljünk. Egy nap, és hamarosan, olyan házad és kocsid lehet, amilyet csak akarsz. Eltüntetjük őt a képből. Több módszer is létezik arra, hogy megnyúzzunk egy macskát.

Rebecca örömtelenül nevetett.

– Vagy egy szukát.

Visszamentek a szobájukba, és becsukták az erkélyajtót. Cassandra szorosabbra fogta magán a köntösét, és felsietett a lépcsőn a szobája melegébe. Pontosan tudta, miről beszéltek.

Karácsony első ünnepe csendesen telt. Az ebéd visszafogott hangulatban zajlott, utána Emma bevonult a szobájába. Másnap reggel már alig várta, hogy kiléphessen a házból. A karácsony rémálommá vált. Gstaad természetesen továbbra is Gstaad maradt, egy szuperelegáns, csinos csokoládésdoboz, de ilyen nyomás alatt Emma még a látványát sem tudta élvezni. Alig várta, hogy felmehessen a sípályákra, ahol egyedül lehet, és kitisztíthatja a fejét. Amikor lejött a nappaliba, ott találta Tomot, aki televíziót nézett tréningalsóban, lábát egy óriási bolyhos papucsba, Cassandra karácsonyi ajándékába bújtatva, amelyről azt gyanította, hogy célzás a naplopó életformájára.

– Felmegyek Les Diableretsbe – mondta Emma.

– Nem akarsz velem jönni?

– Nem – rázta a fejét a fiú, amitől a croissant morzsái, amelyet éppen majszolt, a szvetterére záporoztak.

– Karácsony másnapja van, Em. Ünnep – komolyan kell venni ezeket a dolgokat.

– Számomra ez jelenti az ünnepet – hogy elmenekülhetek mindentől. És mindenkitől.

Tom együtt érző képet vágott.

– Ne fáraszd ki túlságosan magadat. Leviszlek ma este a Greengosba vagy a Hushba.

Te hívsz meg.

– Miért is ne? – kuncogott Emma. – Talán kifoghatok magamnak egy eurotrash herceget.

Az autózás Les Diableretsig mindössze húsz percig tartott. Az utakat lesózták, úgyhogy nem volt szükség hóláncra. Emma imádott kint lenni a hóban, és amikor hátrahagyta a kocsit, és a liftek felé tartott, a levegő olyan éles volt, hogy összeragadt tőle az orra. Les Diablerets nem számított annyira elegáns és divatos helynek, mint Gstaad. Nem voltak Hermés-butikok és világszínvonalú hotelek, sem turisták prémkabátban és hótaposóban.

Emma soha nem értette a síparadicsomokhoz fűződő sznobizmust és magatartást: a síelés kizárólag arról szól, hogy körülveszed magadat a természet szépségeivel, és összeméred a testedet az elemekkel; ehhez a társasági életnek semmi köze. Következésképpen Emma imádott egymagában síelni, mélyen belevágni a pályán túli porhóba, imádta érezni a szelet a hajában, a havat a síszemüvegén, a dugattyúként mozgó combjába hasító fájdalmat, amikor megállt. Ugyanaz a mélyen rejtőző vonás volt ez benne, amely megszerettette vele a barlangbúvárkodást: az ész által megzabolázott vakmerőség próbára tette a képességei végső határáig, tovább azonban nem. Ezért fogadott fel egy vezetőt, hogy megmutassa neki a legjobb síelőhelyeket, a valódi veszélyektől azonban távol tartsa.

Johann magas és ruganyos termetű, büszke német ajkú svájci hegyi vezető volt, aki minden pályát, hegyoldalt és gleccserszakadékot ismert harmincmérföldes körzeten belül.

Ráadásul ördögien jóképű is, gondolta Emma, miközben a férfi szépen metszett, bár széltől cserzett vonásait vizslatta.

– Friss porhó esett mára – figyelmeztette Johann. – Előfordulhatnak lavinák.

Emma bólintott. Már látta a jelentéseket. A lavinariasztás 3-as fokozaton volt: fenyegetést jelentett, de nem túl veszélyeset. Nem pazarolták az idejüket fecsegessél, beleléptek a lécükbe, és Johann elindult, Emma szorosan a nyomában. A lány világa azonnal a sílécei előtt futó hócsíkra szűkült. A levegő zúgása a fülében, a sebesség okozta jókedv, a koncentráció, ahogy Johann éles fordulatok sorozatával vezette, minden mást kifújt a fejéből. Johann először mérsékelt tempóban síelt, időnként hátrapillantva, hogy kitapasztalja Emma képességeit, de perceken belül már teljes sebességgel vágott át a havon, érezte, hogy a lány, bármilyen akadályt állít is elé, mindent le tud győzni. Emma vigyorgott, amikor a vezetője kaszálva lestoppolt egy szikla szélén. Egy szakadékon keresztül még magasabb hegyek szaggatott körvonalát látta maga előtt, a fehér bársony meredélyeket csupasz sziklák szürke falai törték meg. A levegő kristálytiszta volt, és Emma érezte, hogy teste-lelke válaszol: esze élesen és világosan működött, nem terhelték üzleti gondok, sem kisszerű viszálykodások.

– Jól síel – állapította meg Johann.

– Köszönöm – mondta Emma, és érezte, hogy az arca elpirul. – Jó vezetőm van.

Állt még egy percig, hogy magába szívja a mesés látványt, és közben megpróbálta nem észrevenni Johann rajta felejtett kék szemét. Lehet, hogy a szorosan rátapadó fehér sínadrág és a világoskék dzseki eltakarta Emma karcsú, sportos alakját, de arca feltűnően vonzó vonásait még a fülét védő filc fejpánt és a hatalmas szemüveg sem tudta elrejteni.

– Csendes ma a hegy – jegyezte meg, hogy megtörje a hallgatást.

– Ünnepi időszak van. Ilyenkor az emberek nem annyira a síelés, mint inkább az ivás kedvéért jönnek – mosolygott a férfi, aztán lerántotta a szemüvegét, és ráugrott a lejtőre.

Emma egyenesen utána vetette magát, adrenalin száguldott a testében. Lelke szabadon szárnyalt. Ilyenkor érezte, hogy igazán él, nem amikor egy táblázatot bámult, vagy üzleteket hozott tető alá, hanem itt, amikor lefelé döngetett egy csupasz hegyoldalon óránként 100 kilométeres sebességgel. Ösztönös síelő volt, aki ugyanezeken a lejtőkön tanulta meg a sport csínját-bínját Saul meghívására gyerekkorában, és valahányszor bevette magát a hóba, azt kívánta, bárcsak az egész életét itt kint, a ropogós fehér semmi közepén tölthetné. Itt kint otthon érezte magát.

A nap sajnos túl hamar süllyedni kezdett, a fény gyorsan kihunyt, és a tintakék eget arany és rózsaszín szalagok szabdalták. Johann visszavitte Emmát a kiindulási pontjukra.

Ahogy a lány kilépett a léceiből, örömmel nyugtázta, hogy remekül töltötte a napot. A táj és a körülmények tökéletesnek bizonyultak, és Johann elérte, hogy jól – ügyesnek és vonzónak – érezze magát. Levette és a karjára akasztotta a szemüvegét.

– Megkísérthetem egy pohár forralt borral? – kérdezte Johann.

– Vezetek. Félek – válaszolta Emma a kocsira mutatva.

– Akkor talán egy forró csokoládéval?

Emma majdnem megnyalta az ajkát a gondolatra; elképzelte Johann erős kezét, ahogy a csészére fonódik.

– Attól tartok, hogy a családomnak tervei vannak a vacsorával kapcsolatban – vonta meg a vállát.

– Akkor talán feljön holnap Les Diableretsbe? Itt a telefonszámom – mondta a férfi, és átnyújtott egy névjegyet. – Bármikor, éjjel-nappal.

– Lehet, hogy feljövök – mosolygott a lány.

– Auf wiedersehen.

Emma a kocsi tetejére erősítette a léceit, és levette a vastag pufi dzsekijét, hogy kényelmesebben vezethessen. Elindult, és Johann integetésre emelte az egyik kezét. Miért vagyok ilyen idióta?, gondolta a lány mérgesen. Miért rohanok vissza egy családhoz, amely megpróbál a víz alá nyomni, amikor lehetett volna egy…

– A francba! – átkozta magát.

Rob Hollandnak talán igaza van: nem tudja, hogyan lazítson, és hogyan szórakozzon.

Vágott egy grimaszt. Ettől a gondolattól eszébe jutott a zenei stúdióban töltött nap, és a lába dühösen a gázpedálra taposott. Néhány farm és faház állt az út mentén, és bár a karácsony másnapja népszerű volt a turisták körében, akik az új esztendőt megelőző

időszakra a francia Alpokba repültek, alig volt forgalom, mire Emma elhagyta Les Diablerets-t, szinte koromsötét lett. A folklórra gondolt, amit Saul mesélt neki valamikor a környékről. Hogy a Les Diablerets név azt jelenti, „az ördög szálláshelye”, és hogy a legenda szerint elveszett lelkek lebegnek a hegyoldalak körül éjszakánként, lámpással a kezükben. Hirtelen azt vette észre, hogy reflektorok tapadnak rá mögüle. Újra eleredt a hó, úgyhogy lassított, várta, hogy a kocsi megelőzze. Ehelyett az egyre közelebb jött, annyira, hogy Emma végül már nem is látta a lámpáit. Aztán előredöccent, ahogy a mögötte haladó autó hozzáért a lökhárítójához.

– Mi az ördög? – suttogta, szorosabbra fogva a kormánykereket.

A jármű mögötte ismét beleütközött, ezúttal nagyobb erővel. Emma, miközben agya ésszerű magyarázatot keresett, lepillantott, hogy ellenőrizze, égnek-e a lámpái. Talán nem vett észre. Hirtelen előrecsapódott a feje, ahogy beleszaladtak az autójába hátulról. Elállt a szívverése: semmi kétség, hogy mi az idegen szándéka, és előtte a hó most már sűrűn zuhogott. Belenézett a tükörbe, megpróbálta kivenni a sofőr arcát, ám ekkor egy újabb, mindent megrázó ütést érzett, és a kocsija veszélyesen a kavicsos padkára farolt, miután a lökhárítója lepattant a védőkorlátról.

– Ki vagy? – sikította Emma. – Mit akarsz?

De a szemkápráztató lámpák mögötte minden választ megadtak. Bárkik ülnek is abban a kocsiban, megpróbálják lelökni a mélybe. Megpróbálják megölni. Emma kétségbeesetten a gázpedálra taposott, és elhúzott a mögötte haladó autótól; keze reszketett a kormánykeréken, miközben küzdött, hogy megtartsa a kocsit egy kanyarban. És akkor meglátta a reflektorai fényében: kétszáz méterrel előtte eltűnt a vaskos védőkorlát, és egy törékeny fakerítésnek adta át a helyét. Ez azt jelenti, hogy a szakadék kevésbé komoly, kevésbé életveszélyes – talán? Felpörgette a motort, de közben az üldöző kocsi utolérte, és olyan erővel rohant bele, hogy a feje a kormánykerékhez csapódott. Az autó hirtelen kivágódott jobbra, és farolni kezdett, hátsó fele megpördült, majd fennakadt az acél védőkorlát legutolsó darabján. Emma mindkét lábával a fékre taposott, kocsija leröpült az útról, és belecsapódott a durva léckerítésbe, fa-és fémdarabok vágódtak puskagolyóként a szélvédőnek. Az autó őrült szögben csúszott előre, a kerítés még tartotta a súlyát; csupán néhány faléc óvta meg attól, hogy lerohanjon a meredélyen. Emma tudta, hogy cselekednie kell. Kikattintotta a biztonsági övét, és egész súlyával nekifeszült az ajtónak.

Az kivágódott, és ő felhasználva a lendületet, felemelkedett, majd kidobta magát a kocsiból; arccal lefelé zuhant a kavicsra, közben felszakította a kezét és a könyökét. A hátára hengeredett, és még látta, hogy a kerítés végül szilánkokra törik, és a kocsi belezuhan a sötétségbe. Néhány hosszú másodpercig nem hallatszott más, csupán valami súrlódó hang, majd egy csattanás, amit durranás követett, és egy fehér fény, ahogy a motor kigyulladt. Emma elkúszott a meredély szélétől, és négykézláb átevickélt az úton, bele a túloldali havas partba. A hideg levegő csípte összetört és agyonszaggatott testét. Hanyatt dőlt, és közben figyelte, ahogy az autója lángra kap. Aztán már nem érzett semmit.

55

Az első dolog, amit Emma észrevett, amikor újra kinyitotta a szemét, a kórház mennyezetének steril fehérsége volt. Látása lassanként alkalmazkodott a fényhez, és tudatosult benne, hogy egy alak áll az ágya mellett.

– Rob?

– Szia – szólalt meg a férfi halkan, szomorú mosollyal az ajkán. – Isten hozott ezen a világon.

– Miért vagy itt? – harákolta Emma. – Hogyan tudtál… mi történik…?

Ismét becsukta a szemét, megpróbált értelmet adni az egésznek, zavarodottsága majdnem olyan átható volt, mint a teste minden porcikáját szaggató fájdalom.

Amikor nagy erőfeszítéssel felemelte a fejét, egy kabátot látott egy szék hátán, és egy óriási csokor liliomot egy vázában az asztalon.

– Eszméletlen voltam?

– Tegnap óta – bólintott Rob.

– De te miért vagy itt?

A férfi lenézett és rámosolygott.

– Felhívtalak, hogy boldog karácsonyt kívánjak. Anyádnál volt a mobiltelefonod, ő

mondta, hogy baleset történt.

Emmának fájt a feje.

– Nem értem. Chilcotból jöttél?

– Nem, Courchevelben voltam, nem túl hosszú onnan az út. Jó szomszéd lévén, hoztam neked egy kis szőlőt – tréfált Rob.

Emmának sikerült kipréselnie egy fakó mosolyt.

– Rémesen érzem magamat.

– Nem is vagy a legszexisebb formádban.

Emma ezen elnevette magát, amit azonnal meg is bánt, mivel fájdalom hasított a bordáiba.

– Te aztán tudod, Rob Holland, hogyan bűvöld el a hölgyeket – rándult össze. – Vagyis mindenkit, kivéve engem. Áruld el végre: mekkora a kár? Borzasztóan fáj.

Rob lélegzetvételnyi szünetet tartott, mielőtt válaszolt volna, és az arckifejezéséből Emma kitalálta, hogy komoly a sérülése. Tekintetük egymásba kapcsolódott, és Emmának megrebbent valami a mellkasában.

– Azt hiszem, sokkal rosszabb is lehetett volna – mondta a férfi csendesen. – Törött csukló, bordák, számtalan vágás és véraláfutás. Legjobban az aggasztja a dokikat, hogy nagyon sokáig voltál eszméletlen. De örülök, hogy végre visszatértél, te kis kemény legény.

Emma ismét mosolygott, és Rob felegyenesedett.

– Figyelj, azt hiszem, a mamád itt van valahol a kórházban, innivalóért futkos – mondta. – Megyek, megkeresem, és kerítek egy orvost. Ne menj sehová, oké?

Emma kinyújtotta a kezét, hogy megérintse a férfi ujjait.

– Ne. Maradj velem még egy percig.

Ahogy Robot nézte, rájött, hogy minden iránta érzett haragja elszállt. Nem voltak egy pár, de azért a kapcsolat megvolt köztük. Emma biztonságban érezte magát vele. Rob megszorította a lány ujjait, és a másik kezével gyengéden megcirógatta az arcát.

– Emlékszel, mi történt?

Emma alig észrevehetőn bólintott.

– Valaki leszorított az útról – suttogta.

Látta, hogy Rob összeráncolja a szemöldökét.

– Nem, szívem. Autóbaleseted volt.

Emma a fejét rázta.

– Valaki megpróbált szándékosan leszorítani az útról.

– Nézd, azt hiszem, jobb lesz, ha szerzek egy orvost – állt fel a férfi.

– Kérlek, Rob. – Egy könnycsepp gördült le Emma arcán. – Valaki megpróbált megölni. Hinned kell nekem! A családom szeretne holtan látni.

Észrevette, hogy a férfi arckifejezése meglepetésből aggodalomba vált.

– Súlyos agyrázkódást kaptál, Em. Baleseted volt. – Rob lehalkította a hangját, és körülnézett. – Szívem, a családod nem szeretne holtan látni. Mind itt voltak a kórházban az elmúlt huszonnégy órában, és betegre aggódták magukat miattad.

Emma egy picit megrázta a fejét. Pontosan ezt várná tőlük: Roger és Cassandra a krokodilkönnyeikkel!

– A rendőrség megvizsgálta már a baleset helyszínét? – kérdezte emelkedő hangon. – Látták a másik autó keréknyomait, amelyik megpróbált lelökni az útról? Festéknyomokat a hátsó ütközőn? Mit mondtak?

Rob megérintette a vállát.

– Nyugodj meg, Em, nem tudom. Tulajdonképpen csak a mamáddal és Rogerrel beszéltem.

A könnyek most már feltartóztathatatlanul csurogtak Emma arcán.

– Rob, figyelj rám! – mondta küszködve, hogy uralkodni tudjon a hangján. – Láttam az autót a hátam mögött, egy fekete autót. Közvetlenül mögém hajtott, és újra meg újra belerohant a lökhárítómba. – Szeme lecsukódott, ahogy felidézte az egész rémisztő

jelenetet.

– Nem láttam, ki vezette, de megpróbáltak leszorítani az útról.

Rob szorosan fogta Emma kezét, és érezte, hogy ragacsos lesz.

– Miért akarna bárki is megölni téged? – kérdezte halkan.

Emma ránézett, szíve csordultig volt a férfi iránt érzett vágyakozástól és a maga miatt érzett félelemtől.

– A cégért.

Rob felfújta az arcát, és hosszan felsóhajtott.

– Em, ne gondolkozz így! Nem tesz jót neked.

– Szükségem van rá, hogy higgy nekem.

– Hiszek, természetesen hiszek, de…

Rob megfordult. Roger, Virginia és az orvos állt az ajtóban.

– Hála istennek, hogy jól vagy – szólalt meg Roger, és bebuldózerolta magát a szobába.

Emma megszorította Rob kezét. A svájci doktor odalépett az ágyhoz, és a kórlapért nyúlt.

– Nagy szerencséje volt, hogy megmenekült – jegyezte meg a szögletes állát dörzsölve, miközben a beteg adatait tanulmányozta az ágy mellett.

Emma Robra, majd Rogerre pillantott.

– Tudom – mondta.

56

Emma nem volt hajlandó visszatérni Roger villájába. Az orvosok nem engedték meg, hogy begipszelt karral repüljön, ezért Rob autót bérelt, és felajánlotta, hogy hazaviszi.

Ahogy Párizs széle felé közeledtek, megszólalt Emma telefonja.

– Grüezi. Fráulein Bailey beszél? – kérdezte egy akcentusos hang.

– Igen – válaszolta Emma, és lopva Robra pillantott.

– Beck felügyelő vagyok Bern kanton rendőrségétől. Egy elhagyott Mercedest találtunk Montbovondban, mintegy tizenöt percnyi autóútra Gstaadtól. Gondoltam, érdekelni fogja, hogy a bal oldala végig tele volt karcolásokkal, amelyekben piros festék nyomai látszottak. Gyanítom, hogy egyezni fognak a piros festékkel a maga bérelt autóján, amelyet leszorítottak az útról.

Emmának bele kellett harapnia az ajkába, nehogy kikottyantsa: „Megmondtam maguknak.”

– Gondolom, kinyomozták, ki az autó tulajdonosa?

– Igen. Egy bizonyos Suzanne Marcel, egy Gstaadban élő társasági hölgy – mondta a rendőr. – Ez azonban nem jelent túl nagy segítséget, mivel ő már a maga balesete előtt bejelentette, hogy ellopták a kocsiját.

– Az az autó megpróbált leszorítani az útról – közölte Emma határozottan. – Bárki rohant is a kocsimba, felügyelő, meg akart ölni engem. Tudnak bűnügyi vizsgálatokat végezni az autón?

Hosszú szünet következett. Emma arra gondolt, bárcsak tovább is Gstaadban maradt volna. Azon tűnődött, vajon milyen prioritást élvez az ügye most, hogy már nincs ott, és nem ütheti a vasat.

– Miss Bailey, biztosak vagyunk benne, hogy… hogyan is mondják angolul, joyriderek okozták a balesetet. Karácsony volt, a kocsit ellopták, a bent ülők részegek voltak.

Emma értette, hogy a felügyelő mit akar mondani: ha a lopott autóval történt kocsikázás a legvalószínűbb magyarázatuk, akkor nyilván nem éri meg, hogy költséges bűnügyi vizsgálatokat végezzenek a járművön.

– Beck felügyelő – kezdte, felemelve a hangját. – Tökéletesen meg vagyok győződve, hogy bárki szorított is le az útról, szándékosan tette, és tudta, hogy én ülök az autóban. Ha nem hisz is nekem, egy dolog biztos: majdnem megöltek azon a hegyen. Ezen az alapon, gyilkossági kísérlet alapján, elvárom, hogy maga és a rendőrsége egy kicsit több energiát fektessen abba, hogy megtalálják a bűnösöket, még ha, ahogy maga mondja, joyriderek voltak is.

Beck bocsánatkérőnek tűnt, amikor válaszolt.

– Fraulein, nagyon kevés a bizonyíték.

– Akkor találjon többet, felügyelő!

Emma keze reszketett, amikor letette a mobilját. Elgyötörten az ablaknak támasztotta a fejét.

– Nem lopott autóval kocsikázók voltak – mondta csendesen.

– Pedig ez a legegyszerűbb magyarázat – erősítette meg Rob.

Emma a profilját nézte, és eszébe jutott Somerset és az, hogy milyen boldog volt azon az éjszakán. Annyi kérdést szeretett volna feltenni a kocsi bizalmas légkörében. Miért hűlt ki hirtelen minden azután, hogy Rob New Yorkba utazott hálaadáskor? Emma még azt sem tudta, kivel volt a férfi Courchevelben. Nem is akarta tudni. Rob kocsijában védelemben és biztonságban érezte magát, és azt szerette volna, ha egyelőre minden így is marad.

– Micsoda évkezdet! – sóhajtotta, miközben a tovasuhanó francia tájat nézte.

– Figyelj, van egy ötletem – szólalt meg Rob gyorsan. – Következő hónapban lesz a születésnapod, igaz?

– Jó az emlékezőtehetséged – jegyezte meg Emma gyanakodva.

– Nem csak csinos arc vagyok – vigyorgott a férfi. – És mintha arra is emlékeznék, hogy a tavalyi ünneplés elég szarul sikerült…

Emma halkan, szarkasztikusan felnevetett.

– Ó, igen. Elárult az akkori barátom. Tudnom kellett volna, miféle évem kerekedik majd belőle.

– Idén, Miss Bailey, partit fog rendezni. Végül is a harmincadik születésnapjáról van szó. Ki kell tennie magáért.

– Ó, Rob! – nyögött fel Emma.

– Nem választ nem fogadok el. Partit tartunk a házban: bízd csak rám, majd én mindent elintézek.

– Jó, nagyszerű lesz – vigyorgott a lány. – Kokó, kurvák. Boldog születésnapot, Emma!

Rob nem mosolygott.

– Hé, azért nagy néha megengedhetnéd, hogy kedves legyek hozzád!

– Ó, nem akarok hálátlan lenni, Rob. Csak nem vagyok az a partizós fajta, hiszen tudod.

– Remekül csináltad az üzlet bemutatóján.

– Az más volt. Az az üzlet és nem az én kedvemért történt. Nem kedvelem az ilyen figyelmet, azonkívül úgy vélem, hogy nem sok ünnepelnivalóm akad.

– Miért?

– Valaki megpróbált megölni, Rob. Tudom, hogy ez az igazság.

– De ki? A családod? Semmi okuk rá, hogy a halálodat kívánják.

– Minden okuk megvan rá – állította Emma, ahogy eszébe jutott a karácsonyesti beszélgetés. – El akarnak tenni az útból, hogy vagy eladhassák, vagy tőzsdére vihessék a céget. Senkiben sem bízom, Rob – mondta hal kan. – Egyáltalán senkiben.

57

– Georgia Kennedy! Nem hiszem el! De hogyan? Mondd már! – rontott be Jeremy Pike Cassandra irodájába szinte lélegzet nélkül az izgalomtól.

Ez volt az év első munkanapja, és Cassandra épphogy levette a kabátját. Lelkében örült a reakciónak, amely azt követte, hogy Georgia Kennedy megjelent a Rive februári címlapján. Látta a csodálatot a munkatársai arcán, amikor keresztülment a külső irodán.

– Évek óta mindenki Georgia Kennedyt kajtatja, mindenki! Gyerünk, hogyan csináltad?

Áruld már el!

Cassandra gyanította, hogy Jeremy bosszús, amiért ki lett zárva a Rive kis szerkesztői titkából, de momentán ezt jól titkolta. Cassandra élvezte a dicsőségét. A Gstaadban szerzett finom barnaságával és az egy vállpántos winter-white ruhájával, amelyben rajta kívül mindenki más túlöltözöttnek tűnt volna, úgy festett és úgy érezte magát, mint a világ legbefolyásosabb magazinszerkesztője.

– Ajkamon pecsét, Jeremy, még a te számodra is – mosolygott.

David Stern jött be Jeremy mögött vigyorogva.

– Reggel beugrottam a WH Smithhez a Victoria pályaudvaron, és már az összes példányt eladták.

– Igen, és a Sky News háromszor telefonált – tette hozzá Jeremy izgatottan. – Az Evening Standard, a The Times. Mindenki interjút akar tőled a borítóval kapcsolatban.

– Es meg is kapják. Idővel – bólintott Cassandra. – De egyelőre még minden a mi titkunk.

– És Glenda mit szólt hozzá?

Cassandra úgy mosolygott, mint egy szfinx. Tudta, hogy ez a tetemre hívás még vár rá, amint New York felébred. Glenda őrjöngeni fog, hogy megszegte a megállapodásukat, miszerint Georgia Kennedy egyszerre jelenik meg az amerikai és az angol Rive márciusi borítóján. Cassandra döntése, hogy az eredeti szándék ellenére egy hónappal korábban jön ki vele, azt jelentette, hogy jó alaposan felülütötte Glenda kártyáit, riválisa feltételezett hatalma és befolyása ellenére. Aranyosabb lánnyal nem is történhetett volna, gondolta Cassandra.

– Még semmit, de biztos, hogy botrányt fog rendezni miatta – mondta. – Jeremy, hívd össze tíz órára az értekezletet! Rengeteg megbeszélnivalónk van.

– Például az Alliance megvétele? – kérdezte David felhúzott szemöldökkel.

Mivel a kivásárlás a karácsony előtti legutolsó munkanapon történt, a stáb több tagja még nem kapott tájékoztatást erről a hírről.

– Ez minden szempontból kedvező újság – jegyezte meg Cassandra élénken. – A Girard-Lambert hatalmas vállalat, és az a szándékuk, hogy komolyan befektetnek a Rive-ba. Ezzel a címlappal és a Girard-Lambert erejével a hátunk mögött azt mondanám, hogy valami csodálatos dolog kezdetén vagyunk.

Lianne dugta be a fejét az ajtón.

– Pierre Desseau keres telefonon. Azt mondja, szeretne veled ebédelni.

Cassandra szinte dorombolt az elégedettségtől. Tényleg valami csodálatos dolog kezdődik.

Amikor Cassandra belépett, Pierre már az asztaluknál ült az Ivyban, a síelésnél szerzett napbarnítottságát jól kiemelte az inge friss kéksége. Normál körülmények közt Pierre Cassandra típusa lett volna, de amióta Max megjelent az életében, nem vágyott más férfira, legyen bármilyen nagy hatalmú is. Az asszony leült, elvett egy étlapot a pincértől, majd megkérte, hogy töltsön ásványvizet a poharába.

– Na és milyen érzés az Alliance új tulajdonosának lenni? – kérdezte, és közben örült, hogy a winter-white ruhát viseli.

– Rengeteg a tennivaló, de persze izgalmas a dolog.

– A februári kiadást szétkapkodják, mint a cukrot – közölte Cassandra.

– Biztosan – válaszolta Pierre hűvösen. Hangjától az asszony azonnal résen volt. – Cassandra, beszélnünk kell – folytatta a férfi, és letette a poharát a fehér asztalterítőre.

– A Grand magazinról. Valóban beszélnünk kell – mondta Cassandra, lehalkítva a hangját. – Biztosan egyetért azzal, hogy én betartottam a megállapodásunkat.

– Igazság szerint a Rive-ról akarok beszélni. – Pierre elhallgatott, és mindkét tenyerével az asztalra támaszkodott. – Úgy tudom, az amerikai és az angol kiadás márciusi példányának egyszerre kellett volna megjelennie a Georgia Kennedy-címlapfotóval.

Azzal, hogy az angol kiadás korábban jött ki vele, nyakig a slamasztikában hagyta az amerikai lapot az év egyik legfontosabb számával.

Cassandra érezte, hogy kiszárad a torka, és gyorsan ivott egy korty vizet.

– Tehát Glenda elérte magát.

– Itt nem játszótéri erőfitogtatásról van szó – hangzott Pierre jeges válasza. – Glenda márciusi kiadásának nyomdába kell mennie, és nincs borítójuk.

– Majd megoldják – közölte Cassandra csípősen.

– És ha a Georgia-borítót kell használniuk márciusban, akkor mi van? Glenda eltúlozza a helyzetet a maga érdekében. Tökéletesen boldog, ha az amerikai Rive egy hónappal korábban ugyanazt a címlapot közli, mint a miénk, anélkül hogy egy pillanatig is aggasztaná a mi hitelességünk.

– A maga egója megcseszi az üzleti érzékét – vágta rá Pierre halkan.

Az asztalok közel voltak egymáshoz, és Cassandra körbepillantott, paranoiásan attól, hogy esetleg meghallhatják őket. Ez volt a lehető legnyilvánosabb, legalkalmatlanabb hely egy letolásra.

– Minden nap minden percében kizárólag az angol Rive-ra gondolok – sziszegte vissza.

– Az életemet áldozom rá. Kihúztam a csődből, és az ország legizgalmasabb, legjövedelmezőbb divatmagazinjává tettem. Annak, hogy a legjobb címlapot szeretném a Rive-nak – egy exkluzívat, amelynek a sikeréért mellesleg hónapokig küzdöttem –, a legkisebb köze sincs az egómhoz, viszont a legnagyobb köze van a piaci helyzetünk megszilárdításához. Különben maga azt akarta tőlem, hogy szárnyaljam túl az amerikai Rive-ot. Ez volt az eligazítás, igaz? Hát ezt csináltam.

– Igen, de milyen áron? – hurrogta le Pierre. Megérkezett az étel. A férfi a tányérját nézte, aztán benyúlt a sötétkék öltönye belső zsebébe, és kihúzott egy akkurátusan összehajtogatott levelet. Szó nélkül letette maguk közé az asztalra.

– Ez mi?

– Egy sajtóközlemény, amelyet holnap kiadunk az iparágnak.

Cassandra felvette a papírt, és gyorsan átfutott rajta. Leesett az álla.

Az Alliance magazinokat tulajdonló Girard-Lambert vállalat szomorúan közli, hogy Cassandra Grand, az angol Rive magazin főszerkesztője lemondott.

Cassandra, aki több mint négy évig dolgozott a lapnál, elhagyja a céget, hogy más célokat kövessen. Utódját hamarosan kinevezzük.

– Ez meg mi? – kérdezte Cassandra, aki képtelen volt leküzdeni a hangja rekedtségét. – Remélem, azt fogja mondani, hogy így akar levenni a Rive-ról, hogy elindíthassam a Grand magazint!

– Nem lesz Grand magazin – közölte Pierre hűvösen.

Cassandra ismét körülnézett, hogy megbizonyosodjék, senki sem figyel erre a groteszk pantomimra.

– Volt egy megállapodásunk – vicsorgott.

– Valóban – válaszolta a férfi érzéketlenül. – Amelyet a maga ügyvédje ellenőrzött.

Úgy tűnik, elégedett volt azzal a kitétellel, hogy megszűnik minden kötelezettségem, amennyiben maga kirívó szakmai hibát követ el.

Cassandra úgy érezte, mintha kilyukadt volna a tüdeje.

– És mennyiben követtem el én hibát?

– Maga egy született különálló, Cassandra. Kreatív, ez igaz. Tehetséges, természetesen.

De nem csapatjátékos. Nem bízhatok magában, hogy profi módon, tiszteletteljesen fog viselkedni.

– Például?

– Például. Phoebe Fenton férje, Ethan most vette meg az Artemis kozmetikai céget.

Az Artemis volt a világ egyik legnagyobb kozmetikai vállalata, méretben majdnem akkora, mint a L'Oréal.

– Phoebe és Ethan újra összejöttek az ünnepek alatt – folytatta Pierre. – Ethan már közölte velem, hogy egyetlen Artemis-hirdetés sem jelenik meg a Rive-ban, ameddig maga a főszerkesztő. A maga Phoebe-sztorija szerintem újabb példája annak, hogy csupán az ambíciójára gondol, a következmény nem érdekli.

Cassandra felhorkant.

– Ne legyen nevetséges, honnan tudhattam volna, hogy Phoebe férje meg fogja venni az Artemist? Ha ezt nevezi hibának, miért nem említ meg olyan dolgokat, hogy a példányszám megugrott, a hirdetési bevétel megugrott, a tekintélyünk az egekbe szökött.

Az iparág imád engem. Rúgjon csak ki, és a legnagyobb, leghangosabb jogtalan elbocsátási ügy szakad a nyakába, amelyről valaha hallott.

– Tényleg meg kell zaboláznia azt az egót – jegyezte meg Pierre csendesen. – Egy nap még bajba sodorja.

Cassandra összehúzta a szemét.

– Ne fenyegessen! – fröcsögte. – A Rive semmit sem ér nélkülem. Jól tudja, hogy Amerikában is én voltam a hajtóerő, és amikor eljöttem, hogy talpra állítsam az angol lapot, Glenda nem tett mást, mint leutánozta az én víziómat.

– Erről jut eszembe, Glenda egy nagyon izgalmas új elképzeléssel állt elő nekem a Rive jövőjével kapcsolatban.

– Legyen vele boldog! – mordult rá Cassandra, majd felállt, és elindult az ajtó felé.

Száz arc fordult utána, és figyelte, ahogy kimegy.

Cassandra szokatlanul csendesnek érezte a lakását a nap közepén. Ruby újra a nagyanyjánál vendégeskedett, mielőtt visszatért volna az iskolába, és a nyomában maradt káoszt már felváltotta az anyja ízléses rendje – de Cassandrát hirtelen vágy fogta el Ruby hanyag lezsersége után. Fel-alá járkált a nyílt terű apartmanban, céltalanul kiegyenesítgetve könyveket és párnákat, és még mindig a kabátjában, amelyet, mint valami érzelmi szigetelőanyagot, szorosan maga köré csavart.

Nincs szüksége a Rive-ra, nincs szüksége Pierre Desseau-ra, mondogatta magában.

Hiszen ő Cassandra Grand! Bármelyik magazin vagy divatház ölni is hajlandó volna, hogy megszerezze. Akkor meg miért érzem úgy, mintha az akasztófára mennék?

Felkapta a mobiltelefonját.

– Max, ide tudnál jönni?

Két hete nem látta a férfit, és három napja nem beszélt vele; annyira hiányzott, hogy szinte fizikai fájdalmat érzett. Most jobban szerette volna, ha ott van mellette, mint bármi mást a világon.

– Mi baj van?

– Semmi. Muszáj, hogy lássalak valami miatt. Itthon vagyok. Gyere, amilyen hamar csak tudsz.

Kitöltött egy vodkát diétás tonikkal, és kivitte a balkonra. Lebámult a városra, közben nem igazán gondolkozott, csak létezett, figyelte a felhőket és a forgalmat. Fogalma sem volt, meddig állt ott kint, de végignézte, ahogy a szürke délután elhalványul, és most már sötétedett. A bőre jéghideg volt, ezt élvezte. El akart zsibbadni – ez volt a módszere, hogy elviselje a helyzetet. Max ötkor érkezett, bejött a kulccsal, amit Cassandra adott neki hetekkel azelőtt. Letette a kulcsot az asztalra, és odasétált az asszonyhoz. Cassandra felemelte az ujjait, hogy megérintse a féri ajkát, és a kezébe fogta az arcát, mielőtt megcsókolta.

– Hideg vagy – húzta össze a szemöldökét Max.

– Te pedig hamar itt vagy – mosolygott az asszony boldogan, hogy Max sietett hozzá.

– Korán akartam jönni – mondta a férfi, és leült a Barcelona székbe Cassandrával szemben.

Ahogy az asszony figyelte őt a halvány fényben, majdnem megfeledkezett a Rive-ról.

Szeretett volna belebújni Maxba, mint egy kosztümbe. Úgy döntött, hogy nem rohanja le rögtön a bajaival – előbb egy kicsit élvezni akarta az együtt töltött időt.

– Milyen volt az ünnep nélkülem?

– St. Barts jó volt.

Max nyugtalannak, elkalandozónak tűnt. Cassandrát azonnal idegesség fogta el. A szobában, mint vihar előtt a levegőben, feszültség érződött.

– Várom, hogy azt mondd, mennyire hiányoztam neked – ugratta az asszony.

Hosszú, kínos csend következett.

– Laura terhes. Két napja tudjuk.

Cassandra fájdalmasan beleharapott az alsó ajkába.

– Azt mondtad, hogy nem szeretkeztek.

– Cassandra, Laura a feleségem – szisszent fel Max vadul.

Az asszony vér ízét érezte az ajkán, és lenyalta, miközben felöltötte legfenségesebb tartását.

– Hát csak legyenek babái! Ez a státusszimbólumfeleségek dolga, nem igaz? – kiáltott fel maró gúnnyal.

Max felállt, és ide-oda kezdett járkálni a szőnyegen; ugyanazon a szőnyegen, amelyen oly sokszor szeretkeztek, és tervezték a közös jövőt.

– Cassandra, ennél többről van szó. Családunk lesz – mondta a férfi. – Egy másik, kicsi én. Meg kell próbálnom, hogy működjön a dolog. Legalábbis most. Ez a gyerek Hildon örököse!

Cassandra odasétált az asztalhoz, és kitöltött magának egy újabb vodkát, ezúttal kihagyva a tonikot. Max nézte.

– Sajnálom, Cass. Lélegzetelállítóan izgalmas nő vagy. Szenvedélyes és gyönyörű, és a szex hihetetlen veled. De… – tétovázott.

– Mindössze ezt jelentem neked? – háborgott az asszony csendesen, letéve az üres poharat, és elindult Max felé. – A szexet? Egy könnyű baszást, amikor a feleséged hátat fordít?

A férfi megragadta a kezét, de megtartotta tőle a távolságot.

– Nem. Nem. Te és én ugyanazok a lények vagyunk. Élvezzük az izgalmat, akarjuk egymást, de nincs szükségünk egymásra.

Cassandra úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna. Attól az első éjszakától fogva meg volt győződve, hogy ő és Max lelki társak, hogy a hasonlóságaik mély és intim szinten egyesítik őket, de Maxnak sikerült a kapcsolatukat úgy beállítania, mint valami következmények nélküli dolgot, valamit, amit elvehet vagy otthagyhat, amikor csak tetszik neki.

Az asszony lassan bólintott, eltökélten, hogy nem mutatja ki az érzéseit. O Cassandra Grand. Ő nem sír.

– És mi lesz a Clochiers-val? – kérdezte, és közben levegőt sem mert venni.

Max a fejét rázta.

– Azt hiszem, többé nem kéne találkoznunk. Túlságosan nagy kísértést jelentesz.

Tekintetük összeakadt egy pillanatra, aztán Cassandra elfordította a szemét.

– Menj el! – mondta.

Max ott téblábolt mellette még egy darabig, egyszer az életben bizonytalanul, hogy most mit is csináljon.

– Láttam a Georgia-címlapot – mormolta. – Hihetetlen. Látod, valójában nincs rám szükséged!

– Tényleg nincs – válaszolta az asszony.

Max szomorúan mosolygott, ránézett az asztalon hagyott kulcsra, és kisétált az ajtón.

És hosszú idő óta először Cassandra sírt, amíg már nem maradt hullatni való könnye.

58

Cassandra számára a következő két hét szinte lassított felvételben telt. Úgy érezte, mintha kiszakadt volna a saját életéből, mintha egy mozivásznon nézné, hogyan pereg.

Guillaume Riche azonnal telefonált, amint értesült a „lemondásáról”, és erősködött, hogy Cassandra a kastélyában élje túl a megrázkódtatást. Ő udvariasan visszautasította, mivel tudta, hogy a férfi nyakig van a couture-bemutató előkészületeiben, de azért hálás volt a támogatásért. Astrid Brinton szintén felajánlotta Greywoodot, ám a gesztust némileg elhomályosította, hogy ragaszkodott hozzá: Cassandra mondjon le a V&A Múzeumban rendezendő Charles Worth-kiállítás és parti elnöki posztjáról.

– Nem szeretnénk embereket elveszíteni, mert kínosan érzik magukat, ugye egyetértesz, drágám? –mondta.

Cassandra hamarosan megtapasztalta, hogy ez az általános hangulat megannyi úgynevezett barátja körében. Amikor kinevezték a Rive főszerkesztőjévé, ötvenhét virágcsokor várta az irodájában a divatipar szereplőitől. A „lemondása” hírére egy sem érkezett; nem volt más, csupán ásító, zavart csend és két sajnálkozó sms David Sterntől és Jeremy Pike-tól. Egyetlen magazin vezetői sem hívták fel, alig várva, hogy főszerkesztőként alkalmazzák, egyetlen divatház sem könyörgött neki, hogy erősítse a márkájukat a víziójával. Pária volt, legalábbis pillanatnyilag.

Cassandra nem volt teljesen meglepve. Az ember nem töltheti egész munkás életét levegőbe cuppantott csókokkal anélkül, hogy észre ne vegye, milyen sekélyes a divatvilág.

Az azonban megrázta, hogy milyen mélyen érinti a dolog. Egész élete a divat köré épült, és most úgy látszott, kitették a hidegre, és nincs egy lélek, akire támaszkodhatna. Mégis messze a legrosszabbnak azt érezte, hogy Max elvesztésével teljesen egyedül kell megbirkóznia. Senki sem tudott a viszonyukról. Az elmúlt hat hónapban az egyetlen ember, akivel megosztotta összes problémáját, Max volt, és ő most elment. Cassandra világéletében csak magára számított, élvezte a saját társaságát, de most magányosabbnak érezte magát, mint valaha. Ő, aki arról volt híres, hogy három-négy partira is elmegy egy este, most otthon ült a kasmír kocogónadrágjában és zoknijában, és a falat bámulta. Soha nem volt depressziós, erre soha nem volt ideje, mindig annyi volt a tennivaló, annyi volt a várnivaló, de most úgy érezte, hogy letaglózza a történtek súlya. Mi értelme van az egésznek? Különben is, kit izgat, hogy vele mi történik? Lelke mélyén tudta: hagyja, hogy az örvény lehúzza; de végül a régi Cassandra eléggé összeszedte magát ahhoz, hogy kilépjen a házból, és felkeresse a fitneszklubot a Berkeley Hotelban. A tetőn csillogó gyönyörű úszómedence mellett ült, és egy magazint nézegetett, amikor a következő csapás elérte: megszólalt a telefonja.

– Cassandra, Guillaume beszél.

– Ó, hello, drágám – köszöntötte az asszony bizonytalanul. – Hogy vagy?

– Jól, jól. Nem tudom, hallottad-e a legújabb hírt a Rive- ról?

Cassandra nem szólt, nem volt biztos benne, hogy valóban szeretné hallani.

– Nos, a nagy hír, hogy Francesca Adams lett az új főszerkesztő – mondta Guillaume, válaszra sem várva –, és a magazin hetente fog megjelenni.

Cassandra csak ült, és hallgatta, ahogy Guillaume beszámol neki a divatipar szenzációs pletykájáról. Glenda McMahont kinevezték az összes nemzetközi kiadvány igazgatójává, beleértve az angol Rive-ot is, és mivel szeptemberi újraindítást terveznek, Glenda az elmúlt huszonnégy órát már Angliában töltötte, hogy felvázolja az elképzelését a csapatnak.

– Persze mindenki utálja – tette hozzá Guillaume kedvesen. – Hogy őszinte legyek, ez a felállás egyszerűen senki számára nem ugyanaz. Igazán hiányoztál a couture-bemutatón, drágám. A Le Grand Palais is kevésbé ragyogott nélküled.

– Vissza fogok jönni – suttogta Cassandra, és remegő kézzel letette a telefont.

Hirtelen, hetek óta először, a feje zsongott a gondolatoktól.

Hogy lehetett ilyen ostoba? Francesca ambiciózusabb és leleményesebb, mint amilyennek hitte. Francesca gyanakodott egy „nem tervezett” fotózásra a milánói kollekciók alatt, és mivel nyilván alkalmat látott benne, mélyebbre ásott. Cassandra figyelmeztette Laurát, hogy legyen diszkrét, de az egy buta, naiv lány, és Francesca rájött a titokra. Aztán biztosan elmondta Glendának, és kicsikart egy megállapodást a főszerkesztői állásra. Cassandra mély lélegzetet vett, és tekintete a medencén túlra révedt.

Mintha a haragja szétoszlatta volna a körülötte sűrűsödő ködöt. Most világosan látott.

Hirtelen eszébe jutott, hogy a Berkeley a nemzetközi divatközösség egyik kedvenc londoni szállodája, és Glenda mindig ott lakott, amikor Londonba jött a bemutatókra.

Fogadok, hogy most is itt van az a szuka! – gondolta. Gyorsan felöltözött, és lemasírozott a recepcióra.

– Miss McMahon, legyen szíves. Gondolom, a Wellington lakosztályban szállt meg? – kezdte Cassandra a „ne-baszakodj-velem” stílusában.

– Egy pillanat – mondta a szőke alkalmazott idegesen, és engedelmesen a számítógépéhez fordult. – Attól tartok, Miss McMahon nevű vendég nem lakik abban a lakosztályban.

– Megpróbálná a többi szobájukat? Sürgős volna.

– Attól tartok, Miss McMahon nevű vendég jelenleg egyáltalán nem lakik nálunk – mondta a lány. – Sajnálom.

Arckifejezése elárulta, hogy igazat mond.

Cassandra visszavonult a hotel Carmel szobájába, rendelt egy mentateát, hogy megnyugodjon, aztán felhívta Lianne-t. Hallatszott, hogy a korábbi asszisztense kínosan érzi magát, mialatt beszél vele, de megerősítette, hogy Glenda ott volt az irodában, viszont már elment. Nyilván nem avatta Lianne-t a bizalmába arra vonatkozóan, hogy hol alszik.

Cassandra minden elegáns hotelt felhívott, hogy megkeresse Glendát, de nem sikerült kinyomoznia. Dühösen átnyomakodott a forgóajtón, és beugrott egy fekete taxiba. Aztán hirtelen megvilágosodott az agya. Hát persze! Az Alliance cég lakásában szállhatott meg.

Annyira jellemző egy ilyen Glenda-féle vállalati seggnyalóra, hogy ott lakik: mutatni akarja az új menedzsmentnek, mennyire spórolja nekik a pénzt. Átirányította a taxit a Harrods Áruház mögött álló névtelen, piros téglás épülettömbhöz, és fellépdelt az ajtóhoz.

Még mindig megvoltak a kulcsai, amelyekkel az épületbe és a lakásba is be tudott jutni.

Azért a liftben kételkedni kezdett az ösztöneiben – mi van, ha rátör egy francia családra, amelyik a lakást használja, miközben a kövér papa épp egy papírkrízist próbál elhárítani a nyomdában? Ezzel a forgatókönyvvel a fejében többször kopogott az ajtón, de nem érkezett válasz. Már majdnem elment, amikor elfojtott nevetést hallott odabentről.

Hirtelen biztosan érezte, hogy jól tippelt Glendával kapcsolatban, tehát becsúsztatta a kulcsot a zárba, és kinyitotta az ajtót. Azonnal felismerte Glendának az előszobában lógó prémkeppjét. Dobolt a szíve. Óvatosan beljebb merészkedett a lakásba, füle életjelek után kutatott. Zizegést hallott a nappali ajtajától – aztán ott volt ő, Glenda, hosszú selyemkimonóban.

– Cassandra! – Glenda szinte sikított, de aztán visszanyerte a lélekjelenlétét. – Mi az ördögöt keresel itt?

– Néhány választ – támadt rá Cassandra gyűlölettől csöpögő hangon, és egy lépést tett előre. – Francesca árulta el neked Georgia Kennedyt, igaz? És nem Giles. Csak rákented, hogy megszabaduljak a csapatom legjobb tagjától.

– Cassandra, elragadnak az indulataid – dadogta Glenda lassan hátrálva, valódi rémülettel az arcán. – Sajnálom, hogy a dolgok rosszul alakultak a számodra, de magad kerested a bajt. Boldogan beszélnék veled erről, de most sietek, úgyhogy hálás volnék, ha elmennél.

Cassandra közeledett feléje, ujjával a levegőbe bökött.

– Mit tettél, hogy ilyen gyorsan a magad oldalára állítottad Pierre Desseau-t? Basztál vele?

Hangja halk és egyenetlen volt. Mostanáig nem vett tudomást a háttérben sustorgó zuhany zajáról, ösztöneit elhomályosította a harag. A zubogó víz hangja most megszűnt, és Cassandra csendben maradt, idegvégződései bizseregtek, tudta már, hogy Glenda nincs egyedül. A folyosó végén kinyílt a fürdőszoba ajtaja, és kilépett Pierre, egy szál törülközőben. Cassandra anélkül, hogy tudatosan gondolkodott volna, felvisított, és minden önuralmát elveszítve, Glendára vetette magát. Körmei madárkarmokként ragadták meg és tépték szét Glenda selyemkimonóját.

– Te álnok kurva! – kiabálta.

Manikűrözött körmeit Glenda arcába és nyakába mélyesztette, közben másik keze a riválisa haját tépte. Pierre előreugrott, hogy szétválassza a nőket.

– Hagyja abba! – üvöltötte küszködve, hogy visszatartsa Cassandrát, aki rúgott és vagdalkozott, minden elegáns máz teljesen leolvadt róla.

Pierre-nek végül sikerült megragadnia Cassandra csuklóját, és szorosan lefogva a falhoz lökte az asszonyt. Amikor Cassandra belátta, hogy legyőzték, egy utolsó vad kiáltást hallatott, aztán összecsuklott a férfi karjában. Üveges szemmel Glendára meredt, aki meglapult a szakadt kimonójában, a teste kilátszott elöl. Nem néz ki jól meztelenül, gondolta Cassandra tárgyilagosan. A bőr a hasán ráncolódik, mint a szarvasbőr, és a mellbimbói, nyilván egy elfuserált dudaműtét eredményeként, szörnyen összevissza állnak.

Cassandra kegyetlenül felnevetett.

– A cicijeid! Kancsalok!

Hisztérikusan kacagott. Glenda gyorsan összehúzta magán a kimonót, bemenekült a fürdőszobába, és magára zárta az ajtót.

– Maga Cassandra, őrült! – jelentette ki Pierre, és kiengedte az asszonyt a szorításából.

Cassandra kiegyenesedett, és hátralökte a haját a szeméből.

– Őrült voltam, hogy egyáltalán szóba álltam magával – válaszolta olyan nyugodtan, ahogyan csak tudta. – Maguk ketten megérdemlik egymást. Mellesleg a maga heti „víziója” – köpte a szót – meg fog bukni. Világos, hogy fogalma sincs, miért veszik a nők a Rive- ot. De hagyom, hogy a kemény úton tanulja meg.

Hátat fordított a férfinak, és anélkül hogy visszanézett volna, kisétált a bejárati ajtón.

Amikor kiért a hideg utcára, lerogyott a lépcsőre, üresnek, megsebzettnek és a végsőkig becsapottnak érezte magát. Azon tűnődött, válhatnak-e a dolgok még rosszabbá.

59

Stella bemutatkozása a Milford nőiruha-kollekciójával, amelyet a Londoni Divathét utolsó napján tartottak, szenzációszámba ment. Minden felkavart érzését beleadta a munkájába, és az eredmény egy okos, mégis pazar show lett, amelytől még a legelfásultabb divatszerkesztő is felsóhajtott örömében. A bemutatóról készült riportok a következő nap közkedvelt lapjaiban Stella látványos színhasználatáról beszéltek, és megalkották a „titkon pompás” kifejezést – a Milford-ruháknak, áradoztak, nincs szükségük feltűnő lógókra vagy címkékre, hogy megmutassák: a legjobbak. A Milford, mondták, újraértelmezte a „luxus” és a „klasszikus” fogalmát. Stella víziója működött. A mesterektől vette az iránymutatást, és ez meglátszott; az estélyi ruhák olyan gyönyörűen voltak szabva, mint a legjobb Schiaparelli-modellek, és olyan éterien lebegtek a test körül, mint a friss levegő. A buklé nappali zakó varrásait finom lánc húzta le, mint a legelegánsabb Chanel couture-daraboknál, hogy biztosan és tökéletesen álljanak. Ám ami még fontosabb, az egész kollekció hordhatónak bizonyult. A tiszta vonalú ruhák, skinny nadrágok és mélyen kivágott szvetterek pontosan olyanok voltak, amilyet minden nő akar, mert minden alakon előnyösen mutat. Stella a legjobb anyagokat használta: a pókháló-

finomságú kasmírból készült sima, ujjatlan ruhának a legmerészebb csavarintásokra volt szüksége, hogy rendkívülinek hasson, míg a legpuhább éjkék nappabőr ceruzaszoknya látványa és tapintása a szuperluxus legújabb kifejezésének tűnt. Stella, amikor meghajolt, és a Covent Garden Paul Hamlyn csarnokának egész közönsége tapsviharban tört ki, úgy érezte, hogy az élete végre fordulóponthoz érkezett. Emma a színpad mögé rohant, amint a show véget ért. Melegen megölelte Stellát, és a két nő tudta, hogy az elkövetkező években úgy fognak visszanézni erre a bemutatóra, mint a cég történetének meghatározó pillanatára.

– Megcsináltuk! – nevetett Emma. A maga bajait egy időre félretette, és a megkönnyebbüléstől és örömtől szédült a feje.

– Csak a mai estén kellett túljutnunk – válaszolta Stella. – Túljutottunk a mai estén, és most tudjuk, hogy megcsináltuk!

Cassandra Astrid Brinton Mercedesének hátsó ülésén ült, és a hüvelykujja körmét rágta. Még mindig nem hitte, hogy Astridnak és az anyjának sikerült őt rábeszélnie, hogy eljöjjön. Amikor először hallotta, hogy Emma hatalmas partit készül rendezni Winterfoldban a Milford bemutatkozó kollekciójának estéjén, gúnyosan nevetett. Egy dolog, hogy Valentino rá tudja beszélni a divat nagyszerűit és hatalmasait, hogy jöjjenek el a Párizs melletti pazar XVIII. Lajos korabeli kastélyába; egészen más azonban, ha egy Milfordhoz hasonló nevenincs banda várja el az emberektől, hogy megtegyék a 70

mérföldes utat Londonból. De Cassandra nem volt képben: a Milfordot már nem lehetett nevenincsnek tekinteni. Astrid szerint ez a parti számított a Londoni Divathét legizgalmasabb eseményének, és azt pletykálták róla, hogy Clover Connor és Ste Donahue is megjelenik majd, először együtt partikörökben a rehab kezelésük után. A Kowalski egy akusztikus összeállítást játszik, és egy Audikből álló flotta hozza le a vendégeket a divatbemutatóról Winterfoldba. Cassandra megnézte a rúzsát a kompaktjában. Tudta, hogy káprázatosan fest, még ha nem is érzi úgy magát. Osztrigafehér szatén koktélruhája tökéletesen illett a színeihez és a karcsú derekához. Sötét befőnözött haja repdesett a csupasz hátán, és a tizenkét centis sarkain szinte mindenkinél magasabb lesz a partin.

Most az egyszer azonban összerázkódott ettől a gondolattól.

– Ne légy ideges! – szólt rá Astrid, ahogy a kocsi áthajtott a kapun.

– Ne légy nevetséges! – válaszolta Cassandra a félelemtől kiszáradt szájjal.

Ránézett a barátnőjére, hálásan azért, hogy Astrid, a társasági óriás mellett lehet, és maga ez a tény már némi védelmet nyújt neki.

– El kellett jönnöd, emlékszel? – folytatta Astrid eltökélten. – Semmi értelme elsunnyogni az árnyékba, mint egy lúzer. Nem vagy lúzer, mesés vagy, és mindenkit emlékeztetned kell rá, mennyire az vagy. Mert mindenki itt lesz ma este.

Ez az utolsó megjegyzés különösen kellemetlenül hatott Cassandrára. Úgy érezte, a bukását felnagyította a Milford látszólag megállíthatatlan felemelkedése, és akaratlanul is arra gondolt, hogy talán másképp kellett volna csinálnia a dolgokat: ha megtámadja a végrendeletet, vagy egyesíti az erőit Rogerrel, most ő uralkodhatna ebben a virágzó birodalomban.

– Igazság szerint meg vagyok lepve, hogy ti ketten eljöttetek ma este – jegyezte meg.

Csupán néhány hét telt el azóta, hogy a bulvárlapok őrjöngtek Johnny és Stella drámai szakításától.

– Nem a mi rohadt hibánk volt – morogta Blake az első ülésről, és megigazította a csokornyakkendőjét a tükörben. – Hanem a fiunké. Ez a srác egy ribanc. Mintha nem tudná mindenki, hogy azt a vén kurva Lisa Ladrót dugja. Johnny akkora idióta: ha a nő

férje rájön, egyikük sem fog soha többé Hollywoodban dolgozni.

– Elfelejtettem, milyen gyönyörű ez a ház – jegyezte meg Astrid, ahogy Winterfold kibontakozott a szemük előtt. A kocsifelhajtót fáklyák szegélyezték, az ablakok narancsfényben izzottak. – Gondoljátok, hogy szebb, mint a miénk?

– Csak nem költözni akarsz? – fordult hátra Blake kajánul.

– Nem úgy értettem – csattant fel Astrid. – Csak azt mondtam, hogy milyen mesés. De legalább egy olyan ideülő ember él benne, mint Rob Holland. Rémisztő lett volna, ha Roger és Rebecca Milford költözik be.

– Mi bajod van velük? – kérdezte Cassandra, akiben feltámadt némi védelmező ösztön a saját húsa és vére iránt.

– Rémes társasági törtetők, ezek ketten – mondta Astrid. – Helen, a dadánk együtt járt Rebeccával iskolába – ezek szerint Rebecca ilyen egyszerű volt. De hát ezt látja az ember manapság mindenütt. Ezt a közönségességet. Mindenki milliárdos akar lenni anélkül, hogy egy szalmaszálat keresztbe tenne. Hallottad, hogy valami szörnyű újgazdag oroszok vették meg Wadham Courtot? Es ez a negyedik legjobb ház az országban Blenheim, Greywood és Winterfold után!

Cassandra a barátnőjére nézett, és majdnem elmosolyodott a képmutatásán. De aztán rettenetes szorítást érzett a gyomrában: tudta, hogy ez csupán a kezdet. Vad társadalmi vetélkedés éjszakájának néz elébe.

A parti csodálatosan sikerült. A vendégek százával jöttek Londonból a rendelkezésükre bocsátott autóval vagy helikopterrel, és sokan az elegáns vidéki hotelokban szálltak meg húszmérföldes körzetben. A bemutató óta Stella három állásajánlatot is kapott, és dicséretekkel halmozta el a világ néhány top kiskereskedelmi vásárlója. A Harvey Nicks és a Harrods, a Colette Párizsból és a Bergdorf New Yorkból mind azt mondta, hogy a kollekció korlátozott száma ellenére – Stella ragaszkodott hozzá, hogy minden modellből csak 100 darab legyen kapható – mindnyájan nagy megrendeléseket fognak adni. Stella egy hősugárzó alatt állt Winterfold impozáns földszintjén, és úgy érezte, mintha egy ragyogó ötvenes évekbeli mozit nézne, vagy inkább mintha benne lenne egy ragyogó ötvenes évekbeli moziban. Mélyen beszívta az éjszakai levegőt, és azon tűnődött magában, hogy hosszú idő óta először boldogabb nem is lehetne. Vagyis egy nagy kivétellel, gondolta sötéten, de aztán kiűzött minden Johnnyval kapcsolatos képzetet az agyából, amikor kinyúlt, és megfogta az apja kezét. Christopher Chase ujjai csomósak és kemények voltak, mint egy régi sétabot feje. Stella közelebb érezte magát az apjához, mint évek óta bármikor, és ez mindenért kárpótolta. Örült, hogy Christopher olyan jól megbirkózott Chessie eltűnésével. Azt hiszem, már eddig is átélte mindezt, gondolta a lány fanyar mosollyal. Karácsony előtt Christopher elutasította Stella ajánlatát, hogy költözzön hozzá, és éljen vele, még ha csak időlegesen is, de most nagy örömet okozott a lányának azzal, hogy a londoni bemutatóra és a chilcoti partira is eljött.

– Úgy látom, kedves fiatalemberré serdült – bólintott Tom felé, aki élénk beszélgetésbe merült Ste Donahue-val.

– Tom kedves. Sok tekintetben – értett egyet Stella, és elégedetten belekortyolt a pezsgőjébe.

– A fontos tekintetekben? – kérdezte Christopher.

– Kedves és rendes és mulatságos.

– De? – húzta fel Christopher bozontos, fehér szemöldökét.

– Egy kicsit céltalan és felelőtlen – válaszolta a lánya, enyhén igazságtalannak érezve magát, különösen hogy ezeket a dolgokat másodkézből hallotta Tómról.

– Vannak rosszabb dolgok is, mint például ha valaki önző és nagyképű és hiú – mosolygott Christopher, kristálytisztán Johnny Brintonra célozva. – Az ilyen embereken nem lehet segíteni. Másokon, olyan embereken, akiknek jó a szíve, lehet.

– Az emberek csak magukon segíthetnek, papa.

– Te segítettél nekem.

Átkarolta a lányát, és mindketten mosolyogtak. Ideje volt, hogy elkezdjenek egymáson segíteni.

*

Emma kijött az udvarra, hogy egy kis friss levegőt szívjon. A feje szédült: az elmúlt tíz

percet Tom Forddal beszélgette végig. Kuncogott és elpirult, mint egy iskolás lány, de hirtelen úgy érezte, hogy bármi elé állította is az elmúlt év, hajlandó volna mindent újra vállalni, csakhogy egy csipetnyit kapjon abból az elégedettségből és önbecsülésből, amit most érzett. Hideg volt odakint, és bár a hosszú, üvegzöld selyem zsákruhájában úgy érezte magát, mint egy Tamara de Lempicka-festmény tárgya, a ruha semmi védelmet nem nyújtott a hűvös este ellen.

Megfordult, és egy sötét alak sziluettjét látta az udvarra vezető ajtó fényében. Ahogy az alak közelebb jött, Emma, aki az árnyékban állt észrevétlenül, Robot ismerte fel benne.

Egy pillanatig figyelte, ahogy a férfi elővesz egy arany szivarvágót a zsebéből, és lenyisszantja a Cohibája végét.

– Ugye tudod, hogy nem kell kijönnöd ahhoz, hogy dohányozz? – kérdezte a lány, és besétált a fénybe. –Saul úgy rágcsálta egyik szivart a másik után, mintha ki akarnák vonni őket a forgalomból.

Rob felnézett, és elnevette magát.

– És ezt csak most mondod nekem – vigyorgott. – Apropó, boldog születésnapot!

– Tudod, a nap rengeteg izgalma mellett állandóan megfeledkezem erről.

Rob bólintott, és tetőtől talpig végigmérte a lányt. Füttyentett.

– Elképesztően nézel ki ma este.

– Ah, erről a régi rongyról beszélsz? Ez csak a szokásos munkaruhám – tréfált Emma, de közben kerülte Rob tekintetét.

A balesete után a barátságuk újra sínre került, ám ő még mindig kínosan érezte magát, ha a férfi bókolt neki.

– Remélem, ez a születésnap jobban sikerült, mint a tavalyi – mondta Rob.

Emma nevetett. Az az este Bostonban, ahogy ott állt az esőben Markkal, olyan távoli emléknek tűnt, mintha soha meg sem történt volna.

– Köszönöm, hogy megengedted, hogy itt tartsuk a partit.

– Hé, hiszen ez a te házad!

– A cégé – javította ki a lány. – Bár hogy még meddig, azt nem tudom. – Felnézett Robra. – Igazság szerint fontolgatom, hogy eladom Winterfoldot.

Rob a homlokát ráncolva eltaposta a szivarját.

– Mintha azt mondtad volna, hogy soha nem fogod eladni. Nem a családodé ez a ház már vagy úgy száz éve?

– Soha nem mondtam, hogy soha. De hát miért van rá szükségünk? Csak hiúság. Ego.

A családja. Míg Sault szerette, és hálás volt neki a tőle kapott lehetőségért, változatlan keserűséggel vette tudomásul azt, ahogyan a család többi tagja bánt vele – és mindenek tetejében ott volt a gyötrő gyanú, hogy valakinek, aki közel áll hozzá, szerepe lehetett abban a gyilkossági kísérletben Gstaadban. Amíg nem tudja meg, ki vezette az autót, amelyik lelökte az útról, családja egyetlen tagjában sem bízhat.

– Nem hiszem, hogy a családnak téglákra és malterra volna szüksége, hogy meghatározza önmagát – jegyezte meg diplomatikusan. – Bár lehet, hogy néhányuknak igen – tette hozzá nevetve.

– Rogerre gondolsz? – somolygott Rob.

– Nem én mondtam, hanem te. Nem, én tényleg szeretem Winterfoldot, de az üzlet az igazán fontos. A ház extravagancia. Ott van még a gyár és az irodák, és ha a házat eladnánk, megszabadulnánk egy csomó vállalati adósságtól.

Rob felhúzta a szemöldökét.

– Nem olyan ember vagy, aki hagyja, hogy szentimentális érzelmek egy döntése útjába álljanak, igaz?

– Szóval ha eladjuk, érdekelne? – tette fel Emma a kérdést kertelés nélkül.

– Tehát úgy gondolod, hogy az én egómnak egy ilyen helyre van szüksége?

Mindketten kuncogtak.

– Tudod, hogy nem így értettem – mentegetőzött Emma. – Úgy gondoltam, hogy mint bentlakó bérlőnek kijár neked az elővételi jog. Mindig azt mondtad, hogy szeretnéd megvenni.

– Egek! – rezzent össze Rob. – Így le lettem fokozva: „bentlakó bérlővé”?

– Tudod, hogy ennél sokkal többre tartalak – jegyezte meg a lány csendesen.

Emma megivott már három pohár pezsgőt, és azonnal megbánta, hogy egy ilyen érzelgős és romantikus mondat kiszaladt a száján. Addig, ha Robról volt szó, megőrizte az önuralmát, és egyáltalán nem szeretett volna újra megsérülni. Rob jó volt hozzá a baleset után, de a kapcsolatuknak ilyennek is kell maradnia: támogatónak, de plátóinak.

– Örömmel hallom – válaszolta a férfi. Közelebb lépett Emmához; hideg leheletük fehér pamacsokat fújt eléjük, aztán egyetlen felhővé olvadt össze.

Rob levette a zakóját, és a lány vállára terítette.

– Nem hagyhatjuk, hogy halálra fagyj a születésnapodon!

Emma érezte, hogyan nő köztük az izgatott feszültség, éppen úgy, ahogy azon a somerseti éjszakán, és egy kis lépést tett hátrafelé, hogy eloszlassa.

– Tehát?

– Mit tehát?

– Érdekel Winterfold? Azt hittem, izgalmadban leharapod a kezemet. Tudom, hogy ti, amerikaiak imádjátok azt a kastély ura cécót – hát, itt van számodra a nagy alkalom.

Rob nem mosolygott vissza. Kék szeme valójában szomorúan nézett.

– Tudod, mennyire szeretem Winterfoldot – mondta –, de nem hiszem, hogy továbbra is szükségem volna egy angol főúri kastélyra. Elmegyek Londonból.

– Elmész a londoni irodából? – kérdezte Emma, csalódását leplezve. – Máshová helyeznek?

Rob nem vette le a szemét a lány arcáról.

– Vissza New Yorkba – bólintott.

Emma érezte, hogy elszorul a torka. Hirtelen Cassandra önelégült híradására gondolt, hogy Robot meghitt hangulatban látták Madeline-nel a Sant Ambroeusban. Emlékezett, hogyan kezdett a férfi valami mondandóba a karácsonyi partin, mielőtt az anyja megzavarta őket.

– De hiszen még másfél évig sem voltál Londonban!

– Valami történt – próbált Rob mosolyogni.

– Madeline?

Rob meglepetten nézett.

– Hogy jutott ez az eszedbe?

– Cassandra mondta, hogy láttak benneteket együtt ebédelni a Sant Ambroeusban.

– Madeline a gyermekem anyja, Emma. Időnként találkozom vele – mondta Rob, és mosolyra görbült a szája.

– Azt mondta, hogy meghittnek tűntetek – tette hozzá Emma, és közben próbált úgy tenni, mintha ugratná a férfit.

Rob mosolygott, és kicsit megrázta a fejét. . – Azért találkoztunk, mert Madeline el akarta mondani nekem, hogy újra férjhez megy. Ha megcsókoltam az arcát, vagy megöleltem, vagy bármit tettem, az egyszerűen azért volt, hogy gratuláljak neki.

Emma hatalmas megkönnyebbülést érzett.

– Ó, elnézést… akkor miért a költözés?

– Nem kéne elmondanom neked, de hétfőn úgyis bejelentik a Wall Streeten, így hát…

– Rob szünetet tartott, hogy levegőt vegyen. – Apám visszavonul. Véglegesen – fejezte be halvány mosollyal.

– Nem létezik! Azt hittem, örökké folytatni fogja!

Emma visszagondolt a Larry Hollandról készült portrécikkre, amely nemrégiben jelent meg a Forbes-ban. Az erőtől duzzadó titán, aki soha nem fog visszavonulni.

– Beteg.

– Nagyon sajnálom – mondta a lány, kezét Rob karjára téve.

– Minden korábbi várakozás ellenére úgy döntött, hogy azt akarja, én vegyem át a helyét. A vezérigazgatói széket. A nagy állást.

Emma levegő után kapott.

– Hűha! A Hollander Media elnöke? Ez aztán komoly pozíció!

– Hát igen. Beleszülettem az állásba, nem feltétlenül érdemlem meg.

– Megérdemled – mosolygott a lány, őszinte boldogsággal Rob sikerétől.

– És nem csak erről van szó, rábeszéltem az apámat, hogy fektessen be a lemezdivízióba. Hosszú latolgatás után úgy döntött, hogy ez a helyes lépés. Te harminc másodperc alatt megmondhattad volna mindkettőnknek. Tulajdonképpen, ahogy visszagondolok, pontosan ezt mondtad.

– Mintha úgy vélted volna, hogy semmit sem tudok a zenéről.

– Így is van – vigyorgott a férfi. – Viszont rettentő sokat tudsz az üzletről.

– Na és mit gondolsz, mikor mész el?

Emmát letaglózta a csalódottsága, de eltökélte, hogy nem mutatja ki.

– Miután megtörténik a hivatalos bejelentés hétfőn, igazából semmi sem tart vissza.

Két hét múlva elkezdek részt venni az értekezleteken a központi irodánkban Manhattanben.

– Két héten belül elmész!

– Hát igen is, meg nem is – nevetett Rob kedvesen. – El fog tartani egy darabig, amíg lebonyolítom az átmenetet. Egy ideig ingázni fogok a két város közt. Apámnak van már elképzelése arról, hogy ki veszi át a helyemet Londonban, de még így sem hiszem, hogy április, esetleg május előtt végleg New Yorkba költöznék. Hivatalosan kevéssel ezután foglalom el a vezérigazgatói pozíciót.

Rob látta, hogy Emma a földet bámulja.

– Hé, ne aggódj, állom a bérleti díjat a szerződés lejártáig!

A lány mély lélegzetet vett, és előrelépett, hogy arcon csókolja.

– Gratulálok, Rob!

Arcuk egymáshoz ért, az érintés csupán egy töredék másodperccel tartott tovább a szükségesnél. Elhúzódtak egymástól, de Rob nem engedte el Emma ujjai végét. A lány felpillantott a szemébe.

– Az az éjszaka Somersetben… – kezdte a férfi lágyan.

– Hé, el van felejtve az egész, Rob. Ne aggódj miatta.

De Rob folytatta, mintha mit sem hallott volna.

– Emlékszel, hogy másnap New Yorkba mentem? Nos, akkor mondta meg az apám.

Akkor nem árulhattam el neked a visszavonulását, ez hatással lett volna a cég részvényáraira, és éppen valami refinanszírozás közepén voltak. Amikor a tónál ültünk, amikor azt mondtam neked, hogy nem tudom elkötelezni magamat, erre gondoltam.

Tudtam, hogy visszatérek New Yorkba. Nem akartam belekezdeni valamibe, amit nem tudok befejezni. Aztán amikor kijelentetted, hogy nem akarsz kapcsolatot…

Emma a remény röpke rebbenését érezte.

– Én sem voltam teljesen őszinte azon a napon – vallotta be, aztán elhallgatott, figyelte Robot, és teljes szívével vágyott utána. – Azt hiszem, tudnék időt találni a naptáramban egy férfi számára – mosolygott.

– És mi a véleményed a távkapcsolatokról?

– Mitől gondoltad meg magadat? – suttogta a lány.

– Hiányzol.

– Ebben az esetben mit számít háromezer mérföld barátok közt, amikor az egyiknek van egy sugárhajtású magánrepülőgépe?

Szívből nevettek, majd egyszerre léptek előre, és Rob ajka olyan mély, édesen gyengéd csókban találkozott Emmáéval, hogy a lány azt szerette volna, ha az a csók örökké tart.

– Vissza kellene mennünk a vendégekhez – suttogta Emma végül, finoman a férfi vállára hajtva a fejét.

Rob megfogta a kezét, és behúzta a házba.

– Gyere! Rengeteg ünnepelnivalónk van!

Emma oldalt állt Winterfold báltermében, miközben Rob gratulált Stének a briliáns akusztikus számokhoz. Amikor megfordult, meglátta, hogy az anyja vág át a parketten.

Virginia még ebben a gyönyörű emberekkel zsúfolt teremben is kitűnt, vonzó és előkelő

volt testhez álló királykék selyemruhájában, kontyba tűzött hajával.

– Milyen csodálatos parti, drágám! – lelkesedett. – Ráadásul a születésnapodon! Jól szórakozol?

Emma bólintott. Képtelen volt megállni, hogy hatalmas mosoly ne derítse fel az arcát, ahogy a pillantása Rob felé repült.

– Igen, úgy látom, ti ketten jól megértitek egymást – jegyezte meg Virginia jeges hangon.

– Anyám! Azt hittem, örülni fogsz!

– Bízol benne? – vizsgálgatta Virginia a lányát összehúzott szemmel.

– Úgy érted mint bérlőben? – lepődött meg Emma a furcsa kérdésen.

– Úgy értem, azok után, ami Gstaadban történt.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Az volt a véleményem, hogy túl hamar ott volt a kórházban a baleseted után.

– Courchevelben volt. Mit akarsz ezzel mondani? – ismételte meg Emma a kérdést.

Virginia szünetet tartott, és belekortyolt a pezsgőjébe.

– Egy rendőrtiszt Gstaadban azt mondta nekem, meg vagy győződve, hogy valaki szándékosan meg akart ölni.

– És te azt hiszed, hogy ez a valaki Rob volt? – kérdezte Emma elképedten.

– Nem feltétlenül – merengett az anyja egy hosszú, jelentőségteljes szünet után. – Csak arra gondoltam, milyen különös, kézenfekvő, hogy olyan hamar odaért.

Emma megrázta a fejét. Hozzá volt szokva, hogy az anyja jéghidegen viszonyul az élethez, de ez most egy új szintet jelentett.

– Nem tudom, mi történt Gstaadban, mama. Azt viszont tudom, hogy egyáltalán nem volt különös, hogy Rob ott volt a kórházban. A barátom, és bízom benne.

– Úgy beszélsz, mint aki szerelmes belé – jegyezte meg Virginia némi helytelenítéssel.

– Nagyon kedvelem – válaszolta Emma rezzenetlen arccal.

– Az anyád vagyok, drágám, pusztán védelmezni szeretnélek.

– Valóban? – támadt rá Emma élesen.

Ez a hullámhegyek és hullámvölgyek napja volt: elragadtatás, aggodalom, meglepetés váltogatták egymást, és Emma kedvet érzett, hogy odamondjon az anyjának.

– Mikor törődtél te igazán velem vagy az életemmel? – sziszegte. – Soha nem támogattál igazán, és soha nem próbáltál megérteni – egyáltalán ismersz te engem? Igen, a lányod vagyok, de aligha számítok prioritásnak, igaz? Mindig én voltam a szerencsétlen másodrendű a Jonathonnal folytatott életedhez képest, annyira, hogy szinte észre sem veszel. Lehet, hogy most hirtelen kedved támadt törődni velem, de ne fáraszd magadat.

Egyszer az életben igazán, igazán boldog vagyok. Ne próbáld meg elrontani!

Virginia arcából minden szín kiszaladt. Gyengéden megérintette a lánya karját, és elhúzta őt a tömegtől egy csendes alkóvba.

– Valóban így érzel? – kérdezte.

Emma szédült a megkönnyebbüléstől, hogy végre kimondta az oly sok éven át magába fojtott érzéseit. Bólintott. Virginia lehajtotta a fejét. Amikor felnézett, arca sokkal lágyabbnak, sokkal sebezhetőbbnek tűnt.

– Emma, bármit gondolsz is, a lányom vagy, és én szeretlek.

– Akkor miért töltötted úgy az elmúlt húsz évet, mintha fütyülnél rám?

– Mert annyira hasonlítasz rá – suttogta az anyja.

– A papára?

Virginia bólintott, szeme fénylett a nedvességtől.

– A húgommal volt viszonya, Emma. El tudod képzelni, mennyire fájdalmas ez, milyen értéktelennek érzed magadat tőle? És aztán meghalt – mondta a bánattól megtört hangon.

– Annyira szerettem, és ő úgy halt meg, hogy nem szeretett.

Egy könnycsepp gördült le az arcán, vékony ezüst csíkot hagyva az alapozón.

Emma megérintette az anyja karját.

– De hiszen szeretett. Te magad mondtad nekem, hogy az egész csak egy félrelépés volt, csupán egy nyári flört.

Virginia a fejét rázta.

– Ezért vetettem bele magamat száz százalékig a Jonathonnal kötött házasságomba – vallotta meg zokogások közepette. – Nem veszem le a szememet a labdáról. Nem hagyom, hogy újra megtörténjen.

Emma átölelte, és közben érezte, hogy a szeme megtelik könnyel. Ráborult az anyja vállára.

– Semmi baj, mama, megértem – suttogta. – Megértem.

– Tudtad, hogy Cassandra itt van? – kérdezte Stella, és átnyújtott Emmának egy pohár rozé pezsgőt.

– Szerintem nagyon bátor dolog tőle, hogy eljött – ismerte el Emma bólintva.

Rájött, hogy vegyes érzelmeket táplál az unokanővére iránt. Mindenről értesült Cassandra nagy port kavart távozásával kapcsolatban; lemondásként tálalták a dolgot, de a divatiparban mindenki tudta, hogy Cassandrát kirúgták. Emma tisztában volt vele, milyen megalázó lehetett ez a számára. Cassandra az a fajta nő volt, akit a munkája határoz meg, és az, hogy ezt elvették tőle, pusztító lehetett. Cassandra kíméletlen és céltudatos. Elég kíméletlen ahhoz, hogy leszorítsa őt az útról Gstaadban?

– Csak nehogy felajánld neki az állásomat! – mosolygott Stella.

Emma nem tudta eldönteni, tréfál-e a barátnője, de meglátott egy villanásnyi bizonytalanságot Stella szemében. A parti felé intett.

– Gondolod, Stella, hogy itt volna ez a sok ember, ha nem miattad jönnek? Ez a te műved, Stell, a te diadalod. Miért lennék olyan ostoba, hogy ezen változtassak? Különben is, szükségem van valakire, aki elkészíti a teámat.

Stellából kitört a nevetés, és gyengéden oldalba bökte a barátnőjét.

– Gondold csak el, hamarosan visszaköltözöl ide. Ez remek!

Emma a homlokát ráncolta.

– Mi a csudáért költöznék vissza ide?

– Ne csináld, Emma, láttalak benneteket Robbal, ahogy egymás kezét fogtátok! Mióta tart a dolog?

Emma elpirult, zavartan, hogy rajtakapták.

– Csak ma este óta. Hát, igazság szerint… ez hazugság, novemberben is történt valami.

Nem meséltem el neked, mert nem sült ki belőle semmi, és ha Rob hírét tekintjük, az ember nem is várhat mást, nem gondolod? Nem akartam, hogy bárki azzal jöjjön: „megmondtam neked”.

– Egy nőcsábász csak a megfelelő nőre vár, szivi. És Rob láthatóan észhez tért.

Emma ismét elvörösödött.

– Hát, majd meglátjuk.

Stella vidáman összecsapta a kezét.

– Szerelmes vagy belé! Tudtam! Rajta, menjetek fel, és tépd le róla az összes ruhát, mielőtt más megteszi!

– Stella! – hápogott Emma.

– Egek, micsoda egy szerencsés némber vagy! Minden összejön neked.

– Ne mondj ilyet! – tiltakozott Emma. – Általában ez az a pont, amikor minden elkezd széthullani.

Roger és Rebecca a lépcső tetején állt, és magasról szemlélte, mi történik odalent.

– El sem hiszem, hogy Tom Ford itt van Winterfoldban – jegyezte meg Rebecca, a finom nyakát övező Tiffany gyémánt nyakékkel játszadozva. – Micsoda huszárvágás!

– Igen, tomboló, pokoli nagy siker volt az egész – mondta Roger keserűen, a konyakját kortyolgatva.

– Emma most már biztosan nem adja el a céget, igaz?

El kellett ismernie, hogy a show a kifutón aznap délután káprázatosan sikerült.

Megdöbbent a közönség izgatott várakozásától a bemutató előtt – és a helyszínen körbefutó áradozó dicsérettől a bemutató után. Természetesen ez az ő sikerét is jelentette, de éppen ez a siker volt az, ami jelenleg az ambíciói útjába állt.

– Victor Chen cége azért érdeklődött, mert azt hitték, jó áron megvehetik a Milfordot, de a mai nap után egy cseppet sem vagyok biztos benne, hogy ugyanolyan lelkesek lesznek. Ricardónál már nem húzhatom sokáig az időt, és másképp hogyan fogjuk megszerezni a pénzt?

– Drágám, lehet, hogy ez így jó – simogatta meg a karját Rebecca. – Beszéltem barátokkal Ricardóról, és egyáltalán nem vagyok meggyőződve, hogy ő lenne a legmegbízhatóbb üzleti partner. Úgy tűnik, rémes balfácán.

Roger dühösen a feleségére támadt – hogy meri megkérdőjelezni az ő emberismeretét?

– Drágám, ezt a mi érdekünkben teszem! Ne kezdj velem vitatkozni!

– Én csak azt mondom, hogy nem feltétlenül rossz dolog, ha megtartjuk a Milford-részvénypakettünket. Legalábbis egyelőre. Az ember soha nem tudhatja, a végén még gazdaggá tehet bennünket.

– Nem olyan gazdaggá, mint őt – fröcsögött Roger, és ahogy átpillantott Emmára, gyűlölet lángolt a szeméből.

– Szerintem meg kéne próbálnunk a legjobbat kihozni belőle. Emma nem fog elmenni innen, ez biztos.

Roger bedöntötte a konyakját, továbbra is Emmát fixírozva.

– Nem, azt hiszem, nem fog.

Cassandra az udvarra néző télikertben ült Emma és Rob beszélgetése alatt.

Érdeklődéssel figyelte a kommunikációjukat, és őszintén megdöbbent, amikor azt látta, hogy csókolóznak. Öklendeznie kellett tőle. Mintha nem volna már anélkül is elég nyomorult, hogy végignézné, ahogy Emma Bailey varázslatos élete kibontakozik a szeme előtt pazar technicolorban. Az a kurva ellopta az életét és a dicsőségét – és most még egy kapcsolatra is szert tett! Mintha szándékosan a képébe dörzsölné a sikerét. Cassandra ökölbe szorította a kezét, tenyerébe vájta a körmeit. Leszámol Emmával, kerüljön bármibe.

Most azonban nem akart mást, csak hazamenni. A közelmúlt érzelmi ingadozásai ellenére Cassandrának még mindig vastagabb volt a bőre, mint a legtöbb embernek, és amikor megérkezett a partira, magasra tartotta a fejét. De a partizok – a divatvilág vezetői és az újságírók, valamint a PR-ok – suttogásai hamarosan fülsiketítővé váltak. És még ennél is rosszabb volt annak a néhány embernek az arckifejezése, akik odamentek hozzá, hogy beszélgessenek vele; emberek, akik korábban hízelegtek minden szavára, most sajnálattal tekintettek rá, amikor mind azt kérdezték: „Na és mit fogsz most csinálni?”

Magányosan és az elmúlt két hét érzelmi vámjától kifosztva valami ismeretlennel, valami kellemetlennel szembesült a partin: kívülállónak érezte magát.

Megitta a pezsgője maradékát, és ettől megfordult vele a világ. Egy falatot sem evett az elmúlt harminchat órában, hogy beleférjen a modellméretű Dior-koktélruhájába, és ami még rosszabb, elfogadott egy jó kövér kokaincsíkot Astridtól. Barátnője biztatta, hogy jobban fogja érezni magát tőle. Hát nem érezte.

Belekapaszkodott egy asztalba, hogy szilárdabban álljon, aztán lerogyott egy márványülőkére. Forgott a feje, érzékei hirtelen túlterhelődtek. A frangipáni illatától és a télikert meleg, párás levegőjétől csak még jobban émelygett.

– Cassandra? Te vagy az?

Felnézett, és Emmát látta.

– Ah, a háziasszony. Hadd gratuláljak – mondta némi szarkazmustól csöpögő hangon. – Soha nem tűntél nekem stílusszakértőnek, de ez a parti remek.

– Köszönöm. Azt hiszem, jól érzik magukat a vendégek. Figyelj, sajnálattal hallottam a Rive-ról.

– Nem, ez nem igaz – mondta Cassandra kissé összeakadó nyelvvel. – Senki sem sajnálja. Mindenki imád mások szerencsétlenségéről hallani, mert ettől jobban érzi magát a saját vacak kis életében.

– Azt mondanám, hogy ez így egy kissé cinikus.

– Hát persze hogy azt mondanád, a te bearanyozott kalitkádból.

– Cassandra, kérlek. Semmi szükség rá, hogy így viselkedj.

Emma leült egy padra az unokanővérével szemben.

– Van valami, amit Gstaad óta el akartam mondani neked. – Nagy lélegzetet vett.

– Hmm, Gstaad – mosolygott Cassandra, és nem csupán villanásnyi rosszindulat tűnt fel az arcán, amikor eszébe jutott Emma balesete. – Úgy látom, felépültél.

– Többé-kevésbé – hagyta rá Emma. Cassandra meglendítette a kezét, jelezvén, hogy szeretné, ha Emma a tárgyra térne.

– Na és mi az, amit el akarsz mondani nekem?

– A papámnak nem volt viszonya a mamáddal – jelentette ki Emma.

Cassandra nevetett.

– Emma. Láttam őket együtt. Nem hiszel nekem?

– De igen. Csakhogy az nem viszony volt, hanem flört.

– Ó, nőj már fel! Mi a különbség?

– Az a különbség, hogy a fél életedet azzal töltötted, hogy gyűlöltél engem, mert az apámat és közvetve engem hibáztatsz a családod felbomlásáért. De a szüleid házasságának akkor már vége volt.

– Ez nem igaz! – csattant fel Cassandra a fogát vicsorítva. – Apád nélkül még mindig együtt volna a családom.

– Cassandra, anyám mindent elmesélt; apádnak már szeretője volt, az a nő, akit aztán elvett, és akivel Fokvárosba költözött. Kérdezd meg Júliát, ha nem hiszel nekem.

Cassandra mérgezett pillantást vetett Emmára. Még ha igaz is, amit Emma mond, hogyan érezheti ő ettől jobban magát? Emma szavainak csupán az a célja, hogy csillapítsák a maga bűntudatát, és rossz érzést okozzanak neki.

– Tudom, hogy ez nem kárpótol a tényért, hogy az apád elhagyott benneteket – folytatta Emma, mintha olvasna Cassandra gondolataiban. – De nem szeretném, ha egy téves rögeszme miatt gyűlölnéd a családodat. Ne harcolj velem, Cassandra! Csatornázd az energiádat és a briliáns eszedet más irányba.

Legnagyobb meglepetésére Emma azt látta, hogy egy könnycsepp gördül le Cassandra arcán.

– Azt hiszed, hogy ez az egész rólad szól? – kérdezte az unokanővére vadul.

– Azt hiszem, bizonyítani akarsz valamit – válaszolta Emma gyengéden.

– Az egész elmúlt húsz évet azzal töltöttem, hogy folyton megpróbáltam bizonyítani valamit – vallotta be Cassandra. – Anyámnak, hogy büszke legyen rám. Apámnak, hogy bánatot okozzak neki. Rubynak, magamnak, az egész világnak. – Emmára pillantott, szürkészöld szeme lángolt az őszinteségtől, a bánattól és a haragtól. – Mit gondolsz, miből fakad az ambíció, Emma? A félelemből fakad, hogy semmi vagy.

Emma hirtelen megértette. Megértette a fájdalmat, amely Cassandrát sarkallta és felfalta. És miért? Itt ül, barátok nélkül, egyedül, kivörösödött szemmel, sápadt arccal.

– Hol alszol ma éjjel? – kérdezte Emma kedvesen.

– Astrid Brintonnál.

– Akarod, hogy megkeressem?

– És így lásson? – kérdezte Cassandra szarkasztikusan.

– A barátnőd.

Cassandra halkan felnevetett.

– Te ezt nem érted. Nem hagyhatom, hogy bárki így lásson, különben végem. Még jobban végem. A divat kegyetlen, Emma. Szeretik a másikat térdre rogyva látni – és amikor lent vagy, rátaposnak a kezedre.

Kétségei ellenére Emmát elöntötte az együttérzés Cassandra iránt, ahogy ott ült összeroskadva, törékenyen és babaszerűen a gyönyörű krémszínű estélyi ruhájában.

– Menj el! Van ott egy kijárat – mutatott a télikert végében nyíló ajtóra. – A házam a parkban áll, egyenesen az ajtón kívül induló ösvény végén. Megkérek egy sofőrt, hogy vigyen oda. Várj ott, amíg mindenki elmegy, de holnapig is maradhatsz, ha kedved tartja.

Van egy vendégszobám, és találsz tiszta törülközőt… gyere, Cassandra, nem vagy olyan állapotban, hogy visszamehetnél a vendégek közé.

Cassandra teste energiájának minden grammjával vissza akarta utasítani Emma ajánlatát. Túl büszke volt ahhoz, hogy bármit elfogadjon az unokahúgától, még ha az csak egy ágy is éjszakára, ugyanakkor az estélyen sem akart tovább maradni egy másodpercet sem. És a gondolat, hogy Astrid társasági muníciót gyűjthet ellene, túl sok volt, hogy elviselje.

– Jól van – adta meg magát olyan halk hangon, hogy szavai elvesztek a háttérben áradó zenében.

– Várj itt! – szólt rá Emma határozottan. – Hozom a kulcsaimat. Minden rendben lesz.

Hajnali fél egy körül a vendégsereg ritkulni kezdett. Nerckeppeket, köpenyeket, kasmír nagykabátokat vettek ki a ruhatárból, és a vendégek visszavonultak vagy a szobáikba Winterfoldban, vagy a szállásukra a faluban, vagy a kocsijukhoz, hogy visszahajtsanak Londonba. Látványos tűzijáték-bemutató zárta az estét: vörös, fehér és borostyán tűzpermet szökött a fekete égre, miközben Winterfold pompás előcsarnoka zsongott a több tucat vendég elismerő szavaitól, mind fantasztikusan érezték magukat. Emma a borospoharát fogta, és annyi embertől búcsúzott el személyesen, amennyitől csak tudott.

Egyszer csak Ruant látta közeledni.

– Elégedett vagy azzal, ahogy sikerült? – kérdezte a férfi.

Emma bólintott, és magára terítette a ruhatárból kivett kasmírsálját.

– Jobban ment, mint reméltem. Téged viszont egész este nem láttalak. Hol voltál?

– Lefotóztak a Tatlernek – vigyorgott Ruan. – Én egy társasági lapban! Ki hitte volna?

– Szerintem illik hozzád – mosolygott Emma.

– Már hazamész? – kérdezte a férfi, látva, hogy Emma készen áll a távozásra.

– Lehet, hogy még egy kicsit maradok.

– Reggelig – mosolygott Ruan.

– Hogy érted ezt?

– Rob Holland… Ne aggódj, minden pletykát hallani fogok tőle.

– Hagyd abba! – Emma a karjára csapott, aztán ellépett tőle.

Jókedve azonban alábbhagyott, amint megfordult, és Rogert, Rebeccát és Júliát látta, akik egy vonalban álltak, és mint királyi fenségek, sorra bocsátották el a vendégeiket.

Egész este próbálta kerülni őket. Igazság szerint Gstaad óta próbálta kerülni őket. Amikor kedvesek voltak hozzá, paranoiás lett tőle, és amikor magán érezte Roger valamelyik hosszú helytelenítő pillantását, nem látott mást benne, mint a konspirációt, hogy megszabaduljanak tőle, hogy lelökjék az útról.

Mindent megtett, hogy lerázza ezt az érzést: végül is milyen bizonyítéka van? Ahogy Rob számtalanszor elmagyarázta neki, a Mercedes, amelyik nekiment, lopott volt, tehát a leglogikusabb magyarázat szerint részegen furikázó fiatalok ülhettek benne. Ő azonban, bár Rob érvelése logikusnak tűnt, nem volt hajlandó a családja egyetlen tagjában sem megbízni, főleg Rogerben és Rebeccában nem.

– Mesés volt, Emma – áradozott neki Rebecca, és beleölelte egy parfümfelhőbe.

– Köszönöm – hangzott Emma válasza.

– Elmegyünk az egyik bérautóval – mondta Roger, aki nagyon elégedettnek tűnt saját magával. – Szeretnéd, ha elvinnénk?

– Éppen búcsúzom. Rengeteg kocsi vár odakint, majd kerítek egyet néhány perc múlva.

Virginia behúzta Emmát az öltözőfülkébe.

– Nagyon régen nem láttam Cassandrát – mondta. – Julia azt hiszi, hogy hazament Astrid Brintonnal, de Astrid bent van a táncparketten. Általában Cassandra az utolsó ember, akiért aggódnék, de rémesen ideges volt ma este.

– Az én házamban alszik ma éjjel. Kicsit túl sokat ivott. Biztosan beugrik Júliához holnap – nyugtatta meg Emma, aki nem egészen tudta, miért talál ki magyarázatot az unokanővérének, de valami arra késztette, hogy a védelmébe vegye.

Virginia mosolygott. Most az egyszer a mosolya elért egészen a szeméig.

– Én is indulok haza. – Gyengéden megérintette a lánya karját. – Örülök, hogy tisztáztunk dolgokat. Büszke vagyok rád.

– Szeretlek, mama – válaszolta Emma lágyan, aztán kinyúlt, és melegen megölelte az anyját.

Emma besétált a kényelmes könyvtárba, ahol Rob egy bársonykanapén ült, kezében egy pohár brandy-vel. Jeddel és Garyvel, a Kowalski tagjaival nevetgélt. Mind felnéztek, amikor meglátták a lányt.

– Indulok – mosolygott Emma zavartan, és szorosan a vállára húzta a sálját. – Remélem, fiúk, jól ereztétek magatokat.

– Egészségedre, Em! Top parti – köszöntötte Gary piás vigyorral, és ráemelte a poharát.

Emma mosolygott, arra gondolt, hogy csupán néhány hete még mennyire meg volt rémülve ezeknek a botrányhős, bedrogozott semmirekellőknek a csapatától, de kiderült, hogy a kőkemény nyilvános arcuk alatt csak cicamicák, és valójában nagyon kedves fickók. Aztán meglátta, hogy Jed oldalba böki Garyt, és a hüvelykujjával Rob felé bök.

– Ah, igen, azt hiszem, ideje, hogy átmenjünk a snookerszobába – értette el a célzást Gary, és felállt.

– Igen, nagyon helyes – mosolygott Jed, aztán mindketten mackósán megölelték Emmát, és az ajtót becsukva maguk mögött, távoztak a szobából.

– Mit mondtál, hová mész? – kérdezte Rob gyengéden.

– Vissza az Istállóba. Hacsak nincsenek jobb ajánlatok az asztalon – tette hozzá a lány merészen. – Remélem, hogy vannak, mert Cassandra ott alszik nálam.

– Azt hiszem, ki tudok találni valamit.

Rob mosolyogva felállt. Megcsókolta Emma nyakát, lelökte a sálját a karjára, és végigfuttatta a száját a lány vallanak csupasz bőrén. Amikor Emma felnyögött a gyönyörűségtől, Rob megfogta a kezét, és az ajtóhoz vezette. Emma egészen addig gondosan vigyázott, hogy a köztük lévő vonzalom nyilvános jeleit a minimumon tartsa.

Rob fontos ember volt, és jóképű, és Emma azt akarta, hogy a Milford-parti a helyénvaló okok miatt legyen beszédtéma másnap, nem pedig azért, hogy kit kivel láttak. Ahogy elindult Winterfold impozáns lépcsőjén felfelé, Rob védelmezőn a derekára tette a kezét.

Emma megfordult, és Ruant látta a bálterem ajtajában ácsorogni. A férfi mosolygott, és finoman a felemelt hüvelykujj jelét mutatta; Emma nevetett, tudta, hogy Ruannak igaza volt.

Rob Emma régi szobájában aludt, a nagy hálószobában, ahol az óriási félköríves ablakból az egész birtokot be lehetett látni. Amikor beléptek, nem gyújtottak lámpát, és az ablakból most egy holdfénypocsolyákkal megtört, árnyakból szőtt szőnyeg látványa tárult eléjük. Az elmúlt néhány hétben Emma meggyőzte magát, hogy el kell adnia Winterfoldot, de életében most először hirtelen az otthonának érezte. Rob ott állt mögötte, lehúzta a ruhája cipzárját, és a selyem a földre hullott. A férfi izmos teste Emma meztelen hátához nyomódott.

– Boldog születésnapot, Emma! – mondta Rob, és puha csókot nyomott Emma nyakára hátulról.

Emma elvigyorodott, aztán megfordult, és megfogta Rob övét.

– Azt hiszem, ideje, hogy kinyissam az ajándékomat!

61

A garázsnál, a ház háta mögött, Tom hosszan belekortyolt a sörébe, és úgy döntött, ideje, hogy egyenesbe hozza az életét. Karácsony óta, azóta, hogy Stellával Cornwallban járt, megpróbált tiszta maradni. Oké, hát volt két kokócsík egy újévi partin és az alkalmankénti marihuánás cigaretta itt meg ott, de jól tartotta magát, és ettől határozottan világosabb lett a feje. Ennél keményebb feladat volt azonban, hogy eldöntse, mit kezdjen az életével. Az Ibiza-epizód óta teljesen kimaradt a klubvilágból: ha az anyja nem fizeti ki az adósságot, amellyel Miguel Grúznak tartozott, most könnyen lehetne halott. De a zene továbbra is a szenvedélyét jelentette, ahogy a nővére nagy szerelme a divat volt. Tom imádott bárokban kutatni felfedezetlen zenekarok után; igazság szerint a Vörös Üstökösök CD-je még mindig ott lapult a kabátzsebében. El kell juttatnia Ste Donahue-nak vagy Rob Hollandnak, hogy lássa, szerintük is olyan jó-e a fiatal csapat, mint ahogyan ő hiszi.

Letette az üres poharát a kavicsra, és mélyen beszívta az éjszakai levegőt. Abban a pillanatban hirtelen ismerős szag legyintette meg az orrát: a kokain édes aromája. Tom körülnézett, és látta, hogy egy sötét alak emelkedik ki az árnyak közül.

– Minden rendben, haver. Meg akarod ezt kóstolni? – kérdezte Ste Donahue, feltartva egy üvegpipát.

Tom összerándult, és megrázta a fejét. Azt hallotta, hogy egy hosszú rehab időszak után Ste tiszta, de ezek szerint a pletyka már idejét múlta.

– Hol van Clover?

– Kisfaszom tudja. Pocsék hangulatban van. Benne hagytam.

Tom a pipára mutatott.

– Azt hittem, már nem csinálod ezt a szart – jegyezte meg merészen.

Imádta a zenét, és kedvelte Stét. Nem akarta, hogy Ste eldobja az életét és a tehetségét.

Hallotta Stellától, mekkora erőfeszítéssel próbálja Rob Holland és a csapata tisztán tartani a zenészt.

– Csinálni akarom – vonta meg a vállát Ste. – Jól érzem magamat tőle.

– Erre más módok is vannak – mondta Tom halkan.

Eszébe jutott, mennyire élvezte, amikor Stellával volt, vagy amikor a Mercedes Gullwinggal száguldott körbe a Winterfold birtokon: legyőzhetetlen hős vált belőle, amint a sebességmérő mutatója a 100 mérföldre ugrott.

Ste felhorkant.

– Mint például? – kérdezte cinikusan, összeakadó nyelvvel. – Szerelem?

Abból, ahogy Ste kiköpte a szót, világos volt, hogy az összeveszése Cloverral komoly törést jelentett.

– Figyelj, gyere, nézd meg az autóimat! – hívta Tom a garázsba mutatva, ahol a gyűjteményét tartotta. – Úgy érzem magamat tőlük, mint egy kibaszott James Bond.

Miközben átsétáltak az udvaron, Tom kivette a Vörös Üstökösök CD-jét a zsebéből, és odaadta Stének.

– Hallgasd meg ezeket! Csúcs jók.

Ste elvette a lemezt, és belökte a zsebébe.

A garázs hatalmas területet ölelt fel, akkora volt, mint egy teniszpálya, amelyet majdnem kettéosztott egy tetőig nyúló csűrfal, szénapadlással odafönt. A kocsik sorban álltak, mindegyik nagy szeretettel kisuvikszolva ragyogott. Csak Rob sárral összefröcskölt Rangé Roveré és terepmotorjai lógtak ki a klasszikus sportkocsik közül.

– Gyere át a másik oldalra, nézd meg az E-Type-ot – hívta Tom Stét izgatottan. – Hacsak rápillantok, kocsonyás lesz a térdem.

Ahogy a garázs túloldalához közeledtek, Tom hirtelen egy félreérthetetlen hangra lett figyelmes: odabent szeretkeztek. A homályos fényben egy nőt látott kificamodott pózban egy ezüst autó motorháztetején; ruhája a derekáig felhúzva, és egy férfi dugta. A pasas nadrágja gyűrötten lecsúszott a térdéig, fehér inge szabadon lógott.

– A francba – ez az én kibaszott Ferrarim! – kiáltotta el magát Tom.

A pár megdermedt, és úgy fordult feléjük, mint két rémült nyúl. A nő felült, és lecsusszant az autóról, hosszú szőke haja a hátára hullott. Ste kilépett Tom mögül.

– Clover? – kérdezte megzavarodott hangon. Tom látta, hogy igaza van: a lány Clover Connor és a férfi Blake Brinton volt; ez utóbbi kétségbeesetten próbálta felhúzni a nadrágját.

– Te kibaszott kurva! – sivította Ste, és feléjük vetette magát.

Tom megpróbálta megragadni, de Ste lerázta magáról, odarohant Blake-hez, és megmarkolta az ingét.

– Te koszos vén köcsög! – üvöltötte, és megpróbált behúzni neki egyet.

Ste dühe nem bizonyult elegendőnek: Blake a testét évek óta jógával és fitnesszel edzette, és úgy csapta le a zenészt, mint egy legyet. Ste a földre csuklott egy porfelhőben, és Clover térdre ereszkedett, hogy fölszedje.

– Takarodj tőlem, te ribanc! – ordította Ste, és könnyek csorogtak végig az arcán.

– Ste, drágám, kérlek! Sajnálom. Annyira, annyira sajnálom! Még mindig szeretlek! – vinnyogta Clover.

Ste tudomást sem vett róla, felállt, és teljes testsúlyával Blake-re vetette magát, mint egy dühös, ruganyos baba. Blake egyszerűen ellépett az útjából, és hagyta, hogy Ste hangos csattanással a Ferrari motorházán landoljon. Töm ismét megrándult, és imádkozott, nehogy horpadások legyenek hőn szeretett kocsiján.

– Higgadj le, haver! Nem éri meg – mondta Blake, talpra rántva és az ajtó felé kormányozva Stét.

Clover most zokogva utánuk rohant.

– Nem akartam, hogy így tudd meg!

– Vigyázz a szádra, Clover! – szólt rá Blake határozottan. – A feleségem ott van bent a partin.

– Na persze, neked aztán ez a kényelmes, hogy még mindig titokban tartsd, igaz? – sikította a lány, tökéletes fehér fogait vicsorgatva.

Tom elkapta a kifejezést Ste arcán, amikor a zenésznél bekattant, hogy itt nem egy egyszeri partiszexről van szó. Ste megfordult, és kifelé kezdett rohanni a csűrből.

– Ó, a francba! – mormolta Tom futás közben, ahogy megpróbálta utolérni.

Ste most már félúton járt az udvaron keresztül, és megkerülte a ház sarkát. Egy ilyen nyilvánvalóan nem egészséges emberhez képest olyan gyors és fürge volt, mint egy kóbor macska.

– Ste! – kiáltott utána Tom. – Gyere vissza!

Az egyik sofőr járó motorral hagyta a bérelt autóját; most hátrament, hogy besegítsen egy földig érő nercbundát viselő gyönyörű szőke nőt a kocsi hátsó ülésére. Ste, látva az alkalmat, beugrott előre, bevágta az ajtót, és eldübörgött, otthagyta a sofőrt és a szőkét portól köhögve.

– Hát ez megbuggyant! – nyögte Tom, miközben figyelte, ahogy a kocsi végigszáguld a felhajtón, és piros hátsó lámpái belevesznek a sötétségbe.

– A kocsim! – kiabálta a sofőr, és meddő rohanásba kezdett a kavicsos úton.

Tom elővette a mobilját, és megpróbálta felhívni Stellát, de csak az üzenetrögzítő

válaszolt.

Berohant a házba, beleütközött Mortonba, és megkérdezte tőle, hol van Rob.

– Visszavonult az ágyba, uram – mosolygott az inas, aztán odahajolt Tomhoz. – És társasága van – suttogta.

– Bocsánat, Rob – motyogta Tom, miközben rohant felfelé a lépcsőn, kettesével véve a fokokat –, de vészhelyzet van.

*

Emma rágurult a párnára, és elégedetten felsóhajtott. A szex Robbal most, a második

alkalommal, varázslatos volt, valahogy biztosabb és igazabb.

– Megígéred nekem, hogy nem mész el holnap New Yorkba, hogy aztán ne beszélj velem hetekig? – dorombolta.

Rob megfordult, hogy szembenézzen vele, és felkönyökölt a párnájára.

– Legközelebb, ha New Yorkba megyek, velem jössz.

– Minek?

– Shoppingolni… – vigyorgott a férfi.

Hirtelen hangos dörömbölés hallatszott a hálószoba ajtaján.

– Mi az ördög? – lepődött meg Rob, és belebújt egy fehér frottírköntösbe.

Tom állt az ajtóban, lihegve, kipirult arccal.

– Tom, minden rendben? – kérdezte Rob.

– Nem igazán – kapkodott a fiú levegő után, és gondolatban emlékeztette magát, hogy a bagóval is fel kell hagynia. – Bemehetek?

Emma felült az ágyban, és zavartan a mellére húzta a takarót.

– Mi történt?

– Ste rajtakapta Clovert, miközben Blake Brintonnal dugott a csűrben.

– Te hülyéskedsz – hitetlenkedett Rob.

– Körülbelül öt perccel ezelőtt eltűzött egy lopott autóban.

– Ó, Jézus! – nyögte Rob.

– Van rosszabb is: meglehetősen részeg, és kokaint is szívott. És ki tudja, még mit.

Rob már a mobilját nyomkodta, megpróbálta elérni Stét.

– Semmi válasz. És Clover most hol van?

– Visítva üvöltöznek Astrid Brintonnal odalent. Kiderült, hogy a Milford bemutatkozó partija óta kefél Blake-kel.

Rob és Emma egymásra nézett.

– Ez aztán a vendégsereg! – mormolta Emma. Rob gyorsan magára kapott egy farmert és egy szvettert.

– Hová mész? – kérdezte Emma.

– Meg akarom találni Stét, természetesen. Tomnak igaza van, veszélyt jelent az úton.

– Hívjuk a rendőrséget?

Rob a fejét rázta.

– Már így is csak feltételesen van szabadlábon drogvádak miatt.

Felkapott egy tollat és egy darab papírt, ráfirkált valamit, aztán Tom kezébe nyomta.

– Meglátom, meg tudom-e találni. Figyelj, most hajnali negyed kettő van. Adj nekem körülbelül tíz percet. Aztán hívd fel a menedzserét, itt a száma.

– Akarod, hogy veled menjek? –kérdezte Emma, felülve az ágyban.

– Nem. Te maradj itt. A legtöbb vendég és a sajtó nagy része már elment, de próbáljuk olyan visszafogottan kezelni ezt az ügyet, amennyire csak lehet.

Cassandra kinyitotta a szemét, és egy pillanatig azon tűnődött, hol is van. Környezete ismeretlen volt, a szoba sötét. Aztán emlékezett, hogy egy sofőr elhozta Emma házába, egy átalakított istállóba egy mérföldre a főépülettől. Csend volt, a holdfény beszűrődött az ablakokon, és amikor nagy nehézségek árán felemelte a fejét, azt látta, hogy a nappaliban fekszik egy bőrkanapén. Estélyi ruhája összegyűrődött, és az anyag beakadt Emma dohányzóasztalának a sarkába. A francba! Most már nem lesz olyan egyszerű

ingyenruhákat kapni, gondolta. Borzasztóan szeretett volna a Pratesi-ágyneműjében feküdni knightsbridge-i otthonában. Szeretett volna újra a Christian Liagre-íróasztala mögött ülni, és megmondani az embereknek, hogy mi a dolguk – mint a régi szép napokban. Csörrenő hangot hallott kívülről, mintha feldőlt volna egy tejesüveg.

Elhessegette a gondolatot, talán egy macska volt. Túl fáradtnak, részegnek és elérzékenyültnek érezte magát, hogy törődjön vele vagy megijedjen tőle. Különben sem tud már fájdalmat okozni neki semmi! A sötétség a barátja, egy kényelmes fekete felhő, amelyben észrevétlen maradhat. A feje lüktetett. Ki akarta zárni a partin körülötte suttogó emberek zaját. Igen, csak aludni akar. Aludni. Reggelre mindenen túl lesz. Homályosan emlékezett, hogy Emma mondott neki valamit egy vendéghálószobáról és tiszta ágyneműről. Ez jól hangzik. Mi baj származna abból, ha még néhány óráig itt maradna?

Elmehetne reggel, mielőtt Emmával találkozik. Leszállt a kanapéról, és felvonszolta magát a kőlépcsőn a hátsó hálószoba felé. Miközben becsukta az ajtót, és lehámozta magáról a ruháját, hogy bebújjon a vászon ágyneműk közé, nem hallotta a postaláda nyikorgását, sem a levélnyíláson óvatosan beöntött benzin loccsanását. És már mélyen aludt, mire az égő rongydarabot bedobták a hallba, és a lángok kezdtek elharapózni a házban.

Miután Rob eldübörgött a Rangé Roverében, Tom visszament a garázsba, és megtalálta Rob motorbiciklijének a kulcsát. Életre rúgta a motort, és gyorsan kihajtott a birtokról, de néhány perc múlva világossá vált számára, hogy reménytelen küldetést akar teljesíteni.

Megállt és visszafordult. Winterfold főkapuja mintegy két mérföldre volt mögötte a hátsó utakon, de a keleti kaputól nem járt messze, és az elvezeti a birtokon keresztül egyenesen a házhoz. Ahogy visszahajtott a parkba, fafüst erős, átható szaga csapta meg. Először azt hitte, hogy a járgánya motorjával van valami baj. De aztán befordult egy sarkon, és látta, hogy lángok csapnak ki egy épület ablakaiból.

– A kurva életbe! Emma háza!

Kikapta a mobilját a zsebéből, és hívta a 999-et. Ráordított a telefonkezelőre, hogy adja az ügyeletes tűzoltókat.

– Van valaki az ingatlanban? – kérdezte az irányító tiszt.

– Nem hiszem – mondta Tom, mert arra gondolt, hogy harminc perccel azelőtt még Rob ágyában látta Emmát.

Letette a telefont, kinyitotta a motor szelepét, és elszáguldott Winterfold felé. Amint odaért, Rob lépett ki a Rangé Roveréből.

– Stének semmi jele – szólt oda, és dühösen bevágta a kocsi ajtaját.

– Felejtsd el! Gyorsan kerítsd elő Emmát! – kiabálta Tom. – Az Istálló lángokban áll!

Már hívtam a 999-et, de nagyon rosszul fest a helyzet.

– Bassza meg! – ordította Rob, és rohanni kezdett a kocsi felé. – Szállj be! Cassandra bent alszik a házban, és a tűzoltóállomás tíz mérföldre van innen. Nem fognak időben odaérni!

A hálószobaajtó alatt beszivárgó maró, fullasztó füst ébresztette fel Cassandrát.

Rettenetesen érezte magát. Nem volt még macskajaj, amitől ennyire lüktetett volna a feje, és a végtagjai ólomsúllyal húzták. Kinyitotta a szemét, és hirtelen teljesen éber lett: a szoba kezdett megtelni füsttel.

Ledobta magáról a takarót, és az ajtóhoz sietett. A hálószobának fapadlója volt, amely égette a csupasz talpát. A kilincsért nyúlt, de kétrét görnyedt egy köhögőrohamtól, mielőtt egyáltalán elérte volna. Megragadott egy törülközőt, és az arcára szorította, s közben kényszerítette magát, hogy gondolkozzék. Óvatosan megérintette a kilincset. Nem volt túl forró – kinyitotta az ajtót, és elállt a lélegzete, amikor meglátta a folyosót. Tele volt sűrű, fekete füsttel, és lángok ugráltak a nyitott térben a lépcső tetején.

Bevágta az ajtót. Rájött, hogy csupán másodpercei vannak, mielőtt a szobája is a tűz martalékává válik. Szeme az ablakra szegeződött. Merje-e kinyitni? A filmekben azt látta, hogy a friss levegő felszítja a tüzet. A huzat szívóhatása okozza? Nem emlékezett. Vajon áttörnek-e a lángok az ajtón, hogy elevenen elégessék? És ha felrobban a ház? Nem volt több ideje a gondolkozásra – a füst már feltartóztathatatlanul ömlött befelé az ajtó alatt, és ő fuldokolni kezdett.

Olyan erős köhögés fogta el, hogy térdre kényszerült. Hallotta, hogy odakint egy autóduda szól vadul. Az ablakhoz rohant, és látta, hogy egy fekete Rangé Rover áll meg csikorogva az Istálló háta mögött. Kivágódtak az ajtói, és Rob és Tom ugrott ki belőle.

Tom észrevette a nővére félelemtől eltorzult arcát az ablaknál, tíz méterrel a feje fölött.

Egy másodpercre lebénult. Mit tehetnének? A tűz már elborította a ház földszintjét, és kicsapott a homlokzati ablakokon. Lehetetlenség bejutni a házba, hogy segítsenek Cassandrán.

– Ki kell ugrania! – kiabálta Rob, a kocsi hátulja felé rohanva, hogy kinyissa a csomagtartót. Kihúzott egy lószőrrel tele pokrócot, és odaszaladt Tómhoz.

– Fogd meg a végét, kifeszítjük! Nem fogjuk elkapni Cassandrát, de talán sikerül tompítanunk az esése erejét.

Cassandra látta, hogy az öccse odalent szavakat formál a szájával, amelyeket nem hallott, de amikor megpillantotta a pokrócot, rájött, hogy azt akarják: ugorjon ki. Tudta, hogy nincs más választása, ha életben akar maradni. Körülötte a ház recsegett és nyögött, mintha küzdene, hogy még egy ideig állva maradjon, gerendái és eresztékei megvetemedtek a forróságtól. Cassandra reszkető kézzel néhány centire kitárta az öreg ablakot, arcát a nyíláshoz tartotta, és mohón beszívta a friss levegőt. Új erőre kapva akkora rést nyitott, hogy kiugorhasson rajta, és felhúzta magát, lába az ablakpárkányba kapaszkodott. Az egyik földszinti ablakból felcsapó vad lángok mindössze fél méterrel alatta tomboltak, és úgy látta, mintha Tom és Rob túl messze állnának a háztól.

– Nem tudunk közelebb menni, Cass! – kiabálta Tom. – Olyan messzire kell elugornod, amennyire csak tudsz. Ne aggódj, elkapunk!

Cassandrának nem volt ideje azon gondolkozni, hogy megbízik-e bennük. A füst már olyan sűrű volt, hogy semmit sem látott a hálószobában, leszámítva a négyzet alakú perzselő lángot ott, ahol addig az ajtó volt. Kiugrott, olyan messzire dobta el a testét az előtte tátongó űrbe, amennyire az erejétől telt. Furcsa érzése volt, mintha lebegne, a levegő

tele volt szikrákkal és hamuval, teste fennakadt az időben, egy utolsó pillantást vetett a világra maga körül, mielőtt eléri a halál. Aztán ismét bekapcsolódott az idő, és Cassandra érezte, hogy nekicsapódik valaminek – először a pokrócnak, aztán a földnek.

– Nem. Nem. Nem! – sikította Emma, miközben kirohant a hálószobából, és szinte repült lefelé a lépcsőn.

Rob telefonált neki, hogy beszámoljon a tűzről és arról, hogy Cassandra ott fekszik sérülten a lábánál, életben, de fájdalmak közepette. Még legalább negyven vendég volt Winterfoldban, akik el sem tudták képzelni, mi az ördög zajlik körülöttük. A távolban szirénák hangja süvített, egyre erősebben. Emma felrántotta a bejárati ajtót, és arrafelé nézett, ahol a tűz világított. Gyorsan felhívta Júliát.

– Az Istálló lángokban áll. Cassandra odabent volt, de már jól van. Gyere, amilyen gyorsan tudsz.

Julia belesikított a telefonba.

– Az én kisbabám!

– Valaki adjon nekem egy kocsikulcsot! – kiabálta Emma a vendégeknek, akik a lépcsőn tolongtak lefelé.

Egy pincér éppen a cateringcég utolsó holmijait pakolta el. Odadobott neki egy csörgő

kulcscsomót.

– A fehér catering-kisteherautó. Menjen!

Emma már azelőtt érezte a pokol szagát, mielőtt meglátta volna. Az Istálló egy domb mögött bújt meg, amely eltakart mindent, kivéve a narancsszínű izzást az égen, de amint Emma felhajtott a meredélyen, azt látta, hogy az éjszakai égboltot narancs lángok döfik át.

Könnyek ömlöttek az arcán, miközben keményen rátaposott a gázpedálra. Könnyei fuldokló zokogásba váltottak, amikor már ki tudta venni Tom és Rob sziluettjét, akik ötven méterre álltak a tűztől. Mellettük nyitva volt Rob kocsijának az ajtaja, és Cassandra bent ült, egy pokrócba bugyolálva.

– Hála istennek, hála istennek! – hajtogatta Emma halkan.

Négy tűzoltóautó dübörgött fel mögötte, és hirtelen az egész környék nyüzsögni kezdett fecskendőket görgető tűzoltóktól.

– Van egy vízcsap abban a melléképületben! – kiabálta Emma egy harminc méterre álló kis házra mutatva.

Odarohant Robhoz, aki a mellkasához szorítva hevesen átölelte.

– Vágások vannak rajta, meg ezt-azt kificamított, és valami fekete trutyit köhög fel, de azt hiszem, egyébként jól van – mondta Rob halkan.

Emma odalépett Cassandrához, és a két nő tekintete egymásba kapcsolódott.

– Hívtuk a mentőket – szólalt meg Emma lágyan, aztán a karjába fogta az unokanővérét, és hosszan ott tartotta.

Egy pillanatig nem tudta, mit mondhatna. Bűntudat, harag, aztán félelem kerítette hatalmába. Hogy az ördögbe keletkezett a tűz? Lehet, hogy Cassandra eldobott egy cigarettát? Vagy talán nem véletlenről van szó! Senki nem tudta, hogy Cassandra odabent van, őt pedig senki nem látta bemenni Rob szobájába – bárki azt hihette, hogy ott alszik a házban. Emma agyában hirtelen felvillant Gstaad, eszébe jutott a kocsija hátuljába belerohanó fekete Mercedes. Visszajött volna a sofőr, hogy befejezze a félbemaradt dolgát? Emma az égő épületből áradó forróság ellenére megborzongott. Valaki holtan akarja látni, ebben biztos. És eközben majdnem megölték Cassandrát.

– Vegyük át ezt még egyszer! – mondta Péter Sheldon detektívfelügyelő. – Azt hiszi, hogy valaki szándékosan fel akarta gyújtani a házat magával együtt?

Hajnali 4 óra volt, és Winterfoldban teljes káosz uralkodott. A tűzvész híre elterjedt a faluban, így Roger, Rebecca, Stella és Ruan mind visszatértek a házhoz: Stella és Ruan a házban lakó vendégeket nyugtatgatta, hogy mindenki biztonságban van, Roger és Rebecca pedig cicegett és fontoskodott. Julia és Tom elkísérte Cassandrát az oxfordi John Radcliffe Kórházba. Emma Winterfold könyvtárában ült Robbal az oldalán, keze a férfiéban, és a rendőr kérdéseire válaszolt. Egy röpke pillanatra eszébe jutott, hogy mindössze három órával azelőtt boldog volt, és biztonságban érezte magát.

Először aggódott, ez igaz, de elöntötte az öröm, amikor Rob megcsókolta. Most másfajta félelem kerítette hatalmába. A félelem, hogy figyelik, gyűlölik, vadásznak rá.

– Tudom, hogy nevetségesen hangzik, de valóban azt hiszem, hogy valaki a halálomat akarhatja.

Sheldon felügyelő cinikus pillantást vetett rá, de jelezte, hogy csak folytassa.

– Svájcban voltam karácsonykor, és egy autó megpróbált leszorítani az útról.

Kórházban kötöttem ki.

– Nyomoztak az ügyben? – kérdezte Sheldon, és Emma megérezte az enyhe kételyt a hangjában.

– Igen. A rendőrség szerint a legvalószínűbb magyarázat, hogy lopott autóval furikázó fiatalok voltak.

– Hajlamos vagyok egyetérteni ezzel.

Emma nem szólt, tudta, hogy úgyis értelmetlen volna vitatkoznia. Rob azonban nem hagyta, hogy ilyen könnyen ejtsék a témát.

– Emma csak azt akarja mondani, több mint furcsa, hogy hat hét leforgása alatt leszorítják az útról, és aztán kigyullad a háza – jegyezte meg bosszúsan.

A rendőr lehunyta a szemét, mint aki mindezt már hallotta.

– Ön lesz a következő, akinek meghallgatjuk a vallomását, Mr. Holland – mondta. – Hamarosan itt lesz a tűzoltótiszt, akkor többet fogunk tudni. Nincs kifogásuk ellene, ha addig körülnézünk a házban? És szükségünk lesz annyi vendég nevére és elérhetőségére, amennyiét csak meg tudják szerezni. Ha bűntettről van szó, mindenkivel beszélnünk kell, akivel tudunk.

Mindannyian felálltak, és Rob elindult, hogy visszavezesse Emmát a szobájába.

– Ó, és egyébként – szólt utánuk a nyomozó – ne menjenek sehová, egyikük sem. Csak semmi váratlan üzlet valahol vidéken, és semmi külföldi utazás.

Emma elképedten nézett rá.

– Azt akarja mondani, gyanúsítottak vagyunk?

Sheldon arca nem árult el semmit.

– Amíg a végére nem járunk ennek a zűrzavaros ügynek, Miss Bailey, szeretnénk, ha mindenki együttműködne velünk.

61

Az újságok egyenesen odavoltak a történtektől. A hétfő döglött nap a híreket tekintve, és a Milford-parti minden lapban nagyot szólt az újságosstandon. A tekintélyes napilapok hírt adtak a tűzről, amely kis híján megölte a „top-magazinszerkesztőt, Cassandra Grandét”. A bulvárlapok széltében-hosszában tárgyalták Clover Connor és Blake Brinton pikáns viszonyát, azt állítva, hogy „a pár vörösen izzó szenvedéllyel szeretkezett, miközben a médiaszupersztár Cassandra Grand halálra égett”. A sztorihoz rengeteg harsány fotót is mellékeltek a parti híres vendégeiről, köztük egyet Stelláról is, a lány legnagyobb rémületére.

A híreket Cassandra „kritikus sérüléseiről” jócskán eltúlozták. Cassandra az éjszakát a John Radcliffe Kórházban töltötte, füstmérgezéstől és az esés következtében egy törött bordától és egy kificamodott bokától szenvedve. Majd szétrobbant, hogy a paparazzók lekapták, amikor elhagyta a kórházat egy királykék tréningalsóban, amelyet az anyja vitt be neki, de a megaláztatást némileg megédesítette a divatipar váratlan száznyolcvan fokos fordulata. Amikor értesültek a megpróbáltatásairól, Cassandra negyvennyolc órán belül extravagáns csokrokat kapott minden nagyobb divatháztól, és Isaac Grey egy muffinkosarat küldött neki. Gwyneth írt egy sms-t, amelyben megadta a Pilates-tanára számát, és mindenki meg akarta hívni őt ebédre vagy vacsorára, amint teljesen felgyógyul.

Cassandra keddre már kezdte sokkal jobban érezni magát.

Emma egyike volt a legelső látogatóknak, akik eljöttek, hogy megnézzék őt, miután hazament a kórházból.

– Milyen gyönyörű virágok! – csodálta meg Emma a száz halvány rózsaszín rózsából álló kompozíciót.

– Mindenki előjött az egérlyukból – mosolygott Cassandra cinikusan. – A divat imádja a krízist, szívem. Ha meghaltam volna, kikiáltanak az Év Szerkesztőjének, és valamelyik divattervező elnevez rólam egy táskát.

Emma nézte, ahogy királyi pózban hever a hosszú bézs kanapéján. Most valahogy kisebbnek, kevésbé ijesztőnek tűnt. Nem mintha teljesen megváltozott volna. Átkötözött bokáját feltámasztotta egy halom párnára, és Emma nem tudta nem észrevenni a makulátlanul kifestett lábkörmeit. Prioritások, gondolta mosolyogva.

– És hogy érzed magadat?

– Jobban szerettem volna, ha Hervé Léger kötözi be – mutatott a lábára Cassandra kis mosollyal. – De mi van veled? Sikerült megmentened valamit a holmijaid közül?

Emma a fejét rázta.

– Minden odaveszett, kivéve azt, ami velem volt a partin. Egy hitelkártya és egy rúzs.

– Milyen színű? – kérdezte Cassandra automatikusan, és mindketten elnevették magukat. – Tudsz már valamit arról, hogyan történt?

– A rendőrség erősen gyanítja, hogy gyújtogatás okozta a tüzet – válaszolta Emma.

– Igen, egy fárasztó felügyelő volt itt több mint egy óra hosszat tegnap, egy nagyon goromba fickó rettenetes frizurával – mesélte Cassandra. – Tudni akarta, hogy láttam vagy hallottam-e valamit aznap este.

– Na és? Láttál vagy hallottál?

– Nem – rázta meg a fejét Cassandra –, legalábbis semmit, amire emlékeznék. És mielőtt megkérdeznéd, nem én tettem. Nem dohányoztam, nem gyújtottam be a kandallóba, és a konyhában sem nyúltam semmihez.

– A tűzoltótiszt azt gondolja, hogy szándékos volt.

– Miből tudják megállapítani?

– Úgy látszik, a házban végbement elszenesedés módozataiból és intenzitásából. Azt hiszik, hogy valami a postaládán keresztül került be.

Cassandra bólintott, és egy ideig hallgatott, mielőtt megszólalt volna.

– Emma, talán el kell mondanom neked, hogy a rendőrfelügyelő rengeteg kérdést tett fel veled kapcsolatban – bökte ki végül.

Emma érezte, hogy félelem ágaskodik benne.

– Pontosan milyen kérdéseket?

– Tudta, hogy volt némi ellenségeskedés közöttünk.

– Na és mit gondolnak? Hogy felgyújtottam a saját házamat veled együtt? – képedt el Emma.

Óvatosan Cassandrára nézett. Rettenetesen érezte magát amiatt, amin az unokanővére nemrég keresztülment, de ez nem jelentette azt, hogy teljesen megbízott Cassandrában.

Vajon mit mondhatott a rendőrségnek?

Az volt az igazság, hogy a tűz valóban megrémítette Emmát, és tulajdonképpen borzasztóan szerette volna, ha Cassandra a hibás. Esetleg egy gondatlanul a kanapé mögé ejtett cigaretta vagy a függönyökhöz túl közel hagyott gyertya… Az alternatíva, nos, az alternatíva azt jelentette, hogy valaki megátalkodottan a halálát akarja.

A St. Martin's Lane Hotel penthouseában Stella végre lehiggadt, amikor a fotózás a W

magazin számára befejeződött. Még mindig a vízkék Milford-sifonruha volt rajta, amelyben a kamera elé állt. Gyorsan összeszedte a holmiját, és elindult az ajtó felé.

– Biztosan nincs szüksége autóra? – kérdezte a művészeti igazgató, miközben Stella búcsúzkodott.

– Nincs, köszönöm, bejelentkeztem a hotelba ma éjszakára – mondta a lány hálásan.

Annyira kimerült volt, hogy úgy gondolta, nem képes megtenni az utat vissza Oxfordshire-be. Hetek – nem, hónapok – óta szinte lélegzetvételnyi szünetre sem állt meg, teljes gőzzel dolgozott, hogy elkészüljön a nőiruha-kollekcióval a bemutatóra, és aztán ott volt az egész sajtó, amit kezelnie kellett. Ez végtelen fotózásokat és interjúkat jelentett, amihez a bulvárlapok vérszívó újságíróinak kimerítő figyelme társult. Amikor Stella belökte az ajtaját, semmi másra nem vágyott, csak hogy egy hétig alhasson. A szobája három emelettel lejjebb nem volt olyan impozáns, mint a penthouse, de a fa, a plexi elegáns vonalai és a szexis világítás mégis széppé tették. Stella azonban túl fáradt volt ahhoz, hogy ezt felfogja: rárogyott az ágyra, és már éppen kezdett álomba zuhanni, amikor megszólalt a mobilja.

– Halló – szólt bele szédülősen.

– Itt Tom.

– Ó, szia – mosolygott a lány, és feltámasztotta magát egy párnával.

Meglepődött, mennyire örül, hogy a fiú hangját hallja. Hallgatás következett, mintha Tom nem tudná biztosan, mit is mondjon.

– Hát… hallottál valami újabbat a tűz okáról?

– Te talán többet tudsz róla, mint én – válaszolta Stella. – Alig voltam a Milfordban a kérdéses éjszaka óta.

– Nos, csak azért akartalak felhívni, hogy elmondjam: anyám végre megbeszélt egy találkozót Walter Maierral a papád kiállítása ügyében. A pasas nagyon elfoglalt, nagyon fontos és nagyon német. Meghívott bennünket egy pohár italra holnapra – schnappsra, minden valószínűség szerint. El tudsz jönni?

– Hát persze hogy el tudok menni! – mondta Stella jócskán felélénkülve. – Igazság szerint Londonban vagyok ma este, úgyhogy legfeljebb egy nappal tovább maradok.

Eljössz velem?

– Ha szépen megkérsz! – Stella hallotta a mosolyt Tom hangjában. – Figyelj, mennem kell – közölte a fiú sietve. – Nyolcra a Charing Cross Roadon kell lennem egy popkoncerten.

– A St. Martin's Lane Hotelban vagyok – mondta Stella. – Ugorj be egy köszönésre.

– Ebben az esetben mit csinálsz egy óra múlva?

– Mire gondoltál?

– Találkozzunk az előcsarnokban. Ne öltözz ki!

Valami egész úton nyugtalanította Emmát, miközben visszafelé tartott Winterfoldba.

Miért érdekelte annyira a rendőrséget, hogy ő és Cassandra nem jöttek ki egymással?

Hogy juthatott egyáltalán az eszükbe, hogy fel akarná gyújtani az Istállót, miközben Cassandra odabent van? Felfoghatatlan! Igen, Cassandra neheztelt rá, és megpróbálta szabotálni a céget, de belebukott – a show és a parti elsöprő sikere volt a bizonyíték. Hát akkor miféle indítékot feltételezhetnek az emberek róla? Lassan hajtott vissza a birtokon keresztül. A füst puha, fás szaga még mindig ott úszott a levegőben.

A keze remegett a kormánykeréken, ahogy visszagondolt a szombat éjszaka eseményeire. Semmi sem tűnt valóságosnak, kivéve azt a meglehetősen nyilvánvaló bizonyosságot, hogy most nincs hol laknia. Minden földi vagyona abban a kis táskában lapult, amelyet a gyárból vett kölcsön, és amely jelenleg a mellette lévő ülésen hevert. Rob ragaszkodott hozzá, hogy költözzön vissza Winterfoldba, de ő kényelmetlenül érezte magát, és azt kérte, hadd maradjon a vendéglakosztályban. Rob nem ellenkezett, hanem elküldte az asszisztensét, hogy vásároljon be Emmának. S amikor Emma kinyitotta a szekrényét, az tele volt farmerokkal, pólókkal, fehér blúzokkal és egy fekete Jil Sander-nadrágkosztümmel. Igazán nagyra értékelte a gesztust.

Leparkolta a kocsit, és keresztülsétált a házon, be a konyhába. Mortonnak kimenője volt ezen a délutánon, és minden kísértetiesen csendesnek tűnt. Körbesétált, és most először vette észre, mennyire megváltozott a ház. Sokkal otthonosabb lett, Rob családjának és barátainak a fényképei tarkították. Nézte őket, és azon tűnődött, kik lehetnek a nők a fotókon, amikor lépéseket hallott a háta mögül a folyosóról. Gyorsan elsétált a képektől, és a kanapén ült közönyös arccal, amikor Rob becsattogott, kezében egy nagy halom pizzásdobozzal.

– A faluban vettem ezeket – mondta a dobozok mögül. – Nem tudtam, mihez volna kedved, úgyhogy mindenből hoztam egyet.

– Pont erre van szükségem, egy kis vigasztaló kosztra! – csapta össze Emma a kezét.

Leültek a könyvtár szőnyegére, és Rob meggyújtotta a tüzet a kandallóban. Amint a fahasábok ropogni kezdtek, Emma érezte, hogy felenged benne a feszültség. Mióta minden holmija füstté vált, most először érezte, hogy otthon van, hogy van valami, amibe belekapaszkodhat. Odakint sötét volt, és zuhogott az eső. Amikor a pizza elfogyott, Rob lecsavarta a lámpákat, és odahozott egy párnahegyet a kandallóhoz.

– Meglátogattam Cassandrát – mondta Emma Rob karjaiban, miközben a férfi ujjai a haját simogatták.

– Hogy van?

– Istenien nézett ki – mosolygott Emma.

– Nem vagyok meglepve. Biztos, hogy nagyon élvezi azt a sok figyelmet.

Emma egy percig hallgatott, Rob mandzsettájával játszott.

– Rob, gondolod, hogy valaki holtan szeretne látni? – kérdezte csendesen, a férfi felé fordulva.

– Szívem, ne kezdjük az egészet elölről – mondta Rob gyengéden. – Hadd derítse ki a rendőrség.

– S ki fogják deríteni?

– Megvan rá az esély, hogy kölykök okozták a tüzet.

– Éppúgy, ahogy furikázó fiatalok kényszerítettek le az útról. Gondolom, nagyon szerencsétlen kell hogy legyek.

– Még az is lehet, hogy valaki csak meg akart viccelni.

– Benzint öntöttek be a bejárati ajtón.

– Sebezhetőnek érzed magadat. Ez kissé paranoiássá teheti az embert.

Emma felült, és Robra nézett.

– Mit szólsz ehhez mint paranoiához? Alapvetően két lehetőséget látok: valaki meg akart ölni engem, vagy valaki tudta, hogy Cassandra van az Istállóban, és meg akarta ölni őt.

Rob gondolkozott egy darabig, aztán úgy döntött, hogy megfontolja a dolgot.

– Tudom, hogy Cassandra roppant népszerűtlen bizonyos körökben, de ki akarná megölni? Már éppen eleget szenvedett, mire idáig eljutott.

– Igen, tudom. Ez valószínűtlen, viszont én változatlanul meg vagyok győződve, hogy a balesetet Gstaadban szándékosan idézték elő.

Látta, hogy Rob a homlokát ráncolja, rágja a gondolatot.

– Oké – szólalt meg a férfi végül lassan. – Beszéljünk erről egy kicsit. Ki akarná a halálodat, és miért?

Emma az elmúlt negyvennyolc órában fanatikusan csak erre a kérdésre tudott gondolni, kriminológus agya alaposan megvizsgált minden lehetséges forgatókönyvet. Ha ő meghal, anyja örökli az összes részvényét; és biztos volt benne, hogy ebben az esetben Virginia meg akarna szabadulni tőlük ahelyett, hogy megtartaná a pakettjét. A többi részvényes kedvező áron szerezhetné meg őket, ami azt jelenti, hogy Roger, Julia, Ruan és Stella, elméletben, hasznot húzhatna az ő halálából. Emma azt a gondolatot elutasította, hogy a saját anyja próbálná megölni. De agyában csupán egyetlen kézenfekvő személy merült fel, akinek indítéka és alkalma is lehetett: a nagybátyja.

– Roger az első naptól kezdve gyűlöl – mondta Robnak lassan. – Azt hiszi, partvonalra tettem a cégben, ami természetesen igaz is. Úgy látom, az elmúlt néhány hónapban elvesztette az érdeklődését a Milford iránt, és karácsonykor megpróbált nyomást gyakorolni rám, hogy tárgyaljak egy luxuscikk-konglomerátummal. Úgy tűnt, mindenáron azt szeretné, ha eladnánk a céget. Ez logikus: a részvényesek megállapodása szerint többet kap a részvényeiért, ha az egész céget eladjuk egy kívülállónak, mintha a részvényeit nekem adja el.

– Na és mi az indítéka?

– Pénz – mondta Emma nyíltan. – Roger a cég húsz százalékának tulajdonosa. Ha én meghalok, részvényeim az anyámra szállnak. Ő biztosan áldását adja az eladásra, ha Roger megkéri rá. Ötven-vagy százmillió font húsz százaléka rengeteg pénz. Még Rebeccának is.

Emma kinézett a könyvtár ajtaján, és ettől a pillantástól a szombat esti parti képei világosan felidéződtek benne.

– Roger azt hitte, hogy visszamegyek az Istállóba. Felajánlotta, hogy elvisz taxival, pontosan ott – mutatott a lépcsőfordulóra, ami éppen jól látszott az ajtón keresztül. – Azt mondtam neki, hogy a következő taxival megyek. A háza ötpercnyire van az Istállótól kocsival a keleti kapun keresztül. Lehet, hogy félórát várt, aztán odajött hozzám, látta, hogy égnek a lámpák, és… – elhalt a hangja, és hirtelen nyugtalanság fogta el, ahogy az előttük lobogó tüzet nézte.

– Mit szólnál hozzá, ha korán lefeküdnénk? – javasolta Rob.

– Még csak hét óra van.

– Ki tudom találni, hogyan üssük agyon az időt – mondta a férfi pajkosan, és megfogta Emma kezét.

Emma érezte, hogy megfagy a teste. A tűzeset óta alig engedte meg Robnak, hogy hozzáérjen; nem tudta rászánni magát, hogy bárkihez közel kerüljön; olyan volt, mintha fizikailag és érzelmileg egyaránt becsukódott volna. Nem tudta ezt megmagyarázni, nem is akarta, de mintha valami önfenntartási ösztön próbálta volna védelmezni azzal, hogy mindentől elszigetelten és távol tartotta.

– Em, kérlek – szólt hozzá Rob csendesen. – Tudom, hogy szörnyű, ami történt, de ettől még nem kell mélyhűtőbe zárnod magadat.

Átnyúlt, és Emma hagyta, hogy lágyan megcsókolja az ajkát.

– Engedd, hogy lassan túl legyek rajta. Kérlek!

– Legalább aludj a hálószobában ma éjjel.

Emma tétovázott, és éppen meg akart szólalni, amikor kopogás hallatszott az ajtón.

– Vársz valakit? – kérdezte Robtól hirtelen nyugtalanul.

Rob felállt, és a bejárati ajtóhoz ment. Emma fülelt a házba beszűrődő férfihangokra.

– Em. Sheldon felügyelő van itt – jelentette Rob, amikor a szemöldökét ráncolva visszatért a könyvtár ajtajához.

Sheldon nyújtotta a kezét.

– Remélem, semmiben nem zavartam meg önöket – mondta, körülpillantva a hallban. – Hallottam, hogy most itt lakik, Miss Bailey. Attól tartok, le kell jönnie az őrsre, hogy néhány további kérdésre válaszoljon.

– Olyan túlöltözöttnek érzem magamat, mint Joan Collins egy Hell's Angels összejövetelen – suttogta Stella, aki még mindig a vízkék sifonruhát viselte a Helter Skelter lemezbolt sötét kis alagsorában a Denmark Streeten.

– Mondtam, hogy ne öltözz ki – nevetett Tom. – De ne aggódj, senki sem emberlesre jár ide.

Tisztában volt a kijelentésében rejlő iróniával, hiszen attól a perctől kezdve, hogy Stella belépett, szinte ragyogva a csillogó kék ruhagomolyagban, az összes férfi őt bámulta.

– Basszus. Ők következnek! – bökte oldalba Tom Stellát, amikor négy srác fekete pólóban és farmerban fellépett egy összetákolt színpadra, amelyik olyan kicsi volt, hogy inkább pódiumnak tetszett.

– Kik is ők?

– A Vörös Üstökösök. Egy diákbanda a Kings College-ból. Szerintem briliánsak: az új Coldplay. Néhány embernek odaadtam a CD-jüket.

Tom nem táplált nagy reményeket, hogy Ste Donahue bármit is tenne a zenekarért, főleg hogy ő maga is annyi problémával küzdött, de titokban izgatott volt Rob Holland miatt. Elküldte neki a CD egyik kópiáját, és Rob megígérte, hogy meghallgatja; ha van valaki, aki a banda hóna alá nyúlhat, az Rob.

– Ha olyan jók, miért játszanak ebben a lemezboltban? – kérdezte Stella, lehalkítva a hangját.

– A Helter Skelterben fel fogják fedezni őket. A tulajnak hihetetlen zenei ízlése van.

A zenekar akusztikus számokat játszott. A vezető énekes hangja mély, gazdag és sóvárgó volt; a gitárok kísértettek, csodálatos melankóliával töltötték meg a levegőt. Stella mély lélegzetet vett… meglepte a zene és a szöveg ereje és érzelmi gazdagsága.

Megfordult, hogy Tomot figyelje, aki ugyanolyan szeretettel és csodálattal bámulta a zenekart, amilyet ő élt át, amikor egy divatbemutatót nézett. A fiú hozzáfordult és rámosolygott, szeme kéken ragyogott a homályosan megvilágított szobában.

Stellát hirtelen elöntötték az érzelmek. Hallott már szerelemről első látásra, de ez valami más volt. A megvilágosodás pillanata, olyan összekapcsolódás két ember között, ami jobban egymáshoz köti őket, mint csupán a fizikai vonzalom.

– Mi a véleményed? – kérdezte Tom, és közelebb húzódott a lányhoz.

Ahogy a csupasz karjuk összeért, Stella elolvadt.

– Azt hiszem, tetszik nekem itt – válaszolta.

Nem tudta megállni, hogy Tom vállára ne hajtsa a fejét. Úgy érezte, hogy ez a világ legtermészetesebb mozdulata. Érezte, hogy a fiú karja lehanyatlik az oldalánál, és Tom vigyázva, óvatosan, megfogta a kezét.

– Gyere! – mondta csendesen a második dal vége után. – Ezerszer láttam már őket.

Felkapaszkodtak az alagsorból, és átsétáltak a lemezbolton. És egy régi LP-kel megrakott polc mellett Tom megcsókolta Stellát, ami olyan édes mámorral töltötte el a lányt, hogy úgy érezte, képes volna lebegve megtenni az egész utat vissza Chilcotig.

*

Bár Sheldon felügyelő jól leplezte, egy kicsit izgatott volt. Egyáltalán nem volt

hozzászokva, hogy egy ilyen vonzó nővel szemben üljön a rendőrség kihallgató-

szobájában. Munkakörébe általában súlyos testi sértéssel vádolt csavargó punkok, továbbá pénz vagy nők miatt kitört kocsmai verekedések tartoztak, nem pedig gyújtogatás és gyilkossági kísérlet, amelybe híres magazinszerkesztők és luxuscikkcégek is belekeveredtek. Tudta, szerencséje van, hogy rá osztották az ügyet, és mindent el akart követni, hogy letegye a névjegyét. Egy éven belül a londoni rendőrség tagja akart lenni főfelügyelői rangban.

Az elmúlt három napot azzal töltötte, hogy telefonhívásokat bonyolított, és annyi emberrel beszélt a parti vendégei közül, ahányat csak fel tudott hajtani.

A rendőrség, a tűzoltóság és a bűnügyi szolgálatok közös nyomozása gyújtogatásra utalt. A hő és az égés intenzitása a konyhaajtó körül szinte egyértelműen azt mutatta, hogy benzint vagy még nagyobb valószínűséggel motorbicikliben használt dízelolajat öntöttek be a levélládán keresztül.

Az Istállóhoz vezető kavicsos utat annyira beszennyezte az eső, a lángok kioltására használt víz és a házhoz kivezényelt mentőautók, hogy a bűnügyisek egyetlen használható láb-vagy keréknyomot sem találtak.

– A Cassandra Grandhez fűződő kapcsolatáról szeretnék beszélni. Számos forrásból azt hallottam, hogy nem felhőtlen.

– Volt néhány nézeteltérésünk – mondta Emma őszintén. – De személyesen semmi bajom nem volt vele. Az unokanővérem.

– Igaz, hogy ön azt hiszi, Miss Grand megpróbálta szabotálni a cége sikerét?

– Volt ilyen gyanúm, de…

– Néhányan hallották, hogy vitatkoztak éjfél körül a partin.

– Nem vitatkoztunk. Cassandra feldúlt volt. Nagyon nehéz volt neki az este, és nem akart visszamenni a vendégek közé. Felajánlottam, hogy maradjon a házamban, és úgy intéztem, hogy kimehessen a hátsó ajtón.

Sheldon valamit beírt a jegyzetfüzetébe, mielőtt újra megszólalt.

– Cassandra azt mondta, ön ragaszkodott hozzá, hogy az Istállóban aludjon.

– Ki volt borulva, és nem akart senkivel sem találkozni a partin. Tudja, milyenek tudnak lenni a divatban érdekelt emberek.

– Igazság szerint nem tudom – közölte Sheldon kurtán. – Hogy lehet, hogy maga nem az Istállóban aludt? A ház a Winterfold birtokon van.

– Rob Hollanddal voltam.

– A barátja?

– Nem. Nem igazán.

– Rob Holland azt mondta, hogy az ágyában hagyta magát Winterfoldban 1.15 körül, hogy megkeresse Stephen Donahue-t. Tom Grand 1.30 körül fedezte fel a tüzet. Senki nem látta önt 1.15 és 1.45 között.

– Ágyban voltam. Nézze, hová akar kilyukadni ezzel? – kérdezte Emma, megfélemlítve a felügyelő hangjának vádló tónusától.

Sheldon odament a telefonhoz, felhívott valakit, és egy perc múlva egy rendőr jelent meg egy plasztik bűnjelzacskóval a kezében.

– Látta már ezt valaha? – kérdezte Sheldon. Felvett egy gumikesztyűt, és kihúzott egy fekete kasmírsálat a zacskóból. – Húsz méterre találták az Istállótól.

– Az enyém.

– Meg tudja magyarázni, mit keres itt ez a benzin? – kérdezte a felügyelő egy sötét mocsokfoltra mutatva a sál szélén.

– Nem tudom. A parti óta nem láttam a sálat – próbálta Emma megőrizni a hidegvérét, de a bőre bizsergett az aggodalomtól és félelemtől. – Mivel vádol maga itt engem? – Sheldon vállat vont. – Azt hiszem, a továbbiakban nem mondok semmit, amíg nem beszéltem egy ügyvéddel – jelentette ki Emma.

Sheldon detektívfelügyelő visszatette a sálat a plasztikzacskóba, és lehúzta a gumikesztyűjét.

– Tekintve a körülményeket, azt hiszem, ez jó ötletnek tűnik.

Stella ágyában feküdtek a St. Martin's Lane Hotelban; a gyűrött ágyneműt lelökték csupasz lábukról. Stella Tom karjába bújt, és az ujjával követte lefelé a hosszú forradást a fiú nyakán.

– Remélem, ez nem csupán köszönet azért, hogy összehoztam a Walter Maier-találkozót! – mondta Tom elégedetten.

– Remélem, nem hiszed, hogy csupán egy újabb rossz fiú után vetettem magam?

Tom rémült arckifejezéssel ült fel.

– Ezt gondolod rólam?

– Nem. – Stella tűnődött egy pillanatig. – Bár egy ideig aggasztott a dolog. Azt hiszem, ezért nem történt semmi köztünk hamarabb. Védtem magamat – mondta; a meztelenségük őszintévé tette.

– Egyetlen spanglit sem szívtam karácsony óta. Nem akarok. Nincs rá szükségem.

Nincs, ha te itt vagy. – Stella megsimogatta a fiú fejét. – Minden annyira szar volt az életemben tavaly, de te sokkal jobbá teszed a dolgokat – folytatta Tom lágyan. – Ha van egy kis mázlink, az a tűz, és ami Cassandrával történt, a balszerencse-sorozat végét jelenti.

– Azért nem állnak olyan rosszul a dolgok, igaz? – kérdezte a lány.

A forradásra pillantott. Egyszer megkérdezte róla Tomot, és ő valami zavaros magyarázatot adott egy rablótámadásról.

– Ha te és a mamám nem lennétek, rosszabbul állnának.

– A mamád? – lepődött meg Stella.

Tom mély lélegzetet vett, mielőtt megszólalt.

– Nem akartam elmondani neked, mert tudom, hogy rossz fiúnak tartasz, és mert el fogsz ítélni, pedig megpróbálok megváltozni. Nem akarok még egy ostoba kibaszott döntést hozni az életemben! De most mindent be kell vallanom neked, mert tiszta lapot szeretnék. Nem akarom, hogy valaki mástól tudd meg, és meggyűlölj érte.

Stella szorítást érzett a gyomrában. Mi lehet az? Valami bűntett?

– Emlékszel, amikor megtámadtak?

A lány lassan bólintott.

– Nem véletlenül történt. Tudtam, ki tette. Vagyis tudtam, ki parancsolta meg, hogy verjenek össze.

Tom elhallgatott, és idegesen megtörölte a száját.

– Nagy adósságokat csináltam, amikor a bárt vezettem Ibizán a múlt nyáron. Az üzlet az én oldalamon rendben volt, de partnerségben dolgoztunk. A partnereim nem tudták kifizetni az adósságaikat. Én sem tudtam kifizetni őket. Nem adhatom el a régi autóimat, mert letétben vannak, amíg el nem érem a harmincadik évemet. Senkitől sem akartam segítséget kérni. Arra gondoltam, hogy ha visszajövök Angliába, elmúlik az egész.

– És nem múlt el? – kérdezte Stella kedvesen.

Tom a fejét rázta.

– Felkutattak. A kamat megnégyszereződött. Mindenféle más összeget is kitaláltak, hogy tartozom nekik. Az épületben esett kár és a többi. A végeredmény? Egy kilencvenezres adósságból majdnem negyedmillió font lett.

– A francba! – suttogta Stella.

– Amikor összevertek, amikor kórházban voltam, tudtam, hogy igazán nagy bajban vagyok. Elmondtam a mamámnak, és ő összeszedte a pénzt, hogy kifizesse őket.

– Hogyan?

Tom elfordította a tekintetét, arcára bűntudat, szégyen és szomorúság volt írva.

– Minden fillérjét odaadta, amije csak volt, minden gramm hitelt összeszedett, amit csak tudott. Az a pénz volt, amit egy új galéria bérlésére tett félre. Nem akartam elfogadni, de kénytelen voltam. Máskülönben halott volnék.

Furcsa fuldokló torokhang szakadt ki belőle, és Stella rájött, hogy a fiú sírni kezd.

Odahúzta magához, és a fejét simogatta az ujjaival.

– Csitt – suttogta. – Ennek már vége. Minden rendben lesz.

62

– Letartóztatták Emmát! Ez lehetetlen! Mi az ördögöt hoztak fel ellene?

Virginia Emma ügyvédjét hallgatta, mielőtt remegve letette a kagylót.

Belerogyott a legközelebbi székbe, és Jonathonra emelte a szemét, aki a nappali ajtajában állt.

– Emmát letartóztatták az Istálló leégésével kapcsolatban.

– Nem létezik – válaszolta a férje. Arckifejezése elfelhősödött, mielőtt újra megszólalt.

– Milyen kihatással lesz ez a cégre? Hogy fog ez kinézni? Az a luxuscikkvállalat már nem fog úgy érdeklődni a Milford iránt, ha folt esik a hírnevünkön.

– Legjobb lenne, ha felhívnánk Rogert – mondta Virginia sápadt arccal. – És aztán látnom kell Emmát.

– Letartóztatták? Emmát?

Rob úgy érezte, hogy émelygés kúszik a torkába, amikor Richard Harroddal, Emma ügyvédjével beszélt.

– Az a véleményük, hogy gyújtogatás történt, és Emma a felelős. Gyilkossági kísérletet is előrángathatnak.

– Gondolja, hogy megvádolják? – kérdezte Rob elszörnyülködve.

Richard Harrod megköszörülte a torkát.

– Lehetséges. Nem éppen jó hír, hogy megtalálták Emma benzinnel bemocskolt sálját.

A gyújtogatás szándékos veszélyeztetéssel nagyon komoly vád.

– Egy tucat oka lehet, hogy miért volt benzin a sálján! Mindenféle mezőgazdasági jármű használja a birtokon átvezető utat; talán dízelolaj volt az egyik keréken, amelyik áthajtott a sálon!

Rob kezdte elveszíteni a türelmét és az ügyvéd iránti bizalmát. Az volt a szándéka, hogy lehoz valakit Londonból, amint letette a telefont.

Fel-alá járkált a szobában, ujjaival beletúrt a hajába. Nem tudott másra gondolni, mint Emma meggyőződésére, amelyet a Gstaadból hazafelé vezető úton hajtogatott: valaki ártani akar neki. Emma gyanakodott, és elszántan ki akarta deríteni az igazságot az éles, okos eszével, de most semmit sem tehet.

Rob ide-oda telefonálgatott, amíg megtalálta Cassandra Grand otthoni és mobilszámát, és mind a kettőt megpróbálta.

Letartóztattak, zokogott Emma, amikor nyolcórás kihallgatás után levezették egy cellába. Az emésztő gondolattól, hogy ez nem lehet igaz, lüktetett a feje, a torka kiszáradt a pániktól. Úgy érezte, az egész élete összeomlik körülötte. Hogy lehet, hogy minden ilyen végletesen, ilyen förtelmesen elromlott? O nem tett semmit. Nem ellenőrizték a svájci rendőrségnél? A rendőrök arra a következtetésre jutottak, hogy mivel Cassandra majdnem meghalt a tűzben, az unokanővére volt a kiszemelt áldozat. De hiszen az ő házáról van szó! Neki kellett volna ott aludnia. Valaki őt akarta megölni. Emma számára ez egyértelmű volt.

63

Amikor Rob Holland telefonált, hogy meghívja vacsorára, Cassandra úgy érezte, hogy a sorsa kezd végre jobbra fordulni. Lefoglalt egy asztalt a Petrusnál, és egy skarlátvörös Donna Karan-dzsörzéruha mellett döntött, amelyik nem korlátozta a mellkasát a mozgásban, hiszen törött bordája még mindig hihetetlen fájdalmakat okozott. Arcát tökéletesen kikészítette, hogy hangsúlyozza természetes szépségét: pirosító emelte ki az arccsontját, szempillafesték tette nagyobbá a szemét, és őszibarack ajakfény varázsolta telt ajkát még érzékibbé. Még mindig bicegett, de fájdalomcsillapítót vett be, hogy be tudja préselni a lábát egy magas sarkú cipőbe. Szinte ruganyos léptekkel indult útnak.

Rob már az asztalnál ült, amikor Cassandra megérkezett; nyugtalannak látszott, de ez mit sem vont le a szexisségéből. Az asszony nézte egy pillanatig, magabiztos, férfias és jóképű volt a friss kék ingében és farmerjában. Cassandra Max óta először érezte, hogy vágy nyilall az ágyékába.

Rob megrázta Cassandra kezét, mielőtt az asszony leült.

– Milyen kellemes meglepetés – görbítette az ajkát Cassandra a legszexisebb mosolyára.

Amikor az asztalhoz közeledett, látta, hogy a férfi szeme tetőtől talpig végigfut a testén, és tudta, hogy Rob, bár nem akarja, vonzódik hozzá.

– Hogy érzi magát?

– Most jobban, hogy magát látom.

Rob elfordította a szemét az asztaltól, és odaintette a borpohárnokot.

– Gondolom, hallott Emmáról?

Cassandra bólintott.

– Ez nem tesz jót az üzletnek – jegyezte meg, és elvett egy étlapot a pincértől.

– Azt hiszem, ez izgatja őt a legkevésbé.

– Nincs olyan, hogy az üzlet izgatná Emmát a legkevésbé – válaszolta Cassandra halvány mosollyal. – Egyébként lehet, hogy ez a hatalmas hírverés a letartóztatása körül nem is olyan rossz dolog. A semmi reklám az igazán rossz reklám. Ez a legzaftosabb bűnügyi történet a divat világában, amióta Maurizio Guccit lelőtték a háza előtt '95-ben.

Most már mindenki ismeri a Milford nevet.

Cassandra megrendelte az ételét, és összefonta maga előtt karcsú, napbarnított karját.

– Miről akart velem beszélni?

– A tűzről és Emmáról kellene szót váltanunk.

Cassandra egy pillanatig arra a csendes, szorgalmas kislányra gondolt, aki a Les Fleurs lépcsőin üldögélt oly sok évvel azelőtt; nevetségesnek érezte, hogy ugyanaz az ember gyilkos lehetne.

Belekortyolt a kitűnő bordói borba, amelyet Rob rendelt.

– Régebben arra gondoltam, hogy vannak emberek, akik készek volnának ölni az állásomért. De most, hogy már nem az enyém, elképzelhetetlennek tartom, hogy bárki a halálomat akarná. Vagyis szerintem nem valószínű, hogy Emma gyújtotta fel az Istállót, mert ártani akart nekem. A legkézenfekvőbb magyarázat, hogy valakik egyszerűen ökörködtek.

– Látott bármit is azon az éjszakán?

– Rob, drágám – nevetett az asszony. – Mit képzel magáról, hogy maga Jonathon Hart?

– Cassandra, kérem – mondta a férfi, és a legelbűvölőbb, legrábeszélőbb pillantását vetette rá.

Az asszony felsóhajtott.

– Mindent elmondtam a rendőrségnek. Egy kicsit részeg voltam, elaludtam, és semmit sem hallottam, amíg fel nem ébredtem arra, hogy az egész ház lángokban áll. Nem éppen azzal voltam elfoglalva, hogy feljegyzéseket készítsek.

– Ki tudta, hogy az Istállóban van?

Cassandra megvonta a vállát.

– Az a fickó, aki odavitt a kocsiján. Hacsak valaki más meg nem látott.

– Mit gondol, Cassandra, mi történt?

Cassandra nem tagadhatta, hogy rengeteget törte ezen a fejét. Kétségbeesetten próbált választ adni a kérdésre; végül is áldozat volt, akár szándékosan okozták a tüzet, akár nem.

Ám ami még fontosabb: manipulátornak és cselszövőnek született. Tapasztalata szerint előfordultak véletlen balesetek, de gyakrabban, mint nem, a dolgok okkal történtek.

– Tudja, Roger mindenáron el akarja adni a Milfordot, Emma viszont hajthatatlan, semmiképpen sem akar megválni a cégtől. – Elhallgatott, eszébe jutott, mit hallott a villa lépcsőjén Gstaadban. – Azt hiszem, Roger egy másik üzletbe akar befektetni. – Nem szívesen mondott volna többet. Végül is közelebb állt a nagybátyjához, mint Emmához. – Hallottam karácsonykor, amikor erről beszélt. Gyorsan kell neki a pénz.

– Emma sem bízik Rogerben.

– Gondolt valaha rá, hogy lehet egy harmadik opció is? – kérdezte Cassandra, aki élvezte a tényt, hogy Rob teljes figyelmével felé fordul. – Valaki engem akart megölni, de Emmára akarta terelni a gyanút.

Cassandra a számtalan éjszakára gondolt, amelyet azzal töltött, hogy a birodalmát tervezgette Maxszal. Max kapott egy példányt a Milford társasági szerződéséből, és nagyítóval átvizsgálta, hogy felvértezze magát az adatokkal. Cassandrának még volt egy példánya a szerződésből valahol a lakásában.

– Ki szeretné Emmát eltenni az útból?

– Bárki, aki meg akarja szerezni a cég irányítását.

– Megnézhetném a szerződést?

– Megvan valahol nálam.

Befejezték a vacsorát, és Rob elment fizetni.

Amikor kiléptek a vendéglőből, Cassandra rájátszott a sántítására, és Rob a karját nyújtotta, hogy támogassa. Az asszony rátámaszkodott, élvezte Rob illatát.

– Hazavihetem?

– Köszönöm. Csak néhány percre lakom innen.

Rob megállt az apartman előtt, megkerülte az autót, hogy kinyissa az utasülés felőli ajtót, és felsegítette Cassandrát a bejárati ajtóhoz.

– Nincs kedve bejönni? – suttogta az asszony. – Átnézhetnénk együtt a Milford társasági szerződését.

Rob a kelleténél egy pillanattal hosszabban nézett rá, és aztán bólintott.

– Oké. Gyorsan!

Bementek a lakásba, és Cassandra csupán egyetlen lámpát gyújtott meg. Lágy, hízelgő

fény öntötte el a szobát. Cassandra kinyitott egy üveg bort, és elővette a szerződést egy irattartó dobozból.

– Azt hiszem, jobb, ha megyek – mondta Rob, felvéve a dokumentumokat.

– Hozzá sem nyúlt az italához!

A férfi zavartan vállat vont, és Cassandra azonnal megértette.

– Szerelmes Emmába – mondta fakó mosollyal.

– Azt hiszem, az vagyok – bólintott Rob. Amikor kilépett Cassandra lakásából, nem vette észre a magányos paparazzót az út túloldalán. A fotós elkattintotta a gépét, és azonnal megtelefonálta a sztorit a főnökének.

Emmát huszonnégy óra múltán vádemelés nélkül kiengedték, de meghagyták neki, hogy folyamatosan informálja a rendőrséget a tartózkodási helyéről. Amikor elhagyta az oxfordi kapitányságot, egy riporternő állította meg a lépcsőkön, és az orra alá dugott egy diktafont.

– Hajlandó volna kommentálni ezt? – kérdezte, és Emma szeme elé tartotta a Mirror aznapi példányát.

A lapok vissza voltak hajtva a hetedik oldalig: Rob látszott egy szemcsés felvételen, amint beszáll a Rangé Roverébe, és mellette Cassandra arcképe mosolygott, amelyet öt hónappal azelőtt készítettek a Londoni Divathét során. A cím így szólt: Lemezmogul titkos találkája tragikus Casszel.

A riporter azonnal Robra fordította a figyelmét, aki Emma mellett állt.

– Igaz, hogy viszonya van Cassandra Granddel?

Rob nem olvasta az újságot, de az asszisztense felhívta, hogy figyelmeztesse a sztorira – mármint hogy kiszúrták, amikor kijött Cassandra lakásából az éjszaka közepén.

Robnak az önuralma utolsó cseppjére is szüksége volt, nehogy elkapja a nő diktafonját, és a földhöz vágja.

– Szálljon vissza a seprűnyélre, és tűnjön el! – dörögte dühöngve, amiért Emma nem tőle tudta meg a hírt.

Beszálltak a Rangé Roverbe. Emma reszketve ült az első ülésen.

– Tehát. Igaz? Lefeküdtél vele? – kérdezte megtört hangon.

– Természetesen nem! – mondta Rob mérgesen.

– Egy börtöncellában voltam, és képtelen vagyok elhinni, hogy ilyesmire vetemedtél.

– Ez nevetséges! Elmentünk vacsorázni. Igen, letettem a lakásánál, és megcsókoltam az arcát, amikor jó éjszakát kívántam.

Emma teljes szívéből hinni szeretett volna neki, de a férfiak egész életében lejáratták.

És Cassandra férfifaló volt, ráadásul egy sebzett férfifaló, aki kétséget kizáróan minden lehetségest ki akart hozni a halál közeli élményéből. Miért állna Rob ellen a bájának, főleg, hogy Emma tisztában volt vele: úgy viselkedett, mint egy frigid vénasszony.

– Ezeket adta nekem – mondta Rob még mindig sértett hangon, és előhúzott néhány dokumentumot a kesztyűtartóból.

Odaadta Emmának a Milford társasági szerződését, amelyben sárga filctollal kijelölte a fontos részeket. Emmát bűntudat fogta el.

– Elnézést.

Szerette volna megcsókolni Robot, de érezte, hogy fal emelkedett közéjük.

– Olvastad ezeket mostanában? – kérdezte a férfi egy kicsit melegebben. – Két órámba telt, mire az egészen átrágtam magamat. Dögunalom. Miért használnak az ügyvédek öt szót ott, ahol egy is bőven elég volna?

– Hogy több honoráriumot kérhessenek! – nevetett Emma.

– Olvasd el az ötödik oldalt. Amennyiben a cég igazgatója büntetett előéletű, nem lehet tagja az igazgatótanácsnak.

– Tehát ha börtönben voltam, a továbbiakban nem lehetek vezérigazgató – mondta Emma lassan, és mérgelődött, hogy magától nem jutott eszébe ez a következtetés.

– Roger megkapná végül az állást, amit akar, ha téged eltennének az útból?

– Nem feltétlenül – mondta Emma, miközben Rob elindította az autót.

Behajtottak Chilcotba, a Milford-irodákhoz. Este fél hét volt, és a legtöbb ember már elment.

Beszálltak a liftbe, felmentek a harmadik emeletre, és némán besétáltak Emma irodájába. Emma egyetlen lámpát gyújtott meg.

– Nézd meg ezt! – mondta.

Kinyitott egy iratszekrényt, és kivett egy borítékot az egyik fiókból, amelyen a Munkaszerződések felirat állt.

– Ruané? – kérdezte Rob csendesen.

Látta, hogy Emma végigfut szemével a dokumentumon.

– Mint üzemigazgató, szerződésileg ő helyettesít a távollétemben. Az nincs meghatározva, hogy meddig. Tehát ha öt vagy hat évre becsuknak gyújtogatásért, Ruan lép a helyembe mint vezérigazgató.

– De az igazgatótanács megszabadulhat tőle.

– Ez igaz – mondta Emma elgondolkozva –, de Ruan tudná, hogy bírja az én többségi támogatásomat, ami akkor is számít, ha én börtönben vagyok.

Rob belesüppedt a fekete Barcelona irodaszékbe.

– Tűnt-e neked Ruan valaha is elég hataloméhesnek ahhoz, hogy rád terelje egy gyilkosság gyanúját?

Emma élénken megrázta a fejét.

– Nem. Nem, egyáltalán nem.

– Tehát kit keresünk, ha Ruant kiejtjük? – kérdezte Rob.

Emma egy kattanással bezárta az iratszekrényt.

– Azt mondanám, hogy ez visszavezet bennünket Rogerhez.

64

Emma a Milford igazgatótanácsi termében ült a székében, a hosszú diófa asztal mellett, az asztalfőn, és ugyanazt a félelmet érezte, mint a legelső nap, amikor bejött az irodába.

Akkor idegességről és az ismeretlentől való félelemről volt szó. Ma az a még felkavaróbb rettegés gyötörte, hogy egyre jobban elveszíti az uralmát a helyzet fölött. És akkor még ott volt a kínzó érzés, hogy valaki talán a halálát akarja abban a teremben. Megköszörülte a torkát, és az asztal körül ülő részvényesekre pillantott. Senki nem nézett a szemébe.

– Tudják, miért vagyunk itt – kezdte. – Gondolom, Roger azért hívta össze ezt az értekezletet, hogy elmozdítsanak a vezérigazgatói posztról, feltételezett bűntetteim miatt.

Szavait halálos csend fogadta.

– Na és mit szándékozol tenni, Emma? – kérdezte végül Virginia.

Emma a balján ülő ősz hajú férfira mutatott.

– Magnus Anderson, a Milford vállalati ügyvédje az utasításomra vesz részt a megbeszélésen. Magnus?

Az ügyvéd felnézett, és tiszteletteljesen Roger felé bólintott.

– Rogernek teljesen igaza van, a cég szerződése világosan kimondja, hogy elítélt bűnöző nem lehet a cég igazgatója. – Mormolás hallatszott az asztal körül, ahogy az emberek sugdosni kezdtek a szomszédjaikkal.

– De – tartotta fel a kezét Magnus – a kulcsszó az elítélt. Emmát ezen a ponton még meg sem vádolták.

– De nagyon komoly gyanú alapján letartóztatták – erősködött Roger. – A média tele van a sztorival, és ez nagyon rossz fényt vet a cégre. – Végigfuttatta szemét az asztal körül, támogatást keresve. – Nem az a célja az igazgatótanácsnak, hogy az üzlet szempontjából a legjobb döntéseket hozza?

Emma Rogerre nézett, érezte, hogy libabőrös lesz, és azon tűnődött, vajon ő vezette-e az autót, ő volt-e az, aki belocsolta a benzint a levélládán keresztül. Akár meg akarta ölni őt a nagybátyja, akár nem, Rogerben volt valami nagyon sötét, nagyon álnok. De azzal, amit most mondott, Emma nem vitatkozhatott. Mit tanácsolnának a kollégái a Price Donahue-nál, mit tanácsolna ő egy vezérigazgatónak, akin folt esett? Legjobb esetben azt mondaná neki, hogy húzódjon a háttérbe, és várja ki, amíg elül a vihar. Ideális megoldásnak azt javasolná, hogy szép csendben tűnjön el, és várjon, amíg a botrány kipörgi magát. Idegesen lesimította a szoknyáját, és Ruanra pillantott, aki bátorítón mosolygott.

– Rendben van. A Milford elsőrendű érdekét tartva szem előtt, két hétre távol maradok a cégtől. Addigra a rendőrségnek újabb eredményeket kell produkálnia a nyomozás terén, és meg vagyok győződve, hogy teljesen tisztázni fognak. Ezalatt Ruan lesz a megbízott vezérigazgató.

Mindenki megfordult, hogy aggódó pillantást vessen Rogerre.

– Határozott döntés, Emma, mindenki számára a legjobb – mondta Roger kenetteljes mosollyal. – Meg vagyok győződve, hogy velem együtt valamennyien támogatni fogjuk Ruant ebben a nehéz időben.

Hirtelen mindenki egyszerre kezdett beszélni, kérdéseket tettek fel Emmának, gratuláltak Ruannak, további információkat kértek Magnustól.

Roger feltartotta a kezét, mire a hangzavar alábbhagyott.

– Van még valami, amit szeretnék megtárgyalni, most, hogy minden részvényes jelen van – mondta, és egy pillanatra elhallgatott. – Szeretném a Milford-részvényeimet eladni.

A teremben minden arc feléje fordult, mindenkinek leesett az álla a meglepetéstől.

– A részvényesi megállapodás alapján huszonnyolc nap türelmi időt adok a megvásárlásukra – folytatta Roger. – Aztán más vevőket keresek a szabad piacon.

A jelenlévők újra zajongani kezdtek, és Roger diadalittasan Emmára pillantott. Tudta, hogy gyújtogatás és gyilkossági kísérlet gyanúsítottjaként Emma képtelen lesz ilyen nagy összegre szert tenni, és ha az unokahúga kikerül a képből, és ő egy kívülállónak adja el a részvényeit, milliók fognak a zsebébe hullani.

– Rendben van – mondta Emma nyugodtan, de közben átkozta magát, amiért így kijátszhattak.

A tanácskozást befejezettnek nyilvánította. A részvényesek izgatottan kisorjáztak, el sem tudták hinni, amit épp most láttak és hallottak.

65

Stella és Tom kézen fogva sétált végig Oxfordban a High Streeten; a hideg levegő

csípte az orrukat, de élvezték egymás érintésének melegét. Előkészületként a Walter Maierral megbeszélt találkozóra, és hogy egy Christopher Chase-kiállítás lehetőségét tisztázzák, Stella találkozót kért Júliától, hogy bizalmas információkat szerezzen a német galériatulajdonosról. A lehető legjobb benyomást akarta kelteni – Walternél és Tom anyjánál is. Stella izgatott, de ideges is volt, amikor lekanyarodtak a High Streetről oda, ahol Julia kis galériája, a Mályvarózsa megbújt egy csendes diáknegyedben.

– Hogy érzi magát a mamád attól, hogy nem ő mutatja be az apám kiállítását? – kérdezte Stella, és Tomhoz törleszkedett, hogy menedéket keressen a sarkvidéki széltől.

– Azt hiszem, kicsit csalódott volt, amikor meghallotta, hogy egy nagy londoni galériára szeretnéd bízni a rendezést – válaszolta Tom őszintén. – De egyetértett azzal, hogy talán ez a legjobb megoldás; nem igazán van olyan vevőköre, hogy biztosíthatná egy ilyen bemutatkozás sikerét. Azonkívül szerintem megpróbál komissiót kialkudni Walternél, hogy neki is jusson a dologból valami.

– Igaza van – helyeselt Stella.

Bűntudatot érzett a helyzet miatt, különösen amióta hallotta, hogyan mentette ki Julia Tomot az ibizai adósságaiból. Tom anyja óriásira nőtt a szemében. Egy kis harang csilingelt, amikor beléptek a galériába, és egy feketébe öltözött, negyvenvalahány éves férfi jött eléjük.

– Thomas. Hogy van? – érdeklődött, minden lelkesedés nélkül.

– Köszönöm, jól, Jacques. Itt van anyám?

– Sajnálom, de egyenesen Londonba ment ma reggel. Azt mondta, három körül itt lesz, de úgy tűnik, nem ez a helyzet – jegyezte meg Jacques fanyarul.

Tomnak nem tetszett a hangnem, mivel tudta, hogy Julia nagyon jól bánik az alkalmazottaival. Mérgezett nyelvű kis buzi, bosszankodott.

– Gondolom, a nővéremet látogatja meg – mondta azért szelíd hangnemben. – Nem tudom, hallotta-e, de Cassandra majdnem meghalt néhány nappal ezelőtt. Talán megbocsátja anyámnak, hogy fontosabb aggódnivalója is akad, különösen amikor egy halom pénzt fizet magának, hogy vezesse a galériát.

Jacques hangosan cicegett.

– Ugye nem bánja, ha várunk itt egy kicsit? Bármikor visszajöhet, és szükségem van a tanácsára.

– Rendben van – forgatta Jacques a szemét. – De talán jobb volna, ha hátul maradnának – tette hozzá, közben Tom farmerját és kopott parkáját fixírozta feltűnően. – Héléne Brose jön be négykor. Nagyon fontos művészeti tanácsadó, és biztosan jobban szeretne minden zavaró körülménytől mentesen körülnézni a galériában.

Stella elnyomott egy mosolyt.

– Menjünk, igyunk meg valahol egy csésze teát – suttogta.

– Van egy kávéfőző gép az irodában – mondta Tom.

– Jacques, felmegyünk tíz percre.

– Ha muszáj.

Az emelet olyan volt, mint minden iroda. Egy óriási üvegasztal állt ott tele katalógusokkal és fényképekkel, egy tollakkal teli korsóval és egy nagy Rolodex névjegykártyatartóval. Volt néhány fénykép a falakon Juliáról, ahogy különböző

művészeti vásárokon nagykutyákkal mosolyog, akiket Stella halványan felismert. Az ablakpárkányon állt a legnagyobb fotó. Bekeretezett kép Juliáról, Tomról és Cassandráról, Winterfolddal a háttérben. Stella odasétált, és megérintette a keretet, mosolyogva nézte a fiatalabb Tomot.

– Nehéz volt, hogy a mamád egyedül nevelt fel?

– Nem, anyám remekül csinálta – mondta Tom, a kávékészítéssel foglalatoskodva. – Látod, hogyan rohant el, hogy meglátogassa Cassandrát. Odavan értünk. Őszintén mondom, nem is kívánhattunk volna többet.

Stella kézbe vette a Mályvarózsa galéria egyik prospektusát, és átlapozta.

– Rendezett néhány jó kiállítást mostanában.

– Akarsz egy privát tárlatvezetést? – kérdezte Tom egy ajtó felé bólintva, amely Stella háta mögött nyílt.

– Ott tartja az előző kiállításokról azokat a képeket, amelyek nem keltek el, vagy arra várnak, hogy az új tulajdonosukhoz kerüljenek.

– Szabad ez nekünk?

– Nem igazán – vallotta be Tom, ám azért kinyitott egy íróasztalfiókot, és kivett egy kulcsot. – De tekintve, hogy rólad van szó…

Az ajtó mögött egy zsúfolt raktárszoba volt, teletömve olajfestményekkel, litográfiákkal és vázlatokkal, néhány buborékfóliába csomagolva, néhány a falhoz támasztva vagy polcokon.

– Általában kiállítások szerint vannak csoportosítva – magyarázta Tom, és eltett egy nagy vásznat az útból, hogy a szoba végébe jusson.

– Tessék: egy szignált Terry Frost-litográfia. – Tom rámutatott a kép sarkában az aláírás mellett látható ceruzajelzésre.– „A/P” – ez azt jelenti, hogy ebből a bizonyos litográfiából ez a művész példánya, az „artist's proof”, egyike azoknak, amelyeket megtartott vagy magának, vagy azért, hogy elajándékozza a barátainak. Merném állítani, hogy jó befektetés.

– Ahhoz szegény vagyok, hogy művészetbe fektessek be – mosolygott Stella. – Tudod, még nem vagyok Tom Ford. Egek, több százezer font értékű holmi lehet ebben a szobában! – tette hozzá izgatottan.

– Nem igazán. Az a Frost-litográfia annyit érhet, amennyit adnak érte. Anyám többnyire ezer font alatti műalkotásokkal foglalkozik. Azt hiszem, én és Cass és aztán Ruby állt az útjába annak, hogy a Mályvarózsából a mainál fontosabb galéria legyen.

Anyámnál mindig mi voltunk az elsők.

Tom elhallgatott egy pillanatra, és Stella tudta: arra gondol, hogyan rántotta ki az anyja megint egyszer a csávából a saját ambíciói árán. Aztán a fiú hirtelen felnézett, elnevette magát, és egy alacsony ajtóra mutatott a szoba végében, amely a meredek tetőbe volt beleillesztve.

– Arra azért mérget vennék, hogy az anyám már nem engedne odabent játszani.

– Ezt hogy érted?

– Amikor kicsi voltam, és a mamám kénytelen volt magával hozni az irodába, itt játszottam, és abban a kis zugban bújtam el. Az űrsiklómnak hívtam.

– Ahhh, milyen aranyos! – simogatta meg Stella a karját szeretettel.

Tom leguggolt, és felemelte a padlószőnyeg egy laza darabját. Egy kulcs volt alatta.

Rávigyorgott Stellára, és kinyitotta a kis ajtót.

– Nincs kedved papás-mamást játszani az űrsiklóban? – kérdezte. Stella kuncogott, amikor a fiú lehajolt, és bedugta a fejét a kuckóba. – Hmm… talán egy kicsit túl poros ehhez…

Már éppen felegyenesedett, amikor valami megragadta a tekintetét: egy falhoz támasztott nagy festmény.

– Várj csak egy percet! – mondta, aztán benyúlt, és kihúzta a képet. – Hé, felismered? – kérdezte, és odaintette Stellát. – Szerintem ezt ugyanaz a fickó festette, aki azt a képet a papád házában.

– Ben Palmerra gondolsz? – kérdezte Stella bólogatva. – Igen, biztos vagyok benne, hogy tőle van – a színek és formák, a kis hajó, az a vörös ég, mind rávall. Nem, nem lehet más, évek óta nézem azokat a képeket Trencarrow-ban. Ugyanaz a stílus.

– Mi az ördögöt keres ez itt? – tartotta el Tom a festményt a kereténél fogva.

– Várj csak, van itt valami a hátulján! – vette észre Stella.

Tom megfordította a képet.

– Egy másik festmény – állapította meg a lány. – Nem hiszem, hogy ez Ben Palmer, ahhoz túl zűrzavaros. Talán egy másik művész festette?

A kép a vászon hátán nem volt teljesen befejezve, de látták, hogy sokkal brutálisabb stílusban készült: az energikus ecsetvonásokat és vastag fekete festék-fröccsentéseket ragyogó hússzínű és üvegzöld tónusok hangsúlyozták.

– Furcsa, nem gondolod? Miért fest valaki egy kép hátára?

Stella gondolkozott egy pillalantig.

– Emlékszel, amikor a papám elmesélte, hogy Ben Palmer szegény volt, mint a templom egere? Nem azt mondta, hogy mindenre festett, amit a műtermek környékén talált? Mutassuk meg a papának! Fogadni mernék, hogy érdekelni fogja.

Belenyúlt a táskájába, kivette a fényképezőgépét, amelyet mindenhová magával vitt, és lefotózta a festmény mindkét oldalát.

– Papa imádja Ben Palmer dolgait. Ha kap majd valami pénzt a kiállításáért, talán meg tudja venni ezt.

Tom visszatette a képet az űrsiklóba.

– Ide van bezsúfolva, úgyhogy anyám talán nem kérne sokat érte. Apádnak van számítógépe, ugye? Küldd át neki a fotókat, és akkor megtudhatjuk, érdekli-e a kép.

Stella megfordult, és hosszan megcsókolta.

– Ezt miért kaptam?

– Mert kedves vagy a papámhoz. És az űrsiklóért. Tom csak úgy ragyogott.

– Oké, elég a romantikából, léceljünk le! – mondta gyorsan. – Jacques hisztis lesz, ha azt gondolja, hogy itt tökölődünk.

Stella egy laza estét töltött Tómmal a kandalló előtt a fagyos oxfordi kirándulásuk után.

Képeslapokat olvastak, és egy üveg Chardonnay-t iszogattak, amikor megszólalt a telefon.

– Halló, Stella, itt az apád beszél – hallatszott egy dús bariton a vonal túlsó végén.

– Ó, szia, papa. Hogy vagy?

– Elevickélek valahogy – hangzott a morgós válasz, de Stella megérezte a kissé vidámabb színt Christopher hangjában.

– Hallottál valamit Chessie-ről? – kérdezte gyengéden.

– Kaptam néhány levelet az ügyvédektől – sóhajtott az apja. – Semmi olyat, amit ne tudnék kezelni. Rendben leszek, drágám, csak ne aggódj!

– Örülök – mondta Stella, és belemosolygott a telefonba. – Különben megkaptad a képeket, amiket átküldtem neked?

– Igen, megkaptam, és éppen ezért hívlak – mondta Christopher. – Hol is találtad ezt a festményt?

– Julia galériájában. Arra gondoltunk, hogy ugyanaz a művész festette, mint a te képeidet Trencarrow-ban.

– Igen, biztos vagyok benne, hogy ez így van, ez a kép Ben Palmeré. Megkérdezted Júliát róla?

– Még nem. Tetszik?

– Először is, egészen biztos vagy benne, hogy a kép Júliáé, és eladhatja?

– Mondtam, hogy még nem beszéltünk vele erről. Miért?

– Mert ha Ben munkája, akkor megvagyok győződve róla, hogy Saulé volt – közölte Christopher óvatosan. – Isten áldja Bent, de nem adott el túl sok képet, úgyhogy kétlem, hogy ez a szabad piacról került volna elő. Azt viszont biztosan tudom, hogy Ben néhány képet Saulnak ajándékozott, körülbelül ugyanabban az időben, amikor nekem is, úgy 1959

vagy 1960 körül. Mérget veszek rá, hogy ez az egyik azok közül.

Stella felállt a kanapéról, és átült egy székre az ablak mellé, Tom hallótávolságán kívül.

– Gondolod, hogy Saul Juliára hagyta a végrendeletében? Vagy talán Emma adta oda Juliának, hogy adja el.

– Hát, bárkié is ez a festmény, valami nagyon értékeset tart a kezében – mondta Christopher.

Stella a homlokát ráncolta, és átpillantott Tomra, aki belemélyedt a magazinjába.

– Mindig azt mondtad, hogy a Palmer-festmény csak szentimentális okok miatt értékes.

– Az én Palmer-festményemről ez valóban igaz. De az a mű, amelyet átküldték.. – és az apja itt szünetet tartott. – Láttad a festményt a hátoldalán?

– Igen.

– Biztos vagyok benne, hogy Francis Bacon munkája.

– Azé a Francis Baconé? Tényleg?

– Igen. Bacon dolgozott a Porthmeor Stúdiókban St. Ivesban egy rövid ideig, körülbelül ugyanakkor, amikor Ben nekünk ajándékozta a festményeit. Ben nagyon meg volt szorulva, és mindenre festett, amit csak talált: deszkákra, kartonokra, még más művészek vásznaira is. Bacon híres volt arról, hogy mindent megsemmisített vagy kihajított, ami nem tetszett neki, és biztos, hogy Ben Bacon néhány eldobott munkájára is ráfestett.

– De miért ajándékozott volna el Ben egy értékes Bacon-festményt Saulnak? Ha annyira meg volt szorulva, miért nem tartotta meg magának?

– Ki tudja? Ben soha nem volt nagy véleménnyel Bacon munkáiról, „mázolónak”

nevezte őt, és egyébként sem biztos, hogy a képet Bacon művének tartotta. Bacon meglehetősen kísérletezős korszakban volt, amikor St. Ivesban dolgozott, és a festmény messze van a befejezéstől. Egyikünk sem sejtette, milyen értékesek lesznek a művei évtizedekkel később.

– Tehát azt hiszed, hogy a kép tényleg értékes?

Stella hallotta, hogy az apja lassan belenevet a telefonba.

– Bacon munkáinak az ára az egekbe szökött. Tíz–húszmilliót is érnek, vagy még többet. Ahogy mondtam, Baconnek St. Íves fontos kísérleti korszakot jelentett, ezért, bár a kép befejezetlen, óriási a kulturális és fejlődéstörténeti jelentősége. Még ha a Bacon-hagyaték kezelői nem ismerik is el eredetiként, biztos vagyok benne, hogy valaki valahol egy vagyont fog fizetni érte.

66

Cassandra nyugalomban töltötte a napot, olvasott és gondolkozott: a múlton, de főleg a jövőn merengett. A tűz túl sok értelemben jelentett ébresztőt ahhoz, hogy mindent számba vegyen. Rájött, hogy az állása elvesztése súlyosabban érinti, mint amennyire bevallotta magának. Az Ivyban bekövetkezett rettenetes pillanat előtt Cassandra Grand legyőzhetetlen volt, egy trónján ülő istennő; semmi sem érhetett fel hozzá, és minden, amihez nyúlt, arannyá változott, már amennyiben az arany volt a divatszezon színe. Olyan hosszú ideig repült fel, fel, fel, hogy amikor a szárnyai elolvadtak, bukása sebeket ejtő és teljes volt. Nem csak a munkáját vesztette el, elvesztette Maxot is, elvesztette az álmát, hogy felépít egy Cassandra Grand-birodalmat, és ami a legfontosabb, elvesztette kivételezett helyét a világban. És most, ahogy visszanézett az egykor oly csillogó élet romjairól, rádöbbent, hogy ennél sokkal többet is elvesztett útközben. Elvesztette a barátait, a családját és a lelkének egy kis darabját. De Cassandra nagy túlélő volt, és erre semmi sem ébresztette rá jobban, mint az Istálló pokla, amelyet szó szerint túlélt. Ezt egyértelmű jelnek vélte arra, hogy össze kell szednie magát, és újra sínre kell tennie az életét. Letelepedett a kanapéra egy jegyzetfüzettel és egy Mont Blanc tollal, hogy elkezdje megtervezni a visszatérését, amikor megszólalt a telefon.

– Miss Grand, Miss Broughton vagyok a Briarton Schoolból – hallatszott Ruby igazgatónőjének aggodalmas hangja.

– Valami baj van?

– Attól tartok, Ruby eltűnt a szobájából – mondta az igazgatónő.

– Na és hová ment? – csattant fel Cassandra, és a szíve hirtelen galoppba kezdett.

– Senki nem látta vacsora óta. A barátnői, Amaryllis és Pandora is hiányoznak.

– Felhívta a szüleiket?

– Igen. Athénban tartózkodnak, abban a hitben, hogy lányaik az iskolában vannak.

– Én pedig abban a hitben vagyok, hogy nincsenek, máskülönben ön nem hívott volna fel! – hangzott Cassandra epés válasza.

– Azt hisszük, hogy kiszökhettek az iskola területéről…

– Nem tudnak a diákjaikra vigyázni? – kiabált Cassandra a telefonba.

– Vannak szabályaink, amelyek általában működnek – védekezett Miss Broughton szokatlanul idegesen. – Természetesen nem tarthatjuk a lányokat huszonnégy órás megfigyelés alatt.

– Felhívták a rendőrséget?

– Még csak két óra telt el.

Cassandra élesen beszívta a levegőt, hogy megnyugodjon. Visszagondolt arra az időre, amikor ő járt iskolába. Minden évben voltak gyors lányok az osztályban: akik előbb dohányoztak, mint bárki más, előbb buliztak, mint bárki más, és előbb vesztették el a szüzességüket, mint bárki más. Összeborzadt. Ruby még csak most múlt tizennégy éves.

– Nem tudom, jelente ez valamit – kezdte Miss Broughton óvatosan –, de kikérdeztük a lányok összes barátnőjét, és úgy látszik, Amaryllis arról beszélt, hogy „a Brits”-re készülnek. – Úgy ejtette a szót, mintha valami obskúrus afrikai város nevét próbálná kimondani. – Gondolom, ez valami zenei mulatság vagy ilyesmi.

– A Brit Awards díjkiosztó ünnepsége van ma este – magyarázta Cassandra sietve.

– Talán felmentek Londonba – próbálkozott Miss Broughton gyenge hangon.

– Bízza rám!

Cassandra lecsapta a telefont, és sietve felhívta Rob Hollandot.

Stella nem szólt Tomnak arról, amit az apja mondott. Ehelyett előállt egy kifogással, hogy ellenőriznie kell valamit a munkájában, és egyenesen Winterfoldba hajtott.

– Ne haragudj, Emma – ölelte meg a barátnőjét, amikor Emma sápadtan és elgyötörten ajtót nyitott.

– Tudom, hogy késő van, de beszélnem kell veled.

– Valami baj van?

Stella körbepillantott.

– Hol van Rob?

– A Brit Awards-gálán van ma este, de később visszajön Winterfoldba. Ragaszkodik hozzá, hogy minden este leautózzon Chilcotba az irodából. Tudod, általában csak a hétvégeken szokott itt lenni.

– Védi a csaját. Aranyos – mosolygott Stella.

– Nem szeretnék gyáva nyúlnak tűnni, de örülök ennek. Mostanában meglehetősen ijedős vagyok ebben a nagy házban egyedül.

Bementek a konyhába, és Emma hozzálátott, hogy kávét készítsen.

– Hallottál azóta valamit a rendőrségtől?

– Nem, még nem.

A másodperc törtrészéig Emma gyanakodva pillantott Stellára. Miért kérdi? Mit próbál megtudni? Aztán visszafordult a kávéskannához, és megrázta a fejét. Hagyd már abba, hogy mindentől paranoiás leszel!, szidta magát. Stella a barátnőd.

Emma biztosra vette, hogy lassan bedilizik: mindenkiben kételkedett, rejtett jelentést vagy indítékot keresett mindenben, amit bárki tett vagy mondott.

– Oxfordban voltam Tommal ma délután – kezdte Stella.

– Tommal? – húzta föl Emma a szemöldökét. – Van valami, amiről tudnom kéne?

– Tulajdonképpen igen – kuncogott Stella. – Rávetettem magamat kedden. És mielőtt megkérdeznéd, nagyon jól csókol.

Emma borongós hangulata ellenére elnevette magát – Örömmel hallom. És ez kárpótol azért a tényért, hogy helyteleníted az életstílusát?

Stella belekortyolt a meleg, aromás kávéba.

– Azt mondja, hogy karácsony óta csak egyetlen spanglit szívott el. És úgy érzem, hogy hiszek neki. De nem erről akartam beszélni veled.

Stella csak néhány másodperc szünet után szólalt meg újra.

– Elmentünk Julia galériájába, és láttam ott egy festményt, amelyet szerintem meg kellene nézned.

A táskájába nyúlt, de közben bűntudat nyilallt belé. Julia Tom mamája, és nagyon jó volt a fiához, azonkívül segít az apja kiállítását megrendezni – de neki tudnia kell, megalapozott-e a gyanúja. Átnyújtotta

Emmának a digitális kamerát, és legörgette a képhez, amelyet Julia galériájában készített.

– Felismered ezt?

A raktárszobában volt.

Emma bólintott, szemében távolba vesző pillantással, mintha emlékezni próbálna.

– Saulé. Igen, határozottan. Nagy rámolást tartottunk, mielőtt Rob beköltözött. Julia sok mindent elvitt a manzárdból, hogy restauráltassa és felértékeltesse. Leltárt készítettem róluk, de szerintem elégett a tűzben. A balesetem után teljesen megfeledkeztem róla, de erre a festményre emlékszem. A színek… a memóriám a műtárgyakról nem éppen fényképszerű, de erre világosan emlékszem.

Emma felnézett Stellára.

– De miért mutatod ezt nekem? Csak nem arról van szó, hogy Julia ellopta volna vagy ilyesmi?

Stella érezte, hogy a gyomra összeszorul a rémülettől: Tom jutott az eszébe és az, mennyire gyűlölni fogja a fiú, ha igaza van. Egy pillanatig arra gondolt, hogy tartja a száját, de aztán meglátta a baleset okozta hosszú sebhelyet Emma karján. Barátnője csupán árnyéka volt korábbi önmagának. Annyira lefogyott a baleset óta, hogy a farmerja lecsúszott a derekáról. Eltűnt az elegáns, kifinomult, sikeres nő, és egy sovány, ideges árnyék vette át a helyét. Nem, gondolta Stella, legfontosabb az igazság.

– Láttad valaha a hátoldalát ennek a festménynek?

Emma a fejét rázta.

– Nem. Egy borzalmas régi keretben volt. Azt hiszem, ez volt az egyike azoknak, amelyeket Julia elvitt újrakereteztetni.

– Nos, ezt a képet Ben Palmer, egy cornwalli művész, Saul és az apám jó barátja festette – magyarázta Stella. – Ben mindkettőjüket megajándékozta néhány munkájával, amikor kisegítették anyagilag. Maguk a festmények nagyon keveset érnek, azonban Saul képének a hátán – vagyis a tiéden – Francis Bacon egy félig befejezett munkája van.

Apám úgy véli, hogy rengeteg pénzt érhet, akár milliókat is.

Emma füttyentett.

– Biztos vagy benne, hogy a tied a festmény? – kérdezte Stella, azt remélve, hogy talán mégiscsak alapos tévedés az egész. – Talán Júliának van egy hasonló képe. Talán ő is ismerte Bent?

De Emma nem figyelt rá. Kibámult az ablakon a sötétbe.

– Julia volt az – lehelte halkan. – A fekete autóban Gstaadban. És Julia gyújtotta fel az Istállót, mert a halálomat akarja. Rajtam kívül senki sem tudta, hogy nála van az a festmény, és ha én meghalok, az övé lesz.

Elhallgatott, újra megforgatta a gondolatot a fejében.

– De miért most? Már közel egy éve nála van a kép.

– Mert most volt szüksége a pénzre – mondta Stella csendesen. Lebámult a fekete folyadékra a csészéjében. – Minden fillérjét, amit csak összegyűjtött, arra használta fel, hogy kirántsa a fiát a bajból. Úgy látszik, éveken át a fogához verte a garast, és félretette a pénzt, hogy egy új galériát nyithasson, de néhány gengszter azzal fenyegette meg Tomot, hogy megölik az adósság miatt, amit Ibizán a bárjában halmozott fel. Júliának pénzre volt szüksége, hogy megmenthesse a fiát.

– És még több pénzre volt szüksége, hogy megmenthesse a fiát, és megszerezhesse az áhított galériát – mondta Emma. – Ezért arra gondolt, hogy megöl engem, zsebre vágja a festményből származó összes hasznot, és senki nem fog megtudni semmit.

Emma hetek óta most először érezte, hogy az aggodalma és a félelme elszáll, hogy a harag és az elárultatás fájdalma vegye át a helyüket. Saját nagynénje próbálta megölni, ebben biztos volt. Hirtelen Stellára nézett.

– Be tudom bizonyítani, hogy ő vezette az autót Gstaadban.

– Hogyan?

– Újra megvizsgáltatom a Mercedest a svájci rendőrséggel. Kell, hogy legyen benne egy hajszál vagy valami, amit Júliához köthetünk.

– Emma, épp elég CSI-történetet néztem, hogy tudjam: azóta már reménytelenül összezavarodtak a nyomok.

Emma lehunyta a szemét, és bólintott, agya visszaidézte a helyszínt az út szélén.

– Igazad van. És különben is, az egész hetekkel ezelőtt történt, az autót azóta nyilván megjavították, valaki elvitte, talán már el is adták.

Stella szomorúan rázta a fejét.

– A pénz – merengett. – Tönkretesz mindent.

Emma ösztönösen tudta, mire gondol a barátnője.

– Nem mindent, Stell. Tom nem hibáztathat téged valamiért, amit az anyja követett el, meg fog érteni. Ha igazunk van ebben az ügyben, akkor Julia majdnem megölte a saját lányát is, emlékszel?

– Úristen, ez szét fogja szaggatni a családot.

Emma bólintott. Stellának igaza van – és mindenki őt hibáztatja majd.

Ruby félt. Túl későn jött rá, hogy rettenetes hibát követett el, amikor feljött Londonba.

Tudta, hogy szörnyű bajba kerül az iskolával, az anyjával, a nagyanyjával, és mindezt miért? Eddig siralmasan telt az este, semmi sem volt az, amit Amaryllis ígért. Ragyogó idősebb iskolai barátnője – Amaryllis tizenhat éves, gyakorlatilag felnőtt volt – egy Wesley nevű új barátra tett szert. Azt mondták, ő a nagymenő lemezproducer, ami óriási benyomást tett Rubyra, különösen amikor a férfi megígérte, hogy beviszi a lányokat a gálát követő egyik exkluzív partira. És persze Ruby nagyon felnőttnek érezte magát, amikor kölcsönkérte Amaryllis egyik Cavalli-ruháját, kiszökött az iskolából, és taxin felment Londonba. Az egészben az volt a legjobb, hogy egy mesés showbiz partira készültek, amelynek semmi, de semmi köze nem volt az anyjához. De minden elromlott abban a másodpercben, ahogy átlépték a Sanderson's Long Bar küszöbét, amelyet lármásnak és zsúfoltnak és megfélemlítőnek érzett. Amaryllis és Pandora a legkisebb nehézség nélkül beleolvadt a tömegbe, és bár nem hagyták Rubyt teljesen egyedül, ő

tökéletesen elveszettnek érezte magát. Felsóhajtott a megkönnyebbüléstől, amikor Amaryllis közölte, hogy elmennek, de ahelyett hogy visszatértek volna a lányok szüleinek a házába, vagy ami még jobb, az iskolába, Wesley nyugat-londoni apartmanjában kötöttek ki, hogy ott folytassák a bulizást.

A gyönyörű Notting Flill-i lakás légköre ellenséges és klikkesedő volt. Amaryllis egyenesen bevonult az egyik hálószobába Wesleyvel, és Pandora ráakaszkodott egy hosszú hajú pasira, akivel a Sanderson's-ban ismerkedett meg. Ruby igyekezett beilleszkedni, ezért elfogadott egy marihuánás cigarettát egy Danny nevű férfitól, az egyetlen embertől a szobában, aki vette a fáradságot, hogy szóljon hozzá. Túl mélyen szívta le a füstöt, azonnal émelyegni kezdett, és öt perc múlva már a fürdőszobában volt, hogy kiokádja a vörösbort, amit egész este vedelt.

Danny várt rá, amikor kijött a fürdőszobából. Ruby megmosta a fogát az ujja és némi fogpaszta segítségével, mégis nyomorultul érezte magát.

– Minden rendben? – kérdezte Danny.

Ruby bólintott, túl gyenge volt ahhoz, hogy bármit tegyen, csak megfogta a férfi kezét.

Danny bevezette a hálószobába, és ő leült az ágy szélére.

– Szeretnél hazamenni? Hívjak egy taxit?

Ruby bólintott.

– Knightsbridge-be akarok menni.

Mialatt Danny elment, hogy telefonáljon, Ruby egyre rosszabbul kezdte érezni magát.

Forgott vele a szoba, és elzsibbadt a keze. Danny, aki nem vette észre, milyen állapotban van, felkapott egy gitárt, amely az ablak mellett állt a falhoz támasztva. Elkezdett játszani és énekelni; a melódia olyan volt, mint egy altatódal, és álomba ringatta Rubyt.

Arra ébredt, hogy Danny rajta fekszik, és ajka lezárja az ajkát egy csókkal. Édes az illata, és gyönyörű a szeme, gondolta Ruby felnézve, és megsimogatta a férfi arcát.

– Jó kislány – suttogta Danny.

Könnyedén végigfuttatta a kezét Ruby csupasz karján, aztán az ujjai lassan felkúsztak a lány combján, félrelökték a ruhája anyagát, míg végül beleakaszkodtak a pamutbugyi szélébe.

– Ne! Hagyd abba! – kiabált rá Ruby, és érezte, hogy az arca elvörösödik a szégyentől.

– Ugyan már, szórakozzunk egy kicsit! – biztatta Danny szexis vigyorral.

Ruby most már igazán meg volt rémülve, félt, hogy az egész helyzet ellenőrizhetetlenné válik.

– Tizennégy éves vagyok! – sikította, majd ellökte magától a férfit, és lebotorkált az ágyról.

– A francba, ó, a francba! – motyogta Danny, és elhúzódott tőle. – A kurva életbe, meg kellett volna mondanod!

– Tudom – válaszolta Ruby szomorúan. – Sajnálom. Kérlek, csak haza szeretnék menni a mamámhoz.

Cassandra belökte a lakása ajtaját, és az asztalra hajította a kocsikulcsait. Teljesen tehetetlennek érezte magát. Az utóbbi három órát azzal töltötte, hogy átfésült minden egyes Brits-partit Londonban. Isteni szerencse volt, hogy Rob Holland éppen elhagyta a díjkiosztó ünnepséget, és a telefonja be volt kapcsolva, amikor Cassandra hívta. Ahogy az asszony elmondta neki, mi történt, azonnal odaszáguldott hozzá a Range Roverén, hogy felvegye, és elvitte vagy egy tucat kocsmába és klubba, még egy vasúti alagútban álló sátorba is. De nem volt szerencséjük. Ennek ellenére Cassandra biztosra vette, hogy Ruby és a két barátnője valahol Londonban partizik, amit csak megerősített az iskola, amikor telefonáltak: egy helyi taxi három briartoni lányt, akikre ráillett Amaryllis, Ruby és Pandora leírása, egy kétszáz fontos utazásra vitt Londonba. Cassandra lerogyott a kanapéra, és a kezébe fogta a fejét. Elképzelte a lányát a városban, isten tudja, hol, együtt azokkal a kis kurvákkal. Cassandra rögtön Ruby idősebb barátnőit és az iskoláját hibáztatta, de a mellét szorító rettenetes bűntudat másról beszélt. Az én hibám, gondolta.

Alig látta a lányát az elmúlt hat hónapban. Ruby októberi szünete alatt Sulkán fotózott.

Igaz, anya és lánya természetesen együtt volt Gstaadban, de a napokat síeléssel töltötték, az estéken egymást érték a partik, és Emma balesete után az egész család a teljes káosz állapotában leledzett. A kórház várószobájában együtt töltött időt aligha számíthatta „minőségi” együttlétnek. Cassandrának most eszébe jutottak Miss Broughton figyelmeztető szavai, amelyeket azon az estén mondott, amikor ő a karrierjéről tartott előadást az iskolának: „Mindig úgy éreztem, hogy a tizenhárom éves kor vízválasztó…

átmenet a nőiségbe… Rubynak szüksége van az anyjára, hogy végigvezesse a helyes ösvényen.”

És jó anya volt? Ott állt a lánya mellett ebben a nehéz időben? Nem, nem állt ott.

Abban a pillanatban halk kopogás hallatszott az ajtón. Cassandra odaugrott, közben azon imádkozva, nehogy a rendőrség legyen. Egy pillanatig nem ismerte fel a folyosón álldogáló egzotikus lényt. Ruby úgy festett, mint egy modell a kifutón, haja hosszú és csillogó, ruhája szűk és fekete volt, látványos dekoltázzsal. Körülbelül huszonegy évesnek látszott. Cassandra úgy érezte, hogy rosszul lesz.

– RUBY! – kiáltotta, és a félelme hirtelen haraggá változott.

De a lánya úgy összerezzent, mint egy megrémült kutyakölyök, és Cassandra észrevette, hogy a szeme vörös a sírástól. Odalépett hozzá, és forró ölelésébe fogta.

– Drágám – suttogta, és egyre csak szorította magához. – Hol a csudában voltál?

Bevezette Rubyt a lakásba, és közben érezte, hogy reszket a karjában.

– Amaryllisnak új barátja van – dadogta Ruby –, valami lemezproducer pasi. Meghívott bennünket egy Brits-gála utáni partira, úgyhogy kiszöktünk az iskolából.

– Amaryllis tizenhat éves – korholta Cassandra, aki nem tudta, mit is akar: megfojtani Ruby idősebb, önfejű barátnőjét, vagy vadul megvédeni azt a csinos fiatal lányt, akit kihasznált valami pasas, akinek több esze kellene hogy legyen.

– A pasi azt hiszi, hogy tizennyolc – mondta Ruby, a szeme sarkát törölgetve.

– Minden partit végigjártam Londonban, hogy megkeresselek – rótta meg Cassandra. – Mi történt veled?

– Szörnyű volt – mesélte Ruby a kanapén ülve, és sírni kezdett. – Volt egy pasi. Ezt a pasit Dannynek hívják. Mami, azt hiszem, szexet akart velem.

Cassandra behunyta a szemét, el sem merte képzelni, mi történt ezután. Nem volt naiv: tizennégy éves lányok már lehetnek szexuálisan aktívak.

– Nem csináltam, mami. Szavamra.

– Hiszek neked, drágám – vigasztalta Cassandra a kezét fogva. – De miért szöktél meg az iskolából, hogy elmenj arra a partira? Nem gondoltál rá, hogy baj lesz a vége?

Ruby hosszan nézte az anyját, mielőtt megszólalt.

– Amaryllis és Pandora a leggazdagabb, legnépszerűbb lányok az iskolában, és a barátnőim akartak lenni. Már attól is különlegesnek éreztem magamat, hogy velük lehettem.

– Te mindenképpen különleges vagy, Ruby. Nincs szükséged azokra a lányokra, hogy így is érezd.

– Nem érzem magamat különlegesnek – lehelte Ruby alig hallhatóan. – Egyedül érzem magamat.

Végül könnyek kezdtek potyogni Cassandra szeméből. Ott ült a kanapén, átölelte a csodálatos lányát, belezokogott a hajába, és nyomorultabbnak és önzőbbnek érezte magát, mint életében bármikor.

67

– Szervusz, Emma, milyen kedves meglepetés! Mit tehetek érted?

Még csak reggel nyolc óra volt, amikor Emma megjelent Julia házánál, de nagynénje már fent volt, és készen állt a rá váró napra. Bevezette Emmát a télikertbe, ahol reggelire volt terítve: két szelet pirítós, egy pohár frissen préselt dzsúsz, egy porcelán teáskanna és egy damasztszalvéta kínálta magát az asztalon a Daily Telegraph mellett. Az egész otthonos jelenet az üvegen keresztül beáramló reggeli napsütés fényében fürdött.

– Elnézést, hogy nem hívtalak fel – mondta Emma –, de láttam a kocsidat, és gondoltam, itthon vagy.

– Mit csinálsz errefelé ilyen korán?

– El kellett hoznom egy barátomat Heathrow-ról.

– Valakit, akit ismerek?

Emma a fejét rázta, és elfordította a tekintetét.

– Megkínálhatlak teával? Emma hallgatott.

– Tudom, Julia – szólalt meg aztán. – Tudom, mit tettél.

Julia felvette a csészéjét, és az unokahúgára mosolygott.

– Mit tudsz, drágám?

Emma tisztában volt vele, hogy azzal, ha kimondja a szavakat, kettészakítja a családot.

Tudta, mekkora fájdalmat okoz majd ez Cassandrának és Tomnak, de el kellett jutnia az igazsághoz, különben, úgy érezte, megőrül.

– Tudom, hogy te szorítottál le az útról Gstaadban – mondta lassan.

Figyelte, ahogy Julia szája legörbül, mintegy lassított felvételben.

– Micsoda rettenetes dolog ilyet mondani! – suttogta a nagynénje, és csörömpölve letette a csészéjét.

Emma kivett egy darab papírt a táskájából, és odaadta neki.

– Gondolom, felismered ezt az autót.

Egy fekete Mercedes szemcsés, faxon küldött fényképe volt.

– Életemben nem láttam ezt az autót.

– Pedig szerintem láttad, és szerintem vezetted is – mondta Emma. – Karácsony másnapján, a balesetem napján.

– Te gonosz lány! – kiáltotta Julia, és a szája elé kapta a kezét. – Mire célzol?

Emma mély lélegzetet vett, megpróbálta összeszedni magát, megpróbált higgadt maradni.

– A kocsi természetesen nem a tiéd volt – folytatta. – Hanem Suzanne Marcelé. Beck felügyelő mondta, hogy Marcel asszony autóját ellopták. Felhívtam őt, hogy megkérdezzem, honnan lopták el a kocsiját. Mrs. Marcel Diane Solomon partijára ment Gstaadban, és a kocsija onnan tűnt el, miközben ő bent szórakozott. Julia, azt tudtam, hogy elmentél valamit meginni Cassandrával karácsony másnapján, de kiderült, hogy Diane Solomon partiján is ott voltál. Tudtad, hogy felmegyek Les Diablerets-be. Tudtad, mikor fogok hazajönni. Elloptad Suzanne Marcel kocsikulcsait, és megpróbáltál leszorítani az útról.

Julia fölényes arckifejezést öltött.

– Nem szeretnék rámutatni a nyilvánvalóra, Emma, de te vagy az, akit nemrégiben letartóztattak gyújtogatásért és azért, mert majdnem megölted az én lányomat. Személy szerint én kész voltam megadni neked az ártatlanság vélelmét. Egyszerűen nem tudtam elképzelni, hogy megpróbálhattad megölni a saját húsod és véred. És hogyan hálálod meg a támogatásomat? Engem hibáztatsz, megpróbálsz belekeverni az undorító kis cserbenhagyásos történetedbe. Hogy vagy erre képes? Hogy merészeled?!

A hangja, ahogy beszélt, egyre emeltebb és egyre dühösebb lett.

Egy felhő úszott a nap elé, és a fény elhalványult a télikertben.

– Azt is tudom, hogy miért tetted – folytatta Emma rendületlenül, és bár az önuralma kezdte cserbenhagyni, helyzeti előnyben volt, és ezt semmiképpen nem akarta elveszíteni.

– Azért akartad a halálomat, hogy a tiéd lehessen a Ben Palmer-festmény. Ha engem elteszel az útból, senki nem tudja, hogy nálad van a kép. Szükséged volt a pénzre, hogy kifizesd Tom ibizai adósságait.

– Megvolt a pénzem, hogy kifizessem Tom adósságait! – vágott vissza Julia, immár hűvösebben. – Nem mintha bármi közöd volna hozzá.

– Igen, ez az a pénz volt, amit félretettél az általad oly hőn vágyott Cork Street-i galériára. Pénz, amelyről úgy érezted, hogy vissza kell kapnod.

Julia felállt.

– Ó, ez az egész merő ostobaság, Emma! – kiáltott fel Julia, és kezdte leszedni a reggelizőedényeket. – Nem is volt szándékomban eladni azt a festményt, valami ismeretlen vidéki festő műve, és gyakorlatilag értéktelen.

– Nem, amikor Francis Bacon egyik fontos alkotása van a hátoldalán.

Julia abbahagyta a rámolást, arcából kiszaladt a szín.

– DNS-minták vannak úton tőled egy svájci rendőrségi laboratóriumba. Azt hiszem, mindketten tudjuk, hogy egyezni fognak a Suzanne Marcel Mercedeséből vett bűnjelekkel.

Julia természetesen nem sejthette, hogy Emma blöfföl ezzel az utolsó mondattal. A többi információ majdnem teljesen korrekt volt, ezért Juliának semmi oka nem volt, hogy kételkedjen az unokahúgában. De hazárdjátékról volt szó: Emma egyetlen reménye az igazság kiderítésére az volt, ha sikerül vallomást kicsikarnia Júliából.

– Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom az összeesküvés-elméleteiddel, Emma, de kölcsönkértem Suzanne kocsiját, hogy elintézzek néhány dolgot.

A szavak magabiztosan hangzottak, de Emma azonnal tudta Julia arckifejezéséből, hogy a nagynénje hazudik.

– Julia, a piros festék Suzanne Mercedesén megegyezik a piros festékkel a bérelt autómon, amelyet lekényszerítettél az útról.

Julia leereszkedett a háta mögött álló fehér nádkanapéra. Néhány pillanatig nem szólalt meg, aztán a felsőteste mintha az ölébe rogyott volna.

– A fiamért tettem – mondta csendesen, reszkető hangon. – Azok a gengszterek meg akarták ölni a fiamat. Meg kellett szereznem a pénzt. Bármit megtennék, hogy megmentsem a gyerekeimet.

– Magadért tetted, Julia. A pénz, amit Tom adósságára használtál, a galériára volt félretéve. Mindkettőt ki akartad fizetni. – Emma itt szünetet tartott. – Azért voltam Heathrow-n ma reggel, hogy elhozzam Beck felügyelőt.

Visszasétált a nappalin keresztül, és kinyitotta a bejárati ajtót. Egy elegánsan öltözött negyvenéves férfi állt odakint. Emma azonnal felhívta a felügyelőt, amint Stellától értesült a képről, és könyörgött neki, hogy jöjjön át Angliába. Még a repülőjegyét is ő fizette.

Ránézett Beck felügyelőre, aztán széthúzta a kabátját, hogy megmutassa: be van mikrofonozva. Julia zokogásban tört ki, amikor rájött, hogy a vallomását szalagra vették, és a történtek ellenére Emma sajnálatot és megbánást érzett.

– Innen átveszem én – mondta Beck felügyelő Emmára nézve. – Úgy tudom, az oxfordi rendőrség nyomoz egy tűzeset ügyében, amely az ön otthonában történt – folytatta tökéletes angolsággal. – Értesítenünk kell az ottani nyomozókat Ms Grandról.

Julia rémülten nézett rá.

– Azt hiszi, hogy én gyújtottam fel Emma házát? – kérdezte magas, éles hangon. – A lányom bent volt abban a házban. Soha, soha, soha nem tennék olyat, ami árt a gyerekeimnek!

– De nem tudtad, hogy Cassandra bent van – jegyezte meg Emma lassan.

Emma rettenetesen szerette volna azt hinni, hogy az Istállót is Julia gyújtotta fel, de egy gyötrő hang a lelke mélyén figyelmeztette, hogy még nincs minden tisztázva.

68

Cassandra és Tom a Hyde Parkon sétált keresztül, nem beszélgettek, csupán élvezték a kilátást, és a mézes napsütést. A fák rügyei már kezdtek kipattanni, és a szellő elvesztette fagyos csípősséget, édesen és frissen illatozott. Közeledett a tavasz, mindnyájuk számára.

Cassandra nyugtalan lett, amikor Tom felhívta, és azt javasolta, hogy találkozzanak. A két testvér alig beszélt egymással egy év óta; még Gstaadban is megtartották a három lépés távolságot, és bár az egész gyerekes vita kissé nevetségesnek tűnt mindazok után, ami mostanában történt, Cassandra még mindig dühös volt: ha Tom nem olyan ostoba és felelőtlen, nem keveredik adósságba, amely ilyen tragikus következményekkel járt.

Cassandra felfújta az arcát a fuvallatban. Ruby kétes kalandja óta napokat töltött azzal, hogy nagyító alá vette az életét, és terveket készített, hogyan hozza helyre a dolgokat, reménykedve és imádkozva, hogy személyes robbanásának nukleáris felhője végre elül, és ő tovább léphet a jövőbe. Anyja megpróbáltatása – Julia hajlandó volt visszatérni Svájcba, hogy szembenézzen az ellene felhozott vádakkal – súlyosan nyomasztotta, de Cassandra eltökélte, hogy segít neki, és megbízta a lehető legjobb svájci ügyvédcsapatot, bár a költségek erősen aggasztották.

Még mindig bicegett egy kicsit, és amikor keresztülmentek a Serpentine-on átvezető

kis hídon, Tom megfogta a szürke Dior-kabátja ujját, hogy támaszt nyújtson neki. Elmúlt életében Cassandra értetlenül rábámult volna, talán odarendel egy sofőrt egy golfautóban.

Ma egyszerűen hagyta.

– Sajnálom, Cass, mindent sajnálok. A bárom Ibizán sikeres volt. Csak egy kissé átvágtak. Mama azt mondta, hogy van annyi pénze.

– Remélem, jó lecke volt. Jó fájdalmas lecke.

– Gondolod, hogy Emma tanúskodni fog? – kérdezte Tom, amikor leültek egy padra, és kinéztek az ezüstös vízre.

– Azt hiszem – válaszolta Cassandra keserűen.

Annyira ellentmondó érzéseket táplált az unokahúgával szemben, hogy csupán a gondolatától émelygés fogta el. A tűz utáni töprengőbb pillanataiban úgy érezte, hogy megenyhül Emma iránt. Most már tudta, hogy bizonyos dolgokat elég ferdén látott: éveken át Emma apját hibáztatta a családja felbomlásáért. Ez nem volt igaz, mégis szenvedélyesen gyűlölte az unokahúgát a szinte semmi bizonyíték alapján, mert valakit hibáztatni akart, amiért az apja elhagyta őket.

Most azonban valóban létezett egy ok, hogy Emma nyakába varrja az élete tönkretételét. Az elmúlt hetekben Cassandra sok mindennel kiegyezett, köztük azzal is, hogy feltétel nélkül szereti az anyját. Ha Emma tanúskodik Julia ellen, megfosztja Cassandrát egy szülőtől, aki teljes szívével szereti a lányát, és akit a lánya is szeret, pontosan egy olyan időszakban, amikor a legnagyobb szüksége volna az anyjára. Másrészt Julia megpróbálta megölni Emmát. Cassandra tisztában volt magával, hogy milyen kegyetlen tud lenni, ilyesmit azonban mégsem lett volna képes szentesíteni vagy megbocsátani.

– Mit fogunk most tenni? – kérdezte Tom.

Életében először Cassandra nem látta a legtisztább kivezető utat.

– Nem tudom – mondta halkan.

– Bármi legyen is az, csináljuk együtt – ajánlotta Tom, és gyengéden oldalba bökte a nővérét.

Cassandra egy pillanatig élvezte az érzést, hogy az öccse ott áll mellette; megnyugtatóan hatott rá. Nem volt egyedül. Átható pillantást vetett Tómra.

– Bármit teszel is legközelebb, meg kell ígérned nekem, hogy abba a munka is beletartozik majd – mondta eltökélten.

– Többé már nem kell rajtad élősködnöm – válaszolta Tom zavartan. – Rob állást ad nekem a Hollander Musicnál. Új tehetségeket kell felkutatnom.

– Ezek szerint most Robon fogsz élősködni? – kérdezte a nővére alig észrevehető

mosollyal a piros ajkán.

– Vigyázz magadra, te kis szemtelen! Nem, ezúttal dolgozni fogok a megélhetésemért.

Rob azt mondja, hogy sok pénzt fogok keresni neki. Le akarja szerződtetni a Vörös Üstökösöket, azt a bandát, amelyiket én fedeztem fel egy koszos camdeni lebujban.

Mindketten érezték, hogy kicsit felderül a hangulat.

– Mit szólnál egy ebédhez? Megünnepeljük, hogy megmentetted az életemet, és találtál egy karriert magadnak! – javasolta Cassandra.

Tom a nővérét nézte. Olyan erős, olyan határozott. Okos, gyönyörű, és még mulatságos is tud lenni, ha akar. Csupa jó tulajdonság, amelyek valahogy elvesztek a siker és a hatalom utáni hajszában.

– Figyelj, nővérkém. Tekintve, hogy most én vagyok az, akinek munkája van, mit szólnál, ha meghívnálak a Starbucksba?

– A Starbucksba? – kérdezte Cassandra tettetett rémülettel. – Nem tudod, ki vagyok én?

Egymásra néztek és nevettek. Tom átkarolta Cassandra vállát, és elindultak a legközelebbi tejeskávé irányába.

Emma lassanként szétesett. Még mindig folyamatosan vesztett a súlyából, bőre foltos és sápadt lett, de nem volt hajlandó lassítani, bármennyire kérte is Rob. A ragyogó, csupa szív nő, akibe a férfi beleszeretett, napról napra jobban visszahúzódott a csigaházába, annak ellenére, hogy Julia letartóztatásával megszűnt az újabb támadás réme. Végső

kétségbeesésében Rob elvitte Lyme Regisbe, egy elegáns hotelba a szirtek közelében.

Nem volt szezon, és sétát tettek a tengerparton egy gyönyörű erdőn keresztül, ahol a fák néha szétváltak, hogy pillantást engedjenek a távolban hosszú platinaszalagként csillámló tengerre.

Az elmúlt negyvennyolc órában egymást követték az események. Julia ügyében mind a svájci, mind az angol rendőrség nyomozott, és az Istállóban keletkezett tűzzel kapcsolatban is kihallgatták. Emma, miközben a tengerparton sétált, hajában a széllel, egyik kezét szerelmesen Rob kabátzsebébe dugva, eltökélte, hogy megpróbál mindent a háta mögött hagyni, és tovább lép az életével.

Rob társasága határozottan segített. Napok óta először fordult elő, hogy másról is beszéltek, mint a bűntény megoldásáról. Szó esett Robnak a Hollander Musicról szőtt új terveiről, Ste Donahue-ról és arról, milyen eredményes a legújabb rehabilitációja.

Megemlítették Clover Connort, aki méltóságteljes csendbe burkolózott a Blake Brinton-viszonyt illetően, arról viszont nyilatkozott, hogy ő és Ste szentesíteni akarják a kapcsolatukat Thaiföldön, amint Ste túl lesz a kezelésen. Aztán a járkálástól fáradtan leültek egy kidőlt fatörzsre egy napos tisztáson.

– Szerettelek volna elvinni a házunkba Sag Harborba ezen a hétvégén – mondta Rob –, de aztán úgy gondoltam, hogy várjunk, amíg ez az egész elül. Biztosan hamar vége lesz, szívem.

Hangjából csendes meggyőződés szólt, és ez megnyugtatta Emmát, de Rob tudat alatt Emma aggodalmainak a gyökerére tapintott: még nem volt vége.

– Nekem úgy tűnik, soha nem lesz vége – mondta a lány szomorúan. – Azt hiszem, mindenki elfelejti, hogy Julia a nagynéném. Szétzilálom a családot.

– Em, hiszen megpróbált leszorítani az útról! – háborgott Rob. – Nem te zilálod szét a családodat, hanem ő. Ezt ne felejtsd el!

Emma felvett egy levelet, és tépkedni kezdte.

– Ki gyújtotta fel az Istállót, Rob?

– Az az átkozott Julia! – mondta Rob határozottan.

– Tudod, majdnem hittem neki, amikor azt mondta, hogy nem ő volt.

– Emma! Térj magadhoz! Meg akart ölni!

– Talán soha nem tudjuk meg – tűnődött Emma, és belemart a félelem. – Hétfőn visszamegyek az irodába – mondta szinte magának. – Épp eleget voltam már távol.

– Emma, meg kell nyugodnod! A lány dacosan megrázta a fejét.

– Muszáj. Annyi tennivalóm van, annyi kárt kell helyrehoznom.

Rob ránézett és felsóhajtott.

– Megveszed Roger részvénypakettjét?

Emma vállat vont.

– Azok után, ami történt, nem tudom, hogy a bankok hajlandók-e segíteni. Bár tulajdonképpen az sem lenne olyan rossz ötlet, ha kisebbségi részvényesként bevennénk a cégbe egy ilyen Victor Chenhez hasonló figurát. Azt hiszem, minden elképzelhető

hitelességre szükségünk van.

– Bármikor kölcsön tudom adni neked a pénzt.

– Rob. Sok millió fontról beszélünk.

– Tudod, hogy van annyi pénzem.

– Talán – mondta Emma hálás pillantással, és megszorította a férfi kezét.

Ez már egy másik probléma volt, amellyel Emma küzdött – amely azt az érzést keltette benne, hogy egy sziklaszirt szélén áll, és a mélybe néz. Csupán hetek kérdése, hogy Robnak végleg New Yorkba kell költöznie. Talált valakit, akit szeret, aki számít neki, és ez a férfi most elhagyja őt. Emma természetesen agyonelemezte a szituációt, és tudta, hogy a kapcsolatuk túlélési esélyei igencsak csekélyek. Tehát nem, nem fogadhatja el Robtól a pénzt, hogy hozzákötődjön, amikor látja a viszonyuk elkerülhetetlen végét.

– Annyira fogsz hiányozni! – vallotta be, és elhomályosult szemmel nézett fel a férfira.

– Gyere! – hívta Rob egyenesen. – Gyere, és élj velem New Yorkban! Mi a legrosszabb, ami történhet? Hagyd, hogy Ruan vezesse a céget Angliában, te pedig kiterjesztheted az üzletet Amerikára. Van egy szép házam a Village-ben. Nem éppen az oxfordshire-i táj, de azt hiszem, tetszeni fog neked.

Emma ránézett, szíve kétségbeesetten szeretett volna igent mondani, de tudta, hogy ez a javaslat kivihetetlen és felelőtlen, hiszen emberek megélhetése függ tőle.

– Rob, ne csináld! – sóhajtott. – Alighogy elindítottam az üzletet ideát. Itt kell lennem.

Rob bólintott.

– Hajlandó vagy legalább meggondolni? Eljöhetnél New Yorkba talán azért is, hogy töprengj a dolgokon.

– Majd amikor mindennek vége – suttogta Emma. – Majd amikor mindennek vége.

69

Astrid Brinton híres volt arról, hogy mesés partikat rendez, és ez a hír országhatárokat, sőt időzónákat is átlépett. Akár kagylósütésről volt szó a tengerparti házukban Hamptonsban, akár egy koktélpartiról a kastélyukban Cap Ferrat-ban vagy egy Grammy utáni mulatságról LA-i otthonukban, Astrid szórakoztatásban nyújtott tehetsége a művészet határát súrolta. Jól jött persze, hogy Blake-nek hatalmas katalógusa volt a régebbi munkáiból, amelyek még mindig ezrével keltek el, és a zenekara, a Humán Nature mostani nosztalgiaturnéja telt házas stadionokban zajlott az egész világon, és milliókat kaszált. Brintonék a legutóbbi vacsorapartijukra, amelyet a henley-on-thamesi gótikus kastélyukban tartottak, semmi pénzt nem sajnáltak, bár az ovális ébenfa ebédlőasztaluk körül ülő és különleges gonddal kiválogatott huszonnégy vendég akkor is eljött volna, ha Astrid bejelenti, hogy chipset fog felszolgálni. A zaftos botrány után, amely Blake-ről, Clover Connorról és egy Ferrari motorháztetejéről szólt, az ellenállhatatlan kíváncsiság arra késztette a meghívott vendégeket, hogy felhagyjanak azzal, amivel éppen foglalatoskodtak, és beállítsanak. Már az étel is utolérhetetlen volt: iráni kaviár, wagyu marha, repülőgéppel szállítva egyenesen Japánból, és mascarponesörbet csöppnyi felhőiben úszó posírozott körte. Minden egyes fogást tökéletesen hozzáillő borral szolgáltak fel, amelyekből egy üveg legalább ezer fontba került. Miután behozták a legfinomabb jamaicai Blue Mountain kávét, Astrid talpra szökkent, és egy Christofle teáskanállal megkocogtatta borospoharát, hogy magára vonja a figyelmet.

– Tudom, mindnyájan azt találgattátok, miért hívtunk meg benneteket ma estére – mondta Astrid, aki sugárzott az elefántcsontszínű Chanel-kreációban. –Nos, Blake és én szerettünk volna egy nagyon különleges hírt megosztani a legközelebbi barátainkkal. – Itt drámai szünetet tartott. – Blake és én megújítjuk az esküvői fogadalmunkat – jelentette be vidáman, és izgatottan ugrálni kezdett, amikor tapsvihar tört ki az asztal körül, és a pincérek Dom Perignon pezsgőt szolgáltak fel.

– Ma reggel beszéltem a Frégate-szigeti szállodával a Seychelle-szigeteken, és mind meg vagytok híva, drágáim!

Johnny volt az első, aki megkerülte az asztalt, hogy gratuláljon a szüleinek. Aznap délután érkezett LA-ből, ahol a másodhegedűs volt egy Tom Cruise-film-ben. Legutóbbi barátnője – egy csinos szőke a protestáns fundamentalista vidékről – a karján lógott, és idétlenül vigyorgott minden megfelelő helyen.

– Ki hitte volna? – suttogta Molly Sinclair, aki Cassandra balján ült. Molly Astrid régi barátnője volt a modell korszakából. – Azt hittem, Astrid egyenesen a válóperes ügyvédekhez rohan a Clover Connor-epizód után.

– És mindezt feladja? – mosolygott Cassandra, és megérintette a pezsgőspohara szélét, jelezve a pincérnek, hogy töltse meg újra. – Te megtennéd?

– Igazad van, drágám – dorombolta Molly. – A hűtlenség normális dolog. Fogadok, hogy az emberek fele ebben a szobában már dugott egymással.

Beszélj csak a magad nevében, gondolta Cassandra, aki tudta, milyen rettenetes híre van Mollynak: a társasági körök egyik legpénzéhesebb férjvadászának tartják.

– Ha már ez szóba került – folytatta Molly –, nem fogod kitalálni, kit láttam néhány héttel ezelőtt egy nagyon diszkrét kis étteremben Chelsea-ben.

– Kit?

– A nagybátyád feleségét egy férfival, aki a leghatározottabban nem a férje volt.

Mondhatom, nagyon meghittnek tűntek.

– Rebeccát? – kérdezte Cassandra meglepve. Molly Cassandra kezére tette a magáét.

– Sajnálom, drágám, talán semmit sem kellett volna mondanom, mivel a családról van szó, meg minden. De állíthatom, hogy a pasas igazi nyalánkság volt; egy kicsit arra a színészre, Rufus Sewellre hasonlított.

Cassandra agya zakatolni kezdett. Rebeccának viszonya van? Kivel? Mire játszhat – csak szexről van szó, vagy feljebb akar kerülni a társadalmi ranglétrán? Cassandra az egész karrierjét azzal töltötte, hogy embereket manipulált, és szituációkat fordított a maga javára. Ez rászoktatta, hogy mindent ebből a szemszögből nézzen. Olyan dolog, hogy ártatlan ebéd, nem létezik, mosolygott magában.

– Itt az ideje, hogy serkentsük egy kicsit az emésztést – jelentette be Astrid, majd elhagyta a szobát, és egy gyönyörű porcelántállal tért vissza, amelyen egy kokainhalom remegett.

Az asztal túloldalán Johnny barátnője tágra nyitotta a szemét a hitetlenségtől.

– Meisseni – mondta Molly.

– Elnézést? – értetlenkedett a csinos szőke.

– Észrevettem a meglepett arckifejezésedet, drágám. A tál meisseni. Nincs ilyen nálatok Amerikában?

Cassandra felállt az asztaltól, hogy felfrissítse magát a mosdóban. Greywood pompás kastély volt, a tökéletes luxus labirintusa, és mindig élvezte, ha végigsétálhatott a folyosókon, és megcsodálhatott egy Mirót itt, egy BrâncuDit ott. Már éppen vissza akart térni az ebédlőbe, amikor meglátott egy kisfiút, aki az elegáns lépcső tetejéről integetett.

– Hello, Josh – intett vissza Cassandra Astrid és Blake ötéves fiának.

Aranyos kiskölyök volt rövid szőke hajjal és csíkos kék pizsamában, mint egy címlapsztár a Vogue Bambiniből.

– Cassandra, gyere, nézd meg az új autómat! – kiabálta, és a korlát résein keresztül integetve hívta Cassandrát.

Cassandra habozott, egy kicsit zavarban volt. Nem kellene a kölyköknek megérezniük, hogy kik azok a felnőttek, akik nem szeretik a gyerekeket? Felsóhajtott, azt gondolta, hogy Josh mostanra már hozzászokott a jelenlétéhez. A gyerek eldöntötte a dolgot azzal, hogy leszaladt a lépcső aljára, és rángatni kezdte Cassandra kezét. Cassandra esetlenül megpaskolta a fejét.

– Ma este nem, Josh. Vissza kell mennem oda, hogy a mamáddal és a papáddal beszélgessek. És nagyon mérgesek lesznek, ha megtudják, hogy még nem vagy ágyban.

– Előbb gyere, és nézd meg az autómat! Egy BMW!

Cassandra a szemét forgatta.

– Oké, de csak két percre, oké?

Óvatosan lefejtette a gyerek ragacsos kezét a Balenciaga-ceruzaszoknyája anyagáról, és hagyta, hogy a gyerek felvonszolja az emeletre. A lépcső tetején Josh dadája, Helen várta őket.

– Elnézést, Cassandra – mondta aggodalmas arckifejezéssel. – Szólt a televízió a szobámban. Josh húsz perccel ezelőtt elaludt, és nem hallottam, hogy kijött.

– Hát talán nem a televíziót kéne néznie, hanem Joshuát! – jegyezte meg Cassandra csípősen.

– Autó! Autó! Autó! – kiabálta Josh, és fel-le ugrált. Helen a szobája felé kormányozta a gyereket.

– Oké, mutassuk meg gyorsan Cassandrának az autódat, és aztán visszamész az ágyadba, áll az alku?

– Oké! – mondta Josh, és elszáguldott.

A kisfiú szobája egy fantázia szülte játékházhoz hasonlított, amelyet belsőépítészek terveztek. Agyának erőd formája volt, de a kandalló fölött egy Hockney-kép lógott Josh színes rajzai mellett. Josh beszállt egy miniatűr fekete BMW-be, és vadul pedálozni kezdett körbe a szobában.

– Astrid azt mondja, hogy maga együtt járt Rebecca Milforddal iskolába – fordult Cassandra a dadához.

Helen bólintott, és aztán hálásan elmosolyodott, amikor rájött, hogy Cassandra csupán udvarias társalgást akar folytatni vele.

– Igen, úgy tűnik, ezer éve. Ugyanabban az évfolyamban voltunk, bár tudom, hogy nem gondolná, ha ránk néz – mondta.

Cassandra majdnem bólintott egyetértésében. Helen úgy festett, mintha évek óta nem járt volna fodrásznál. Haját ősz szálak tarkították, és a szeme alja püffedt volt.

– Rebecca mindig szépségnek számított. Az ember tudta, hogy jól fog boldogulni. Már hogy jól megy férjhez.

Cassandra mosolygott, arra gondolt, hogy minden relatív. Ő nem volna boldog egy nála húsz évvel idősebb férfival, hacsak nincs a pasas a Forbes 400 leggazdagabbja közt. De feltételezte, hogy egy szegény falusi lánynak Roger nyilván megfelel.

– Bár furcsa, hogy végül Rebecca lett Ruan McCormack főnöke – jegyezte meg Helen.

– Ezt hogy érti? – kérdezte Cassandra érdeklődéssel.

– Ó, vagy két évig járt Ruannal, amikor iskolások voltunk. Ruan két évvel alattunk járt, de már akkor is nagyon jóképű volt. Furcsa, hogy Rebeccáé a cég, amelyiknek Ruan dolgozik. Bár nem meglepő, hogy Rebecca végül Rogernél kötött ki. A tornatanárunk rendszeresen kivitt minket futni, és amikor elfutottunk a kastély mellett, Rebecca mindig megállt, és azt mondta: „Egy nap itt fogok lakni.”

De Cassandra nem figyelt rá. Valami, ami addig majd kiszúrta a szemét, most hirtelen túlságosan is nyilvánvalóvá vált. Mintha fényes stadionreflektorokat kapcsoltak volna be a fejében.

– Helen, megtartja Astrid a régi képeslapjait?

– Úgy érti, olyasmit, mint a Rive vagy a Vogue? Nem hiszem. Én viszont megtartom.

Mit szeretne?

– Megvan magának a Tatler? A körülbelül három hónappal ezelőtti szám. A Milford beharangozó partiján készült képekre volnék kíváncsi.

– Ó, igen. Az a példány biztosan megvan nekem – mondta Helen, és végigvezette Cassandrát a folyosón a szobájához. – Nem esik meg gyakran, hogy ismerem egy parti résztvevőit, akikről egy magazin képeket közöl. És Jude Law is ott volt, ugye?

– Igen, igen – mondta Cassandra szórakozottan. Helen végignézett egy halom képeslapot, és végül megtalálta a kérdéses számot.

– Tessék! – mondta, és felcsapta a sokat forgatott partioldalakat. – Ezt akarta?

Cassandra átfutotta a lapot, és amikor rábukkant a keresett képre, óvatosan kitépte, és a magazint visszaadta Helennek.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha most bedugja Joshuát az ágyba, mielőtt a gyerek egy minikarambolt produkál – mondta, és visszasietett a partira, miközben Helen teljesen megzavarodva nézett utána.

Amikor Cassandra visszaért, Mollyt üveges szemmel és beszédes hangulatban, fehér por nyomaival az orra alatt találta, de amikor megmutatta neki a partin készült fotókat, Molly azonnal rávágta, hogy Ruan McCormack volt a férfi, akit Rebeccával látott a chelsea-i étteremben.

– Soha nem felejteném el azt a szemet – mosolygott. – Egyszerűen isteni! Nagyon kemény és átható a pillantása.

A vacsoravendégek átvonultak a könyvtárba, de hiába volt kedélyes a hangulat, Cassandra nem tudta lerázni magáról a nyugtalanító érzést.

– El kell menned valahová? – kérdezte Molly egy drága Chateau D'Yquemet szopogatva. – Ha egy másik partiról van szó, veled megyek. Egyetlen szingli férfi sincs itt ma este. Rajtad és rajtam kívül csak francos párok vannak. Nem vagyok meglepve. Astrid nyilván rémisztően elbizonytalanodott.

Cassandra ránézett, de Molly Sinclair egyetlen szava sem hatolt el a tudatáig. Agya azon töprengett, mit jelenthet egy Ruan és Rebecca közti viszony. Emma letartóztatása után Ruant kinevezték a Milford megbízott vezérigazgatójává. Ha Emmát megvádolják és elítélik, állandóra megkapja az állást. Ha Rebeccának viszonya van Ruannal, vajon elhagyja-e Rogert, hogy az álmát megvalósítva beköltözzön a „nagy házba”? Vajon az Istálló felgyújtása, benne ővele, szintén egy terv része volt, hogy Ruan és Rebecca együtt vezethessék a Milfordot? Cassandra megpróbálta minden oldalról megvizsgálni a kérdést, titokban azt remélve: ki fog derülni, hogy a sofőr, aki Gstaadban lekényszerítette Emmát az útról, Ruan vagy Rebecca volt, és nem az anyja. De hát anyám bevallotta, igaz?, emlékeztette magát. Túl sok volt ez az egész; hirtelen sürgető érzés fogta el, hogy Emmával beszéljen.

Elnézést kért Mollytól, és odament Astridhoz, aki egy kanapén ült a férje ölében, karja tulajdonosi mozdulattal fogta át Blake nyakát.

– Ne haragudj, drágám, el kell mennem – hajolt le Cassandra, és mindkét oldalról arcon csókolta.

– Ne légy nevetséges, ülj le! – követelte Astrid. – Mesélni akarok neked a Frégate-szigetről.

– Sajnálom. Hívhatok egy taxit? – kérdezte Cassandra határozottan.

– Hogy visszamenj Londonba? – tudakolta Astrid.

– Nem, Chilcotba megyek.

– Ebben az esetben elvihet a sofőröm. Csak hadd smároljam le a férjemet, és máris hívom.

Emma ránézett az íróasztalán álló órára. Este tízet mutatott, és ő egyedül volt az irodában. Az egész gyár sötéten és némán hallgatott. De nem tudott nyugodtan ülni otthon, amikor annyi tennivaló várta. Megígérte Robnak, hogy fokozatosan szoktatja vissza magát a munkába, ezekben a napokban azonban úgy érezte, hogy valami furcsa ideges energia hajtja. Mintha az agya küzdene, hogy megoldjon valami problémát. Vissza akarja nyerni a tekintélyét a munkában? Tisztázni akarja a kapcsolatát érintő aggodalmait? Rendezni akarja az egész Julia-ügyet? Isten a tudója, épp elég, amit helyre kell hoznom, gondolta.

Visszafordult a számítógépéhez, és bonyolult táblázatokra kattintgatott – profit és veszteség, cash flow, termékmegrendelések és termelésszervezés –, egyik sem tudta lekötni a figyelmét.

Lépéseket hallott a folyosóról, és amikor felnézett, meglepetten látta, hogy Rebecca áll az ajtóban.

Haja frissen volt főnözve, farmert és egy drágának tűnő kasmír nagykabátot viselt.

– Szervusz, Rebecca! – köszöntötte Emma kíváncsian. – Mit csinálsz itt? Rogert keresed?

Cassandra megkérte Astrid sofőrjét, hogy vigye el a tizenkét mérföldes útra Chilcotba.

Fel akarta hívni Emmát, mielőtt megáll Winterfoldban, de amikor kiderült, hogy az unokahúga száma nincs meg a telefonjában, Rob Hollandot csörgette meg.

– Cassandra? – vette fel Rob a telefont. – Figyelj, most nem érek rá…

– Csak azt akartam tudni, veled van-e Emma – szakította félbe az asszony.

– Nincs. Éppen úton vagyok vissza Winterfoldba. Félórája beszéltem vele. Azt hiszem, még mindig az irodában van. Miért? Valami baj van?

– Rebeccának és Ruannak viszonya van. Csak én vagyok ilyen gyanakvó, vagy tényleg rohadtul gyanús a dolog?

– Gyanús?

– Van egy elméletem – jelentette ki Cassandra határozottan. – Találkozzunk mindkettőtökkel Winterfoldban, és tegyetek meg nekem egy szívességet: hallgassatok meg.

Rob hirtelen félelmet érzett, és nem akarta, hogy Emma egyedül legyen.

– Mi volna, ha a Milford-irodáknál találkoznánk?

– Rendben – mondta Cassandra. – Tíz perc múlva ott vagyok.

Rebecca Emmára nézett, és volt valami a tekintetében, amitől Emma azonnal nyugtalan lett. Belépett Emma irodájába, és gondosan becsukta maga mögött az ajtót.

– Rebecca? – kérdezte Emma most már idegesen.

– Mindent hallottam Juliáról – mondta Rebecca, és közben lassan sétált Emma felé –, és minden remekül alakult a számodra, igaz? Sikerült megint kihúzni a fejedet a hurokból.

Emma csak bámult rá, nem tudta, erre mit mondjon.

– Rebecca, miről beszélsz? – kérdezte, és minden ösztöne arra figyelmeztette, hogy valami nincs rendben.

– Gondolom, ez azt jelenti, hogy megint te leszel a vezérigazgató – nézett Rebecca egyenesen Emma szemébe. – Megint félreteszed Ruant. Ugye tudod, hogy nélküle ez a cég csődbe ment volna Saul alatt? – Arckifejezése gúnyos mosolyba váltott. – És nélküle halvány fogalmad sem lett volna, merre van az előre, igaz?

– Mindannyian értékeljük Ruant ennél a cégnél – mondta Emma lassan, és megpróbált kijönni az íróasztala mögül, de Rebecca elállta az útját.

Ruan?, gondolta Emma kétségbeesetten. Mi köze van Rebeccának Ruanhoz?

– Tudod, megpróbáltuk megkönnyíteni a dolgot számodra. Nem akartuk a halálodat.

Legalábbis ő nem akarta.

– Miről beszélsz?

– Igazság szerint azt hiszem, Ruan bizonyos fokig kedvel téged. Ezért kellett egyedül idejönnöm ma este, hogy ezt befejezzem. De nem kedvel annyira, amennyire engem szeret. Hogyan is tehetné? Tizennégy éves kora óta fülig szerelmes belém. Tudod, bármit megtenne értem.

Emma szíve most vad száguldásba kezdett. Az irodák üresek voltak. Tudta, hogy Ruan egy órával azelőtt még ott volt a szomszédos gyárban, és általában bejött jó éjszakát kívánni, mielőtt hazament. De mintha ez segítene rajta!

Körbepillantott, kétségbeesetten keresett valami kiutat. De mivel nem talált, előrevetette magát, és megpróbált kitörni Rebecca mellett.

– Ülj vissza! – parancsolt rá Rebecca.

Előrántott egy pisztolyt a kabátjából, és Emma mellére fogta. Régi fegyvernek látszott, de frissen volt olajozva, és egyértelműen halálosnak tűnt.

– Rebecca, ne légy ostoba! – szólt rá Emma feszes hangon.

Rebecca jéghideg nevetést hallatott.

– Igen, ez Saul egyik régi pisztolya, és igen, működik.

Emma a pisztolyra meredt, a szíve kalapált. A telefonra pillantott, de Rebecca meglátta, és a fejét csóválva mosolygott.

– Igazán nagy kár, hogy nem maradtál börtönben – mondta csevegős stílusban, és ráült az íróasztal szélére, csupán centikre Emmától. – Akkor Ruan volna a vezérigazgató, azonkívül rád rettenetes nyomás nehezedne, hogy megválj a részvényeidtől. Ugyanis hogy veszi az ki magát, ha egy luxuscikkcég főrészvényese egy veszélyes bűnöző?

– Na és akkor mi van? – kérdezte Emma, aki rájött, hogy beszéltetnie kell Rebeccát. – Eladom a részvényeimet. Se neked, se Ruannak nincs elég pénze, hogy megvegyétek.

Rebecca nevetett. Erőltetett volt a nevetése, üresen és szilánkosan csengett.

– Egy százalék részesedést adtál neki, emlékszel? Most már részvényesi áron vásárolhat, és a bankok imádják őt. Komoly, tapasztalt, megbízható. Plusz én elveszem Rogertől mindennek a felét, amije csak van.

– Ezek szerint Roger nem tud semmiről? – kérdezte Emma őszinte kíváncsisággal.

Egész idő alatt Rogerre gyanakodtam, holott az ártatlan kis felesége volt!

– Te vagy az első, aki megtudja – kuncogott Rebecca. – Igazság szerint szívességet teszek Rogernek a válással. Különben is el fogja veszíteni mindenét azzal, hogy befektet Ricardo Perez tyúkeszű hotelvállalkozásába. Ismered Ricardót?

Emma lassan rázta a fejét.

– Rémes balfácán. Elvégeztem a házi feladatomat, mert Roger nem volt hajlandó foglalkozni vele. Ricardo apja félretette a fiát a vállalatánál, mert amihez Ricardo nyúl, az szarrá változik. Pontosan olyan, mint Roger.

Emmának hirtelen eszébe jutott a karácsonyi parti éjszakája. És az a nő, akibe utoljára beleestem, férjnél volt, mondta Ruan.

– Tehát felgyújtottad az Istállót. Azt akartad, hogy engem vádoljanak a tüzért és azért, hogy Cassandra majdnem meghalt – vette Emma sorra az eseményeket.

– Nem, drágám. Nem én gyújtottam fel a házadat. Ahogy mondtam, Ruan mindent megtesz értem. – Kérkedve folytatta. – Ruan és én már ezer éve beszélünk arról, hogy meg kell szabadulnunk tőled. De én fedeztem fel az alkalmat. A parti éjszakáján Ruan tudta, hogy Winterfoldban maradsz. Elmondtad anyádnak, hogy Cassandra az Istállóban alszik.

Együtt mentünk vele taxival Chilcotba, és Virginia elmesélte nekünk a taxiban. Én aztán felhívtam Ruant egy tervvel. Ilyen egyszerű az egész. Ruannak semmi nehézséget nem okozott, hogy odaosonjon az Istállóhoz, leszívjon valamennyi dízelt egy autóból vagy egy motorból, és beöntse a levélládán keresztül – nevetett Rebecca hidegen, és szépségét most kegyetlen, kemény vonás csúfította el.

– És én a könyvtárban hagytam a fekete sálamat – folytatta Emma.

– Igen, ez történt. A tűz után mindnyájan visszamentünk a házba, és én megtaláltam a sálat a kanapén. Könnyű volt egy kis dízelt rákenni és az Istálló közelében eldobni, amikor odamentünk, hogy a lángokat figyeljük.

Emma érezte, hogy izzadságcseppek gyöngyöznek a homlokán. Az ajtóra pillantott, de Rebecca elkapta a tekintetét.

– Egyébként vége a mesedélutánnak – mondta, és az ajtóra mutatott a pisztollyal. – Most szépen felmegyünk a lépcsőn. Indulás!

Rob Range Rovere megállt a Milford-irodák előtt, csupán másodpercekkel azután, hogy Cassandra kiszállt Astrid kocsijából.

– Itt kell lennie – állapította meg a férfi, amikor meglátta Emma Audiját. – Este tízkor még mindig dolgozik! Folyton mondom neki, hogy ne tegye tönkre magát, de nem hallgat rám – jegyezte meg komoran.

– Felvette a telefonját? – kérdezte Cassandra aggodalmasan.

– Nem, ami furcsa.

– És az kinek a kocsija? – mutatott Cassandra egy vászontetejű BMW-re.

– Rebeccáé – válaszolta Rob. – Ó, a francba!

Rebecca felmasíroztatta Emmát a lépcsőn a stúdió szintjére, hátába nyomva a pisztoly csövét.

– Mars ki a tűzlétrához! – parancsolta.

– A tetőre? – próbált Emma hátrafordulva Rebeccára nézni.

Tudta, elég erős ahhoz, hogy Rebecca fölé kerekedjen, de amíg a támadója kezében pisztoly van, ezt semmiképpen nem kockáztathatja meg – legalábbis most még nem.

Rebecca kegyetlenül Emma bordáiba nyomta a pisztolyt.

– Megváltozott a terv – suttogta Emma fülébe. – Ha nem mész börtönbe, azt hiszem, jobb, ha meghalsz.

Rebecca hideg, érzéketlen hangjától felkavarodott Emma gyomra. Ez a nő tényleg őrült.

– Adhatok neked pénzt, odaadhatom a részvénypakettemet! – próbált hablatyolni Emma, akit elfogott a pánik, amikor Rebecca keresztüllökte a tűzlépcső ajtaján, ki a tető

lapos peremére.

– Kifelé! – reccsent rá Rebecca.

Ahogy a lába a tetőn csosszant, Emmában a másodperc törtrészéig felmerültek a boldogabb idők, amikor Stellával ott kint napoztak egy igazi forró júliusi délutánon. Aztán arra gondolt, milyen volt Rob a születésnapja éjszakáján, amikor szeretettel rámosolygott, és a kezét fogta. És egy pillanatra, a halál nagyon is valóságos fenyegetése ellenére, melegség öntötte el.

– Most pedig a következőt fogod csinálni! – közölte Rebecca tényszerűen. – Leugrasz a tetőről. Az újságok jelenteni fogják, mennyire depressziós voltál. Mindenki tudja, milyen furcsán viselkedtél a tűzeset óta. És most, hogy a nagynénéd ellen kell vallanod… nos hát, az emberek meg fogják érteni, miért tetted, Emma. Részvényeid az anyádra szállnak.

Anyád nyomott áron el fogja adni őket Ruannak. És mindnyájan boldogan élünk, amíg meg nem halunk. Kivéve persze téged!

– Te őrült vagy! – suttogta Emma.

Agya zakatolt. Ki kell találnia valamit, meg kell lepnie Rebeccát, amikor egy pillanatra nem figyel oda.

– Nem, nem vagyok őrült. Csupán ambiciózus, amilyen te is vagy. Leszámítva, hogy én nem kaptam meg a lehetőségeket. Az elit iskolákat, a nagy hatalmú állásokat – vicsorított Rebecca.

– Miért csinálod ezt?

– Hogy miért? Mert egészen kislány korom óta nézem Winterfoldot, és tudom, hogy jobb volna az életem, ha benne élnék. Winterfold az enyém kell hogy legyen. Most pedig indulás!

Emmát egy pillanatra remény fogta el, de aztán felismerte, hogy Ruan áll a tűzlétra ajtajában.

– Rebecca, mi az ördög folyik itt? – kérdezte a férfi a pániktól emelt hangon.

– Futás innen, drágám! – szólt rá Rebecca érzelemmentesen. – Megpróbálok itt befejezni valamit.

Ruan óvatos lépést tett felé, és kinyújtotta a kezét.

– Rebecca. Hagyd abba! – Emma még a sötétben is látta a félelmet az arcán. – Add ide a pisztolyt! Kurvára elszabadult ez a dolog.

– Ne légy gyáva, Ruan! – sikította Rebecca. – El kell végeznünk a munkát!

Mindkettőnkért!

Ruan és Emma rövid, rémült pillantást váltott. Emma abban a percben tudta, hogy Ruan, függetlenül attól, amit az Istállónál művelt, nem akarja őt holtan látni.

– Add ide a pisztolyt, Rebecca! – kérte Ruan most már könyörögve. – Gondold meg, mit teszel! Gondolj arra, mi fog történni ezután!

– Rebecca. Hallgass Ruanra! – próbált Emma nyugodt és határozott hangon beszélni. – Ruan aggódik érted. Túl messzire ment ez az egész, de itt megállíthatjuk.

– Emma. Indíts! Most! – visította Rebecca, Emma fejének szegezve a pisztolyt.

– Rebecca, ne! – kiabált rá Ruan, majd előrevetette magát, hogy megpróbálja megragadni a fegyvert.

Emmának gondolkodásnyi ideje sem maradt, ösztönösen elugrott tőlük. Hangos dörrenés hallatszott: egy kilőtt golyó hangja.

Rob és Cassandra kirohant a tűzlétra ajtaján a tetőre. Rob egy pisztolyt látott az aszfalton, és lerúgta az épületről. Csak ezután vette észre, hogy egy összecsuklott test hever előtte.

Michael Sheldon detektívnek két héten belül már másodszor késő éjszakai látogatást kellett tennie Chilcotba.

Két mentőautó állt a Byron House előtt, amikor a Ford Mondeója odagördült a Milford-főhadiszállás elé. Ruan McCormack volt az egyikben; egy lőtt seb a jobb vállában jelentős vérveszteséget okozott, de a mentősök kijelentették, életben marad. Rebecca Milford ideiglenes bilincsét éppen akkor váltották valódira. Rob nagyon meg volt elégedve a munkájával. Miután megfékezte Rebeccát a tetőn, a Stella stúdiójából vett több méter anyag segítségével összekötötte a nő csuklóját, amíg a rendőrautók megérkeztek.

Cassandra szerint az anyagnak olyan volt a tapintása, mint a legfinomabb indiai selyemnek, és soha nem használták jobb célra.

Emma reszketve kucorgott egy kanapén a Milford igazgatótanácsi termében.

– Jól van? – kérdezte Sheldon, amikor leült mellé, és biztatón a vállára tette a kezét.

– Most már hisz nekem? – kérdezte Emma csendesen, de képtelen volt a detektív szemébe nézni.

Sheldon csak bólintott.

– Tudja, hogy a parti éjszakáján a tűzoltók egy második telefonhívást is kaptak, amely arról értesítette őket, hogy ég az Istálló? Lenyomoztuk a számot: a hívás Winterfoldból érkezett.

– Azt hitte, hogy én telefonáltam?

– Nem tudtam, mit higgyek. Most azt gondolom, hogy Ruan volt. Ő még ott volt a partin.

– De nem akarta megölni Cassandrát, ugye?

Sheldon mosolygott.

– Emma, szerintem ma megérdemli, hogy legyen egy estéje, amikor nem gondol erre az egészre.

– Ez azt jelenti, hogy hazamehetek?

Sheldon a szoba túlsó végébe pillantott, ahol Cassandra állt a bárnál, és vodka-tonikot töltött egy kristálypohárba.

– Azt hiszem, mindnyájuknak szükségük van rá, hogy hazamenjenek. Majd ott befejezzük a tanúkihallgatásokat.

Rob megkereste Emma kabátját, és a lány vállára terítette.

– Gyere, menjünk!

– És mi lesz Cassandrával?

– Menj, kérdezd meg!

Emma odalépett a bárhoz. Cassandra pohara üres volt.

– Van kedved visszajönni velünk Winterfoldba?

– Tudod, mi történt utoljára, amikor meghívtál, hogy maradjak a házadban!

A két nő nézte egymást egy pillanatig; a másik iránt valaha érzett minden haragot, bizalmatlanságot és elutasítást félretettek, és lassan elmosolyodtak.

– Rajta! – mondták egyszerre. – Menjünk!

Lehetetlenségnek tűnt, hogy megtalálja Giles otthonát. Egy szélmalom, az isten szerelmére!, gondolta bosszúsan. Miért olyan nehéz egy épületet kiszúrni, amelyen hatalmas lapátok vannak? A kora áprilisi reggelen az észak-norfolki tengerparti út annyira üres és napfényes volt, hogy lehúzhatta a kocsi tetejét. És az arcát csípő hideg ellenére – jó az arcbőrnek, drágám –, hosszú idő óta először, Cassandra igazán jól érezte magát. A Milford tetején egy hónappal azelőtt lezajlott drámájuk óta szinte özönlöttek hozzá az állásajánlatok: lehetett volna egy új lap divatmellékletének indító szerkesztője New Yorkban vagy az egyik legnagyobb kiadói cég szerkesztő-igazgatója Angliában. De a legizgalmasabb ajánlatok a magaziniparon kívülről érkeztek: konzultánsi helyek és styling állások a legnagyobb nevű divatházaknál. Ezek az állások azt jelentették, hogy a ruhák iránti szenvedélyét magánál a forrásnál élheti ki; ezek az állások azt jelentették, hogy rugalmas lesz, és ezért több időt tölthet Rubyval. A lánya mellette ült, élvezte az utazást.

Nemsokára egy új nappali iskola tanulója lesz Kensingtonban, és már végleg beköltözött Cassandra lakásába. Mindketten egyetértettek abban, hogy a legjobb, ha Ruby otthagyja Briartont; rossz társaságba keveredett, és ennek megfizette az árát. Az életben, magyarázta Cassandra a lányának, vannak barátok, akiket becsülnöd kell, és ragaszkodnod kell hozzájuk, és vannak mások, akik lehúznak, barátok, akiktől távol kell tartanod magad.

– Ott van! – visított fel Ruby egy nagy, kerek házra mutatva.

– Az nem szélmalom – torkolta le Cassandra bosszúsan.

– Fogadok, hogy az. Fogadok veled! – erősködött a lánya. – Csak nincsenek lapátjai.

– Na és mi van, ha az ember búzát akar őrölni vagy ilyesmi? – kérdezte Cassandra.

Giles Banks nyitotta ki a szélmalom ajtaját. Cassandra felhívta a hét elején, és ez volt az egyik legnehezebb telefonhívás, amelyre életében rákényszerült. A bocsánatkérés, a megbánás hívása volt. Giles először fölényesen beszélt, aztán fokozatosan megenyhült, de Cassandra csak most, abban a pillanatban tudta biztosan, hogy megbocsátott neki.

Néhány percig csak álltak ott, és egymást nézték, aztán Cassandra kitárta a karját, és összeborultak egy meleg, őszinte ölelésbe, amelytől mindkettejüknek jó érzése támadt.

– Drágám! – szólalt meg Cassandra csipetnyi szemrehányással a hangjában. – Azt mondtad, hogy egy szélmalom.

– Az is – felelte Giles.

– És hol vannak a lapátok?

– Nincsenek, 1897 óta.

– Jellemző – mondta Cassandra rákacsintva. – Csak a stílus számít, nem a lényeg.

Gyönyörű otthon volt. A körpalást falakat elefántcsontszínűre festették, és a nagy ablakok rengeteg fényt engedtek be. Giles bemutatta Cassandrát és Rubyt Stephennek, a férfinak, akit Cassandra felismert arról az éjszakáról, amikor kirúgta Gilest. Az asszony nem mondott semmit – nem volt semmi, amit mondhatott volna. Egy szigorú külsejű

íróasztalon az ablak mellett egy fénykép állt Gilesról és Cassandráról, amely egy couture-bemutató helyszíne előtt készült az előző évben. Cassandra felnézett Gilesra, közben gombóc nőtt a torkában.

– Hé, Ruby – mondta Stephen gyorsan –, segítenél nekem megkeverni egy gyümölcspuncsot? Gyere ki a konyhába, épp most újíttattuk fel.

Giles kivezette Cassandrát egy ajtón egy pallókkal borított teraszra, ahonnan varázslatos kilátás nyílt a mezők fölött a homokdűnékre és rajtuk túl a tengerre.

– Nagyon sajnálok mindent, ami az elmúlt három hónapban történt – mondta Giles kedvesen.

– Köszönöm. De az az igazság, hogy furcsa módon örülök az egésznek. Akkor szörnyű

volt, de rengeteget tanultam belőle: magamról, arról, hogy mit akarok, és mire van szükségem. És tudod, mire volt a legnagyobb szükségem?

A férfi a fejét rázta.

– Egy barátra – vallotta be Cassandra gyengéden. Giles átölelte, és Cassandra a vállára hajtotta a fejét.

Arra gondolt, hogy szeretné, ha egy nap, hamarosan, így tartaná egy férfi, akibe szerelmes, és aki viszontszereti. Egyelőre azonban megelégszik egy olyan férfi ölelésével, akit ő szeret.

Giles bepillantott a házba Rubyra és Stephenre, akik narancsot és málnaszemeket hajigáltak egy turmixgépbe.

– Örülök, hogy Ruby is eljött – mondta.

– Ó, miért nem mondta meg valaki, hogy mi hiányzott nekem mindig is?

– Na és mi?

Cassandra Ruby és Stephen, a szélmalom és a kilátás felé intett.

– Ez. Vidámság. Szeretet. Elégedettség – mosolygott, és elérzékenyülten nézett a lányára. – Húsvétra Párizsba megyünk.

– Guillaume kastélyában fogtok lakni?

– Nem. A Disneyland Paris-ban – nevetett az asszony.

– A Disneyland Paris-ban? – Giles rémülten a szájához kapta a kezét.

– Aztán két éjszakát a Le Meurice-ben – nevetett Cassandra az ismerős, ragyogó csilingelésével. – Olyan közel van a Louvre-hoz. Tudod, hányszor voltam Párizsban, és még soha nem láttam a Mona Lisát.

– Mindig van egy első alkalom – mosolygott Giles. – Azt hallom, kifejezetten tetszetős.

Mindketten elhallgattak, elégedetten, hogy újra egymás társaságában lehetnek.

– Tudod, Francesca volt az, aki elárulta Glendának a Georgia Kennedy-fotózást – szólalt meg Cassandra némi szünet után.

– Rájöttem, amikor Francesca megkapta a főszerkesztői állást – bólintott Giles.

– Sajnálom, hogy kételkedtem benned.

– Tettél nekem egy szívességet.

– Tényleg? – kérdezte Cassandra meglepetten.

Tudta, hogy Giles végre nekifogott a Dior-életrajzának, de biztos volt benne, hogy hiányzik neki a Rive.

– Az a régi élet? Zsarnoki volt! – mondta Giles. – Tudod, meddig tartott minden reggel, mire felöltöztem?

– Mindig mesésen néztél ki – nevetett az asszony, de tudta, Giles mire gondol.

Cassandrának soha nem lehetett kedvenc táskája, mert minden évadban le kellett cserélnie. Még a leggyönyörűbb, legkülönlegesebb ruhákat is csak egyszer vehette fel.

Aztán archiválni kellett őket, amíg biztonsággal a klasszikus kategóriába nem kerülhettek.

Minden a legjobb, a legújabb, a legizgalmasabb kellett hogy legyen. Nem csoda, hogy alig tudott kapcsolatot teremteni egy férfival; az ő egyszer használatos és könnyen ítélkező

világában még egy táskával sem alakíthatott ki köteléket, kapcsolatot.

– És mi újság Chilcotban? – kérdezte Giles. Élénken érdeklődött a sztori iránt, amely hetekig megtöltötte az újságokat. Rebecca Milford és Ruan McCormack jelenleg vizsgálati fogságban ült gyújtogatásért és gyilkossági kísérletért. Julia ügyében még mindig nyomozott a svájci rendőrség; a hivatalos vádemelés bármelyik nap várható volt.

– Emma felajánlott nekem egy igazgatói állást a Milfordnál – mondta Cassandra, a tenger távoli ezüst csíkját nézve.

– Szóval végül megbékéltetek?

Cassandra mosolygott.

– Mindketten rájöttünk, hogy valójában nem mi voltunk az ellenségek.

Az elmúlt hónapban, a Milford irodáiban lezajlott dráma éjszakája óta, ő és Emma többször találkoztak. Lehet, hogy soha nem lesznek a legjobb barátok – a helyzet Júliával, az autóbaleset és a festmény ezt nem teszi lehetővé –, de kezdtek egymás iránt kölcsönös tiszteletet és megértést érezni, ami egy nap talán kötelékké alakulhat.

– Elvállalod? Úgy értem, az igazgatóságot?

– Mit gondolsz? – vonta meg a vállát Cassandra.

– Szerintem vállald el – tanácsolta Giles őszintén.

– Miért?

– Azt hiszem, te és Emma ugyanannak az érmének a két oldala vagytok. És drágám, képzeld csak el, mekkora örömödet lelnéd abban a rengeteg táskában!

Stephen puncsot hozott ki nekik poharakban, és lesétáltak a terasz lépcsőjén egy tágas parasztkertbe. Baljukon, egy régi kőfal tövében, frissen felásott föld illatozott.

– Mit csinálsz ott? – kérdezte az asszony.

– Ültetést fejezek be.

– Segíthetek?

Giles átnyújtott neki egy ültetőkanalat.

– Nem hiszem, hogy félórán belül ebéd lesz.

Cassandra leguggolt a virágágyásba, belevájta ujjait a földbe, élvezte a talaj tapintását, ahogy átpergett az ujjai közt, és beragadt a körmei alá. Érezte, hogy nedvesség szivárog át a Celine nadrágja térdén keresztül. Jó érzés volt.

– Itt maradtok éjszakára?

– Szeretnénk – mondta Cassandra, és a felkelő nap melege felé fordította az arcát.

*

– Nem baj, ha korán eltűnök? – kérdezte Stella, bedugva a fejét Emma irodájának az

ajtaján.

Fél hat, és még mindig világos volt, az őszibarack nap kezdett lehanyatlani a fátyolos kék égen.

– Persze hogy nem – válaszolta Emma mosolyogva.

– És holnap nem jössz be, ugye?

– Nem. Ez lesz a nagy nap. Segítek Tomnak beköltözni, ugye emlékszel?

– Hogy felejthetném el? – vigyorgott Emma.

– Hát nem olyan nagy ügy, hiszen alig lesz ott. Mint a Hollander Music tehetségkutatója utazgatni fog az egész országban. Tudod, hogy a Vörös Üstökösöket leszerződtették a Hollander Musichoz?

– Persze hogy tudom – mondta Emma. – Már láttam is őket játszani.

– Te már voltál egy popkoncerten?

– Úgy tekintek rá, mint személyiségfejlesztésre – mondta Emma komoly ábrázattal.

– Add át Robnak az üdvözletemet!

– Erről jut eszembe, végül is nem tud átjönni Angliába ezen a hétvégén – magyarázta Emma, leplezni próbálva a csalódottságát. – LA-be kellett repülnie egy tárgyalássorozatra a stúdióval.

– Miért nem jössz el hozzám vacsorára?

– Hogy megzavarjam a frissen összeköltözött szerelmespárt? Kizárt dolog.

– Ne butáskodj, a papám is ott lesz. Tom és Christopher csodálatosan kijönnek egymással… Mindenesetre gondold meg, jó?

Emma megfordította a székét, úgyhogy most az ablakkal szemben ült, és figyelte, ahogy Stella boldogan keresztülszalad a parkolón a kocsijához, és elhajt Chilcot irányába.

Ahogy visszafordult, kongóan üresnek találta az irodát. El kellett ismernie: rettenetesen magányosnak érzi ott magát. Rob két héttel ezelőtt kiköltözött Winterfoldból, és most már véglegesen New Yorkban él. Kezdetben nem volt olyan rossz a helyzet. Megtartott egy ruhákkal teli szekrényt a hálószobában, és a fényképei még mindig ott voltak mindenhol a házban. Emma mindennap talált tőle valamit, ami megmosolyogtatta: egy futócipőt a függöny mögött, mandzsettagombokat egy fiókban, egy zoknit, amelyik elvesztette a párját. Persze minden este beszéltek egymással telefonon, és a megállapodás szerint mindegyikük tesz majd egy tengerentúli utat minden hónapban, ami azt jelenti, hogy kéthetente látni fogják egymást. És tessék: ez az első hétvége, amikor Robnak ide kellett volna jönnie, és már az első akadálynál felbuktak.

Emma vágott egy grimaszt. Nem volna itt az ideje, hogy végre élvezze a sikerét? A Milford eladásai egyre nőttek, még a legoptimistább reményeit is meghaladták, és az üzleti oldalak elemzői úgy üdvözölték őket, mint a legnagyobb vállalati sikersztorit azóta, hogy a Fendi megfiatalította a szerencséjét a baguette-táskával. A Milford lett az új szuperluxus jelszava, és a táskáik hat hónapos várólistája csak tovább növelte a márka vonzerejét. És hogy hab is legyen a tortán, Cassandra aznap reggel telefonált, hogy megerősítse: elfogadja az igazgatói állást. Emma nem tudta biztosan, hogyan fog működni a dolog; Cassandrával éppenséggel nem könnyű bánni. Azt azonban biztosan tudta, hogy az unokanővére érzéke és tehetsége jót fog tenni a Milfordnak. A cég azzal a kihívással nézett szembe, hogy elhitesse, nem csupán egy röpke pillanatot élvezett a napfényen.

Tartós márkát kellett kialakítaniuk, amely a klasszikus stílust és az aktuális divatot egyaránt meg tudja lovagolni. Ez volt Cassandra Grand dióhéjban, és Emma tudta, hogy jó döntést hozott, amikor a fedélzetre hívta.

Na és ha minden ilyen jól megy, miért érzi magát ennyire elhagyatottnak? A válasz lesújtóan nyilvánvaló volt. Minden félelme, amit Robbal kapcsolatban érzett, kezdett valóra válni: Rob nem volt ott, amikor neki szüksége lett volna rá, nem volt ott, hogy átölelje őt éjszaka, nem volt ott, hogy a szíve megrebbenjen egy egymásra sugárzott tekintettől vagy mosolytól.

Mi értelme mindannak a teljesítménynek és sikernek, ha egyedül kell megtapasztalnod őket? Szerette volna, ha ott van Rob, hogy megbeszélhessék a nap kis győzelmeit és csalódásait, szerette volna, ha a munka csak egy részt foglal el az életében, ha nem kell olyan abszolút értelemben meghatároznia, ami minden mást kizár. Emma ismét megpördült a székében. Rajta, Emma, mondta magának, nem azért mentél mindezen keresztül, hogy most feladd!

Tizenkét hónap. Csak ezen kellett túljutniuk. Tizenkét hónap távszerelem. Már kinézett magának egy üzletet a Madison Avenue-n, amely ideális lenne egy új amerikai Milford Áruház számára. Aztán talán, esetleg – határozottan – a hónap egy részében New Yorkban élne. És abban a pillanatban Emma hirtelen világosan tudta, mit akar. Felvette a telefont, és Spencer Fairfieldet, a magas rangú divatipari menedzsert hívta, akinek összesen húszéves tapasztalata volt az YSL-nál, a Guccinál és a Bottega Venetánál, és akit épp most nevezett ki a helyettesévé, hogy betöltse a Ruan által hagyott űrt.

– Spencer, történt valami. Hétfőtől szerdáig nem leszek bent az irodában. Elboldogul?

Miután a férfi biztosította, hogy képes tartani az erődöt a távollétében, Emma átlapozta a Rolodexét, és tárcsázott egy számot. Janine Colman utazási ügynök volt, akit a Milford teljes állásban alkalmazott, hogy repülőjegyeket, szállodákat, autókat intézzen a divathetek bemutatóira és más – bőr-és ruhaanyagforrások felkutatását célzó utakra.

– Üdvözlöm, Janine – mondta. – Itt Emma Bailey. Tud nekem helyet szerezni egy gépre holnap reggelre LA-be?

– Biztosan tudok, de sokba fog kerülni magának.

– Nem számít. Kérem, próbálja meg, és intézze el!

Emma letette a telefont. Frivolnak, de szabadnak érezte magát. Elindult az ajtó felé, és közben nyúlt a kabátjáért. Hirtelen lépéseket hallott közeledni a folyosón, és megdermedt, egy pillanatra elöntötték az emlékek egy hosszú kabátos, pisztolyt tartó nőről.

– Hé, idegen! – szólalt meg egy mély hang.

– Rob! – kiáltott fel Emma, odarohant a férfihoz, és átölelte.

Rob nagy puffanással ledobta a táskáját a földre, kezébe vette Emma arcát, és csókokkal fojtotta bele a kérdéseket.

– Rob, mi a csudát keresel itt? – kérdezte Emma kifulladva, amikor a férfi végre elengedte.

– Ugyanezt kérdezhetném tőled. Nyolc óra elmúlt, és főzöm a vacsorádat.

Emma kábultan nézett rá.

– De nem LA-ben kellene lenned holnap reggel?

– Valaki más intézi az ügyet. William Conran, az új vezérigazgató.

– De hiszen te vagy az új vezérigazgató!

– Nem, én lettem volna a vezérigazgató. De úgy döntöttem, hogy az angliai Hollander Musicnál maradok – mosolygott Rob, és megfogta Emma kezét.

– Miért?

– Miattunk. Miattad.

Emma érezte, hogy pánik és bűntudat markolja meg a szívét.

– Rob, ne dobd el a karrieredet miattam!

– Nem dobok el semmit – mondta a férfi, és a szeme őszintén és fényesen csillogott. – Nézz rám!

Konzervatív sötétkék öltönyt, az új vállalati imázsát viselte, amely fényévnyire volt a kopott farmeros és pólós Rob Hollandtól, akibe Emma beleszeretett.

– Nekem nagyon tetszik – nevetett a lány, karját Rob nyaka köré fonva.

– Harmincnyolc éves vagyok – mondta Rob szilárdan. – Szeretnék a Hollander Media vezérigazgatója lenni? A leghatározottabban, majd egyszer. De az az igazság, hogy nem állok készen az igazgatótanácsi teremre és a golfpályára – még mindig megőrülök a zenéért. William Conran több mint képes a céget vezetni. Valójában ő volt a papa jobbkeze húsz évig. Minden filléremet gond nélkül rábíznám. Ebben az évben lesz hatvankét éves, és amikor visszavonul, nos, akkor talán, remélhetőleg, olyan helyzetben leszek, hogy átvehetem a helyét. Vagyis ha leszámolok a zenével, és ha te kész vagy a Milfordot az Államokban vezetni.

Emma sugárzott Rob bölcsességétől, nagylelkűségétől és – mondjon bármit – hajlandóságától, hogy ilyen áldozatot hozzon a kapcsolatukért. Elöntötte a szerelem, úgy érezte, megsemmisíti az erejével, és a boldogság kövér könnycseppjei kezdtek legördülni az arcán.

– Hé, ugye tudod, hogy az életben más is van, mint a munka? – simogatta meg Rob Emma forró arcát.

– Tudom – bólintott a lány. – Épp most foglaltam le egy repülőjegyet LA-be, hogy veled legyek.

Rob szorosan magához ölelte, egy levegőt lélegeztek be.

– Szeretlek, Emma Bailey. Jobban szeretlek, mint ahogyan azt a valaha létezett összes szerelmes dal ki tudná fejezni.

– She loves you, yeah, yeah, yeah – suttogta Emma.

– Határozottan tanulsz – vigyorgott rá Rob pimaszul. – De azt hiszem, még hosszú út áll előttünk.

Emma megfogta a kezét, felkapta a kabátját, és elindultak a kis utcán Winterfold ragyogó fényei felé. Az otthon felé.

A gazdagok világában

a divatnak nagy ára van…

Saul Milford lenézett a teraszról oda, ahol a két unokahúga, Emma Bailey és Cassandra Grand játszott. A hétéves Emma Bailey a Jane Eyre egyik példányát tartotta a kezében, okos szemében kérdések csillogtak; tizenkét éves unokanővére, aki imádta a csinos szoknyákat és a gyöngyöket, vörös lakkot kent vaskos, szögletes körmeire.

Huszonhárom évvel később a két gyönyörű nő Saul temetésén találkozik újra. Emma ekkor már elismert menedzser, míg Cassandra a divatvilág egyik híressége. A család tagjai előtt rejtély, hogy a félelmetesen gazdag Saul kire hagyta hatalmas vagyonát, a világmárkának számító céget és a Winterfold kastélyt. A két lányon kívül Julia, a titokzatos műkereskedő, Tom, a playboy, és a sikerre éhes Roger is a végrendelet felolvasására vár. Ez az elátkozott nap a legsötétebb gyűlölködések és cselszövések sorát indítja el a család tagjai között, akik az árulástól, sőt még a gyilkosságtól sem riadnak vissza, hogy megkaparinthassák a mesés vagyont.

Az Örökösnők, az Apuci lányai és az Eredendő bűn írónője legújabb bestsellerében a káprázatos luxusdivat világába viszi el olvasóit, ahol a hatalom és a pénz a korlátlan úr, ahol a tisztesség, a barátság, a becsület nem számít, ahol a drog és a szex körül forog minden, és ahol az aljasságot elrejti a csillogás.

Table of Contents

Start