Tasmina

Perry

Apuci lányai

Fordította Sillár Emőke

Ulpius-ház Könyvkiadó

Budapest, 2009

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Tasmina Perry: Daddy’s Girls

Copyright © Tasmina Perry

2006 Hungarian translation © Sillár Emőke, 2008

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2008

ISBN 978 963 254 241 6

Köszönetnyilvánítás

Köszönöm anyának, apának, Farrahnak, Digsnek és Dannek, hogy másfél éven át hajlandók voltak velem a könyvről beszélgetni, és végig lelkesen támogattak, pedig biztos halálra untattam őket. Belinda Jonesnak és Marie O’Riordannak, hogy bevezettek az újságírás rejtelmeibe.

Hatalmas köszönet illeti Louise Chunnt, Polly Williamset, Johnny Aldredet, PB-t, Dogot, Will Storrt, Adrian Broadwayt, John Kellyt és Steven Wrightot, hogy megismertették velem a rendőrségi nyomozás szabályait – ha maradt hiba, az csak az én bűnöm. Köszönet Matthew Williamsonnak Venetia címéért, Katerine-nek Megeve-ben, Deborah Josephnek a házért és a kalandokért a cannes-i filmfesztiválon, és Basil Charlesnak Mustique-on, hogy mindent tudott, amit a szigetről tudni kell.

Köszönöm a St. Thomas Kórháznak és csodálatos szülésznőmnek, hogy vigyáztak rám, amikor veszélyeztetett terhes voltam és még könyvet is kellett írnom. Köszönet a HarperCollins fantasztikus csapatának, hogy hittek az Apuci lányai ban , és oly keményen dolgoztak érte, külön köszönet Wayne Brooksnak, különleges szerkesztőmnek a bírálataiért, a támogatásáért és azért, hogy örömmé tette az egész kiadási folyamatot. Természetesen köszönet illeti az ügynökömet, Sheila Crowleyt, valamint Naomi Leont, Linda Shaughnessyt és Teresa Nichollst az AP Wattnál.

Sok szeretettel fiamnak, Finlaynek, a világ leghelyesebb vekkerének, és végül férjemnek és életem hősének, Johnnak, aki sokkal jobb író nálam, mégis félretette a regényálmát, hogy nekem segítsen. Ő olvasta és szerkesztette a kéziratot, és számtalan javaslatot tett, hogy sokkal jobb legyen. Köszönet mindenért – ez a könyv a tiéd, szívem.

Johnnak

ELŐSZÓ

Karácsony első napja – a jelen

Késett. A díszes állóóra tiktakolása emlékeztette őket, milyen sokat késett. A Balcon nővéreket soha semmivel nem szokták megvárakoztatni. Egymástól függetlenül az órájukra pillantottak – Cartier, Rolex, Patek Phillipe –, és azon tűnődtek, vajon a látogatójuk eljön-e egyáltalán. A négy lány mindegyikének akadt volna jobb dolga is. Az apjuk halott, el kell intézniük a temetést, és megvan a maguk élete – elfoglalt, ragyogó élete.

Cate Balcon kibámult a Huntsford Kastély üvegajtóin, figyelte, ahogy az árnyak bekúsznak a sötét dolgozószobába, ahogy a hó rátelepszik az ablakpárkányokra. Meglátta, hogy odakint két kerek fényfolt közeledik a hosszú, kavicsos kocsifelhajtón.

– Azt hiszem, megjött.

Néhány perccel később megcsikordult a szalon súlyos tölgyfa ajtaja, és David Loftus, egy vékony, izmos, kissé közel ülő szemű férfi sétált be rajta.

– Mr. Loftus – szólalt meg Cate, és felemelkedett, hogy kezet rázzon vele.

A férfi keze hideg és száraz volt, sárgára színeződött ujjhegyei megrögzött dohányosról árulkodtak.

– Ő David Loftus, a papa barátja – mondta Cate a többieknek. – Mr. Loftus író. Úgy tudom, nemrégen költözött a faluba. Kérem, David, foglaljon helyet.

Loftus ügyet sem vetett rá, a kezét dörzsölgetve odalépett a hatalmas nyitott kandallóhoz.

– Undorító idő van odakint – mondta, és fejével az ablak felé intett. – A kocsi alig tudott végigjönni a felhajtón. Tudják, hogy legalább egy tucat fényképész tolong a kapunál?

Venetia Balcon bólintott.

– Úgy látszik, a sajtó valamilyen oknál fogva szenzációnak tartja az apánk halálát.

– És ez meglepi önöket? – válaszolt Loftus szarkasztikus pillantással. – Az ország összes zugújságírója szeretne ma itt lenni ebben a szobában.

Ferde mosollyal pásztázta végig az impozáns termet. A régi, walesi palából készült kandallót, a bőrkötéses könyvekkel zsúfolt falakat. Szeme a mennyezetre vándorolt, amely olyan erezett volt a festékréteg alatt, mint valami régi sajt. Repedezett a lenyűgöző felszín alatt. A férfi fanyarul elmosolyodott: akárcsak a Balcon család.

– Nos, ha már itt van, elárulná, hogy mit óhajt? – csattant fel Serena Balcon.

Serena különösen türelmetlennek érezte magát. Bár színésznő volt, egyetlen karácsonyra még neki is bőven elege lett a drámából. Ő találta meg az apja holttestét a kastély vizesárkában reggel, a szentestén rendezett partit követően, tátott szájjal, fagyott és lila erekkel behálózott bőrrel.

Összerázkódott az emléktől David Loftus figyelő tekintete alatt.

Életben is éppen olyan isteni, mint a filmvásznon, gondolta a férfi. Igazság szerint Lord Oswald Balconnak mind a négy lánya pontosan olyan volt, amilyennek elképzelte őket. Szőke és gyönyörű, akiket úgy lengett körül a kiváltság, mint valami drága parfüm. És az a fennhéjázó 6

modor, ahogyan viselkednek; rendkívül kivételesnek képzelik magukat. De most az ő kezében van az ütőkártya, és ki fogja élvezni a helyzet minden édes pillanatát.

Anélkül hogy megkínálták volna, töltött magának egy kis skót whiskyt az asztalon álló muranói üvegkancsóból, és meglötyögtette a poharában. Ügyvéd lévén, Camilla Balcon ráismert a technikájára. Maga is százszor alkalmazta a tárgyalóteremben: várakoztasd meg a hallgatóságodat. Idegesítsd fel őket.

– Gondolom, már járt itt a rendőrség? – kérdezte Loftus, nagyot kortyolva az italából.

– És ehhez mi köze magának? – kérdezett vissza Camilla, és a hangjából csak úgy sütött az ellenségesség.

– Oswald a barátom volt – mondta Loftus.

A whisky megcsillant a felső ajkán.

– Oswald az apánk volt – válaszolt Camilla szárazon.

Loftus odasétált az ablakhoz. A huntsfordi birtok most csupán formák és árnyak kavalkádja volt a sötétségben.

– Véletlen halál? Ezt mondják?

A lányok egymásra néztek, bizonytalanul, hogy mennyit áruljanak el neki.

– Pontosan – szólalt meg végül Cate, a lángokba bámulva. – Leesett a bástyáról. A tűzijátékot nézte.

– Leesett? – kérdezte David, és éles ívbe vonta az egyik sűrű szemöldökét.

Camilla egy pillantást lövellt felé.

– Szóval maga azt akarja mondani…

Loftus a szavába vágott.

– Ugye tudják, hogy sokan kívánták a halálát?

– Igaz, hogy néha kissé nehéz ember volt – jegyezte meg Cate csípősen. – De ez aligha jelenti azt, hogy holtan szerették volna látni.

– Nehéz? Annak nevezi? – kérdezte a férfi, és felhajtotta a whisky maradékát. – Az apjukat az ismerőseinek legalább a fele gyűlölte. Nem, egyáltalán nem hiszem, hogy az apjuk leesett a tetőről. Meggyőződésem, hogy lelökték. Szándékosan. – Elhallgatott. – Úgy gondolom, hogy az apjukat meggyilkolták.

A tűz köpködött és ropogott a háttérben, miközben a nővérek Loftust nézték. Nem mertek megszólalni.

– És úgy gondolom, hogy Apuci egyik kicsi lánykája gyilkolta meg.

7

ELSŐ RÉSZ

8

1

Tíz hónappal korábban

A Nagytiszteletű Serena Balcon, miután kibújt rózsaszín Dior forrónadrágjából, az egyiptomi vitorlás jacht, a La Mamounia felső fedélzetén hevert, lustán belekortyolt a mojitójába, és gratulált magának. Micsoda remek döntés, gondolta önelégülten, majd felnézett, és a hajó hatalmas lepkeszárnyakként szétterülő fehér vitorláit figyelte. Otthon, London Chelsea negyedében még nem tudta biztosan, elfogadja-e a divattervező Roman LeFey ajánlatát egy kétnapos hajóútra Edfuból Luxorba. Mivel egy átlagos héten száznál is több társasági meghívást kapott, a legnagyobb nyilvánossággal kecsegtető és a legexkluzívabb eseményt – esetleg néhány jótékonysági estet – leszámítva, mindent udvariasan elhárított. Ez az út azonban valóban ígéretesnek tűnt. Roman legmesésebb barátai közül mindössze harminc volt hivatalos erre a szigorúan A listás kirándulásra, és Serenát nemcsak hogy meghívták, de ráadásul ő kapta a La Mamounia Kleopátra lakosztályát, egy tágas, egzotikus kabint a hajó tatján, ahol kinyithatta a redőnyöket, és egy karmos lábú kádból élvezhette az elvonuló tájat. Gondolatban egy kifejezés után kutatott, amely kellőképpen jellemezhetné a helyzet kifinomult nagyszerűségét.

Elmosolyodott. Ez az: hozzá illő.

– Hát nem hihetetlen? – kérdezte Tom Archer, Serena barátja, és áthajolt a jacht korlátján, hogy 360 fokos szögben lássa a tájat. Ő volt Anglia egyik legsikeresebb színésze, káprázatos jóképűségéről már nem is beszélve, és a Nílus szolgáltatta háttér remekül illett hozzá.

– Igen, nagyon Agatha Christie-sen festesz, drágám – jegyezte meg Serena egy csipetnyi szarkazmussal, miközben kikukucskált szalmakalapja széles karimája alól. – De ne hajolj ki annyira. Piránják vagy bármi lehet abban a mocskos vízben, és nem fogok utánad ugrani, hogy kimentselek.

Tom már hozzászoktatta magát, hogy ne figyeljen Serena rosszindulatú orvlövéseire. Tovább figyelte a túlsó parton legelésző vízibivalyt, amely mellett egy öregasszony mosta a ruháit a dohányszínű vízben.

– Nézd – mosolygott –, még mindig szinte bibliainak tűnik ez az egész. Állandóan arra gondolok, hogy egyszer csak megpillantjuk Mózest, ahogy a parton ül.

Serena közömbösen felpillantott.

– Azt hittem, már meghalt.

– Kicsoda?

– Mózes.

Tom a szemét forgatta, és Serena észrevette a gesztust.

– Láttam – mondta savanyúan.

A férfi megfordult, hogy szembenézzen vele.

– Mit?

– Forgattad a szemedet, mintha ostoba volnék.

9

– Mert ostoba voltál. Mózes természetesen már meghalt.

– Tréfáltam – csattant fel a lány, és az olasz Vogue egyik példánya mögé rejtette az arcát. – De egyébként igazad van. Valóban különleges a látvány.

Tom fanyar mosolyt küldött a barátnője felé, mivel előre tudta, milyen választ fog adni a következő kérdésére.

– Ebben az esetben eljössz velem Karnakba ebéd után? Azt mondják, a legnagyobb templomegyüttes a világon. Roman megkérdezte, hogy ki szeretne elmenni. Egyébként kétlem, hogy nagy tülekedés lenne ebből a bandából – jegyezte meg, és a félemeleti fedélzet felé intett, ahol Roman többi vendége éppen a bárt itta szárazra.

– Ne légy már ilyen buggyant, drágám. Minek akarsz odamenni? – kérdezte Serena, és bronzbarna térdére dobta a képeslapot. – Hemzsegni fognak ott a legyek és a turisták. És különben is – folytatta drámai sóhajjal –, túlságosan lefoglalja a gondolataimat, hogy hol tartsuk a születésnapi partimat. Úgy értem – Londonban nincs olyan hely, ahová befér ezer ember. Tiszta röhej.

– Ezer ember? – kérdezte Tom felvont szemöldökkel. – Ennyi barátunk van?

– Nem, neked nincs.

Tom cicegett.

– Pedig neked tényleg nincs ennyi barátod, igaz? – bámult rá mereven a lány. – Azonkívül úgy látszik, nem szeretsz emberekkel ismerkedni. Egyfolytában nyavalyogsz, amióta megérkeztél, és a legkisebb erőfeszítést sem teszed, hogy bárkivel szóba elegyedj, ami iszonyú udvariatlanság, mert több tucat barátot is meghívhattam volna helyetted.

– Talán ezt kellett volna tenned.

– Legközelebb ezt fogom tenni.

– Csak rajta.

Dühösen meredtek egymásra.

– Figyelj, hagyd abba a nyavalygást, és menj, hozz nekem még egy italt attól a turbános pasitól – mondta végül Serena. – Cristált szeretnék. Ki vagyok tikkadva.

Tom egyetlen lépéssel ott termett, és kikapta a magazint Serena kezéből. Mélyen lehajolt, hogy a lány láthassa az arcát a kalapja karimája alatt.

– Nézd csak, ott van – fröcsögte, és rámutatott egy sötét bőrű férfira, aki egy tálca italt tartott a kezében.

– Emeld fel a hátsó feledet, és menj, kérj tőle magad.

Serena Balcon és Tom Archer kapcsolata abban a fázisban volt, amelyet a legtöbb terapeuta végsőként ír le. Mivel már csak egymás bizalmas ismerete és a kényelmesség tartotta össze őket, még a legártatlanabb beszélgetés is pillanatok alatt az ellenséges szóváltás csalános terepévé tudott válni. Serenánál az ellenségességet a felgyülemlő csalódottság váltotta ki. Tom Archer újdonságként indult, mint barát; helyes férfi volt és cseppet sem bonyolult, és a tökéletes ellentéte Serena korábbi barátai hosszú sorának – az exetoniaknak, a Hugh Grant-hasonmásoknak és a homlokba hulló frufrus dúsgazdag bankárfiúknak. Kezdetben nem számított, hogy Tomnak nincs pedigréje – az anyja egy gyárban, az apja kertészként dolgozott: a jó származásnak nyomát sem lehetett lelni azon a családfán. De a fiú szenvedélyes volt, a legszexisebb brit filmsztár Jude Law óta, és mérhetetlenül felvitte Serena hírességrészvényeinek az árát.

Serena, mielőtt találkozott vele egy jelentéktelen kis brit film stábjában öt évvel ezelőtt, csupán egy előkelő szőkeség volt, aki manökenkedéssel és pasminakendők importálásával pepecselt. Hírességként szerepelt a társasági lapokban, mivel egyike volt a gyönyörű Balcon lányoknak, de hát ki akar örökre a Tatler oldalain ragadni? Nagyobb színpadra vágyott, és Tom oldalán ezt meg is kapta. A média imádta őket – Tomnak, a brit születésű filmsztárnak és Serenának, egy báró szexi lányának valószínűtlen, ám előkelő kombinációját hatásosnak és ellenállhatatlannak találták. A lány makulátlan stílusérzéke a divatsajtóra sem maradt hatástalan.

Hetekkel azután, hogy párként debütáltak a társasági életben, Serena a Vogue amerikai 10

kiadásában a „Hónap szépe” lett, és még abban az évben egy óriási Tom & Serena franchise jött létre, amely felért egy arany VIP-belépővel a hírességek világába.

Öt évvel később ez már nem volt elég. Igen, a lány családjának volt rangja, de Serena bosszúságára a Balconok nem számítottak az olyan előkelő angol családok közé, mint a Marlboroughk, a Wellingtonok vagy a Balfourok. Serena olyan otthonra vágyott, amely a Blenheim-palotával vetekszik, egy apró hercegi koronát akart a fejléces levélpapírjára, és egy pompás esküvőt a nemzeti lobogója színeiben ragyogó eljegyzési gyűrűvel, olyannal, amilyet Rainier herceg ajándékozott egyszer Grace Kellynek. És a tény, hogy a szemét nővérének, Venetiának sikerült beházasodnia egy félig-meddig királyi családba, csak fokozta a lány gyötrelmeit. Egyszerűen fogalmazva, Serena többet akart, mint amit Tom adhatott neki.

Kinyújtotta hosszú, arisztokratikus lábát a napozóágyon, és megfordult, hogy Tomra pillantson, aki a korlátnál füstölgött a fedélzet túlsó végén. Serena somolygott. Nem volt ez azért olyan rossz. Tagadhatatlan, hogy a fiú isteni. Az a szögletes áll, a koromfekete pillákkal árnyékolt kobaltkék szem, a rövidre vágott, borzas sötét haj és az a hihetetlen test, amely a nyitott, fehér Turnball & Asser ingből kandikál ki. Tom jóképűsége bármilyen társadalmi helyzetbe beleolvadt.

Egy kocsmában a csinos szomszéd fiú hétköznapiságával tűnt ki. Egy vidéki kastélyban rendezett vacsorán a lány apjánál, Tom finom angol vonásai kifejezetten nemes, olyan Brideshead Revisited minőséget öltöttek. Aztán egy Los Angeles-i filmstábba helyezve, rögtön elkezd azzal a meghatározhatatlan X-faktorral izzani, amelyért, ha palackba zárhatnák, az egész világ ügynökei odaadnák a fele királyságukat.

Talán mégsem olyan rossz ez a fiú…

– Sajnálom, hogy egy kicsit dilis voltam – szólalt meg Serena lágyan, pihe-puha ajkát csücsörítve. – Gyere ide…

Tom akarata ellenére sem tudott ellenállni a lány látványának, ahogy kívánatosan elnyúlt a cipőpertlis Missoni bikinijében. Durcásan odament a napozóágyhoz. Serena a lába közé fogta, lekapta a bikinifelsőjét, és meztelen mellét a férfi mellkasához nyomta. Tom felnyögött, amikor a lány combja az övéhez tapadt.

– Mit szólnál, ha visszamennénk a kabinba, és amúgy rendesen kibékülnénk…? – dorombolt Serena a férfi fülébe.

– Ó, Serena – suttogta Tom két érzelem, a vágy és a harag közt őrlődve.

– Serena, Tom. Hát itt vagytok, turbékoló szerelmesek! – Roman LeFey éneklő hangja törte meg a csendet. A legnagyobb francia divattervező Yves Saint Laurent óta magas, fekete hajú férfi volt, kakaószínű bőrrel. Hatalmas pocakját sötétzöld kaftán rejtette. – Mit műveltek a felső

fedélzeten a déli napsütésben?

Tom kissé megszégyenülten nézett, miközben Serena a fedélzetre lendítette a lábát, napbarnított lábfejét belebújtatta egy Manolo Blahnik saruba, és a zavar legcsekélyebb jele nélkül megkötötte a bikinifelsőjét.

– Roman, drágám – dorombolta, és mindkét arcán megcsókolta a férfit. – Éppen arra próbáltam rábeszélni Tomot, hogy legyen egy kicsit barátságosabb a többiekkel.

– Pont úgy fest a helyzet – mosolygott Roman játékosan. – Mindjárt felszolgálják az ebédet, úgyhogy hagyjátok abba a bújócskát, és gyertek le – mondta, és mindkettejüket a hajó félemeletére kígyózó csigalépcső felé terelte.

– Ó, nem mehetek le ebben a kis semmiben – nyafogott Serena. – Muszáj átöltöznöm.

Lábujjhegyen áttipegett a fedélzeten, és belibbent a kabinjába. A mennyezeti ventilátor jóleső

pörgése lehűtötte a bőrét és a kedélyét. Kitárva a szekrény faredőnyét, elkezdett lapozni a sifon-, pamut-és selyemruhák tömegében, és közben azon tűnődött, hogy mennyire fárasztó tud lenni, ha az embert az ízléséről ismerik. Egy rosszul megválasztott ruha akár a leglezserebb összejövetelen is – még a gondolattól is összerázkódott.

Egy csöppnyi fehér Marni strandruha mellett döntött, meztelenre vetkőzött, és hosszú, karcsú, napbarnított testére húzta a leheletnyi anyagot, egy hatalmas kvarcgyűrűvel és a bronzszínű

karjára magasan feltolt réz karkötővel egészítve ki az öltözékét. Hosszú, melírozott, mézszőke 11

haját kis kontyba tornyozta a feje tetején, megveregette az arcát egy törülközővel, és az arccsontjára némi világos, rózsaszín arcpirosítót kent, amely kiemelte nagy akvamarinszemét.

Tudta, hogy huszonhat éves korára fizikai szépsége csúcsán van: visszafogott, elegáns, lélegzetelállító. Erősen „Julie Christie nyaraláskor”-jelenség, gondolta, miközben megcsodálta magát a tükörben.

Feltett az orrnyergére egy Ray Ban Aviators napszemüveget, és lesétált a félemeleti fedélzetre, lassú, kiszámított léptekkel, hogy megjelenése teljes figyelmet kapjon. Egy pillanatra megállt, hogy befogadja a jelenetet. Nagy társaság karcsú poharakból pezsgőt ivott, és kis szendvicseket csipegetett. A levegőben kömény illatozott; egy kis zenekar fezben hagyományos egyiptomi zenét játszott a bár mellett. Serena áttört a tömegen, el onnan, ahol Tom beszélgetett egy nevetgélő társasággal, és megragadott egy martinit.

– Mi a véleményed a dahabeahról? – kérdezte Roman, aki azonnal mellette termett, és megfogta a kezét.

– A miről?

– Kis babám! – nevetett a férfi. – A dahabeah egy egyiptomi vitorlás hajó.

– Bámulatos – mondta a lány, és játékos csókot nyomott a férfi arcára, halvány rózsaszín rúzsnyomot hagyva a bőrén. – És imádom a lakosztályunkat.

– Gondoltam, hogy tetszeni fog a Kleopátra lakosztály – mosolygott a férfi sokatmondóan, és felcsippentett egy fügét a roskadozó tálról. – A műteremben kellene lennem, hogy befejezzem a milánói kollekciót – tette hozzá –, de képtelen vagyok nem rosszalkodni.

– Olyan dekadens vagy, drágám. Ezért szeretlek – sóhajtott Serena nagylelkűen, aztán azonnal a tárgyra tért. – Áruld el nekem, hogy ki van itt – kérte a hosszú nyakát nyújtogatva, hogy felmérje a tömeget. – Tulajdonképpen még senkinek sem mutattak be.

– Hát akkor ejtsük meg most – suttogta a férfi olyan hangon, mint egy összeesküvő. – Kit szeretnél megismerni?

Serena a fedélzetet pásztázta, ismerős arcokat vagy érdekes embereket keresve, akikkel beszédbe elegyedhet. Valaki azt mondta neki, hogy Leo DiCaprio is eljön, de őt sehol sem látta.

Roman olyan kiszámíthatatlan tud lenni a meghívásaival, gondolta. Meglátott egy fotóst az amerikai Vogue-tól , egy médiamogul lányát, egy Victoria’s Secret-modellt. Talán mégsem egy AAA listáról van szó, ahogy elhitették vele.

– Igazából senkit sem ismerek fel – mosolygott, palástolni próbálva a csalódottságát.

Roman fellépett egy kis emelvényre, körbetekintett a fedélzeten, és felemelte egyik tömzsi kisujját, hogy azonosítsa a vendégeit.

– Erre az útra olyan barátokat akartam meghívni, akik értékelik Egyiptomot – mondta komolyan.

Serena mosolygott, megpróbált hálásnak tűnni.

Roman egyenként sorra vette a vendégeket, és mindegyikről zanzásított leírást adott. Az orosz hercegnőről, a homokos belsőépítészről, New York felső tízezrének fodrászáról, egy társaságbeli virágkertészről, egy három Michelin-csillagos séfről Barcelonából. A középpontban Michael Sarkis, a milliárdos szállodatulajdonos állt.

– Itt van a barátnőjével – suttogta Roman.

A lány érdeklődése egyre halványult.

– Na és ott van Rachel Barnaby – mondta Roman a kezét összecsapva, és egy érzéki külsejű

lányra mutatott a bárpultnál. – Ő még nagy szenzáció lesz. Olvastad az e havi Vogue címlapsztoriját?

Serena mosolygott. Hát persze hogy olvasta. A káprázatos walesi lányról, akinek hosszú, hollófekete haját, alabástrombőrét és puha ajkát úgy magasztalták, mint a következő nagy meglepetést. Óriási tehetség. Az elbűvölőnél is elbűvölőbb. Serena álla megfeszült, ha csak erre gondolt.

– A Vogue-ban mindenki a következő nagy meglepetés, nem így van? – válaszolt ravaszkásan.

– És végül olyan soknak nem igazán sikerül, ugye?

12

Roman megpaskolta a fenekét.

– Ne légy utálatos – mondta. – Neked nincs mitől tartanod. Rachelnek még egy rendes sajtótitkára sincs – az anyjának kellett telefonálnom, hogy meghívjam a hajóútra.

Serena szélesen mosolygott. Persze hogy nincs félnivalója egy csinos, érdektelen tinédzsertől.

Szóval Rachel Barnaby megcsípett egy Vogue-címlapot. Valaki nyilván lemondott. Ezzel szemben Serenának az első sorban jut hely a rivaldafényben, ő kapja a kétmillió fontos kozmetikai szerződést. És oké, mi van, ha még nem egészen sikerült egy nagy hollywoodi szerepet összekaparnia, de hát azok a flúgos, elhízott hollywoodi producerek jobban szeretik a formálható lakókocsitelepi csürhét, mint olyasvalakit, aki ízig-vérig elegáns és jó modorú. És különben is, ő Serena Balcon. Minden egyes mozdulat, amelyet Tommal tesznek – a bolondozás nyaraláskor, a vacsora az Ivynál, az utolsó percben indított rohanás a Harrodshoz karácsonyi ajándékokért –, minden első oldalas hír lesz. Ezen tegyél túl, te walesi liba, gondolta önelégülten.

Visszanyerve a higgadtságát, Serena úgy döntött, hogy a számos rossz közül még mindig Michael Sarkis a legjobb a La Mamouniá n . Nem sokat tudott a férfiról azon kívül, hogy Bejrútban született – amerikai mamától és libanoni apától –, és a Bronxban nőtt fel. Mint a világ egyik legsikeresebb szállodatulajdonosa, az igazi „kunyhóból a palotába” üzletembert képviselte, aki rengeteg pénzt csinált abból, hogy csicsás nyaralásokat árult szupergazdag araboknak.

Szállodáit a hallban működő kaszinók, a kertekben elhelyezett cápaakváriumok és a mindenütt virító aranylevelek fémjelezték; közönséges kis helyek voltak, ahol Serena még holtában sem fordult volna meg. És mégis… a férfi gennyesen gazdag, és Rachel Barnabyval beszélget.

Serena odasétált, ahol Sarkis állt egy egyiptomi különlegességektől roskadozó hosszú asztal mellett. Volt ott apró, mézbe forgatott baklava, pisztáciával megbolondított süteménytekercsek, fehér őszibarackhalmok és durva darabokra vágott lapos kenyér tálakban. Úgy festett, mint az Utolsó vacsora.

– Remélem, éhes – mosolygott Serena, és a szájába hajítva egy kövér, sötétzöld olívabogyót, a legkáprázatosabb mosolyát villantotta Michaelre.

– Remélem, szomjas – válaszolt a férfi.

Felkapott egy üveg bort, és töltött Serenának egy pohárba.

– A nevem Michael.

– Serena. Örülök, hogy megismerhetem.

Michael kinyújtotta napbarnított kezét, hogy megrázza a lányét. Ahogy megragadta az ujjait, Serena felfigyelt rá, hogy milyen elképesztően szexis a keze. Nagy és napbarnított, egy kézműves darabosságával, de az ujjak vége lágy és manikűrözött – és a tömör aranyóra a csuklóján sem árt az összhatásnak.

Michael, mintha észrevette volna Serena érdeklődését, megengedett magának egy mosolyt.

– Ízlik a bor? – kérdezte.

– A bor? – ismételte meg Serena. – Isteni. Pétrus, a negyvenhetes évjáratból, azt hiszem?

Michael megfordította az üveget, hogy elolvashassa a címkét.

– Maga aztán tudja a leckét.

– Nos, a negyvenhetes volt az évszázad egyik legjobb szürete a szőlőkben. Azt hiszem, még a hetvenesnél is jobb. Igazán csodálatos. – Megfordult, hogy szembenézzen Rachel Barnabyval. – Te mit gondolsz? A negyvenhetes, vagy a hetvenes? – kérdezte.

Rachel elpirult.

– Legfeljebb a fehér és a vörös közt tudok különbséget tenni, egyebekről ne is beszéljünk – nevetett udvariasan.

– Milyen aranyos – mosolygott Serena, és anyáskodó mosolyt küldött a lány felé. – De hát színésznő vagy, és nem sommelier.

Rachel Barnabynak hirtelen toalettre mehetnékje támadt, és Serena a pillantásával követte, ahogy távozott.

– Kedves lány – jegyezte meg Michael.

13

– Nagyon aranyos és egyszerű – mosolygott Serena.

Michael tetőtől talpig végigmérte olyan mély, átható pillantással, hogy Serena egészen megzavarodott. A férfi lassan fel-le futtatta az egyik ujját a pohara szárán, és elnyújtott, flörtölő

mosollyal nézett a lányra.

– Szóval, honnan ért ennyire a borokhoz? – kérdezte, és belekortyolt az italába.

– Apám nagy borkedvelő – válaszolta Serena, és öntudatlanul végighúzta az ujját az ajka vonalán.

– Lord Balcon? – kérdezte Michael, éles ívbe vonva egyik bozontos fekete szemöldökét.

– Így van, talán ismeri?

– Nem igazán – válaszolta Michael a szemöldökét ráncolva. – Benne van egy londoni klub bizottságában, amely épp most utasított el.

Serena figyelte, ahogy sötét felhő suhan át a férfi arcán, és azonnal megállapította, hogy Michael Sarkis olyan ember, aki nincs hozzászokva az elutasításhoz.

– Melyik? A White’s? Az Annabel’s?

– Valójában a Hamilton’s.

Serena kézbe vett egy szendvicset, és hangosan felnevetett.

– Minek akar oda menni? Tele van kardot nyelt pasikkal, akiket az apám még az iskolából ismer. Én egy Bungalow 8 vagy egy Billionaire fazonú pasinak gondoltam volna magát.

– Megvannak a magam klubjai is – mosolygott a férfi –, de az ember néha szeretne valami újat is kipróbálni.

Közelebb lépett Serenához, és a csípőjére tette a kezét. Hirtelen és intim mozdulat volt, amelytől a vágy szikrát vetett a lányban. Felkavarodva küszködött, hogy átlássa a helyzetet. Nem túl öreg? Nehéz volt megállapítani a sötét hajú férfi korát. Lehetett negyven, de akár ötven is.

Aligha nevezhetné jóképűnek: a horgas orra túl hosszú, a sötét szeme keskeny és szúrós, a feje túl kicsi a testéhez képest; ám mint olyan sok idősebb, nagy hatalmú férfi, akiket az apján keresztül ismert meg, arrogáns, majdhogynem veszélyes vonzerőt áraszt, és ezt Serena határozottan szexisnek találta.

– Hová megy a hajókirándulás után? – kérdezte Michael olyan modorban, amely egy közelgő

ajánlatról árulkodott.

– Most nem olyan zűrös az életem, mint általában – mosolygott a lány szemérmesen, próbálva elérhető maradni. – Némi sajtómunka vár rám a Fogjunk tolvajt! körül, de ettől eltekintve enyém a világ.

– Ó, hallottam, hogy újraforgatják a filmet magával. – Michael elismerően mosolygott. – A Grace Kelly-szerepet, természetesen.

– Természetesen – mosolygott Serena, akinek hízelgett, hogy a férfi tud a munkájáról. – És David Clooney játssza Robyt, a jóképű ékszertolvajt. Remek a szereposztás.

– És hová mindenhová utaznak?

– Ó, unalmas helyekre. Londonba, New Yorkba, LA-be – válaszolta Serena, divatos érdektelenséget mutatva azzal kapcsolatban, hogy végigreptetik az egész földgömbön, és a fél világ sajtója ott törleszkedik a lábánál.

– Csörögjön rám, amikor LA-ben lesz, hogy összefuthassunk. Hol él?

Serena enyhén elpirult, és a füle mögé gyűrt egy kiszabadult hajfürtöt.

– Tulajdonképpen pillanatnyilag Londonban élek. De tervezem, hogy veszek még egy-két lakást: áttérek a két tengerpartos életre. Addig a The Viceroyban szállok meg.

Felnézett a férfi arcára, amelyen a csalódás és a meglepetés közti érzés tükröződött.

– Mi történt?

Michael mosolygott.

– Semmi.

– De mégis, mi? – ismételte meg Serena szinte sértődötten.

– Csak azon tűnődtem, hogy miért él még mindig Londonban.

14

– Mi baj van ezzel? A Cheyne Walk közvetlen közelében lakom.

A férfi tekintete a zavar határát súrolta.

– Azt hittem, hogy egy ilyen nő, mint maga, nagyobb léptékben gondolkodik.

Serena szemöldöke éles ráncba gyűrődött.

– Nem egészen értem.

Michael elhallgatott. Lehajtotta a fejét, és magában mosolygott, mintha viccet mesélne egy belső párbeszédben.

– Múlt héten vacsorán voltam LA-ben. Lawrence barátomé a Clerc, az ékszerüzlet. Ismeri őket?

Serena bólintott. A tavalyi Oscar-díjkiosztásra ők adtak kölcsön neki egy sárga gyémánt fülönfüggőt.

– Egy „arcot” keresnek, egy szóvivőt, nevezheti, ahogy akarja. A nyilvánvaló neveket emlegetik: Julia, Gwyneth, Catherine. Valaki megemlítette magát, és most, hogy találkoztunk, azt mondanám, hogy maga lenne a tökéletes választás. – Könnyedén megcirógatta a lány arcát. – Maga hihetetlenül gyönyörű.

Serena elfordította a tekintetét.

– De… törölték a nevét, mondván, hogy nincs – ah, mondjuk úgy – nemzetközi csengése.

A lány szája rögtön sebzett, fájdalmas kifejezésbe görbült.

– Csak hogy tudja, rengeteget szerepelek az Államokban – vágott vissza, kihúzva magát. – A Vanity Fair majd meghal, hogy egy portrécikket közölhessen velem. Aligha mondanám ezt vidékinek.

Michael békítő mozdulattal tárta szét a kezét.

– Az én hibám, csupán arra gondoltam, hogy talán nem árt, ha tudja.

– Nos, köszönöm a véleményét – mondta Serena fagyosan. – Azt hiszem, jobb, ha most megyek, és megkeresem Romant.

Elfordult, és hirtelen elöntötte a düh Tom felfoghatatlan rögeszméje miatt: hogy Londonban kell lakniuk. És hogy merészelik félretolni, amikor egy nagy hirdetési kampányról van szó?

Hiszen óriási sztár. Volt gyerekszobája – hát nem imádják az amerikaiak ezt az „uradalom nagyasszonya”-cuccot?

Az elbizonytalanodás sötét szikrája robbant fel a tudatában.

Céltudatosan áttört a tömegen, az agya már ügynökökkel való találkozások, ingatlankereskedők és publicisták körül forgott, és az elszántsága, hogy meghódítja Hollywoodot, teljes erővel éledt újjá.

15

2

Háromezer mérföld távolságban egy 747-es, egyik oldalról a másikra bukdácsolva, leszállt Heathrow betonjára, kerekei sivítva értek földet, és arra késztették az első osztályú utas és repülésfóbiás Cate Balcont, hogy átnyúljon, és megszorítsa hálás szomszédja kezét.

– Elnézést – mosolygott a Harris tweedzakót viselő idős férfira.

Belenyilallt, hogy az egész utazás alatt most szól hozzá először. A férfi, aki abban a percben, amint Cate beszállt a gépbe, felismerte őt a Daily Mailből, Richard Kay oldaláról, viszonzásképpen szintén megszorította a lány ujjait.

– Keresztszél – mosolygott kedvesen –, semmi ok az aggodalomra.

Cate, kissé zavarban, azonnal talpra ugrott, ahogy a motorok leálltak. Ez az első osztály szépsége, gondolta, és visszabújt a Jimmy Choo cipőjébe: a gyors menekülés. Levette bőr utazótáskáját a feje fölül a csomagtartóból, kipillantott az ablakon a szürke, esőt szitáló londoni napra, és udvariasan a sor elejére igyekezett, nyugtalanul tekingetve az órájára. Gyűlölte, amikor hét közben, éjszaka, kivörösödött szemmel kellett visszarepülnie New Yorkból; ahhoz túl későn ért Londonba, hogy hazaugorhasson egy gyors szundításra, ahhoz viszont túl korán, hogy az aznapi munkát, úgy, ahogy van, elfelejthesse. Ha a személyi titkára rendelt egy kocsit, és az vár rá, gondolta, miközben az érkezési csarnok felé loholt, talán beérhet a déli tizenkét órás produkciós megbeszélésre.

– Cate Balcon? – kérdezte egy fiatal, napbarnított sofőr, amikor Cate átvágtatott az önműködő

ajtón.

– Igen. Igyekezzünk – válaszolta Cate lihegve, és menet közben a férfi kezébe nyomta a fekete gurulós táskáját, és egy teknőccsattal hátrafogta a hosszú, sűrű haját. – Alliance Magazines, rögtön az Aldwychnál.

Amint hátradőlt a fekete Mercedes bőrülésén, és a táj repülőtérről külvárosokba, majd belvárosba váltott, megpróbálta hasznosan eltölteni az időt. A New York-i bemutatók különösen jól sikerültek ebben az évadban, gondolta, és kinyitotta a jegyzetfüzetét, hogy megnézze, mit firkált a kifutók melletti első sorból. A divatőrült tömeg turbékolhat a kollekciók párizsi bemutatóiról, Dior és McQueen feltűnést hajhászó csinnadrattáitól elpöffenve, ő azonban New Yorkot imádja az elegáns, hordható ruhák és az ötletek miatt, amelyekhez a várostól kap ihletet a lapja számára. Ralph Lauren tweedjéből kiindulva tudnak majd egy Edith Wharton-ízű történetet kreálni, és le tudnak írni egy szafarivadászatot a Michael Korsnál látott vászonra és bőrre alapozva, és a Zac Posennél bemutatott ékkövekkel díszített színes délutáni ruhákból ki tudnak hozni egy „A nagy Gatsby”-stílusú jelentős cikket.

Cate elővette a Mont Blanc tollát, és elkezdte az újabb elképzeléseit papírra vetni, egyáltalán nem lévén tudatában, hogy jóképű sofőrje egyfolytában a hátul ülő, feltűnően szép vörösesarany hajú nőt nézegeti a visszapillantó tükörben. Cate mit sem sejtett, belemerült, mint mindig, a munkájába. Azt szokta mondani magának, hogy kétszer annyit dolgozik, mint bárki más, mivel mindenki arra számít, hogy Cate Balcon, „a báró lánya” kétszer annyit henyél.

16

Bár igazat beszél, aki azt állítja, hogy az Alliance Magazines sekély génalapból meríti a munkatársait – az iparág vicce, hogy csak akkor menekülhetsz meg a humánerőforrás-részlegüktől, ha előkelő és csinos vagy –, Cate kinevezése a Class, a cég elegáns divattal és életstílussal foglalkozó zászlóshajó kiadványának a szerkesztőjévé, mégis gonosz suttogó propagandát indított el a médiaiparban. A pletykások fel voltak háborodva. Tudjuk, érveltek, hogy az Alliance-nál van néhány kevésbé rangos arisztokrata: a Verve társasági szerkesztője egy grófnő, a Rive divatrészlegében egy vikomt lánya dolgozik, no de senki sem gondolhatja komolyan, hogy szerkesztő lesz belőlük. A pletykamalom felpörgött. Hogy lehetett Cate-ből szerkesztő zsenge harmincegy éves korában? Kivel feküdt le? Milyen bábukat mozgatott az apucija? Az pedig csak a hab volt a tortán, hogy a fotogén Cate Balcon ráadásul híres is. A brit szerkesztőktől nem várták, hogy ünnepelt személyiségek legyenek – csupán Anna Wintournak volt joga ehhez a koronához. Cate Balcon egyszerűen nem érdemelte meg a kinevezést, mondták a pletykafészkek. Azonban mindazok, akik valaha együtt dolgoztak vele, másképp vélekedtek.

– ’Reggelt, Sadie – mosolygott Cate a göndör hajú személyi titkárára, aki épp egy toronymagas iratcsomót osztályozott a főnöke irodája előtt.

Cate körbepillantott a teremben, nézte a telefonáló, a rudakon összezsúfolt mesés ruhák közt matató vagy a számítógépeken kopogó fiatal, csinos nőket; abban a pillanatban, hogy belépett, mindegyikük észrevehetően odaadóbban mélyedt a munkájába.

– Üdv, Cate – mosolygott Sadie, és felpillantott az órára. – Azt hiszem, Nicole vette magának a bátorságot, és megtartotta helyetted a tizenkét órás értekezletet.

A két nő a szemét forgatta.

– Jellemző – mondta Cate halkan. – Tégy meg nekem egy nagy szívességet, és készíts egy csésze erős kávét.

– Cate! Hát megjöttél – kiáltott oda Lucy Cavendish az iroda túlsó végéből.

Lucy volt a Class vezető divatszerkesztője, és Cate számára a barátnőhöz leginkább hasonlító jelenség az irodában. A száznyolcvan centis fekete lány egy lépéssel mellette termett; a combját épphogy súroló miniszoknyát és térd fölötti Versace csizmát viselt, és minden porcikájában úgy festett, mint bármelyik szupermodell, akiknek a stylistja volt.

– Soha nem fogod kitalálni – áradozott Lucy. – Francois Nars igent mondott: fotózhatunk a házában Bora-Borán. Ha azt mondod, hogy nem mehetek, én meghalok.

– Mielőtt megrendezzük a temetésedet, nézzük meg a költségvetést Ciarával, aztán beszéljünk róla – mondta Cate mosolyogva, és elindult az irodája felé.

Lucy a nyomába eredt, hogy utolérje magát a Divat Hét pletykáiban.

– Ott voltál a Zac Posen-partin? Sajnálom, hogy lemaradtam róla, de el kellett jönnöm a tegnapi géppel.

– Igen, ott voltam, és igen, jó mulatság volt – válaszolta Cate, és az emlék mosolyt csalt az arcára.

Lucy pajkos vigyorral nézett rá.

– Pletykát szagolok, főnök… Tehát kivel találkoztál? Milyen volt a szívtipró?

Cate betessékelte Lucyt az irodájába, amely a nyolcadik emelet egyik sarkát foglalta el, elég magasan ahhoz, hogy rá lehessen látni a London Eye-ra, vagyis a Millenniumi Óriáskerékre és a folyóra. Lucy leült, Cate pedig belevetette magát a karamellszínű bőrszékébe az íróasztala mögött, és sebesen nyitogatni kezdte az óriási halom postát, amely a távolléte alatt gyülemlett fel.

Minden darabot közömbösen Lucy elé lökött, miközben beszélgettek. Négyzetkilométernyi sajtóközleményeket, drága fehér kartonra nyomtatott partimeghívókat és ajándékcsomagokat hálás hirdetőktől és kiskereskedőktől. Egy Jimmy Choo retikült és egy márkás fehér sálat, egy szépségápoló szerekkel teli kemény papundeklitáskát, amely, vélte Cate, valószínűleg át sem férne a csöppnyi és drága Notting Hill-i házának fürdőszobaajtaján. Lucy felé tolta a táskát.

– Kell ebből valami?

– Nem kell semmi cucc, pletykát akarok – mondta Lucy. – Gyerünk, bökd már ki.

17

Cate tudta, hogy azzal nem úszhatja meg a dolgot, ha megpróbálja elterelni a barátnője figyelmét, úgyhogy egy mosollyal megadta magát.

– Isteni parti volt. Abban a hatalmas, hihetetlen padlástérben a Meatpacking negyedben. És adtak egy szuper zsákbamacskát, örülni fogsz, ha meghallod, mi volt benne. Egy százdolláros voucher valamilyen fehérneműre és egy üveg parfüm. Itt van valahol a táskámban, ha szeretnéd.

Lucy elhárító mozdulattal lebbentette meg a kezét az arca előtt.

– Zsákbamacskák, süket dumák! Catherine Balcon, te megismerkedtél egy pasival, igaz?

Dicsértessék a Jézus, mondd, hogy találtál valakit, még akkor is, ha a fickó Manhattanben él.

Csak Lucy úszhatta meg az ilyen arcátlan pimaszságot. Széles mosoly ömlött el Cate arcán, érett orcái úgy kikerekedtek, mint két alma, ahogy beletörődött a vereségébe. Olyan régen volt, hogy valami rendes férfival találkozott. Serena tartósan napbarnított playboy barátai egyáltalán nem érdekelték, a hetero, egyedülálló férfiak viszont olyan ritkák voltak London médiavilágában, mint a fehér holló. Két férfival feküdt le az elmúlt két évben, és egyetlen normális kapcsolata sem volt – nos, ősidők óta. Nem volt szüksége pszichiáterre, aki felvilágosítja, hogy problémái vannak az intimitással, és mennél tovább tartott ez az állapot, annál elviselhetetlenebbé vált. Serena örökké azt hajtogatta Cate-nek, hogy úgy állítja be magát, mint aki körülbelül olyan könnyen bevehető, mint a Fort Knox. Természetesen igaza volt, kivéve, hogy New York most egy kicsit eredményesebbnek bizonyult.

– Egy Tim nevű fotós volt. Kedves fickó. Nem fog felhívni. – Cate a fejét rázta. – Meg vagy elégedve?

– Nem. Nem vagyok. Olyan könnyű bármilyen személyes vallomást kicsikarni belőled, mint mélytengeri olaj fúrást végezni. Ha én ismertem volna meg egy szexis New York-i kant, én…

Lucy fantáziálása hirtelen megtorpant, amikor egy karcsú, nullás méretű szőkeség libbent be az irodába krémszínű Chloé nadrágkosztümben, majd tulajdonosi mozdulattal letelepedett a kanapé karfájára, keresztbe vetette a lábát, és a Manolóját lógázta az egyik lábfejéről.

– Nos, milyen volt New York? – kérdezte Nicole Valentine kemény és nazális hangján.

Cate bosszúsan nézett a helyettesére, aki ritka vallomásainak egyikét szakította félbe.

– Szia, Nicole, kellemes – mondta Cate. – Nézd, Nicole, beszélgetünk…

Nicole ügyet sem vetett rá, figyelmét Lucyra irányította.

– A divatraktár egy kupleráj – ugatta. – És miért vannak ruhákkal zsúfolt állványok a tárgyalóban? Azt akarom, hogy ki legyen pucolva, Lucy. Mondjuk, tegnapra.

Lucy Cate-re villantotta a szemét, és kiment. Cate a helyetteséhez fordult.

– Nicole, semmi szükség, hogy egy vezető munkatárssal – bármilyen munkatárssal így beszélj.

Nicole felhúzta egyik tökéletesen ívelt szemöldökét.

– Ahogy óhajtod – válaszolta kihívóan. – Van azonban fontosabb dolgunk is, amiért aggódhatunk.

– Ezért kezdted el az értekezletet nélkülem?

Nicole drámai szünetet tartott, és közben öntelten játszott az ötkarátos Asscher-csiszolású eljegyzési gyűrűvel az ujján.

– Azért kezdtem el az értekezletet, mert a körmünkre égnek a dolgok. Tegnap este beszéltem Jennifer sajtótitkárával, és úgy fest a helyzet, hogy az áprilisi címlap nem jön össze.

Cate érezte, hogy kezd eluralkodni rajta a pánik.

– Mit akarsz azzal mondani, hogy nem jön össze? Megcsináltuk a felvételt. Megterveztük a borítót. Remekül sikerült – kezdte, aztán megdörzsölte a homlokát. – A rohadt életbe. Egy hét múlva nyomdába megyünk. Mi szúródott el?

– Azt mondtuk, hogy jóváhagyhatják a képeket, és amikor átküldtük a fotókat a sajtótitkárának – nos, nem tetszik nekik a felvétel.

Nicole önelégült mosolyra biggyesztette a száját, mintha azt mondaná: „Na, ezt kapd ki!”

Cate ránézett, és azt gondolta – már nem először –, hogy mennyire kiborítja ez a New York-i.

Mindent nehezen viselt a helyettesén, a platinaszőke melírozástól a Manolo Blahnik cipősarkakig. Cate kemény, de igazságos főnök volt: tiszteletet és udvariasságot tanúsított mások 18

iránt, és ezt ugyanúgy megkapta a hálás munkatársaktól, akik, ebben biztos volt, élvezték az életet a lapnál, amióta ő lett a szerkesztő egy évvel azelőtt. Nicole-lal a viszonya azonban kellemetlen és rivalizáló volt, és Cate átkozta a napot, amikor elcsábította őt a W magazintól New Yorkban. Nicole hidegnek, hatékonynak és becsvágyónak bizonyult, és a becsvágy volt az, amitől Cate tartott, mivel tudta, milyen gyakran jár kéz a kézben álnoksággal és hűtlenséggel.

Sadie bedugta a fürtjeit az ajtón. Kezében egy gőzölgő porcelánbögrét tartott.

– A repülőúttól fáradt szerkesztőmnek – mondta, és letette a kávét egy virág alakú alátétre az íróasztalra. – És William Walton már háromszor telefonált ma délelőtt. Azt kérdezte, fel tudnál-e ugrani hozzá, amint megérkeztél.

A hat hónap alatt, amióta Waltont kinevezték az Alliance Magazines igazgatótanácsába egy chicagói reklám-és marketingügynökségtől, Cate-nek kevés dolga akadt vele. Mivel Walton nem szerkesztői körökből jött, semmi érdeklődést nem mutatott a Class iránt, leszámítva a hónap végi értékesítési adatokat, és mindenféle potyajegyet az operába, a Forma-l-re vagy művészeti galériák megnyitóira, amelyeket a fontos cikkekért felelős osztály a zsebébe dughatott.

– Igazán? – kérdezte Cate, és rémület rebbent át rajta. – Mit akar?

Meglátta Nicole arckifejezését: mint aki épp most kapott egy váratlan születésnapi ajándékot.

– Nem tudom – mondta Sadie együtt érző pillantással –, de a titkárnője már minden öt percben telefonál.

Egymagában a liftben Cate a gombokra meredt, és azon tűnődött, hogy mit mondjon Waltonnak. A gyomrát szorító érzés ellenére tudta, hogy minden oka megvan a magabiztosságra: ha a reakció, amit New Yorkban besöpört, bármit is jelez, az üzenet mind az olvasókhoz, mind a hirdetőkhöz el fog jutni végül. Tizenkét hónapot töltött a lap újratervezésével, és pusztán az akaraterején múlott, hogy sikerült a Class t egy avítt, dagályos társasági képeslapból az elegáns, sikeres nők közkedvelt, divatos olvasmányává változtatnia. A kifutók bemutatói csodálatos visszaigazolást jelentettek; egy csomó rangos hirdető, akik addig csak a Vogue-ban jelentek meg az Egyesült Királyságban, úgy döntött, hogy ősztől a Class is kerüljön be a hirdetési ütemtervükbe. Ez örömmel töltheti el Mr. William Waltont, gondolta Cate, amikor a csengő

pityegése a legfelső emeletet jelezte.

Átsétált a kétszárnyú ajtón, végigment az óriás méretű képeslap-borítókkal szegélyezett krémszínű folyosókon, míg végül elért egy számítógép mögött gubbasztó, mosolytalan, vörös hajú nőig.

– Elfoglalt?

– Nyugodtan menjen be – válaszolta a nő, fel sem nézve a számítógépe képernyőjéről.

William Walton irodája semmihez sem volt hasonlítható, amit Cate addig az Alliance épületében látott. Belsőépítész tervezte egy vagyonért, diófa burkolat és szürkés árnyalatok díszítették a szokásos Formica-és magnóliafalak helyett, amivel mindenki másnak meg kellett elégednie. A férfi maga egy szinte teljes kört bezáró, bőrborítású íróasztal mögött ült. Önteltséget sugárzó jelenléte betöltötte a szobát. Az erős felépítésű, fekete dróthajú Walton drága, méretre szabott öltönye elfedte a tényt, hogy göröngyös úton verekedte fel magát a csúcsra. Nagyon göröngyös úton. Amikor húsz évvel azelőtt a fiatal William ezreket győzött le, hogy elnyerjen egy ösztöndíjat a Yale-re, azt hitte, hogy ez egyenesen elvezeti majd a kiváltsághoz. Tévedett. Az amerikai társasági elit ajtajai még így is szorosan zárva maradtak a Chicago déli pereméről származó fiú előtt, aki ahelyett, hogy a nyarait connecticuti exkluzív klubokban, kapcsolatépítéssel töltötte volna, kénytelen volt keresztülverekedni magát a Grey’s és az Ogilvy & Mather sajtószobáin, hogy elérje a státust, amelyre annyira sóvárgott. De elérte. Megtanulta, hogy a hatalom és a kiváltság olyasvalami, amit kemény munkával és fortéllyal, nem pedig beleszületéssel vagy belevásárlással lehet megszerezni. Mindez tökéletesen megmagyarázta, miért tekintett William Walton olyan ellenszenvvel Cate Balconra.

– Szerettem volna beszélni magával, amint beér – kezdte Walton. – Ahogy hallom, akad néhány problémánk.

19

Elhallgatott, sötét, vadállati tekintete a lányt méregette. Természetesen már látta őt korábban is, és olvasott róla a társasági oldalakon, amelyeket, úgy tűnt, kisajátított a nővéreivel. De most, hogy először álltak egyedül és szemtől szemben egymással, Cate, a férfi akarata ellenére, nagy hatást tett Waltonra. Bár annak a színésznő húgának talán nem ér a nyomába, Cate Balcon akkor is egy bombázó. Az a határozott, enyhén durcás rózsabimbószáj, az a hullámos sötétarany haj, ahogy leomlik azon az elegáns nyakon… És aztán ott van az a formás test, amelyet kétségtelenül teltnek lehet nevezni a seprűnyél soványságú, zone-diétán tengődő nőkhöz képest, akikkel Chicagóban járt, de amikor elképzelte Cate-et meztelenül és vizesen a zuhany alatt, telt ajkával a farka körül, amint egészben lenyeli őt… Leállította magát és izgett-mozgott ültében, aztán intett a lánynak, hogy foglaljon helyet előtte az egyik kemény bőrszéken.

– Amint tudja, Cate, a képeslapok üzleti vállalkozások – kezdte.

Cate tétovázva bólintott.

– Természetesen. Rengeteg bókot kaptam New Yorkban, amiért így felhoztuk a magazint. A hirdetések nagyon ígéretesnek tűnnek.

William látszólag nem figyelt arra, amit a lány mond; a Class egyik számában lapozott gyanúsan lefitymálónak tűnő arckifejezéssel.

– A képeslapok üzleti vállalkozások – ismételte meg. – És engem azért hoztak az Alliance-hoz, hogy megerősítsem ezeket a vállalkozásokat. A lapok nem csupán szórakozást jelentenek, hanem árucikkek, és ha őszinte akarok lenni magával, Cate, nem hiszem, hogy a példányszám, amelyet a Class jelenleg produkál, igazán megérné a befektetést.

Cate radarjai azonnal jeleztek, hogy ez nem egy barátságos, „Milyenek voltak a New York-i bemutatók?” jellegű úti beszámolónak ígérkezik. Tűzoltást kell végeznie.

– Tisztelettel megjegyzem, hogy határozott fordulatot mutatunk a példányszámban – mondta olyan nyugodtan, ahogyan csak tudta. – Ha mást nem is említek, William, amióta az Alliance-hoz kerültem, legalább tizenöt százalékkal javítottunk a Class üzleti tervén. Megállítottuk a példányszámcsökkenést, és feltornásztuk a hirdetések mennyiségét és hozamát.

– A havi százezres eladást nem nevezném tapsot érdemlő üzletnek – szakította félbe Walton csípősen, és az íróasztalra hajította a lapot.

– Hát nem a News of the World, valóban nem az. De jobb, mint akár a Tatler, akár a Harper’s – védekezett Cate.

Walton összetette az ujjait a szája előtt, és hűvös pillantással méregette a lányt. Cate Balcon szemmel láthatóan nem könnyű ellenfél. De hát ő sem az.

– Azért azt gyanítom, hogy az összes maga által említett lapnak van borítója az áprilisi számához.

Cate nyakán bizseregni kezdtek a hajszálak. Szinte látta Nicole Valentine mosolyát, amint Walton fülébe suttog. Belevájta a körmeit a tenyerébe, és eldöntötte, hogy fütyül a következményekre, és még aznap délután kirúgja Nicole-t. Mély lélegzetet vett.

– Tehát valaki tájékoztatta Jenniferről. Én is csak most hallottam róla. Nem ideális helyzet, de az ilyesmi előfordul. Igazság szerint van valamim tartalékban – mondta, és enyhe pír öntötte el az arcát a kimódolt hazugságtól.

De Walton nem figyelt rá. Felállt a székéből, és hátat fordítva a lánynak, kibámult a londoni háztetőkre, egy golflabdát pörgetve szórakozottan a tenyerében.

– Nem érdekelnek a lapjával kapcsolatos apró vezetési problémák, Cate – válaszolta határozottan. – A nagyanyám képét is felteheti a borítóra, ha garantálni tudja nekem az eladást.

Engem a bevétel érdekel. Szerintem a Class nak egy sokkal inkább tömegpiacra orientált, sokkal jövedelmezőbb lapnak kell lennie. Nem a Tatler t akarom lekörözni, hanem a Glamour t akarom lekörözni. – Visszafordult Cate-hez, és lecsapta a golflabdát az íróasztalra. – Mindenkit le akarok körözni.

Cate hozzászokott, hogy az apja terrorizálja – ha akkor elviselte a terrorizálást, elviseli most is.

– Természetesen nagyszerű cél – mondta nyugodt hangon, és gondosan lesimította a szoknyáját. Édes istenem, hiszen reszket, gondolta, ahogy a kezére tekintett. Gyűlölte a 20

konfrontációt, és megpróbálta elképzelni, hogy mi tenne Camilla húga az ő helyében. – De nyilván tudja, hogy a Class magazin nem tömegpiaci modell szerint készül. Inkább a hirdetések, mint a példányszám tart el bennünket, és azt hiszem, a termék alapos átpozícionálása kellene ahhoz, hogy ezt megváltoztassuk.

A férfi kegyetlen mosollyal nézte.

– Pontosan, Cate, pontosan. Tehát tökéletesen meg fogja érteni, amit mondani szándékozom.

Cate, ahogy a torkában kezdett felgyülemleni az epe, úgy érezte, hogy képtelen szóra nyitni a száját.

– És mi lenne az? – krákogta ki végül.

Waltont azonban nem lehetett sürgetni. Ehhez hasonló jeleneteket képzelt el, valahányszor egy fennhéjázó Ivy ligás megalázta az egyetemen, és amikor elérkezett a bosszú pillanata, mindig kiélvezte az utolsó cseppig. Megkerülte a hatalmas íróasztalát, a szélére telepedett, és lenézett Cate-re.

– A Nagytiszteletű Catherine Balcon – mondta fensőbbséges, önelégült mosollyal, és Cate összerázkódott, mivel érezte, hogy a végső csapás következik. – Míg nyilván nagyszerű dolog, hogy egy olyan magas rangú személy, mint maga, szerkeszti az egyik kiadványunkat, kénytelen vagyok elgondolkozni azon, hogy ez valójában mit hoz a konyhára. Ha a Class populistább, ha népszerűbb lesz, olyan emberre van szükségem a kormánykeréknél, aki közelebbi kapcsolatban áll a Nagy Brit Közönséggel. Nem olyanra, akinek az apucija kastélytulajdonos.

– Milyen nevetséges dolgokat mond – vágott vissza Cate dühösen. – Semmi köze a származásomnak ahhoz, hogy tudok-e jó, kereskedelmi haszonra törekvő szerkesztő lenni. És egyébként is, ha jobban ismerné az alkalmazottait, rájönne, hogy nem az a valóságtól elrugaszkodott arisztokrata vagyok, akinek maga nyilvánvalóan gondol!

Walton tekintetével befogta a sötétkék, szűk gyapjúszoknya alatt rejtőző formás lábakat, és kezdte sajnálni az elszalasztott alkalmat, hogy jobban megismerje Cate Balcont.

– Maga egyszerűen nem az én emberem erre a munkára, Cate – közölte hidegen. – Felállt, és ruganyos léptekkel visszasétált a székéhez. – Azonnali terveim vannak a Class magazinnal – folytatta, és már a mobiltelefonja menüjét pörgette, hogy kikeresse az ebédrandevúja számát. – És attól tartok, hogy maga nem lesz ezeknek a része.

Cate rábámult, szédülni kezdett. Olyan gyorsan történt az egész.

– Miről beszél?

– Érthető angol nyelven, Miss Balcon, ki van rúgva. Azonnali hatállyal.

Cate megbénult. Képtelen volt felállni a székéből.

– Milyen alapon? Hogy rossz a DNS-em?

Walton úgy tett, mintha nem hallaná. Figyelmét már lekötötte valami a számítógépe képernyőjén.

– Remek – mondta Cate halk, fojtott hangon. Bizonytalanul felemelkedett, és méltóságteljesen elindult az ajtó felé. – Természetesen hallani fog rólam az ügyvédeimtől.

William Walton felnézett, és még egy utolsó pillantást vetett az irodájából kifelé tartó hosszú lábakra.

– Hívassa fel velük a titkárnőmet.

21

3

Karnak fantasztikus látványt nyújtott. Bár Tom leginkább sziesztázni szeretett volna a La Mamouniá n elfogyasztott bőséges ebéd és óriási mennyiségű pia után, végül is örült, hogy erőt vett magán, és csatlakozott a vendégek nagyon szűk csoportjához, akik felkeresték a templomegyüttest Luxor határában. Kószált a hatalmas homokkő oszlopsorokon át, gyönyörködött a búzavirágkék égbe nyúló magas alakzatok közt táncoló hosszú árnyakban.

Mosolygott az orra alatt. Ha az ember híres, hajlamossá válik, hogy annyira nagyszerűnek, annyira különlegesnek képzelje magát, itt azonban úgy érezte, hogy nem több egy jelentéktelen kis pontnál. Szívesen töltené ezen a helyen az egész délutánt, gondolta. Semmit sem akart kevésbé, mint visszamenni Serenához, bár az ebédnél bosszankodva látta, hogy a barátnője azzal az undorító jenki playboyjal beszélget.

Serena. A kapcsolatuk első két éve csodálatos volt. Tom perverz módon imádnivalónak találta a lány különc, színpadias viselkedését. Mivel nem sokat érintkezett a felsőbb osztályokkal, mielőtt Serenával megismerkedett, arra a következtetésre jutott, hogy ezek már csak ilyenek: önimádók és elkényeztetettek. Egyetlenegyszer sem jutott az eszébe, hogy ez a magatartás csupán Serena személyiségéből fakadhat. De most már meg volt győződve, hogy a barátnője ereiben jeges víz folyik. Amikor megértette, hogy a Balcon család súlyosan diszfunkcionális, a Serena iránti, mindent elsöprő érzését inkább az ingerültség, mint a vonzalom kezdte jellemezni. Odáig jutott, hogy még a Malac & Dudás kocsma bártündére is felgyújtotta a képzeletét a cotswoldi faluban, ahol egy házat tartott fenn. Megbizsergették a lány összevissza álló fogai, húsos melle és rózsás, pirulós orcája, amikor felszolgálta neki a korsó sörét. De mindenekelőtt a belőle áradó melegség kapta meg.

Aztán a Tomban lakozó sheffieldi legény észhez térítette önmagát. Megőrült, vagy mi? Hiszen Serena Balconnal él! A People magazin Ötven Legszebb Emberének egyikével, legalábbis így olvasta a repülőtéren az újságárusnál. Természetesen igazuk van: Serena lélegzetelállító. Attól a perctől kezdve, hogy meglátta a lányt a lakókocsija lépcsőjén egy forgatókönyvet olvasva, meztelen lábával a földön, a fuvallatban lágyan lebegő szőke hajával, Tomnak az volt a véleménye, hogy a legkáprázatosabb lénnyel van dolga, akit valaha látott. Soha nem unná meg, hogy Serenát nézze, de halálosan elege lett abból, hogy hallgassa – az affektáló hangokat, az értelmetlen gügyögést. Tom egy kemény középiskolán verekedte keresztül magát a RADA-ig, vagyis a Királyi Drámaművészeti Akadémiáig, foggal-körömmel küzdött a felemelkedésért, elszántan, hogy tökéletesítse a tudását, ezért szinte hihetetlennek találta, hogy egy olyan nővel él együtt, akinek a világpolitika eseményeiről alkotott elképzelése kimerül a Vanity Fair társasági oldalaiban.

Elpöccintett egy arca előtt zümmögő legyet. De hát akkor miért nem tudja otthagyni Serenát?

A kérdés már százszor átfutott az agyán. Ám amikor úgy istenigazából belegondolt, hogy milyen lenne az élet a lány nélkül, mérhetetlen megkönnyebbülés és rettenetes bizonytalanság lepte meg egyszerre. Mi történne Tommal Serena nélkül? Olyan elválaszthatatlanok voltak, mint a sziámi ikrek. Tom a hőség ellenére megborzongott.

22

– Tom Archer, jöjjön, csatlakozzon a csoporthoz, maga haszontalan kölyök.

Jolene Schwartz érces hangú, sötétre barnult, ötvenvalahány éves texasi nő volt, aki jól ment férjhez, és még jobban vált el. Sasszézva közeledett Tom felé, fodros, fehér napernyőt pörgetve a feje fölött, mint egy olajban sült Dolly Parton.

– Máris jövök – kiáltott oda Tom, és felállt. – Megyünk?

– Már húsz perccel ezelőtt a Nagy Csarnoknál kellett volna lennünk, hogy visszainduljunk a hajóra. – Az asszony megfenyegette az ujjával, de egyúttal flörtölő mosollyal fixírozta Tomot. – A térdemre kellene fektetnem, hogy kiporoljam a nadrágját.

Tom azon kapta magát, hogy önkéntelenül Jolene lábát és természetellenesen sima térdét – a New Yorkon átsöprő legutóbbi sebészeti őrület nyilvánvaló termékét – bámulja. Elfordította a tekintetét, és halvány, bárgyú mosollyal nézett a nőre.

– Akkor jobb, ha indulok, nem igaz?

Olyan gyorsan, ahogy a tűző nap csak engedte, a bejárathoz siettek, ahol egy fekete Range Rover várt rájuk. Tom bepréselte magát a krémszínű hátsó bőrülésre Jolene és Roman barátja, Patric, egy jóképű, ősz hajú, halk szavú provence-i építész közé.

– Nos, kinek fog bemutatni a hajón? – kérdezte Jolene játékosan Patrictól, miközben a kocsi a forgalomban cikázott a dokkok felé. – Még nem tudtam rájönni, hogy ki lehet szingli.

– Mit szólna Frédérichez? – javasolta Patric tréfásan.

– De hiszen ő buzi! – csattant fel az asszony. Meglátva Patric műkétségbeesését, gyorsan kijavította magát. – Elnézést, elnézést. Imádom a homokos férfiakat. Csak nem akarok ilyennel randevúzni.

– Mit szólna Michael Sarkishoz? – kérdezte Tom. – Róla biztosan tudom, hogy nem homokos.

Jolene ránézett, és kuncogott.

– Nézze, drágám, ez az, ahol meghúzom a határt. New Yorkban a macskatolvajnak hívják.

Mindig mások cicusa után koslat – nevetgélt a dohányosok reszelős hangján. – Nem ismerek olyan nőt, akit nem dugott volna meg.

Patric kényelmetlenül fészkelődött a helyén, amikor Jolene rámosolygott.

– Nem, amit én szeretnék, az olyan valaki, mint ez itt – mondta az asszony, és megszorította Tom térdét.

Patric, látva Tom fagyott arckifejezését, megpróbált témát váltani.

– Tetszett Karnak, Tom? – kérdezte. – Néha jólesik elszabadulni a hajóról, nem igaz?

– Igen, a Mamounia kezd egy kicsit túlzsúfolt lenni – jegyezte meg Tom diplomatikusan.

– Tudom – válaszolta Patric együttérzéssel –, a mi kapcsolatunkban is én vagyok a kevésbé társaságkedvelő. Roman, ő még akkor is imád partikat adni, amikor dolgoznia kéne. De én… – Elharapta a mondat végét.

– Nagyon úgy hangzik, mint a mi háztartásunk – mosolygott Tom, és megpróbált elhúzódni Jolene combjától.

– Milyen az élete Lady Serenával? – szólt közbe Jolene aggódva, hogy kimarad a társalgásból.

– Serena nem lady.

– Pedig úgy hallottam.

Tom halványan elmosolyodott.

– Nem, tudja, Angliában egy báró lányának „A Nagytiszteletű” cím jár. Lady egy herceg vagy egy gróf lánya lehet, vagy valami ilyesmi.

– Lady vagy nem, egyszerűen gyönyörű – jegyezte meg Patric elismerően. – Tudom, Roman képtelen ellenállni, hogy ruhákat ajándékozzon neki. Olyan hihetetlenül áll rajta minden. Azt hiszem, idén talán ő lehet a divatirányzat nagykövete.

– Még több ruha – nevetett Tom, a kaotikus forgalmat figyelve az ablakon keresztül. – Már nem fér több ruha a házunkba! Tudták, hogy Serenának majdnem ezer pár cipője van? Külön szobát rendeztünk be nekik, ahol kis gondolákon kaptak helyet. Miért kell valakinek cipőgondola?

23

– Ha nő volna, tudná – nevetett Jolene, és könnyedén megérintette Tom karját.

– Ilyen az élet a szépségekkel – vont vállat Patric.

– Csodálatos, de magas tartásdíjjal jár.

Tom nevetett magában. Patricnak aligha van sejtelme a helyzetről. Serena le van égve, és ő az, aki fedezi a lány elegáns, költekező életstílusát. Serenának van ugyan egy kevés vagyona, amelyet az anyja hagyott rá évekkel azelőtt, és van egy kevés látható jövedelme a Balcon család pénzéből. Patinás pénz? Inkább nem létező pénz, ha az ember odafigyel az Oswald anyagi nehézségeiről szóló rémhírekre. És bár Serena még mindig valahol az évi kétmillió font tartományában keres hirdetési szerződésekkel és filmszerepekkel, csillagászati összegeket költ: a belvárosi ház a Cheyne Walkon, az évi hatezer fontos John Frieda-melírozások, az ügynök és a sajtótitkár honoráriuma, a Dior által tervezett ruhák, a heti manikűrök, pedikűrök és arckezelések – a lista végtelen, és Serena ízlése méregdrága. „Lépéstartás a Jemimákkal” – szokta mondani.

Így hát Tomra marad, hogy felitassa a Necker-szigeti nyaralások, a Hermès táskák, a San Lorenzo vacsorák és a vadonatúj Aston Martin számláit. Mivel Tom olyan házban nőtt fel, ahol mindenki ismerte egy vekni kenyér árát, és mivel fogalma sem volt, hogy a filmkarrierje három vagy harminc évig tart-e még, a költekezésnek ez a szintje idegesítette. Valóban magas tartásdíjú élet volt ez – mindkettőjüknek.

Amikor megérkeztek a kikötőbe, a nap már sokkal alacsonyabban járt az égen, a kékbe bíborvöröst és sárgabarackszínt kevert, és a La Mamounia diófa fedélzetét hosszú szürke árnyakkal cakkozta be. Amikor Tom felsétált a hajóhídon a vitorlás gyomrába, azonnal észrevette Serenát a tömegben. Egy pillanatra megállt, hogy figyelje a lányt. Serena a fejét hátravetve nevetett, szőke haja leomlott a hátán, strandruhájának egyik pántja lecsúszott, gömbölyű és fedetlen válla egy gombóc fagylaltra emlékeztette Tomot. A férfi elmosolyodott, de aztán észrevette, hogy Serena keze Michael vállán pihen, a playboy ujjai pedig úgy nyúlnak ki, mint egy ragadozóé, hogy megérintsék a lány karját. Tom gyomra összerándult. A vegyes érzelmek, amelyekkel egész délután küzdött – a szánalom, a sajnálat, a szomorúság –, most mind egyetlen világos érzéssé kristályosodtak ki. Elragadott egy nagy adag gint egy arra haladó stewardtól, egyetlen hajtásra ledöntötte, és odalépett, ahol Serena és Michael állt nevetgélve.

Ahogy Tom közeledett, Michael elsétált a bár irányába.

– Hol voltál? – kérdezte Serena azonnal.

– Karnakban voltam Patrickal és Jolene-nel. Nem mintha hiányoztam volna neked, hiszen alighogy elmentem, ráragadtál erre a playboyra.

– Ó, varázslatos volt a sivatagban, professzor? – gúnyolódott Serena szarkasztikusan, kissé összeakadó nyelvvel. – Mindent el kell mesélnie nekem.

Üveges tekintettel nézett, és a hangjában a kokainnal járó agresszivitás éle érződött.

– Menjünk be a kabinba – mondta Tom, küszködve, hogy uralkodni tudjon a hangján. – Át kell öltöznöm.

– És miért akarnék én veled menni, hogy ezt végignézzem? – kérdezte Serena csúfondárosan.

– Különben is, Michaellal beszélgetek, és most italt hoz nekem.

Mindketten a bár felé néztek, ahol Michael éppen két karcsú pohár kir royale-t emelt le a pultról.

– Gyere, megyünk – mondta Tom, és megragadta Serena karját, hogy elvonszolja őt magával.

Az ital és a hőség fejbe vágta, és a szorítása kissé túl erősre sikerült.

– Szállj le rólam – visította Serena, és elkapta a karját, a csupasz bőrét dörzsölgetve. – Michaellal beszélgetek. Meghívott bennünket, hogy a hajókirándulás után maradjunk a kis luxusszállodájában a Királyok Völgyében. Neki legalább van modora.

Tom közel nyomta az arcát a lányéhoz.

– Nem megyünk több francos hotelba – sziszegte –, az övébe meg végképp nem. Tudod, hogy szerdán megbeszélésem van Londonban. Nem fogom elmulasztani miatta.

Serena szeme kihívóan lángolt.

24

– Márpedig én el akarok menni.

Tom kegyetlen nevetést hallatott.

– Mérget vettem volna rá.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Baszni akarsz vele, igaz?

– Mit mondtál? – fröcsögte Serena, teljes hitetlenséggel.

– Baszni. Akarsz. Vele – ismételte meg Tom, és a hangja keményre és érzelemmentesre váltott.

Serena levegő után kapkodott, az arca eltorzult az undortól.

– Visszataszító vagy – mondta halkan, rosszindulatú suttogással. – Kihúzhatod a suttyót a csatornából…

Tom szíve olyan vadul dobogott, hogy azt hitte, rögtön szétrobban. Serena még soha nem volt ennyire sznob, ennyire alantas, ennyire kellemetlen.

Abban a pillanatban Michael jelent meg a lány mellett, a kirt szopogatva.

– Mondta már Tomnak, hogy eljöhetnének a szállodámba? – kérdezte, mintha kettejük kis titkát kotyogná éppen ki.

Tom tetőtől talpig végigmérte, jól megnézte a fehér inget a gallérjából előbújó fekete szőrpamacsokkal, az izzadó keskeny arcot, a férfi homlokán csomókban kidagadó ereket. Vajon mit talál benne Serena? – tűnődött egy pillanatig, aztán düh fogta el már magától a gondolattól is.

– Oké, menjünk – mondta, és ismét megragadta a lány karját.

Serena most már teljesen dúlt volt, lerázta magáról a barátját, és közelebb húzódott Michaelhoz. Tom fékezte magát, miközben figyelte, hogy Michael végigdörzsöli a lány combját az ujjai hegyével.

– Szóval mindketten eljönnek néhány napra? – kérdezte Michael, aki félreértette Tom szavait.

– Jó mulatság lesz.

– Nem magához beszéltem – mondta Tom, és forgott vele a világ.

Michael békítő mozdulattal a vállára tette a kezét.

– Ugyan, gyönyörű hely, és tudom, hogy imádni fogják az elnöki lakosztályt.

– Szálljon le rólam. A kabinunkba megyünk – csattant fel Tom, és újra Serena karja után nyúlt.

Michael hátralépett, amikor Tom és Serena egymásba akaszkodtak a tekintetükkel.

– Remek – mondta végül Tom, és a keze lehanyatlott –, oda mész, ahova akarsz.

– Azt hiszem, Serena itt szeretne maradni – szólalt meg Michael, megtörve a feszült pillanatot közöttük.

– Szarok rá, hogy maga mit hisz – mondta Tom Michaelhoz fordulva, dühtől remegő hangon.

– Azt hiszem, jobban tenné, ha velem jönne – szólt Michael Serenához, és megfordult, hogy a bárhoz vezesse a lányt.

Tom, mielőtt felfogta volna, hogy mit tesz, megpördült, és szemszikráztató ökölcsapást mért Michael arcára.

Michael hátrazuhant a fedélzetre, a pohara darabokra tört. Serena felsikoltott. Azonnal tömeg gyűlt köréjük, az emberek tátott szájjal meredtek rájuk. A zenekar abbahagyta a játékot, és zavart mormolás futott végig a társaságon. Roman LeFey áttörte magát a bámészkodók gyűrűjén, és leguggolt, hogy felsegítse Michaelt a fedélzetről. Tomhoz fordult, a tekintetéből csalódottság áradt.

– Sajnálom – suttogta Tom, és a fájó ujjperceit dörzsölgette. – Sajnálom.

– Azt hiszem, jobb lenne, ha most távoznál – mondta Roman halk hangon.

Tom kétségbeesetten nézett Serenára, a lány azonban kerülte a tekintetét.

Tom magányosabbnak érezte magát, mint az életben bármikor. Megfordult, és a hajó farához lépdelt. Megragadta a korlátot, felhúzódzkodott rá, és még egyszer visszapillantott Serenára.

Aztán belevetette magát a Nílus vizébe.

25

26

4

Camilla Balcon érezte, hogy elönti a testét az orgazmus mindent elsöprő hulláma, és beleharapott az ajkába, hogy elnyomja a vágytól felszakadó nyögéseit. A szexuális kielégülés hangja még így is betöltötte a szobát, amikor Nat Montague még egyszer utoljára mélyen belehatolt, és a gyönyörtől felkiáltva ráomlott barátnője meztelen mellére.

– Lennél szíves csendben maradni? – sziszegte Camilla, és eltolta magától a férfit, amíg Nat farka ernyedten ki nem csúszott belőle.

Camillát igazi tiltott borzongás fogta el, amikor Nat a négyoszlopos ágyra ragadta, miközben ő

a régi szobáját mutogatta neki a Huntsford Kastély keleti szárnyában, most azonban bosszankodott, amiért hagyta magát elcsábítani. Még soha nem vesztette el így a fejét. Natet azonban nem lehetett egykönnyen lerázni, a fejét lehajtva a nyelvével a lány kemény, kerek, mazsola formájú mellbimbóját kereste.

– Félsz, hogy meghall bennünket valaki? – ugratta Camillát, miközben a csókjaival egyre lejjebb haladt a lány hosszú, karcsú testén.

Nathaniel Montague, London egyik legpartiképesebb agglegénye a főváros manökenjeinek és társaságban forgó lányainak felét ágyba cipelte már, de Camilla Balcon valami más volt. A lány általában szemérmes balerinakontyban viselt mézszőke haja most buján szétterült a párnán, körbefogva szögletes, ám vonzó arcát, amelyen még mindig ott lángolt a kielégülés pírja. Nat szerette benne az ellentmondásokat: a külső szemlélő számára szigorú, céltudatos karriernőnek tűnt, az ágyban viszont merész, éhes és szenvedélyes volt. Sokszor megvárta Camillát munka után a Lincoln’s Innben, a jogtudósok székhelyén, csak hogy elcsábíthassa őt az ügyvédi irodája zárt magányában; letépte róla kikeményített kosztümjét, és magáévá tette a széles íróasztalon, miközben papírok és iratrendezők röpültek szanaszét. Nat érezte, hogy az ágyéka összerándul a gondolatra, és ravasz vigyorral az arcán újra Camilla felé nyúlt, de a lány rácsapott a kezére.

– Nem, Nat. Tíz perc múlva lent kell lennünk a vacsoránál, és én szeretnék előtte megfürödni – mondta liliomfehér fenekével az ágy végére telepedve, távozásra készen. – Szeretnéd a szomszédos zuhanyozót használni?

Nat a lány dereka köré fonta vastag rögbijátékoskarját, és visszahúzta őt az ágyra.

– Miért nem megyünk le úgy, hogy bűzlünk a szextől? – suttogta a fülébe.

Camilla elhúzódott, és egy fehér, bolyhos köpenyt dobott Nat fejére.

– Lemenni úgy, hogy bűzlünk a szextől? – Rekedten felnevetett az ötlettől. – Papa egyszerűen imádná ezt.

– Azt hittem, hogy nem érdekel, mit gondol – jegyezte meg Nat, immár lehiggadt szenvedéllyel.

– Nem is, de tudod, hogy még a legkisebb dologtól is mennyire ki tud borulni.

Nat sóhajtva legurult az ágyról, magára vette a köpenyt, és elindult az ajtó felé, elhaladtában hozzádörgölőzve Camilla meztelen testéhez.

27

– Később könyörögni fogsz érte, bébi, tudod, hogy könyörögni fogsz – mosolygott önelégülten.

Ahogy Nat léptei elhaltak a folyosó fényesre csiszolt fapadlóján, Camilla odasétált a karmos kádhoz, és egyik lábát beledugta az időközben kihűlt vízbe. A fürdőszoba sötét volt, csupán két gyertya világította meg, amelyektől meztelen testének árnyéka hátborzongató táncba kezdett a mélyvörös falakon.

Azt hittem, hogy nem érdekel, mit gondol.

Belemerült a langyos vízbe, és Nat megjegyzésén bosszankodva, nagy hévvel szappanozni kezdte a bőrét. Ha Natnek annyira igaza van az apjára vonatkozó ambivalens érzéseivel kapcsolatban, akkor mi a csudának van ő itt? Majdnem harmincéves, erős, intelligens, független nő, elég öreg és bölcs ahhoz, hogy rájöjjön: utálja az apja társaságát. Venetia és Cate nővéreitől eltérően, akik, úgy látszik, függetlenül attól, mennyire rémes lett a papa viselkedése, kötelességüknek érzik, hogy ellátogassanak Huntsfordba, Camilla Balcon becsvágyó, könyörtelen és kemény volt – így írták le nemrégiben a Jogi Hét egyik cikkében –, és mint az egyik legrettegettebb fiatal londoni ügyvédnek, a „szentimentális” szó még csak bele sem kerülhetett a szótárába. Ami Camillát illette, az apjától kapott egyetlen pozitív dolognak a vágyat tartotta, hogy minél messzebb kerüljön Oswald omladozó kastélyától, és a késztetést, hogy annak ellenére sikeres legyen, amit az apja művelt vele – amit az összes lányával művelt –, amikor még ez alatt az isten háta mögötti fedél alatt éltek.

De hát akkor mi hozta vissza? És miért érzi olyan idegesnek magát? Természetesen a lelke mélyén Camilla ismerte az okot; évekig próbálta elnyomni, belekényszeríteni az agya egyik zugába, hogy ne tudjon bajt okozni neki. De itt, ahol az emlékek még mindig olyan frissen éltek… Hirtelen sötét képek kezdtek zsongani a fejében, és összeszorította a szemét, nehogy utat engedjen a gondolatnak ahhoz, ami visszahúzta Huntsfordba. Szappant dörzsölt az arcára, kifújta a buborékokat az orrából, és belemártotta a fejét a vízbe, hogy ezzel kizárja a további merengést.

Odalent Huntsford Nagy Halljában Lord Oswald Balcon, Huntsford tizedik bárója bosszúsan sétált körbe, az órájára pillantgatva abban a hiú reményben, hogy esetleg marad ideje a ház előtt parkoló valamelyik csodálatos autóba beugrani egy gyors körre. Manapság csak akkor érezte igazán boldognak magát, amikor nyaktörő sebességgel száguldott sussexi birtokán, lehúzott tetővel, miközben az óramű-pontosságú motor zaját elnyomta a fülében a szél. Kétségtelen, hogy sokkal vonzóbb maximális gyorsasággal suhanni keresztül a földeken, mint céltalan társasági bájolgást folytatni, aminek aznap este készült alávetni magát.

Éveken át Oswald volt a Nagy Mulattató, aki hatalmas karácsonyi bálok és hétvégi vadászatok előtt tárta szélesre a kapuit – királyok, hercegek és hírességek látogatták Huntsfordot azokban a csillogó évtizedekben. Az utóbbi időben azonban Oswald sokkal inkább kellemetlennek, mint élvezetesnek találta a vendéglátó szerepét, a költségekről már nem is beszélve. Különösen a barátjának, Philip Watchornnak volt kifinomult és mohó ízlése a borok terén, és Oswald tudta, hogy vasárnapra búcsút mondhat a Dom Pérignon-, a Châteauneuf du Pape ‘58-és a klasszikus minőségű Rotschild-tartalékainak.

Megpillantotta magát a kandalló fölött függő hosszú tükörben, és megeresztett egy mosolyt.

Hatvanöt éves volt, de ötvennek látszott. Még mindig jóképű férfi, gondolta, és megigazította Ede and Ravenscroft szmokingingének a gallérját. Magas alakja változatlanul erőteljes és izmos volt az éveken át versenyszerűen űzött pólónak köszönhetően, szemöldöke sűrűn és őszen, de előkelően ívelt világoskék szeme fölött, amely dicsőséges napjaiban jéggé fagyasztotta az ellenségeit, és pacnivá olvasztotta a csodálóit.

A régi szép napok felé szálló gondolatok eszébe juttatták a portrécikket, amelyet a Telegraph közölt róla az elmúlt hónapban, és homlokát ráncolva lötyögtette a skót whiskyt a poharában.

Amiről Oswald azt hitte, hogy ragyogó beszámoló lesz a politikában eltöltött életéről, leszedte róla a keresztvizet, és úgy írta le őt, mint a „rabló bárót, aki nyúlagyú elképzelésekre, falánkságra és túlzásokra szórta el a családi vagyont”. Rövid ideig jogi lépéseket fontolgatott, de aztán rájött, hogy nem szeretné, ha az élete bizonyos részleteit kikurkásznák a bíróságon. Mindennél jobban 28

bosszantotta azonban a mód, ahogyan a cikk a lányait tárgyalta. Még mindig pontosan emlékezett egy különösen dühítő mondatra: „A hely királynői, a Balcon lányok Huntsford koronaékszerei és a Balcon-örökség megmentői.”

Érzékeny pontot jelentett ez Oswald számára. Máig nem tudta pontosan meghatározni a pillanatot, amikor a lányai nemzeti rögeszmévé váltak. Természetesen mindig volt bizonyos érdeklődés a Balcon család iránt. Felesége, Margaret gyönyörű manöken és a hatvanas évek egyik ideálja volt – arisztokratikus ellentéte Twiggy East End-i felbukkanásának. A Jean Shrimptonnál és David Baileynél gazdagabb, és a John Paulnál és Talitha Gettynél csinosabb Oswald és Maggie Balcon a társaság közkedvelt párja volt. Maggie Serena születése után nem sokkal bekövetkezett halála azonban némileg elhomályosította a Balconok csillogását. A média csak akkor kezdett újra érdeklődni irántuk, amikor Serena karrierje felszárnyalt, különösen, amikor az újságírók rájöttek, hogy Serena négy gyönyörű, sikeres nővér egyike.

Mintha ezek a hálátlan ribancok bármit is tettek volna azon kívül, hogy elköltötték a pénzét.

Egy helikopter lapátjainak zúgása rázta fel Oswaldot gondolataiból. Kipillantott a magas ablakokon, és látta, hogy Philip Watchorn tintafekete helikoptere ereszkedik le a pázsitra.

Jellemző Watchornra, hogy ilyen közönséges stílusban érkezik, gondolta. Ajánlom, hogy ne karcolja meg az autóimat az átkozott rotorjaival. Feltűnési viszketegségben szenvedő rohadt zsidó.

– Philip, Jennifer. Annyira örülök, hogy sikerült eljönnötök.

Oswald megölelte Watchornt az ajtónál, és a legszélesebb mosolya jótéteményében részesítette Philip feleségét. Philip Watchorn hozzá hasonló homme du monde volt a hatvanas-hetvenes években, akivel Oswald akkor ismerkedett meg, amikor először álltak munkába egy belvárosi tőzsdeügynökségen. A két férfi szoros barátságot tartott azokban a részegítő években, együtt vágtak rendet az éjszakai bárok „őrjöngő” világának miniszoknyáiban, mielőtt Oswald megörökölte a címét, Philip pedig eltűnt, hogy a nyolcvanas évek egyik legfélelmetesebb vállalati cápájaként tűnjön fel újra.

– Elhoztuk magunkkal Elizabethet ma estére, remélem, nem bánod – mondta Philip, miközben egy alacsony, vörös hajú nő türemkedett át az ajtón bársonykosztümben.

Oswald hörgött magában. Watchornék rettenetes szokása volt, hogy társasági eseményekre mindig magukkal vitték Jennifer húgát, egyértelműen valami álcázott házasságközvetítői szándékkal. Nem mintha Oswald elutasította volna a gondolatot; miután Margaret elhunyt, több mint nyitott volt egy újabb házasság lehetőségére, de a fejében a társaság legfelső rétegében előforduló nőknek csupán két típusa létezett – az ember saját társadalmi rangjának megfelelő

gyönyörű, jómódú lányok, akiket feleségül lehet venni, és akik a pénz és a földbirtok tekintetében is hasznosak lehetnek. És aztán ott voltak az olcsó, aranyásó kurvák, akik hozzád akarnak menni, és meg akarnak kopasztani. Elizabeth erősen az utóbbi kategóriába tartozott. Tulajdonképpen ugyanúgy, mint Philip neje, Jennifer: a valamikori légi kísérőből lett társasági feleség. Olcsó ribancok, ez a testvérpár.

– Drága Elizabeth, milyen csodálatos, hogy újra látom – áradozott Oswald, és elvette a nő

barna bőrtáskáját, hogy átadja Collinsnak, az inasnak.

– Hölgyeim, önök menjenek, és foglalják el a szobájukat. Collins megmutatja, hol fognak aludni, én pedig egy perc múlva várom önöket egy italra.

Philip átkarolta Oswald vállát, és elindult vele a szalon felé.

– Áruld el. Ki várható erre a hétvégére?

– Charlesworth, Portia, Venetia, Jonathon, Camilla és a barátja, Nathaniel Montague.

Gondolom, ismered az apját? Tizenegyen leszünk, magamat és Catherine-t is beleszámítva – mondta Oswald, amikor Collins megjelent mellettük egy ezüsttálcával, és rajta két tekintélyes adag skót whiskyvel.

– Tizenegyen? Ez nem rád vall, Oz. Mi történt a „minél több, annál vidámabb”-elveddel?

Minél több, annál vidámabb! Watchorn netán azt hiszi, hogy lopja a pénzt? Egyébként is, Oswald minden erejével azon volt, hogy a Telegraph-cikk után alacsonyan tartsa a létszámot.

29

Nem akarta, hogy az emberek elfogadják a vendégszeretetét, és közben rajta röhögjenek a desszerteskanaluk mögött.

– Ma este csupán egy válogatott társaság lesz itt, öregfiú – jegyezte meg Oswald, és kissé túl erősen vágta hátba Philipet. – Erről jut eszembe, hol a büdös francban vannak a gyerekeim…?

Venetia Balcon a Huntsford Kastély elé hajtott a négykerék-meghajtású BMW-jével. Nagyon rosszkedvű volt. Férje, Jonathon egy árva szót sem szólt azóta, hogy ő megkarcolta a kocsi oldaltükrét egy álló teherautóban húsz mérfölddel odébb, és Venetiának volt annyi esze, hogy nem erőltette a beszélgetést a férje ilyen hangulatában. Cate sem jelentett semmi segítséget, mogorván ült a hátsó ülésen az egész kilencvenmérföldes út alatt. És elkéstek. Venetia gyűlölt bárhonnan is elkésni, apja estélyéről meg különösen – tudta, hogy őt fogják okolni a késlekedésükért, pedig egy szemöldökgyantázást és egy Alpha Beta arctisztítást áldozott fel azért, hogy korán érkezzenek.

Amikor besétált a családi lakba, kedélye, ha lehet, még nyomottabbá vált. A legtöbb szemlélőnek Huntsford mint otthon hihetetlen helynek tűnt. Kívülről összevissza épült, mézszínű

kőből készült esküvői tortára emlékeztetett, romantikus bástyákkal megerősített tornyokkal, hosszú, osztott üvegablakokkal és egy hatalmas tölgyfa bejárati ajtóval, amelyhez elegáns vonalú árkádos kavicsos kocsifelhajtó vezetett. Az épület mindkét oldalán több száz holdas birtok terült el, gyűszűvirággal ékes erdőktől buja fűvel borított végtelen mezőkig – de bent a kastélyban más volt a helyzet. A faburkolatos falakat borító festmények, és a mennyezetet díszítő freskók és csillárok ellenére Venetiát a hideg lelte Huntsfordtól. Az ország egyik legsikeresebb lakberendezőjeként nyomasztónak és kopottnak, és minden látogatással egyre fakóbbnak látta a házat. A valaha ragyogó diófa burkolatok megrepedeztek és foltosak lettek, mint a régi bőr, a vakolat málladozott, a francia kristálycsillárok piszkosan, fénytelenül lógtak. Huntsford csupán lepusztult árnyékát mutatta a valamikori ragyogó kastélynak. Venetia, akinek a karrierje a régi családi házak beleérző felújítására épült, megszámlálhatatlan ajánlatot tett, hogy újratervezi imádott otthonát, eddig azonban az apja hallani sem akart a hely bármiféle átalakításáról, és láthatóan nem zavartatta magát, hogy a kastély szép csendben az enyészeté lesz.

Ahogy Venetia ott állt, és a szobát nézegette, Oswald jelent meg mellette, és jéghideg kezét a lánya vállára tette. Venetia hátrahőkölt az érintésétől, és elfordult, hogy elrejtse a kellemetlen érzését.

– Szóval végül úgy döntöttetek, hogy eljöttök – jegyezte meg az apja maró gúnnyal.

– Sajnálom, hogy elkéstünk – mentegetőzött Venetia, és a füle mögé tűrte a haját. – Jonathon nem végzett hat előtt. Aztán fel kellett vennünk Cate-et a lakásán. Rémes volt a forgalom.

– Segített volna a dolgon, ha kis híján össze nem töri a kocsit idefelé az úton – mormolta Jonathon.

Oswald azonnal a veje pártjára állt.

– Igen, Jonathon, az ilyesmi nem segít, igaz?

A gyerekkori szidások dermesztő rosszallása villant fel Venetia előtt.

– És mi baja van Catherine-nek? – kérdezte Oswald csípősen, és a másik lányára mutatott, aki épp a bőröndöket vette ki a kocsi csomagtartójából. – Úgy megnyúlt az arca, mint egy versenylóé. Mondd meg neki, hogy vágjon vidámabb képet, lennél szíves? Szükségem van rá, hogy elszórakoztassa Jennifer Watchornt és a rettenetes húgát valami londoni pletykával. Talán a munkája annál a magazinnál mégiscsak jó valamire.

– Ó, Papa, igazán – mondta Venetia gyorsan –, Cate-nek borrrzasztó napja volt ma a lapnál, úgyhogy jobb volna, ha nem beszélnél munkáról…

Venetia megérezte az apja leheletét, és azonnal megbánta a szavait. Oswald szemmel láthatóan harcias kedvében volt, és a whisky mindig előcsalta belőle az ördögöt. Lánya végképp nem szeretett volna újabb muníciót adni neki. Éppen oda akart fordulni az apjához, amikor a lépcsőn lefelé lépkedő ragyogó szőkeség ragadta meg a figyelmét.

30

– Camilla! – kiáltott fel Venetia és Cate egyszerre, és felrohantak a lépcsőn, hogy megöleljék a húgukat.

Oswald állt, figyelte a lányait, és közben egyre jobban forrt benne a düh. A Balcon-örökség megmentői, még mit nem! Belehorkantott a whiskyjébe. Lássuk csak őket! Venetia: üresfejű, ostoba liba, aki majd meghal, hogy egy kis figyelmet kapjon. Cate: feszült és mosolytalan, örökké azon a nyavalyás mobiltelefonján lóg, mintha a nők nyavalyás magazinjai aranybányák volnának, vagy valami ilyen, míg Camilla ellenséges, mogorva…

Serena kivételével – akinek a szépsége és A listás híressége titokban hájjal kenegette – Oswald egyre csalódottabb lett a lányaiban. Valahányszor eljöttek, mindig ugyanaz történt: egymásba bújtak, mint a majmok, pletykáltak és vihogtak a sarokban, és közben rá se hederítettek az apjukra, aki nagy nehézségek és áldozatok árán nevelte fel őket. Oswald újra meghúzta a whiskyjét, és a pillantása átsiklott a szobán oda, ahol Jonathon és Nat üdvözölte az utolsó vendégeket, Nicholas és Portia Charleswortht. Legalább Venetiának és Camillának sikerült megfelelő partnert találniuk, ismerte el Oswald. Montague jelentős családból származik – új pénz, persze, de elég megalapozottnak látszik –, és Jonathon – von Bismarck, akit határozottan nemes anyagból faragtak. Természetesen ő kezdettől fogva látta a londoni pénzügyi világ kíméletlen játékosában a gazembert. Pletykákat hallott Jonathonról: egzotikus szexuális szokásairól, diszkrét és nem-annyira-diszkrét viszonyainak végeláthatatlan soráról. De Jonathon felmenői hosszú időre visszatekintve osztrák arisztokraták voltak, és ez a Balcon-vonal hasznos kiegészítőjévé tette – bármilyen szokatlan tevékenységeket űz is.

Collins, az inas megzengetett egy gongot, és felszolgálták a vacsorát a Vörös Szalonban.

Pompás skarlátfüggönyök keretezték a magas ablakokat, a rózsaszín damaszttal fedett falak sárgabarack-árnyalatúvá változtak a gyertyafényben, a hatalmas márványkandalló párkányán Oswald fotói sorakoztak, aki különböző nagyságokkal pózolt: Thatcherrel, Reagannel, Aminnal.

Egy éles szemű megfigyelő észrevehette, hogy hiányoznak a családi portrék a Balcon ősök sötét, rosszalló arcai mellől, akik aranyozott keretű képekből néztek farkasszemet a falakról.

Oswald elfoglalta helyét az asztalfőn, és szemrevételezte a szalont, ahol élénk társalgás folyt politikáról, pártokról és üzletről.

Vajon most mit tartogat Watchorn a tarsolyában? – gondolta Oswald, amikor elkapta egy történet végét. Philip Nicholasnak mesélt arról, hogy nemrégiben Chequersben, a miniszterelnök vidéki rezidenciáján járt. Bár Oswald bólogatott és érdeklődést mímelt – Chequers! Hát ez csodálatos! –, csendben füstölgött magában, hogy a barátja egyre közelebb kerül a kormányhoz.

Nem is olyan régen még ő büszkélkedhetett magas politikai kapcsolatokkal és a hatalom folyosóiról szóló mesékkel. Mint a birodalom büszke főrendje, Oswald nagyon komolyan vette a Lordok Házában ráháruló kötelességeket, és háromszor egy héten felutazott Londonba, hogy elfoglalja helyét a felsőházban. De ez még azelőtt volt, hogy az az Új kurva Munkáspárt egyetlen mozdulattal kipöccintette Nagy-Britannia örökletes főrendjeinek több mint nyolcvan százalékát a parlamentből. Ez a huszadik század végét jelentette, és amennyire Oswald tudta, az ő élete végét is. A főrend napjai most üresek voltak, leszámítva, hogy néha beugrott a Balcon Galériába Mayfairben, amely évekig virágzott úgy, hogy minimális energiát fektetett bele. Írt egy jól fogadott könyvet is George Curzon alkirályról, és a híresség Indiában eltöltött éveiről. Ám ezt nem lehetett igazi munkának tekinteni.

– Elugrottam ma St. Bart’sba – mondta Philip, és megfordult, hogy szembenézzen Oswalddal.

– Mesés hely! – áradozott Venetia. – Ott akartunk szilveszterezni, ugye, Jonathon? De a szállodák rettenetesen zsúfoltak.

Philip felhúzta az egyik szemöldökét.

– A kórházba – folytatta.

Oswald ránézett.

– Baj van?

31

– Nem, nem. Nem velem. Nem hallottál Jimmyről?

– Jimmy Jamesonról?

Oswald a fejét rázta. Bár Jimmy a társasághoz tartozott a hatvanas és hetvenes években, amikor egy nagy csapat rendszeresen látogatta az Annabel’st és több más piáldát Mayfairben, Oswald szándékosan nem ápolta vele a barátságot. Őszintén szólva nem akarta túlságosan bepiszkítani a kezét. Jameson a csapat egy másik tagjának, Alistair Craigdale-nek az üzleti partnere volt, aki nagy szenzáció közepette eltűnt a hetvenes években, miután agyonlőtte a felesége szeretőjét. „A Craigdale gyilkossági ügy”, így utaltak rá rikító szalagcímekkel a bulvárlapok. Oswald figyelmeztetésnek tekintette a botrányt, hogy maga mögött hagyja a szerencsejátékkal és tivornyázással töltött életet – legalábbis a nyilvánosság előtt –, és míg Philip, Nicholas és egy maroknyi más hasznos barát megmaradt a köreiben, a Jimmy Jamesonhoz hasonlókat kiirtotta az életéből.

– Borzasztó – jegyezte meg Jennifer a lelkes borfogyasztástól enyhén összeakadó nyelvvel. – Rák – suttogta.

– Rohadtul megtörte a szívemet, amikor megláttam – mondta Philip, és megtörölte a száját egy címeres szalvétával. – Tudod, milyen tagbaszakadt fickó volt, Oswald? Most nem lehet több ötvenöt kilónál. Az orvosok azt mondják, hogy a látogatók tartják benne a lelket. Úgy tűnt, hogy a régi bandából sokan leugrottak hozzá ezen a héten. Biztos vagyok benne, hogy boldog volna, ha láthatna.

– Természetesen, természetesen – válaszolta Oswald, holott a legcsekélyebb szándékában sem állt, hogy felutazzon Londonba. – Egy régi barátért bármit.

Az asztal túloldalán Cate lassú halállal haldokolt. Miért vagyok itt? – kérdezte magától, miközben Jennifer és Elizabeth újabb ostoba kérésének megfelelően hírességekről szóló pletykákkal szórakoztatta őket. Igazság szerint annyira kétségbeesetten szeretett volna egy barátságos arcot látni a William Waltonnal történt összecsapása után, hogy az apja szidásának réme csekély árnak tűnt ezért. Most, hogy Oswald rosszalló arcát nézte, már nem volt olyan biztos ebben.

A legszebb időkben Cate igazi szeretem-gyűlölöm viszonyban volt Huntsforddal. Korai éveiből gyengéd emlékeket őrzött: édesanyja mesét olvas nekik, a meleg almás pite illata, Camilla triciklin, a dadájuk kergeti őt az előcsarnokon keresztül. Ám azok a későbbi emlékek – nos… Cate-nek nagy gyakorlata volt abban, hogy a szőnyeg alá söpörje őket. De megvolt az a komisz tulajdonságuk, hogy felbuktatták az embert.

– Tehát, Cate, mi ez a veszekedés a munkahelyeden, amiről Venetia beszélt? – kérdezte Oswald, megzavarva Cate gondolatait. – Azt hiszem, a borrrzasztó szót használta – mondta, gúnyosan görgetve le a szót a nyelvéről.

Cate egy pillantást lövellt Venetia felé. Azt remélte, hogy korán érnek Huntsfordba, és beszámolhat az apjának az elbocsátásáról, de most már nem maradt más hátra, mint hogy nyilvánosan bejelentse: munkanélküli lett. Mély lélegzetet vett, és a tányérjára szegezte a tekintetét.

– Tulajdonképpen kirúgtak ma délután – mondta halkan. – Minden jel szerint azért, mert túl előkelő vagyok.

Nicholas Charlesworth, a felsőbb osztályok tényleges tagja, a vadászat és az osztálykülönbségek lelkes támogatója, fröcsögött a felháborodástól.

– Milyen mérhetetlenül nevetséges – kiáltotta. – Remélem, jogi elégtételt keresel, Catherine.

Camilla döbbenten nézett át Cate-re.

– Ó, Catie. Annyira sajnálom – fogalmam sem volt róla. Ismerek egy kitűnő munkajogászt, ha szükséged volna valakire.

Cate a fejét rázta.

32

– Bármennyire is dühös vagyok, nem hiszem, hogy értelmes dolog volna munkaügyi döntőbíróság elé vinni a dolgot. Tudod, hogyan működik ez, foltot ejt az ember hírnevén az iparágban.

Philip Watchorn jóindulatúan Cate-re mosolygott.

– Fogadd el egy öreg rókától, Cate – mondta. – Ha úgy jutsz át a munkával töltött éveiden, hogy soha nem rúgnak ki, akkor valamit rosszul csinálsz. Engem – csendben számolni kezdett a vaskos ujjain – négyszer bocsátottak el, mire annyi idős lettem, mint te most. Aztán arra gondoltam, csesszék meg a vállalataikat, a magam útját fogom járni.

Széttárta a kezét, mintha azt mondaná: „A védelem kifejtette álláspontját.”

Oswald arcát azonban, úgy tűnt, gránitba vésték.

– Harmincéves, munka és férfi nélkül. Nem túl jól festenek a dolgok, nem igaz? – mosolygott halványan.

Cate először nézett a szemébe.

– Igazság szerint harminckettő, hamarosan jobb munkát talál, és várja az igazit – válaszolt annyi méltósággal, amennyit csak elő tudott kaparni.

– Így is lehet nézni a dolgot – mondta az apja, és a nevetésébe kegyetlenség vegyült.

Cate érezte, hogy a szeme megtelik könnyel, és felállt az asztaltól.

– Azt hiszem, eleget hallottam – mondta udvariasan, és az ajtó felé indult. – Remélem, mindnyájan megbocsátotok.

– Ó, Catie, ne… – mondta Camilla.

– Cate, kérlek… – visszhangozta Venetia, miközben figyelte, hogy a húga elhagyja a szobát.

– Hadd menjen – mormolta Oswald közömbös kézlegyintéssel.

Camilla felállt, hogy a nővére után menjen, de jéggé dermedt a hangra, amikor az apja a tenyerével az asztalra csapott.

– Mit mondtam éppen most?

Camilla és Oswald tekintete egymásba akaszkodott. Nicholas Charlesworth körbepillantott a szobában, és gyorsan a horgászatról kezdett beszélni.

– Azt hiszem, jó év ígérkezik, Oswald?

– Mindig jó év van ezekben a vizekben – válaszolta Oswald, de le nem vette volna a szemét Camilláról.

– Arra gondoltam, viszonoznánk a vedégszeretetedet a következő hónapban, ha van kedved hozzá – folytatta Nicholas. – Szereztem jegyeket a Così fan tutté ra a Királyi Operába.

Venetia aggódott Cate miatt, de a feszültséget is szerette volna oldani. Most megragadta az alkalmat, hogy témát váltson.

– Ha már operáról beszélünk – kezdte óvatosan, a torkát köszörülve. – Mondtam már neked, Papa, hogy egy Maria Dantétól kapott megbízás közepén vagyok?

Nicholas Charlesworth észrevehetően felélénkült, és Philip Watchorn füttyentett egyet.

– Az énekesnőtől? Nem kifejezetten Pavarotti, igaz? – jegyezte meg Oswald savanyúan.

Philip rácsapott a szalvétája végével, és játékosan lehordta a barátját.

– Ne légy ilyen kíméletlen, Oswald. Maria Dante van olyan jó, mint Callas. És csinosabb is.

Hogy néz ki, Venetia? Rámenős ifjú madárka, gondolom.

– Pontosan. Ha hallaná, hogy beszél az építőmunkásokkal.

– Hol van az ingatlan? – kérdezte Jennifer, aki örökké azt remélte, hogy információkat gyűjthet a társasági adatbázisához.

– Háromemeletes stukkó az Onslow Square-en. Mondanom sem kell, hogy kifejezetten színpadias külsőt szeretne adni a háznak. Minden vérvörös és bíbor. Szörnyű. Biztos vagyok benne, hogy Drakula kastélyára fáj a foga.

– Nesze neked olaszok – gúnyolódott Oswald.

– Igazság szerint – szólt Venetia Philiphez fordulva – arra gondolt, hogy egy zenei estet rendezne, mielőtt júliusban elrepül a veronai fesztiválra. Természetesen ő lépne fel, és esetleg 33

néhány barátját is rátenné a plakátra – Lesley Garrettet, talán még Dame Kirit is –, és a bevétel jótékony célra menne.

– Mi lesz a helyszín? – kérdezte Philip, aki azonnal felfogta, hogy egy ilyen esemény csodálatosan eredeti alkalmat jelentene, amelyre meghívhatná az ügyfeleit. – Nagyon szerencsésnek kell lennie ahhoz, hogy az utolsó percben helyet találjon a Barbicanben vagy a Royal Festivalban, nem igaz?

Venetia mély lélegzetet vett, keze enyhén reszketett az asztal alatt. Tudta, hogy Huntsford tökéletes helyszín lenne, de annak is tudatában volt, hogy az apja ki nem állhatja a kereskedelmi vállalkozásokat.

– Tulajdonképpen Huntsfordot ajánlottam neki – bökte ki, kerülve az apja tekintetét. – Olyan gyönyörű itt nyár elején, és London közelsége tökéletes választássá teszi. – Szünetet tartott. – Nagyobb szenzáció lenne, mint Glyndebourne.

Oswald előrehajolt a székében.

– Semmilyen körülmények közt nem engedem meg, hogy bármi ehhez hasonló történjék Huntsfordban – jelentette ki a lányára meredve. – Eltérően a nyavalyás húgaidtól, akik, úgy látszik, képtelenek kimaradni az újságokból, én értékelem ennek a családnak a magánéletét.

– A Royal Marsden Kórháznak adhatnánk a bevételt – vágott közbe Jennifer Watchorn, aki mindig boldogan vett részt bármilyen jótékonysági bizottságban.

– Francba a jótékonysággal – bömbölte Oswald –, tönkreteszi a pázsitot. Rohadt japánok nyüzsögnek majd mindenütt a szusipiknikjükkel. Krisztusom, gondolom, a gyümölcsöskertből autóparkolót akarsz csinálni?

– Gondolkozz rajta egy kicsit, Oz – javasolta Philip, és kivett egy szivart a fadobozból, amelyet Collins adott körbe. – Azt hittem, hogy a művészetek támogatójának hírében állsz – mondta a barátját ugratva.

– Igen. Csak nem a birtokom kicseszett kárára – mondta Oswald, és egy pohár portóit töltött magának.

Ebben a percben emelt hangok hallatszottak az előcsarnokból, amit hangos csattanás követett.

– Mi a pokol?

Oswald gyorsan a szoba túlsó végében termett, és felrántotta az ajtót. Fehér farmerban és zöld kaftánban Serena feküdt elnyúlva a földön, félig egy páncélöltözet alá temetve. Szelíd arckifejezéssel nézett fel az apjára, óriási akvamarin szemét vörös pettyezte és keretezte. Aztán nevetésben tört ki.

– Serena, mi az ördög folyik itt? – bömbölte Oswald, miközben a vendégek odatolakodtak a háta mögé az ajtónyílásba.

Serena lassan feltápászkodott, és mivel hiába próbálta visszanyerni az egyensúlyát, nekidülöngélt a súlyos tölgyfa ajtó keretének, mint egy részeg az orfeumban.

– Üdv mindenkinek – mondta összeakadó nyelvvel, egy félig üres pezsgősüveggel hadonászva. – Találják ki, mi történt? Itthon vagyok.

34

5

A tízéves Cate Balcon szorongva ragadta meg a vontatókötelet, és ideges mosolyt küldött a testvérei felé, akik a stégen álltak mögötte. Megroggyanton lába pilinckázott, miközben fel-le taposta magát a jéghideg vízben, arra várva, hogy a motor életre hörögje magát. Hunyorgott, ahogy a Côte d’Azur napjának ragyogása visszapattant a tengerről, és közben az apját nézte maga előtt a csónakban. Nem akart vízisíelni. Nem volt jó úszó, ezért félt a nyílt tengertől, de ha létezett valami, amitől még jobban rettegett, akkor az az apja volt.

– Készen állsz? – kiáltotta Oswald, és elfordult a kormánykeréktől, hogy tisztelegjen a lányának, miközben a motor bugása egyre hangosabb lett.

Cate bólintott; a térde remegett, ahogy a hajó dübörögve előrehúzott. Koncentrálj. Feszítsd meg a lábad. Húzd fel magad. A szél csapkodta a sötétkék fürdőruháját, miközben reszketve állt a vízen. Most már száguldottak. Hullámok fröcsköltek a lábára, és a partot szegélyező fenyőfák beleolvadtak a mögöttük húzódó Cap Ferrat-i partvonal gránitszikláiba. De állva maradt; vízisíelt.

Cate rápillantott a stégre, hogy büszkén a testvéreire mosolyogjon. Hirtelen megbillent a jobb térde. Túl gyors. Túl gyors, Papa. Felsikoltott, de a motor hörgése elnyelte a hangját. Csöpp teste megpördült a levegőben, arca a vízre csattant, miközben a kötél vadul húzta előre. Állj meg, Papa, kérlek, állj meg, de a hajó tovább gyorsított. Szorosabban markolta a kötelet, eltökélten, hogy nem engedi el, de a teste egyre lejjebb süllyedt a tengerbe, és víz homályosította el a szemét.

Segíts. Kérlek, krákogta, miközben levegő után kapkodott. Végül elhalt a motor hangja. A hajó patkó alakban megfordult körülötte, a kötél elernyedt, és aztán ott volt ő, az apja. Cate vadul köhögött, sugárban hányta ki a sós vizet. Egy napbarnított, szőrös kéz nyúlt át a hajó oldalán, de a fogása kemény és dühös volt, és mély vörös csíkokat hagyott a kislány vállán.

– Soha sem tudsz semmit rendesen csinálni, igaz?

A hálószoba ajtaja felől halk kopogás ébresztette Cate-et.

– Bejöhetek?

Cate megdörzsölte a szemét, ahogy Venetia belépett a szobába, ebbe a csöppnyi helyiségbe a kastély tornyában, amelyet még mindig orgonalila tapéta díszített abból az időből, amikor Cate az otthonának nevezte Huntsfordot. Nővére letelepedett a paplanra, és Cate-et elfogta a déjávu érzése. Ismerős jelenet volt ez a Balcon lányoknál – egyik testvér belopakodik, hogy vigasztalja a másikat éjnek évadján, vagy kioson a rozoga öreg csónakházhoz lent a tónál, hogy elmeneküljön a kiabálástól, a gúnyolódástól, a rosszallástól. A csónakház jelentette az egyetlen kikötőt, amikor rájuk tört a vihar; lévén a legidősebb nővér, Venetia vállalta magára, hogy édességet és szénsavas italt és vigasztalást visz annak, aki éppen apjuk haragjának a súlyától görnyedt. Bár Oswald szándékosan különböző bentlakásos iskolákba küldte őket, hogy szétzúzza a kötődést köztük, a közelség még felnőtt korukban is megmaradt, és a Balcon lányok még mindig egymáshoz fordultak, ha baj szakadt rájuk – egyedül ők értették meg igazán a másikat.

35

– Sírsz.

– Azt hiszem, álmomban – válaszolt Cate, és letörölte a nedvességet az arcáról.

Hirtelen elöntötte a bűntudat hulláma, és a párnájához támaszkodva szálegyenesen felült.

– Egyébként felejts el engem. Hogy van Serena? – kérdezte gyorsan. Kirohant a lépcső

tetejére, amikor meghallotta a hangzavart, de Venetiára hagyta, hogy ágyba dugja részeg, érzelmeiben feldúlt kisebbik húgát. – Ne haragudj, hogy rád hagytam.

– Egy percig se aggódj – mosolygott Venetia, és egy bögre kakaót nyújtott oda a húgának. – Kiterült, amint otthagytad. Természetesen elbűvölően csuklott össze.

– Csuklott össze? – kérdezte Cate felhúzott szemöldökkel. – Talán inkább ázott el. Hatalmas mennyiséget nyakalhatott be. Még életemben nem láttam részegen, ennyire részegen meg végképp nem.

– Nos, nem vagyok meglepve. Azt hiszem, a fele bárt szárazra itta a repülőúton Egyiptomból hazafelé.

– Annyira szomorú, ugye? Ő és Tom. Soha nem hittem volna, hogy ez bekövetkezhet. Újra összejönnek, nem gondolod?

– Rájuk kell bízni – vonta meg a vállát Venetia.

Észrevette Cate kivörösödött szemét, és a húga vállára tette a kezét. Tisztában volt vele, hogy Cate számára a munkája elvesztése felér egy szerelmes elvesztésével.

– Tudod, meg kéne tanulnod, hogy ne vegyél tudomást a papáról. Úgy viselkedett ma este, mint egy idióta.

Cate megvonta a vállát.

– Több, mint harminc évet töltöttem azzal, hogy pontosan ezt próbáljam begyakorolni, de úgy látszik, különös tehetsége van ahhoz, hogy az emberekben azt az érzést keltse: nincs náluk nagyobb rakás szar.

– Jól tette Collins, hogy a kakaódat felturbózta négy löket whiskyvel. Jobban fogod érezni magadat utána. – Venetia odasétált az ablakpárkányhoz, és meggyújtotta az egyik ott álló gyertyát. – Semmi probléma, kapsz majd egy másik mesés munkát.

Cate a fejét rázta.

– Nem. Az Elle-nél, a Vogue-nál és a Harper’s nél az összes fontos posztot épp mostanában töltötték be. És különben is – igazából szerkeszteni szeretnék. A karrieremnek ezen a fokán nem hiszem, hogy okos dolog volna lefelé elindulnom a ranglétrán.

Elhalkult a hangja és hátradőlt, belesüppedt a kövér párnákba, kicsinek és gyereknek érezte magát. Felnézett, és a pislákoló, borostyánszínű gyertyafényben Venetia egy pillanatra valaki másnak tűnt.

– Olyan vagy, mint a mama – jegyezte meg Cate csendesen.

– Ne butáskodj. Nem is emlékezhetsz rá.

– De igen. Néha azt hiszem, hogy emlékszem.

Cate hétéves volt, amikor az anyjuk meghalt agyvérzésben, csupán néhány hónappal Serena születése után. Egyik pillanatban még napozott Cadogan Gardensben az otthonuk kertjében, miközben Cate mezítláb és boldogan szaladgált körülötte, a következő pillanatban megfájdult a feje, és mielőtt észbe kaphattak volna, már nem élt. Ez jelentette gondtalan gyerekkoruk végét, mivel Oswald könyörtelen ellenőrzése alá kerültek. A dadájuk, Mrs. Williams, és egy zsarnok árnyéka nevelte fel őket.

Venetiának mégis igaza van, gondolta Cate. Csupán egészen ködös emlékeket őrzött Margaret Balconról, mindössze egy halvány kölniillatot, egy puha szvetter tapintását, arcának egy kiragadott részletét, ajkának teltségét, ahogy esténként ágyba dugta és megcsókolta őt. Ezek az emlékek a legváratlanabb időpontokban lepték meg, és ma este, ahogy Venetia fölé hajolt, hogy a kávéscsészét letegye a padlóra, anyjuk nyúlt felé az évek homályából. Nem először, Cate azon tűnődött, milyen lett volna az életük, ha az édesanyjuk még mindig velük van.

Hirtelen nagyon fáradtnak érezte magát. Felhúzta a paplant az álláig, és azt kérdezte: – Beszélhetnénk erről holnap?

36

Venetia bólintott, és elhagyta a szobát.

Bár a kastély falai közel egy méter vastagok voltak, Cate egész világosan hallotta, hogyan vonít odakint a téli szél. Hanyatt feküdt a félhomályban, megpróbálta kiüríteni a fejét, ám itt, a kamaszkori szobájában ez nehezen ment. Annak ellenére, hogy szeretett volna elfeledkezni a munkáról és a vacsoránál érzett kínos zavarról, gondolatai állandóan visszasodródtak egy másik alkalomhoz, egy másik boldogtalansághoz, egy másik vacsorához, amikor az apja nagy társaság előtt megalázta. Akkor, tizennégy évvel korábban, Cate a Wycombe-apátság iskolájából jött haza a hétvégére, hogy elmondja a hírt: nem vették fel Oxfordba.

– Látjátok? Egy egész törzsre való nehéz felfogásút nemzettem – gúnyolódott rajta Oswald az egyik válogatott közönsége előtt, akik ez alkalommal vadászatra érkeztek a hétvégére. – És ha elgondolom, hogy azt hittem, Catherine-nek talán van némi esze. De legalább a másik három lányom csinos.

Szavak, amelyek az utolsó cseppet jelentik a pohárban. Az anyja halála óta eltelt évek alatt Cate valahogy elsikkadt a családban, csupán egy kis jelentéktelenség lett az apja szemében. Nem a legidősebb, mint Venetia, nem a legokosabb, mint Camilla, nem a legszebb, mint Serena. Cate abban a pillanatban tudta, hogy a maga lábára kell állnia. Hat és fél évig ez volt az utolsó hétvége, amikor visszatért Huntsfordba. Papa többé nem tudja bántani, ha nem látja, érvelt.

Cate attól kezdve az iskolában vagy a barátainál töltötte a hétvégeket. A húsvéti szünetekben művészeti tanulmányokat folytatott Firenzében, nyaranta hátizsákos turistaként járta Marokkót, Egyiptomot, Spanyolországot. Nem ment sem Oxfordba, sem a másodikként választott egyetemre, Bristolba. Ehelyett beiratkozott irodalom szakra a Rhode Island-i Brown Egyetemre, egy Ivy Liga intézménybe, amely bátorította a kreativitást és az önkifejezést. A keleti parti elit, akik azt hitték, hogy a királyi család tagja tisztelte meg a campust, imádta őt – Cate járt egy Astorral, egy Vanderbilttel és egy Rockefellerrel, a szüneteket a Hamptonokban, Aspenben és Palm Beachen töltötte. Az anyja által ráhagyott kis vagyon minden fillérjét az oktatása költségeire és egy a Madison Avenue-n vásárolt ruhatárra költötte, cserébe azonban zsákszámra kapott magabiztosságot, kapcsolatokat és hitet önmagában. Elment gyakornoknak a Vanity Fair hez és a New Yorker hez, és hat évvel később erősebben, karcsúbban, műveltebben bukkant fel Angliában, no meg némi vörösesszőke John Barrett-melírozással, ami azt jelentette, hogy attól a perctől kezdve Cate Balcon is mindig a csinos nők közé fog számítani.

Megtörölte a szemét, és kifújta az orrát egy rakás Kleenex papír zsebkendőbe, amelyeket előzőleg a párnája alá gyűrt. Oké, mondta magának határozottan, egy estére elég lesz az önsajnálatból. Levette a Madame Bovary viharvert példányát az ágya mellett álló kis könyvespolcról, de még most sem tudott koncentrálni.

Elég baj volt az is, hogy kirúgták, de abból, amit a személyi titkárától, Sadie-től hallott aznap délután, kiderült, hogy át is verték. Két héttel korábban megkérték Sadie-t, hogy vegyen egy Eurostar-jegyet Nicole Valentine-nak Párizsba – a bemutatókra. Valaki tudta, hogy Cate nem lesz ott, hogy elfoglalja a helyét az első sorban…

Cate nem tudta kiverni a fejéből Philip Watchorn vacsoránál mondott szavait.

Engem négyszer rúgtak ki, mire annyi idős lettem, mint te. Aztán arra gondoltam, hogy csesszék meg. A magam útját fogom járni.

Még mindig a paplanba burkolózva, kihajolt az ágyból, hogy a nagy Mulberry táskáját odavonszolja a matracra. Egy fekete műanyag irattartó lapult benne, tele jegyzetekkel, divatfotókkal és vázlatos képeslaptervekkel. Cate felcsapta a fedelét, és kihúzott egy próbaszámcímlapot, amelyen egy gyönyörű fotó volt látható: Serena egy függőágyban heverészik. Az elegáns fejlécen ez állt: Sand. Cate elmosolyodott. A szerelemgyereke.

Tizennyolc hónappal azelőtt, az Alliance Magazines nyári partiján az akkori vezérigazgató megkereste egy elképzeléssel. Cecil Bradley, William Walton elődje, nem is különbözhetett volna jobban az igazgatósági tanácsterem cápájától. A hatvanas, szeretetre méltó, barátságos férfi nagyra értékelte Cate csendes felemelkedését a cég ranglétráján, New Yorkban szerzett tapasztalatát és kreatív szerkesztői hírnevét. Bradley egy Pimms koktél mellett sarokba szorította 37

Cate-et a forró augusztusi napsütésben, és megkérte, hogy dolgozzon ki egy elképzelést arról, hogyan bővíthetnék ki a meglévő nőimagazin-ágazatukat. A projekt nem mehet a munkája rovására, figyelmeztette Bradley egy kacsintással, de októberben igazgatótanácsi ülést tartanak, és ha Cate addigra elkészül a javaslatával, akkor ő megpróbálja mozgásba lendíteni az ügyet.

Cate eksztázisban volt. Ez volt az álma. Két hónapon keresztül estéről estére angol és nemzetközi magazinokat bújt, kereste a rést a piacon, képeket tépett ki, amelyek megragadták a képzeletét, számba vette a fotósokat, akikről tudta, hogy dolgoznának neki. És a hírességekét, akik, ez Serenán keresztül jutott el hozzá, hajlandók volnának megjelenni a lapban. A Class számára megrendelt piackutatásokból egyértelműen kiderült, hogy az utazásban és az életstílusban rejlik a nagy növekedési lehetőség az előkelőmagazin-szektorban. A Sand kifinomult életstílust kínálna a készpénzben gazdag, időben szegény pároknak. Kevesebb divattal, mint a Vogue, több életstílussal, mint a Condé Nast Traveller, a Sand tele lenne egzotikus nyaralásokkal, divatos bevásárló körutakkal, fantasztikus ruhákkal és álomszép lakásbelsőkkel, mindez egy letűnt kor csipetnyi eleganciájával és csillogásával megbolondítva.

Cate megborzongott ennek a rengeteg napsütésnek a gondolatától. Bedugott a falba egy kis ventilátoros villanymelegítőt a szoba sarkában, amely kipöfögött némi kis meleg levegőt.

Meggyújtott még egy gyertyát, hogy több fényt kapjon, lehúzta a piás kakaóját, és az összes képet szétterítette az ágytakarón, szeretettel simogatva a próbaoldalakat, amelyeket művészeti szerkesztő barátnője, Carol Shelley tervezett egy Chanel táskáért cserébe. Gyönyörűnek, festőinek, hatásosnak tartotta őket. És micsoda pocsékolásnak.

Cate visszagondolt arra, amikor két héttel az októberi határidő előtt megmondták neki, hogy a cégvezetés kivásárolta a vállalatot. Cecil Bradleyt és a felső vezetés idősebb tagjait kifizették és nyugdíjba küldték, és megjelentek a Waltonhoz hasonló nagykutya marketing-és pénzemberek.

Szétküldtek egy e-mailt, amelyben az állt, hogy minden kísérleti tevékenységet időlegesen le kell állítani a cég „racionalizálása és átstrukturálása” érdekében.

Cate úgy érezte, mintha kifosztották volna. Először arra gondolt, hogy elviszi a Sand et egy másik céghez, de aztán felajánlották neki a Class szerkesztését, és a kincset érő próbapéldányát az ágya alá küldte egy dobozban. Ma délután kimentette, és összeállított egy listát, hogy melyik vállalatokhoz – Emap, Condé Nast, Time Warner – vihetne el. De még mindig Philip Watchorn szavait ízlelgette: miért ne próbálhatná meg, hogy maga bocsássa szárnyra? Jann Werner a konyhájából indította el a Rolling Stone-t , és ugyanez történt Tyler Brule-vel és az életstílus-magazinjával, a Wallpaper-rel. Világos, hogy manapság öldöklőbb a verseny, és az esélyek soha nem a kisembernek kedveznek, de hát miért ne tehetne egy próbát?

Bizsergést érzett a gyomrában. Cate, a lelkes tervező előhúzott egy üres papírlapot, és a szemét erőltetve a homályban, elkezdte összeállítani az „elvégzendők” listáját: megbeszéléseket megszervezni, papírköltségeket kideríteni, hirdetési igazgatókkal tárgyalni – hogy a pénzügyi háttér fogas kérdését ne is említse. Tudta, hogy semmi értelme nem volna az apjához fordulnia.

Negyvenöt perc múlva teljesen kimerült. Odasétált az ablakpárkányhoz, hogy elfújja a gyertyákat, és a koromsötétben visszabotorkált kényelmes baldachinos ágyához, kézzel tapogatva ki az utat. Ehhez a manőverhez hozzá kell szoknia.

38

6

Huntsfordban a konyha volt a kastély legmelegebb helyisége. A nyugati szárnyban dugták el; a bordó Aga tűzhely ontotta benne a meleget, mindig frissen sült sütemények illata érződött a levegőben, és ez a meghitt szentély mindenkit magához vonzott. Gyerekkorában, és még jócskán a tízes éveiben is, Serena órákat töltött ott, ült a nagy parasztasztalnál, és tömte magába a meleg muffinokat, amikor pedig az lett volna a dolga, hogy a leckéjét ismételje, vagy gyakoroljon a zongorán, vagy a szobáját takarítsa ki. Mrs. Collinsnak, a szakácsnőnek el kellett volna küldenie, vagy be kellett volna mószerolnia Oswaldnál, de Serena mindig olyan szórakoztató társaság volt, pletykált az iskoláról és kifigurázta az apját, úgyhogy Mrs. Collinst nem vitte rá a lélek az árulásra. A huntsfordi személyzetet nem érte meglepetésként, hogy Serena a szépségét és báját használta fel, hogy előrejusson az életben.

– Hát itt vagy!

Cate mezítláb állt az ajtóban, egy bögre kávét szorongatott, és magában mosolygott az ismerős jelenet láttán. Serena kopott kordnadrágot és egy pici fehér vászonmellényt viselt, amely épphogy eltakarta hetyke kis mellét, lábát felhúzva ült a tölgyfa padon, egy banános muffint csipegetett, és szemmel láthatóan rettenetesen sajnálta magát. Most inkább gyönyörű, mint egyszerűen csinos, amilyen kamaszkorában volt, gondolta Cate, mégis, lehetett volna ez a látvány egy akár tíz, tizenöt évvel azelőtt készült fénykép is.

– Muffin? – Serena hangja gyenge és reszketős volt, széles szája komoran lefelé görbült, ahogy Cate felé nyújtott egy gesztenyeszínű süteményt. – Mrs. Collins egy halommal sütött nekem, de egy falat sem megy le a torkomon. Egyszerűen pocsék a gyomrom.

– Talán macskajaj? – kérdezte Cate mosolyogva. – Néhány banán, egy diétás kóla és egy jó tempójú séta nálam mindig megteszi a hatását.

Serena elképedve nézett rá.

– Mit akarsz azzal mondani, hogy „macskajaj”? Én a boldogtalanságtól vagyok rosszul. Ha netán nem figyeltél volna tegnap este, a kapcsolatomnak vége.

Cate hozzá volt szokva, hogy a húga körül tojáshéjon kell táncolnia – a legkisebb dolog is könnyen előidézhetett nála egy dívás hisztirohamot, és Cate világosan érezte, hogy ma különösen óvatosnak kell lennie. Odament, hogy megölelje a húgát; Serena vékonynak és törékenynek tűnt a karjában. Lófarokba kötött hajának friss volt az illata, de a vörös szem az előző esti műsorból változatlanul megmaradt.

– Mégis azt hiszem, hogy el kellene mennünk arra a sétára. Mit szólsz hozzá?

– Meg kell várnom, amíg a személyi titkárom átjön – sóhajtott Serena. – Nincs semmi megfelelő holmim, amit viselhetnék, hacsak egy kaftánt nem nevezel megfelelőnek egy rohadt, nyomorúságos februárhoz.

– Végy kölcsön valami tőlem – mondta Cate.

Serena felhorkantott.

– Én nyolcas méret vagyok.

39

Megfordították a fejüket, amikor Venetia besétált a konyhába Katharine Hepburn nadrágjában és karcsú, testhez álló, olívazöld, pólónyakú kasmírpulóverében, egy halom újsággal a hóna alatt, zsémbes arckifejezéssel.

– Nem ártana, ha ezt megnéznétek.

Az asztalra dobta az újságokat, amelyek legyezőszerűen szétterültek. Serena neve virított minden első oldalon.

– Mi a fene?

Serena arca holtsápadtra vált, amikor meglátta az összes bulvárlap első oldalán szenzációként tálalt képeket Tomról, amint épp a vízbe ugrik Roman dahabeaháról.

„Tom iszik – Serena szakít”, szólt az egyik cím. „Nílusi dugás feldühíti Serenát” – rikoltott a másik.

– A lapok előbb-utóbb úgyis kiszagolták volna – jegyezte meg Venetia, aki próbált pozitív hangot megütni.

– Azért fizetek havonta több ezer dollárt egy sajtótitkárnak, hogy pontosan az ilyentől kíméljen meg – sziszegte Serena, miközben eszeveszetten lapozott az újságokban. – Azonnal seggbe rúgom, amint visszaérek Londonba.

Dermedten megállt, amikor elolvasta az első cikket a Sun ban. Egy kép is volt hozzá egy nagy mellű bikinis lányról, aki Tom odamásolt fotója mellett csücsörített.

– „Archer megpróbált felcsípni.”

Ahogy Serena felolvasta a szavakat, a hangja megbicsaklott. Megpördült, hogy szembenézzen Cate-tel, és olyan erővel bökött az újságra, hogy az kilyukadt.

– Ki a szar ez a ribanc? Kicsoda? – visította, és végül könnyekben tört ki.

– Ugyan, Sin – próbálta Cate megnyugtatni, legfiatalabb húga legöregebb becenevét használva. – Csak egy senki, aki könnyen szerzett pénzre utazik – folytatta, és átölelte a húga ziháló vállát.

Serena hirtelen felnézett, és ugyanolyan gyorsan, ahogy elkezdte, abba is hagyta a sírást.

Reménykedve pillantott Cate-re.

– De ugye ez nem igaz? Tom soha nem csalna meg, ugye?

Cate átnézett Serena válla fölött, hogy elolvassa a sztorit, és közben odatolt a húga elé egy bögre teát.

– Biztos vagyok benne, hogy ez csak egy ostoba pincérlány a helyi kocsmából – válaszolta Cate vigasztalóan. – Talán félreértette Tom borravalóját, azt hitte, hogy felhívás keringőre.

Döbbenetes, hogy meg tud változni az emberek memóriája, ha az újságírók meglobogtatnak az orruk előtt egy kövér csekket.

Odakintről, a nagy osztott ablakon túlról lópaták kip-kopja hallatszott a konyha udvarán. Cate elhúzta a konyha nagy tölgyfa ajtaján a reteszt, és meglátta Camillát, aki épp egy jól megtermett vörösesbarna kancáról szállt le. Krémszínű vadásznadrágot és testhez álló sötétkék vadászkabátot viselt.

– Ha fő a kávé, ölni is hajlandó vagyok érte – kiáltott oda Cate-nek.

Levette a zsokésapkáját, szőke haja a vállára omlott.

– Csak óvatosan – suttogta Cate, ahogy a húga az ajtó felé közeledett –, Serena is éppen ölni készül. A története bekerült az újságokba.

– Mi baj van?

Camilla határozott léptekkel masírozott be a konyhába, ahol Serena most a tenyerébe hajtott fejjel ült. Felnézett, amikor a nővére megjelent.

– Camilla. Hála istennek. Muszáj, hogy legyen valami jogi megoldás erre – nyögte.

– De drágám, hiszen igaz – szólt közbe Cate gyengéden. – Te és Tom tényleg szakítottatok.

– Köszönöm, hogy emlékeztetsz rá – támadt Serena dühösen a nővérére.

Camilla szakértő módon sietve végigfuttatta az ujját a szövegen.

40

– Elméletileg szerezhetünk egy végzést, amely megtiltja, hogy más is megjelenjen – de nagy szerencsénk volna, ha még sikerülne elkapnunk a News of the World holnapi számát.

– Egyébként – jegyezte meg Venetia, egy haj fürtöt tekergetve az ujja körül – a dolog nem egyértelműen negatív. Azt hiszem, egészen jól kijöhetsz belőle – mondta a Mirror vezető

sztorijára mutatva, amely a „Tündérmese vége” címet viselte.

– Miféle tündérmese? – fröcsögött Serena, a konyha túlsó végébe hajítva az újságokat. – A Szépség és a Kibaszott Szörnyeteg? Egyáltalán hogy juthat eszedbe, hogy „egész jól” kijöhetek ebből? Az egész jól az egy sok millió dolláros válási egyezség, nem egy bulvársajtós megaláztatás.

Miután huszonhat évig kezelte Serena hisztijeit, Venetia tudta, hogy a legjobb, ha ezt most minél előbb hatástalanítja.

– Gyertek, menjünk ki, szívjunk egy kis friss levegőt – mondta a kezét összecsapva, határozott hangon, és mint egy csoport óvodást, kiterelte őket. – A jövő héten ez már szakállas hír lesz.

Serena vonakodva gumicsizmát húzott, lekapta Mrs. Collins színes poncsóját a szék hátáról, és miközben kisétáltak a mezőre, a válla köré kerítette. A kastély lassan eltűnt a szemük elől, ahogy egyre messzebb jártak; ablakai úgy izzottak a reggel sötét, unalmas szürkeségében, mint egy tök mindenszentekkor. Huntsford a távolból különösen nagyszerűnek tűnt neogótikus formáival és szépséges bástyáival, és a háttérben emelkedő dombok úgy dajkálták a kastélyt, mint egy smaragdszín anyaméh. Oswald elvégeztetett néhány hatásos felújítást, amióta megörökölte a birtokot: újra kiásatta a vizesárkot, építtetett egy krikettpályát, egy labirintust, egy elbűvölő, fényben fürdő melegházat – még egy atombunkert is a nyolcvanas években, amikor mindenki roppant ideges volt a ruszkik miatt. Bár a kastély itt-ott kissé elhanyagoltnak tűnt – a vizesárok, amelyben Oswald valamikor naponta úszott, most tele volt mohával, levelekkel és zuzmóval –, mégis gyönyörűségesnek hatott a napnak ebben a szakában.

Serena egyáltalán nem volt olyan hangulatban, hogy hátradőljön, és élvezze a tájat. Az érzelmei felkelést szítottak. A harag. A sértettség. És gyengébb erők, amelyeket alig akart bevallani – a zavar és a félelem. Az egésznek semmi értelme, gondolta, miközben dühödten trappolt a nedves fűben. Miért érdeklődne Tom valamilyen kövér vidéki bige iránt, amikor ott van neki ő? Biztos volt benne, hogy Tom nem lehetett hozzá hűtlen, bármit is állítanak az újságok, ám csalódottság emésztette amiatt, hogy a barátja nem várta a házban, amikor hazatért Egyiptomból. Miután Tomot kihalászták a Nílusból, éles szóváltás kerekedett közöttük arról, hogy „bizonyos időt egymástól távol kellene tölteniük”. Tom az első géppel el akart repülni Kairóból, míg Serena hálásan elfogadta Michael ajánlatát, hogy használja a Gulfstreamjét.

Mivel nem várták paparazzohordák Northoltban, a Királyi Légierő bázisán Nyugat-Londonban, amelyet sok híresség használt a magángépeivel, Serena azt hitte, hogy a befuccsolt kapcsolatuk elkerülte a média figyelmét. Megkönnyebbült. Hazai földön már biztosan tudta, hogy barátságosan el tudják rendezni a dolgot Tommal; néhány kivételes alkalommal megjelennek az Ivyban, mosolyogva és egymás kezét fogva, hogy minden rémhírt eloszlassanak, és innen folytatják tovább.

Eddig azonban semmi sem történt. Tom részéről nem voltak könnyes felbukkanások, sem éjféli telefonhívások, sem drága „bocsáss meg” Paula Pryke virágkompozíciók. Még egy szöveges üzenet sem, hogy tudhatná, hogyan birkózik Tom a helyzettel. Az önző rohadék.

Mivel addig még soha nem kellett elszenvednie a kirúgott nők megaláztatását, Serena képtelen volt felfogni, hogyan mehetett a kapcsolatuk ilyen gyorsan tönkre, azt pedig még kevésbé értette, hogy miért akarna Tom ilyen gyorsan véget vetni a viszonyuknak. Főleg az rémisztette, hogy a szakításuk mi mindennek jelentheti a végét – a legjobb napozóágyaknak az Eden Roc úszómedencéje partján, a legjobb asztaloknak Ciprianinál, a nagy divattervezők bemutatóira szóló meghívásoknak, jachtpartiknak, az Oscaroknak. Émelygett a gyomra, ha erre gondolt.

– A legrosszabb – szólalt meg Serena hirtelen még idegesebben, és megpördült, hogy szembenézzen a nővéreivel –, hogy néhány hét múlva New Yorkban kell lennem. A Vanity Fair partit rendez az új filmem tiszteletére a keleti parti utazásaim alatt. Hogy jelenhetnék meg egyedül? Már Graydon sem szingli.

41

Cate és Venetia cinikus pillantást váltottak, és két oldalról belekaroltak Serenába, miközben a tó és a csónakház felé sétáltak a domboldalon lefelé a magas, harmattól cuppogós fűben.

– Ugyan, Sin, gyönyörű vagy, tehetséges és szórakoztató – vigasztalta Cate, magával vonszolva a húgát.

– A világ összes férfija levágatná a fél karját, hogy ott lehessen a partin, és téged egyedül találjon – tódította Venetia. – Mesés vagy.

Halvány mosoly jelent meg Serena ajkán.

– Ez igaz, ugye?

Camilla kuncogott magában. Micsoda önbizalom egy válság idején.

– Ráadásul ez azt feltételezi, hogy még két hét múlva is egyedül leszel – tette hozzá, a családi motivációs igyekezetet erősítve. – Biztos vagy benne, hogy ez nem csupán mosolyszünet? Miből gondolod, hogy tényleg vége a kapcsolatotoknak?

Serena drámai sóhajt hallatott.

– Tom már csak akkor tehetné ezt véglegesebbé, ha átnyújtana nekem egy kicseszett felmondási nyilatkozatot. Azt mondta, hogy szeretne „egy kis időt távol tölteni”, és még annyi tisztesség sem volt benne, hogy felhívjon.

– Akkor miért nem hívod fel te? – kérdezte Cate. – Ahogy hallom, alig beszéltétek meg ezt a dolgot.

– Nem. Miért hívjam én fel őt? – kérdezte Serena csípősen. – Ő viselkedett úgy, mint egy utolsó huligán, és akkor még volt pofája azt mondani, hogy tartsunk szünetet, mintha én követtem volna el valamit. Megtarthatja magának azt az ostoba parasztkurvát, és megnézheti, hová jut vele.

– De ha nem hívod fel, patthelyzetbe manőverezed magad – jegyezte meg Cate gyakorlatiasan.

Közben elérték a víz szélét. Serena kitekintett a csillogó tóra, és rágni kezdte egyik csöppnyi manikűrözött körmét. Úgy nézett oldalról Cate-re, hogy a nővére azonnal veszélyt szimatolt.

Valahányszor Serena manipulálni akarta, működésbe lépett a hatodik érzéke.

– Te bármikor felhívhatnád… – mondta Serena lágyan. – Ti ketten mindig jól kijöttetek egymással. Veled hajlandó lesz beszélni.

Cate mosolyogva rázta a fejét.

– Ó, nem, ne csináld. Ne próbálkozz ezzel.

– Könyörgök. Bármire megkérhetsz, ha ezt az egyetlenegy szívességet megteszed.

Venetia és Camilla somolyogtak, Cate pedig továbbra is a fejét rázta.

– Kérlek, Catey. Te soha nem teszel meg a kedvemért semmit – folytatta Serena durcásan, ám Cate arcát látva megenyhült, és taktikát változtatott. – Kérlek. Megkaphatod azt a fehér Chanel kabátot, amelyik annyira tetszik neked. Lehet, hogy nem lesz jó rád, de akkor is megkaphatod.

Tudván, hogy hiábavaló ellenállnia, Cate megölelte Serenát.

– Meglátom, mit tehetek, de semmilyen ígéretet nem teszek.

A pillanatot éles telefoncsengés szakította meg.

– A telefonom – visított fel Serena, és kikapta a mobilját a zsebéből. – Te vedd fel – mondta, és Venetia orra alá nyomta a készüléket. – Ha Tom, akkor mondd meg neki… mondd meg neki, hogy megszöktem.

Venetia nem volt hajlandó átvenni a telefont, úgyhogy Serena dühösen felcsapta a fedelét, és peckesen elsétált a tóparti ösvényen a csónakház felé.

– Igen?

Janey Norris volt, Serena személyi titkára, aki gyorsan és fontoskodva vette sorra Serena napi teendőit, mintha a normandiai partraszállást tervezné. Serena bőröndjeinek várható megérkezését Huntsfordba, egy megbeszélés időpontját a sajtótitkárával, egy sürgősségi csúcstalálkozót az ügynökével.

– A pszichiátered és az életvitel-tanácsadód mindketten szabadságon vannak a jövő péntekig – adta a főnöke tudtára Janey, miközben Serena elkeseredetten sóhajtozott –, de elintéztem, hogy 42

egy privát masszőr odamenjen a lakásodra kedden, és csináljon egy forró köves kezelést, egy relaxáló fülterápiát és egy négyhullámos hawaii masszázst.

– Kitűnő – bólintott Serena. – És üzenetek? – kérdezte reménykedve.

– Negyvenhét ma reggel óta – jelentette Janey. – Tomtól semmi, de valami Michael Sarkis nevű halálra nyaggatott, hogy beszélni akar veled.

Serena kifújta a levegőt, és bekattintotta a telefonját, azonnal véget vetve a beszélgetésnek Janeyvel.

– Jelentkezett Tom? – kérdezte Cate reménykedve, gyors lépésre váltva, hogy utolérje Serenát.

– Nem – csattant fel a húga –, de fel kell hívnom valakit, ha megbocsátasz.

– Kit? – erőltette Cate.

– Miért érdekel annyira?

– Kit? – kérdezte Cate újra, mivel az újságírói ösztönei intrikát szimatoltak.

– Michaelt, ha éppen tudni akarod.

Cate zavarodottan nézett rá.

– Miféle Michaelt? Caine-t? Stipe-ot? Angelo-t? – kérdezte mosolyogva.

– Igazság szerint Michael Sarkist – mondta a húga kicsit öntelten. – Az ő gépe hozott vissza Egyiptomból.

– Michael Sarkist, a szállodás fickót? – húzta fel Cate az egyik szemöldökét.

– Ez a pillantás meg mit jelent?

Serena eldübörgött a csónakház felé, miközben Venetia utolérte Cate-et.

– Most meg mi baja van? – kérdezte Venetia, és a húga karjába fonta a kezét. – Annyira szomorú ez az egész. Úgy látszik, Serena rettenetesen szenved.

– Szenved? – mosolygott Camilla cinikusan. – Sokkal inkább fél. Szüksége van Tomra, és ezt tudja is.

– Mondod te – szólalt meg Cate a homlokát ráncolva –, de éppen most tűnt el, hogy titkos csevegést folytasson Michael Sarkisszal.

Camilla arcán aggodalom tükröződött.

– Remélem, nem akar ilyen alakokkal kapcsolatba kerülni! Abból, amit hallottam róla, ez a pasas félig-meddig bűnöző. Fegyverkereskedelemről meg mindenféle másról szólnak a pletykák.

A három lány egymásra nézett.

– Tudjátok, milyen Serena.

Tudták.

Serena közben elérte a csónakházat – egy kicsi, félig gerendákból ácsolt építményt a Huntsfordtó túloldalán. Kinyitotta a csikorgó ajtót, félrelökött egy pókhálót a kezével, és egerektől és pókoktól rettegve, óvatosan körülnézett. Hátborzongató volt a csend odabent, de a halvány tojáshéjszínű falfestés és a vízre néző, rozoga, kárpitozott, szalmafonatú székek nyugalmat árasztottak.

Ledörzsölt egy kis port az ablakról, és leült, a számot tárcsázva, amelyet Janey adott meg neki.

Körmeit belevájta a mobil gombjaiba – dühös volt Cate Michael Sarkis nevére adott reakciója miatt. Mivel Serena ízig-vérig versenypárti volt, azt hitte, hogy mindenki az, és bármennyire szerette is a nővéreit, meg volt győződve, hogy nem akarják, hogy egy kicsivel is feljebb kapaszkodjon a síkos társadalmi póznán.

Miközben a telefon kicsengett, kibámult a tóra, az előtte csillogó sötét folyékony ezüstre.

Gondolatai Tom felé szálltak, és arra gondolt, hogy mennyire szeretne fájdalmat okozni neki, amiért ennyire ostobának, ennyire megalázottnak érzi magát miatta.

A hang férfias és üzletszerű volt, de azonnal ellágyult, amikor Serena megnevezte magát.

– Serena. Hogy van, drágám? – dorombolt Michael játékosan. – Láttam a képeket a Le Monde- ban. Fogalmam sincs, hogy tudtak felvételeket készíteni a La Mamouniá n. Nyilván valami szuperobjektíves fotós lehetett a kikötőben.

43

Bár Serena titokban örült, hogy a története nemzetközi visszhangot kapott, sebzett hangon folytatta.

– Nincs semmi baj – sóhajtott olyan módon, amely világosan jelezte, hogy bizony nagy baj van. – De nagyon köszönöm, hogy elhozatott Londonba. Elmondani sem tudom, mekkora megkönnyebbülés volt, hogy egyszerűen eltűnhettem a történtek után. Nem mintha hazamehetnék. Apám házába kellett jönnöm.

– Tudom – mondta Michael határozott hangon –, és pontosan ezért hívtam. Biztos vagyok benne, hogy nyilván száz helyre is elmenekülhet a paparazzóktól, de azt hiszem, a villám Mustique-on tökéletes volna erre a célra. Igazi, igazi magánterület.

Serena szíve megdobbant. Hallott róla, hogy a férfié az egyik legimpozánsabb ház a szigeten – nagyobb, mint Tommy Hilfigeré, szebb, mint Margaret hercegnő régi villája…

– Hogy hangzik az ötlet?

Serena szünetet tartott, megpróbált nem túl izgatottnak tűnni.

– Remekül hangzik.

– Akkor jó. Szeretném annyi időre felajánlani, amennyire csak szüksége van rá. Menjen oda, vigye el az egyik barátnőjét, pihenjen, vegyen egypár gyógyfürdős kezelést. Még élvezheti is.

– Komolyan gondolja?

– Hát persze hogy komolyan gondolom. Örülök, ha elfogadja. A titkárnőm fel fogja hívni holnap, hogy megbeszéljék a továbbiakat. Ciao, Serena.

A vonal megszakadt, és Serena a párnákra omlott. Tomra gondolt, és a szája keserű vonallá szűkült, aztán, egy pillanattal később, széles, győzedelmes mosolyra nyílt. Kirohant a csónakházból, amilyen gyorsan a gumicsizmái vitték, és bohókásan ugrándozva közeledett a nővérei felé.

– Nos hát – jelentette be, karjával szorosan átfogva a poncsóját, mivel érezte, hogy egyre jobban elhatalmasodik rajta a másnaposság –, kinek van kedve Mustique-ra menni?

44

7

Venetia és Jonathon von Bismarck otthona a Kensington Park Gardensben az a fajta hatalmas, Palladio stílusában épült ház volt, amelyet a járókelők meg szoktak bámulni, azon tűnődve, hogy vajon ki lakhat benne. De úgy látszott, hogy a tulajdonosainak az épületen belül fogalma sincs a jó szerencséjükről. A hangulat tompa, nyomasztó volt, a kínos csendet csak Jonathon Financial Timesának zizegése zavarta meg. Venetia finoman kortyolgatta a frissen kifacsart almalét, amelyet lengyel házvezetőnőjük, Christina készített, és a férjét nézte szomorúan, és egyúttal nehezteléssel. Hozzá volt szokva, hogy a ház ura hideg és elzárkózó lény. Kislány korában napok teltek el úgy, hogy a papájával kizárólag akkor érintkezett, amikor belopakodott a dolgozószobájába egy kicsikart jóéjszakát-kívánságért, reményei ellenére is reménykedve, hogy az apja rá fog kiabálni valamelyik önkényesen felállított szabályának a megsértéséért. Ilyenkor legalább kapott egy kis figyelmet. De most egy másik férfival élt egy ugyanolyan házban, ám olyan távol tőle, hogy ezzel az erővel akár két különböző városban is lakhattak volna. Azt szokták mondani, hogy az ember végül az apjához megy feleségül, gondolta Venetia.

– Hánykor is kell elindulnunk? – szólalt meg Jonathon, összehajtogatva az újságját.

– Ha eljössz, akkor legalább jó szívvel gyere – szólt rá a felesége, és teletöltött egy csészét a kávéskannából a sötét kolumbiai kávéval.

Jonathon felkapta a fejét. London egyik legsikeresebb, befektetési alapokkal foglalkozó menedzsereként nem volt hozzászokva, hogy megmondják neki, mit tegyen. Talpig munkához volt öltözve sötétkék Kilgour öltönyében, a zakója hosszú ujja alól kivillanó arany mandzsettagombokkal; ránézett drága krémszínű selyemköntösbe burkolózott feleségére, és bosszúsan felhorkantott.

– Csak azért ódzkodom, mert ahogy a látszat fest, te még csak meg sem próbálsz készülődni – válaszolta csípősen. – Tudod, hogy ma sietek. Egész délután egymást érik a megbeszélések, és őszintén szólva jobb dolgom is akadna, mint hogy itt ücsörögjek veled.

Venetia a széke mögé került, hogy átölelje a karjával, és gyengéden megcsókolta hátulról a nyakát.

– Ne légy már ilyen, drágám – mondta lágyan. – Csak tízkor kell ott lennünk, és hidd el, nem fog sokáig tartani.

Férje lerázta magáról, zajosan hátralökte a székét a terrakottapadlón, és felkapta a

mobiltelefonját az asztalról.

– Biztos vagy benne, hogy nekem is el kell mennem? – kérdezte fagyosan, egyik fülét a mobilhoz ragasztva. – Mi volna, ha megkérném Gavint, hogy tegyen le útban a hivatalomba?

Venetiát elfogta a feltörő forró könnyek ismerős érzése, amelyek csípni kezdték a szemét.

Rettenetesen sebezhető volt mostanában, és a legkisebb kritika vagy fölényeskedés Jonathon részéről teljesen kiborította.

– El kell jönnöd. Szükségem van rád – suttogta.

45

– Szükséged van rám? – Férje szájának sarka enyhén felfelé görbült. Imádott mások fölött uralkodni, és most élvezte ezt a pillanatnyi erőfitogtatást a felesége előtt. – Nagyon jó. Remek.

Akkor hát igyekezz, öltözz fel.

Az asszony figyelte, amint átsétál a nappaliba. Amikor Jonathon eltűnt, a karjára hajtotta a fejét. Nem tudta, miért van ennyire feldúlva. Hozzá volt szokva a hideg, fagyos beszélgetésekhez, férje hosszú távolléteihez, a támogatás hiányához, az érzéseinek tökéletes semmibevevéséhez.

Nem is az bántotta igazán, hogy a mézeshetek tizennyolc hónapi házasság után véget értek; ha őszinte akart lenni magához, tulajdonképpen soha el sem kezdődtek. Venetia soha nem érezte azt a kötődést, azt az izgalmat, azt a közelséget, amelyen Luke Brainbridge-dzsel, fotográfus barátjával osztoztak öt éven át, aki váratlanul elhagyta, röviddel azelőtt, hogy megismerkedett Jonathonnal. Miután Luke, mint egy árny, eltűnt az életéből, kétségbeesetten vágyott valakire, aki védelmezi és gondoskodik róla. És a reménytelenség és magányosság poklában megjelent Jonathon, akit – minden ember közül éppen! – Oswald mutatott be neki. És ő valahogy megfelelt a kívánalmaknak. Jóképű volt, majdnem szép, ismerte el az asszony, ahogy a férfi finom csontozatú arcára és az inge nyakára göndörödő szőke hajára gondolt. De nem jelentett társat.

Igaz, hogy Venetia férjnél volt, de mostanában sokkal törékenyebbnek, sokkal magányosabbnak érezte magát, mint valaha.

Rózsaszín bőrpapucsában halk léptekkel végigment a folyosón, el a hatalmas, sápadt magnóliaverbéna-rózsa kompozíciók mellett, fel a hosszú lépcsősoron a hálószobájába. Átsétált a hálóból nyíló fürdőszobába, odaállt a hosszú tükör elé a zuhany mellett, és hagyta, hogy a köntöse lecsússzon tejfehér válláról. Megbámulta a tükörképét, és végigfuttatta az ujjait a nyakán.

Nem túl kreppes, gondolta, és tovább vezette az ujjai hegyét, fel az arcára és bele rövid, pezsgőszőke hajába. Harminchét éves korához képest kellemesen sima a bőre, gondolta: nincs rajta túl sok vonal, ránc vagy Botox-nyom, eltérően a Knightsbridge környékén löncsölő hölgyek felének merev arcától.

Jól tartja magát, még mindig vonzó. Nem mintha Venetia bánta volna az öregedést. Mivel a legtöbb nővel összehasonlítva, a családjában játszott anyaszerepnek köszönhetően, mindig öreges volt a korához képest, majdhogynem várta a negyvenéves kort. Olyannak látta, mint egy megnyugtató fennsíkot. Lenyúlt, hogy megsimogassa meztelen hasa lágy hajlatait. Ha lenne családjuk, pontosan olyan volna az élete, amilyennek szeretné. Egy baba biztosan megenyhítené Jonathon hajthatatlan hangulatváltozásait, és kialakítaná köztük az oly nagyon vágyott kötődést.

Azonban a tíz hónapos próbálkozás és a házuk felső emeletén várakozó bűbájos, halvány orgonalila gyerekszoba ellenére sem hallatszott még az apró lábak tipegése. Venetia tudta, hogy aligha tavaszi csibe, de rengeteg barátnője volt, akik a harmincas éveik vége felé járva estek teherbe minden különösebb probléma nélkül, ezért úgy érezte, ideje, hogy foglalkozzanak a meddőség kérdésével. Már régen feladta a reményt, hogy egy nagy, lármás család lesznek, akik úgy látogatnak le Huntsfordba, hogy a négykerék-meghajtású kocsi dugig van gyerekekkel és kutyákkal. De hát egyetlen gyerek azért igazán nem túl nagy kérés.

Frissen lezuhanyozva odasétált az ágyhoz, amelyen már ott volt kikészítve a ruhája a ropogós Frette ágyneműn. A régi szokásokat nehezen vetkőzi le az ember, mosolygott öltözködés közben, ahogy visszagondolt a Vogue-nál divatasszisztensként eltöltött napokra, amikor minden idejét a divatszobában töltötte, hogy kivasalja és felakassza a gyönyörű, híres tervezők által készített ruhákat. Egy évtizeddel azelőtt fordította éles, kreatív szemét a divatról a belsőépítészetre, de még mindig imádott anyagokat, ingeket és cipőket válogatni, és mindent összekeverni a finom hatás kedvéért.

– Kész vagy már? – bömbölt Jonathon hangja a lépcső aljáról. – Megjött Gavin.

Venetia belebújt vastag kasmírkabátjába, felkapta kígyóbőrből készült kis retiküljét, és leszaladt oda, ahol Jonathon már a palaszürke Jaguar hátsó ülésén terpeszkedett.

– Induljunk – mormolta a férfi Gavinnak, a sofőrjének. – Knightsbridge felé menjen, úgy gyorsabb lesz.

46

Sápadt, enyhén szőrös keze a krémszínű bőrülésen pihent, kis arany pecsétgyűrűje csillogott a napfényben; Venetia megfogta a kezét, hogy megszorítsa. Férje átnyúlt az arcához, és megsimogatta a mutatóujjával.

– Sajnálom, drágám, elnézést kérek.

Gesztusa megdöbbentette Venetiát. Közel kétévi házasság után sem tudott még hozzászokni Jonathon forró és hideg érzelmeihez. Rendszeresen előfordult, hogy amikor civakodtak, és a férfi érezte, hogy túl messzire taszította el Venetiát, odavetett neki egy morzsányi szeretetet, és újra visszacsévélte őt magához. Az asszony biztos volt benne, hogy ez valami menedzsmenttechnika, amelyet a férje valamelyik drága iskolában szedett fel az üzleti tanulmányai során. Elfordította a fejét és kinézett az ablakon, nehogy Jonathon meglássa a könnyeit.

Az út dr. Vivienne Rhys-Jones, Európa legjobb nőgyógyászának irodájába fél óránál is rövidebb ideig tartott. Az épület a szokásos fehér stukkóval díszített, istállóból átalakított ház volt, és széles, piros ajtaján túl inkább egy könyvtárra, mint egy orvosi rendelőre jellemző komor, hivatalos légkör uralkodott benne. Venetia a félelem érzésével lépett be. Biztosra vette, hogy csak rettenetes híreket fog hallani.

– Mr. és Mrs. von Bismarck, jó reggelt kívánok – mondta egy csinos, szőke lófarkas lány a fogadóhelyiség nővérpultjánál. – Fáradjanak fel dr. Rhys-Joneshoz.

A házaspár felsétált a széles lépcsőn az első emeletre, ahol egy alacsony, ősz hajú hölgy halvány mosolya üdvözölte őket egy hatalmas íróasztal mögül.

– Venetia, ha nem tévedek. És ön nyilván a férje.

– Jonathon – mutatkozott be a férfi nyersen, és kinyújtotta a kezét.

– Dr. Patrick elküldte a feljegyzéseit magukról – mondta Vivien lassan, és közben figyelmesen és bagolytekintettel vizsgálgatott egy köteg papírt maga előtt. – De talán kezdhetnénk az elejéről.

Ahogy a doktor fürkészve nézte a párt, egyik szemöldökét kissé a szemüvegkerete fölé húzva, Venetia arra gondolt, hogy tetszik neki ennek a nőnek a magabiztos fellépése. Dr. Rhys-Jones a második meddőségi specialista volt, akihez fordult. Az első, dr. Ebel túl erőszakosan akarta rábeszélni a lombikbébiprogramra, és ez nem tetszett Venetiának. Jonathon közben megsértődött Ebel feltételezésén, hogy a meddőség akár az ő hibája is lehet. Hogy mer spermaszámlálási tesztet végeztetni vele abban a koszos pornóújságokkal telezsúfolt gusztustalan kis fülkében?

Jonathon felvilágosíthatta volna, hogy a von Bismarck család hagyományosan egészséges fiúörökösök sorát produkálta, bár Suzie Bettsről, az előző titkárnőjéről kevésbé szívesen számolt volna be… Hogy lehetett ilyen ostoba? Csupán annyit akart, hogy érezhesse, amint a lány tűsarkú cipőjében fel-le lépked a hátán egy mayfairi hotelban hetente egy-két alkalommal. De a kis ribanc terhes lett. És ez Suzie-nak egy abortuszba, Jonathonnak pedig ötvenezer font hallgatási pénzébe került.

Venetia mély lélegzetet vett, és kezdte felidézni a baba érdekében tett próbálkozásaik történetét, és közben igyekezett leküzdeni a zavarát, hogy ilyen személyes, intim részleteket tár fel a doktornő előtt. Beszámolt a heti szexuális érintkezéseik számáról, a család szaporodási történetéről, a menstruációs ciklusáról, amely a stressz miatt, hogy képtelen megfoganni, szinte teljesen megszűnt az utóbbi három hónapban.

– A menstruációs ciklusa aggaszt a legjobban – mondta dr. Rhys-Jones, és szelíden ütögette az iratcsomót egy ceruza végével. – Különösen, hogy azt mondja, ingerlékeny, hormonális lett, és álmatlanságtól szenved…

– Nők, igaz? – jegyezte meg Jonathon, akiről nem vettek tudomást.

– Tudom, hogy ön arra keresi a választ, Mrs. von Bismarck, hogy hogyan eshetne teherbe, engem viszont pillanatnyilag az érdekel, hogy miért nem fogan meg.

– Nem én vagyok a hibás – bukott ki Jonathonból, ahogy hirtelen bedühödött. – Semmi baj a spermáim számával.

– Úgy tűnik – mondta dr. Rhys-Jones, és hüvelykujjával a feljegyzésekre bökött.

– Mit gondol, mi lehet az oka? – kérdezte Venetia aggodalommal.

47

A doktornő halványan mosolygott, és lehúzta az orráról a szemüvegét.

– A nők meddőségi problémája, ahogy dr. Ebel talán elmondta önöknek, számos dologból fakadhat. Örökletes tényezők, vírusos fertőzés, sok minden okozhatja. Szeretnék vérvizsgálatot csinálni, megmérni a hormonszintjét. Nem hiszem, hogy kizárhatnánk a lehetőséget, hogy idő

előtti klimaxon megy keresztül.

Venetia érezte, hogy összerándul a gyomra.

– Klimax? Ezt még soha nem említették, mint lehetőséget.

Dr. Rhys-Jones kedvesen nézett rá.

– Gyakran nem is az. Néhány orvos, hozzá kell tennem, általában férfiak, hajlamos arra, hogy az idő előtti klimaxot ne számítsa a meddőség lehetséges okai közé, pedig a nők körülbelül két százalékánál a menopauza bizony a negyvenéves kor előtt beáll, tehát figyelembe kell vennünk.

Van, akinél ez már a pubertáskor vége előtt megtörténik – tette hozzá, mintha azt mondaná: „Nézze, lehetne rosszabb is.”

Venetia érezte, hogy remeg a keze, ahogy az érzelmek áradata elönti a lelkét.

– És ha erről van szó… akkor mi a helyzet a gyerekekkel?

– Egy nagy felbontású ultrahangvizsgálat kimutathatja, hogy vannak-e még petesejtjei. De fel kell készülnie: lehet, hogy csak néhány hónapja van hátra, amikor megpróbálhat teherbe esni. Ha nem maradt petesejtje, akkor a természetes fogantatás értelemszerűen lehetetlen. A szokásos lombikbébi-eljáráshoz, gondolom, ezt tudja, szükség van a maga petesejtjére és a férje spermájára, tehát ezt is kizárhatjuk. Marad a petesejt-donáció lehetősége – folytatta lassan.

Jonathon cinikusan felhorkantott.

– Másnak a petesejtje? Ezt azért mégsem, Venetia?

Mindkét nő feléje fordult.

– Ez attól függ, mennyire akar gyereket, von Bismarck.

Jonathon és Venetia kint álltak a rendelő előtt az utcán, éles szél csipkedte az arcukat. A férfi intett Gavinnak, hogy engedje be a kocsiba.

– Mit fogunk most csinálni? – kérdezte Venetia, a férjétől várva a választ.

Jonathon megvetően nézett rá.

– Tudod, hogy az emberek gyerekeket várnak tőlünk. Mit fogok mondani nekik? Hogy a feleségem alkalmatlan rá?

Venetia rámeredt – most az egyszer a dühe erősebbnek bizonyult a kétségbeesésénél.

– Alkalmatlan? – mordult a férjére. – Nem tartozom az alkalmazottaid közé.

– Feltételezem, hogy ezt már azelőtt is tudtad, hogy összeházasodtunk – válaszolt Jonathon hidegen, fél lábbal már a kocsiban. – Rákényszerítettél, hogy eljöjjek ezekre a nevetséges vizsgálatokra, azt éreztetted velem, hogy ennek a problémának hozzám van köze.

Venetia kábultnak érezte magát – olyan döbbentnek, hogy alig bírta kipréselni a szavakat.

– A történtek ellenére bemész az irodába? – suttogta.

Férje beszállt az autóba.

– Már két órával ezelőtt ott kellett volna lennem. Akarod, hogy Gavin letegyen a háznál?

Venetia keményen beleharapott a szája sarkába. Nem fog sírni a férje előtt.

– Szóval tényleg bemész…? – ismételte meg.

– Ne kezdjük újra.

– De hát meg kell beszélnünk a dolgokat.

Jonathon megfordult, hogy szembenézzen vele, az arca érzéketlen és kegyetlen volt.

– Megbeszélni mit? A petesejt-donációt? Nem fogom hagyni, hogy egy gyerek nevében valami cafka petesejtjét ültessék a feleségembe. Gondolnunk kell a családra – mondta küszködve, hogy uralkodni tudjon a hangján.

– Ez a családunk, Jonathon.

– A családi vérvonalról beszélek.

48

Venetia dühösen rázta a fejét.

– Jézus, Jonathon, úgy beszélsz, mint valami rohadt náci.

– Pontosan úgy is érzek. Na mi van, beszállsz a kocsiba?

Az asszony feljebb húzta a kabátgallérját a nyaka körül, és megrázta a fejét.

– Kérlek, Venetia. Szedd össze magad. – Jonathon bevágta a kocsiajtót, és a füstszínű

elektromos ablak duruzsolva leereszkedett. – És ne felejtsd el, hogy William és Beatrice jönnek át hozzánk ma este egy italra. Lennél szíves megerőltetni magadat, és jobb kedvet mutatni?

Miközben a kocsi elhajtott, Venetia nagyon nyugodtan állt, csendben hagyta, hogy a könnyek végiggördüljenek az arcán.

49

8

A Cornwall Chambers egy komor, impozáns György korabeli épületben volt a Lincoln’s Inn Fieldsen, egy prűd londoni téren, amely szinte bűzlött az intézményes hatalom értékeitől és a zord tekintélytől. Odabent azonban, Charles McDonald királyi tanácsos irodájában partihangulat uralkodott. Savile Row-öltönyös, ősz hajú férfiak mosolyogtak szélesen, és csendítették össze a poharukat; ritka felszabadult pillanat volt ez London egyik legjobb, kereskedelmi joggal foglalkozó ügyvédi irodájának szokásos józanságában.

Charles McDonald megkocogtatta tonikkal telt kristálypoharát egy ezüst teáskanállal, és megköszörülte a torkát.

– Mondanom sem kell önöknek, milyen eredményes hónapot zárt az irodánk – szólt a kollégáihoz erős edinburghi akcentusával. – Annyira eredményeset, hogy úgy éreztem, udvariatlanság volna, ha nem koccintással fejeznénk be, még ha én csak üdítővel csatlakozhatom is a társasághoz.

Előzékenyen, könnyed nevetés hangzott fel a szobában. Az ügyvédek, különösen az ügyvédi irodák vezetői nem a humorérzékükről voltak híresek, ezért a legkisebb eltérés a komolyságtól mindig aránytalan mértékű nevetést váltott ki.

– Gerry és David – bólintott a királyi tanácsos egy gömbölyű, pirospozsgás arcú férfi és a mellette álló alacsonyabb, vékonyabb, hold alakú szemüveget viselő társa felé – fantasztikus győzelmet arattak a Petersham rágalmazási ügyben. Keressék a Gerryvel készült interjút a jövő

heti Ügyvéd harmadik oldalán.

Újabb nevetés hallatszott, amikor Charles ismételten felemelte a poharát.

– Szeretném megragadni az alkalmat, hogy a Cornwall Chambers rezidens hírességének, Miss Camilla Balconnak is gratuláljak. A csodálatos győzelemért a Kendall kontra Simon ügyben.

Őszintén szólva én azt hittem, hogy megnyerhetetlen. Gratulálok, Camilla.

A szobában az összes férfi a sarokban álló vonzó, szőke nő felé fordult; mindig hálásak voltak, ha alkalom adódott, hogy rápillanthassanak. Camilla Balcon udvariasan bólintott, és lesimította méretre készült Gieves & Hawkes kosztümje szoknyáját, hogy még szalonképesebbnek tűnjön közönsége előtt.

Belekortyolt a karcsú pezsgőspoharába, és közben azon tűnődött, vajon az elismerés elvezeti-e végre a nehézsúlyú, nagyobb presztízzsel járó ügyekhez. Kezdett türelmetlenkedni, hogy elérhesse a jogi uborkafa tetejét. Bármelyik huszonkilenc éves ügyvédnő sztratoszferikusnak nevezte volna Camilla Balcon karrierjének ívét. Balliol College, Oxford, az évfolyamában az első

öt közt a jogi fakultáson, és munkatársi viszony London egyik legelőkelőbb ügyvédi irodájában.

Csupán az elmúlt tizenkét hónapban három jelentős csalási ügyben dolgozott kezdő

jogtanácsosként az ügyvédi iroda vezető királyi tanácsosai mellett. Mint ravasz és kegyetlen keresztkérdező, növekvő tekintélyre, és következésképpen a hat számjegyet is meghaladó éves jövedelemre tett szert a saját jogán. Nem rossz egy olyan valakinek, akit mint előkelő tyúkot rendszerint elintéztek egy kézlegyintéssel.

50

És mégis, ez nem elégítette ki Camillát, akinek az egész élete arról szólt, hogy mindig a következő hódítására, a következő briliáns eredményére készült. Ezt az örökséget kapta, mint egy kiválóan teljesítő család harmadik gyermeke. Vagy feladod, mielőtt egyáltalán belekezdtél volna, vagy beleteszel apait-anyait, hogy mindenkinél fényesebben ragyogj. És Camilla ragyogni akart.

Megfordult, hogy végigmérje a kollégáit, és arra gondolt, talán éppen ők az okai annak, hogy a karrierje lassabban halad előre, mint szeretné. Miközben pedig az ügyvédi irodájának fantasztikus híre volt, annyi egóval és tehetséggel egyetlen épületben, hogy épp elég nehezen tudta egyáltalán észrevetetni magát, hogy a ranglétrán való felkapaszkodásról már ne is beszéljünk. Charles McDonald odavethetett neki egy ritka bókot egy péntek esti koccintáson, ő azonban biztos volt benne, hogy ez egyszerűen az iroda egyetlen női munkatársának a megszelídítésére szolgált.

Egy magas, esetlen, de jóképű férfi tartott felé egy üveg Moët pezsgővel.

– Úgy látom, valakinek üres a pohara – mondta Matt Hornby, az iroda egyik vezető

tisztviselője, és elpirult. – Charles bőkezűen bánt ezzel a remek itallal, úgyhogy akár le is húzhatjuk.

– Azért, mert ingyen van, talán még nem kellene meginnunk az egészet – mondta Camilla, és kacér mosollyal a férfi felé nyújtotta a poharát.

Mivel tisztában volt vele, hogy Matt, ez a huszonöt éves East End-i reménytelenül szerelmes belé, amióta csak a Cornwall Chambershez került, nem akarta bátorítani, de a férfinak kedves, csinos arca volt, tele szeplőkkel, és Camilla aranyosnak találta, hogy ilyen hallatlan élvezetnek tartja a pezsgőt.

– Láttam magát az Evening Standard partioldalain tegnap este – folytatta Matt, és ideges kortyokkal nyeldekelte a Moëtet. – Árulja el, mire készül ezen a hétvégén, ami ragyogóbb lehet, mint a ma esti soirée?

Camilla nevetett, és a pezsgőjét szopogatta.

– Rengeteg meghívásom van különböző helyekre – de egyikre sem vágyom. Igazság szerint két óra múlva Charles és Nigella vacsorapartiján kell lennem. Az étel fantasztikus lesz, de pillanatnyilag semmit sem szeretnék jobban, mint bebújni az ágyba egy videóval és valami kínai kajával.

– Miért nem visz magával, hogy én bírálhassam el, melyik a legjobb esti program?

Camilla mosolygott, képtelen volt leállítani magát.

– Hová? – dorombolta. – Charleshoz és Nigellához, vagy hozzám haza?

– Ó, maga kis huncut. Flörtöl velem?

Camilla meglegyintette kollégája karját, és letette a poharát az asztalra.

– Egyáltalán nem. És különben is, azt hiszem, Nat bepörögne, ha péntek esti szórakozásként magával jelennék meg.

Matt megpróbált mosolyogni Nathaniel Montague említésére, akivel csak kétszer találkozott, de akit rendszeresen látott a Daily Mail társasági oldalain.

– Van valami abban, amit mond – nevetett Matt. Csurig töltötte a pezsgőspoharát, és egy maroknyi japán rizskekszet tömött a szájába. – A barátja a frászt hozza rám.

Amint Matt eltűnt, hogy „keressen még valami ehetőt”, Camilla egy magas jelenséget észlelt a vállánál.

– Marad még egy kicsit, vagy elrohan? – kérdezte Charles McDonald olyan stílusban, amely inkább kérést, mint kérdést sugallt.

– Este nyolcig nincs semmi programom. Miért?

A férfi könnyedén a vállára tette a kezét, és mint egy összeesküvő, az ajtó felé kormányozta Camillát.

– Ne menjünk valami nyugodtabb helyre? – kérdezte. – Beszélnem kell magával valamiről, ami esetleg érdekelheti.

Camilla érezte, hogy remeg a gyomra, miközben lefelé mentek a lépcsőn a második emeletre az irodájába. Nyilván arról lesz szó, hogy nagyobb presztízsű munkákat akarnak rábízni, 51

gondolta. Charles megállította Camillát az ajtónál, és leakasztotta a lány Armani kabátját a fogasról.

– Azt hiszem, jobb lenne kimennünk innen – mondta, a kabátot tartva. – Meglehetősen bizalmas dologról van szó. A falnak is füle van, hiszen tudja.

A Toll és Paróka, egy mellékutcában eldugva a Lincoln’s Inn Fields mögött, a tökéletes ivóhely volt ügyvédek számára. Sötét és dickensi, támla nélküli székeit kifakult, vörös bársonykárpitozás fedte, és a bárnál testes bírák karikatúrái ültek az udvartartásukkal. Zsúfolva volt, tele ügyvédekkel, akik itt múlatták az időt, mielőtt hazatértek a feleségükhöz és gyermekeikhez Wandsworth Common viktoriánus villáiba. Nem épp az ideális hely egy magánbeszélgetéshez, gondolta Camilla, míg Charles elment, hogy egy gin-tonikot hozzon neki a bártól. Ennek ellenére, ha a tanácsos fontosabb ügyeket akar rábízni, vagy fel akarja költöztetni egy tekintélyesebb irodába valamelyik felsőbb emeletre, talán valóban a legjobb, ha ezt a többi munkatárs hallótávolságán kívül teszi.

– Nagyon köszönöm, hogy így elismerte a munkámat – mondta, és mint mindig, türelmetlenül várta, hogy a lényegre térjenek. – Remélem, be fogja látni, hogy elég érett vagyok ahhoz, hogy hamarosan vezető tanácsossá lépjek elő.

Charles hallgatott, és óvatosan letette a narancsléjét.

– Igazság szerint nem az ügyvédi irodáról akartam beszélni magával – kezdte, a tekintetével Camillát fixírozva, és drámai szünetet tartott.

Camilla többször látta, hogyan használja ezt a technikát pusztító hatással a tárgyalóteremben, amikor meg akar semmisíteni valakit a keresztkérdések súlya alatt.

– Camilla, szinte bizonyosan maga a legambiciózusabb joghallgató, akit valaha a növendékemmé fogadtam – mondta Charles. – És higgye el nekem, volt jó néhány túlbuzgó ügyvédünk, aki belépett a Cornwall Chambers ajtain.

– Nem mindenki szuperambiciózus, amikor huszonkét éves, és megpróbál bekerülni egy jó irodába? – mosolygott a lány, és fellélegzett, hogy Charles nem azért hozta ide, hogy leteremtse.

– De, azt hiszem. De magánál, a maga hátterével ezt mindig furcsának találtam. Rengeteg magániskolái és Oxbridge-végzettségű ügyvéd megfordult ebben az irodában, de mindig gyanakvással fogadtam az igazán kiváltságosakat. – A „kiváltságosak” szót Charles suttogva ejtette ki. – Lusta kurafi a legtöbbjük. – Elhallgatott. – Ezért tétováztam, hogy felvegyem-e magát, Camilla.

Camilla azon gondolkozott, hogy hová akar ez a beszélgetés kilyukadni, és kezdte körbe-körbe forgatni a jégkockákat a pohara alján.

– Emlékszik, amikor elvittem magát ebédelni az első héten? – kérdezte Charles.

De még mennyire, hogy emlékezett. A Wilton’s volt Belgraviában. Ő volt az egyetlen nő az étteremben, és fácánt evett, holott tudta, hogy halat kellett volna rendelnie. Ez volt az első eset, hogy úgy érezte, kicsi, ijedt és túl nagy fába vágta a fejszéjét. Akárcsak most, igazság szerint.

– Emlékszik, hogy Michael Heseltine ült a szomszédos bokszban, és maga rettenetesen izgatott lett? – kérdezte Charles.

– Ha jól emlékszem, még üdvözöltem is – mosolygott Camilla.

– Azt hiszem, mintha egy kicsit becsípett volna. Ne aggódjon – kuncogott Charles, és felemelte a narancsléjét. – A déli ivászat nekem sem ment soha. De emlékszem, hogy akkor arra gondoltam, miért olyan izgatott ez a lány, hogy Heseltine-nal találkozik, amikor nyilván tucatjával volt szerencséje magas rangú politikusfélékhez a családja révén? Azt hiszem, az apja akkoriban az első sorban ült a Lordok Házában, ugye? Vadul lángolt a tekintete, és azt mondta nekem, hogy Heseltine egyszer kijelentette, hogy az Oxfordi Unió elnöki posztja jelenti az első

lépést a miniszterelnökséghez. És maga ezért pályázta meg Oxfordban az elnökséget, és nyerte meg.

– Tulajdonképpen, ha jól emlékszem, azt mondta, hogy ez egy nyűg, amelyet végig kell szenvedni – emlékezett Camilla.

52

Visszagondolt a hónapokig tartó machiavellista összeesküvésre, amely a nagy presztízst jelentő oxfordi tisztség megszerzéséhez kellett, no meg az is eszébe jutott, hogy ezt követően hetente részt kellett vennie egyik ostoba vitán a másik után.

– És különben is – folytatta –, ez azért nem egészen sikerült neki, igaz? Ennyit az Oxfordi Uniótervről.

– Azért nem csinálta olyan rosszul – jegyezte meg Charles komoly hangon –, miniszterelnök-helyettességig vitte. És azt hiszem, maga, Camilla, ugyanilyen jól tudná csinálni.

Camilla hallgatott, és fürkészőn nézett Charlesra.

– Politika? De hát mi lesz a joggal?

– Ah, tényleg királyi tanácsos szeretne lenni? – kérdezte Charles legyintve. – Ez jelentené a maga számára egy sikeres karrier végét?

Camilla tudta, hogy tojáshéjon kell táncolnia. De az volt az igazság, hogy a jog nem gyújtotta fel a képzeletét. Igen, jól csinálta. Megvolt benne a kellő fegyelem és az intelligens, lényegre törő

elme, ami ahhoz szükséges, hogy elérje a szakma legfelső csúcsát, és ha egyszer tudta, hogy jó valamiben, akkor nem állt meg addig, amíg a lehető legjobb nem lett. De Camilla többet akart, sokkal többet.

– Erről már gondolkodtam – vallotta be őszintén. – De itt még van tennivalóm, és még harmincéves sem vagyok.

– Ne kezdje nekem belekeverni a kort – kuncogott Charles. – Tudta, hogy indultam a választáson, úristen, harminc évvel ezelőtt?

– Azt hittem, a jog volt az élete – rázta a fejét Camilla.

– Sok ügyvéd csalódott vagy bukott politikus – nevetett Charles. – Én a bukottakhoz tartozom.

– Mégis, mi történt? Magából kitűnő politikus lett volna.

– Huszonnyolc-huszonkilenc éves voltam, amikor elindultam a parlamenti választásokon.

Rendben elnyertem egy tory jelölést, de egy megszerezhetetlen képviselői helyért indítottak Dél-Walesben, amelyet húsz évig egy Merthyr Tydfil-i tanár töltött be. Sanszom sem volt az edinburghi akcentusommal. – Az emléktől ingatni kezdte a fejét.

– Azért nem tudom elhinni, hogy ilyen könnyen feladta – mondta Camilla előrehajolva, egyszerre elbűvölten és izgatottan.

Charles vállat vont.

– De feladtam. Jó pénzt kerestem a tiszteletdíjakból, a nevemet úgy emlegették, mint egy jövendő királyi tanácsosét, és ez kellemes, amikor az ember nős két gyerekkel, és egy szép kövér jelzálogot kell fizetnie. Az az igazság – folytatta lassan –, túl nagy a kísértés, hogy az ember megmaradjon a jogi pályán. Ki akarna elcserélni egy ötszázezer fontos jövedelmet egy ötvenezer fontos képviselői fizetésért? Én nem akartam. És talán most már bánom.

Camilla nézte a szomorú kifejezést Charles darabos arcán, és azon tűnődött, hogyan dédelgethet egy sikeres ember egy ilyen hatalmas, beteljesületlen álmot. És hirtelen elszántságot, vágyat érzett, hogy elérje azt a csúcsot, amelytől Charles, máig tartó nagy bánatára, elfordult.

– A felesége nem egy Konzervatív Szövetség elnöke valahol? – kérdezte Camilla.

– Esherben – válaszolta a férfi. – Ismeri Jack Cavendisht?

Camilla bólintott.

– Az apám ismeri. Esher tory képviselője, igaz?

– Igen, de ki tudja, meddig? – válaszolt Charles halkan. – Az emberek suttognak, hogy Jack nem akar indulni a következő választáson, és ez már jövő májusban esedékes.

– Esher biztos hely?

– Távolról sem. Jack többsége leolvadt néhány ezerre. De ha tényleg visszalép, a pártot el fogják árasztani az életrajzok. Csodálatos képviselői hely valaki számára. Gazdag, közel van Londonhoz…

Camilla alig tudta fékezni az izgatottságát a gondolattól, hogy merre tart ez a beszélgetés.

– Milyen jelöltet keres a párt? – kérdezte, és megpróbált nyugodt maradni.

53

– Olyan valakit, aki meg tudja nyerni a kampányt. Olyan valakit, mint maga, Camilla.

– Honnan tudja, hogy én konzervatív vagyok?

– Ó, drágám – nevetett Charles, hirtelen zavartan. – Feltételeztem, hogy amilyen az apja, olyan a lánya.

Igazság szerint Camilla úgy érdeklődött a politika iránt, hogy nem volt semmiféle különösebb pártkötődése. Egyes nézetei jobbra, mások viszont kifejezetten balra húztak.

Ám az ő szemében a politika nem elvekről szólt, és egyébként is, alig volt manapság különbség a három nagy párt között. Számára a politika a hatalmat jelentette. A tisztelet és tekintély gondolata izgatta. A Westminster folyosóin kopogó tűsarkainak a varázsa, a hatalommal járó hitelesség – mi ehhez képest Cate és az elegáns magazinjai, vagy Venetia a társasági elit agyondíszített házaival? És ami még fontosabb, a külvilág számára többé már nem csupán az egyik bolygó lenne Serena csillagporral telehintett világegyetemében.

– A torykra szavaztam az utolsó választáson – közölte, és nem tette hozzá, hogy „éppen hogy”.

– Akkor mindennel rendelkezik ahhoz, hogy megnyerjen egy kampányt – mondta Charles, és elővett egy bőr szivartartót a felső zsebéből. – Megengedi?

Camilla bólintott. Legelső emlékeihez hozzátartozott a szivarfüst és a nedves tweed súlyos illata; megszokta a szivar ragadós, fás aromáját.

– Magában van politikai józanész; magában van eltökéltség. És ismerik. Soha ne becsülje le a híresség jelentőségét – mosolygott Charles. – Nézze meg Boris Johnsont és Glenda Jacksont. És az apja biztosan össze tud majd korteskedni valami támogatást magának.

Camilla ebben kételkedett. Apjának az volt a leghőbb vágya, hogy visszakerülhessen a Lordok Házába valamelyik választott képviselői helyre, de vereséget szenvedett az utolsó két időközi választáson. Camilla azon tűnődött, hogyan fogadná a hírt, hogy a lánya egy alsóházi helyért indul. Gyanította, hogy nem jól.

– Biztos benne, hogy nem vagyok egy kicsit fiatal?

– Biztos. A pártnak szüksége van rá, hogy beinjekciózzák fiatalsággal és friss, modern eszmékkel. Modernizálni kell – teljesen –, ahogy az Új Munkáspárt tette a kilencvenes években, és ez a folyamat már elindult.

– Biztos benne, hogy alkalmas vagyok?

– Egy báró lánya. Ez remek.

Camilla elhallgatott. Nagyobb zavarban volt, mint várta.

– Ha tényleg úgy döntök, hogy ez olyasvalami, amit szeretnék csinálni, és ha Jack Cavendish tényleg visszalép, mi a következő teendőm?

– Feltételezem, hogy nincs rajta a Központi Iroda jóváhagyott jelöltjeinek a listáján?

Camilla a fejét rázta.

– Hát akkor ez az egyes számú lépés.

– Ezt az egészet nyilván alaposan meg kell fontolnom – válaszolta Camilla, és közben a hüvelykujja körmét fel-le futtatta az asztal erezetén. Aztán felnézett Charles sokatmondó szemébe. – De nem hiszem, hogy bármi baj származna abból, ha megpróbálnám, igaz? – vigyorgott.

– Erre szivarozom egyet – válaszolta Charles, és nagyot szívott a nagy, kövér, barna Cohibájából, majd egy tökéletes füstkarikát fújt a levegőbe, amitől egy ügyvéd mögöttük köhögni kezdett. És Camilla elmosolyodott.

54

9

Michael Sarkis villája Mustique-on, a La Esperanza, tökéletes ellentéte volt a hivalkodó deluxe hoteleknek, amelyekről a férfi elhíresült. A Karib-tenger párás, türkizkék vizébe benyúló buja földnyelv csúcsán álló hatalmas, balinéz stílusú udvarházhoz egy jádezöld, a végtelenség érzetét keltő úszómedence, egy tavirózsákkal teli díszes koi pontyos halastó és egy hatalmas, tengerre néző terasz is tartozott.

– El sem tudom hinni, hogy már két napja itt vagyunk – sóhajtott Serena ráksalátát csipegetve, miközben egy hatalmas, kék vászon függőágyban hintázott, és a szemét felfelé, a pálmafákra szegezte.

– A Vászon Ház koktélpartit rendez ma este – mondta Venetia, és kinézett a Valentino napszemüvege pereme fölött. – Ne sétáljunk le néhány martinire? Vagy hivatalosan még mindig rejtőzködsz?

Serena letette a salátástálját, és a feje alá gyűrte a puha pamutpárnát.

– Drágám, azzal a céllal jöttünk Mustique-ra, hogy elkerüljük a turistákat, nem pedig azért, hogy szántszándékkal keressük őket – válaszolta. – Biztos vagyok benne, hogy megérted, és tudod, milyen nagyra értékelem, hogy így mellém állsz.

– Ó, én pedig azt értékelem, hogy itt lehetek. Azt tesszük, amit szeretnél – nevetett Venetia, és nagyot kortyolt az ásványvizéből. – A villa önmagában is épp elég gyönyörű.

– El tudod hinni, hogy Cate nem volt hajlandó eljönni? – morgott Serena. – Az a hálátlan szörnyeteg. Nem mintha te másodrendű választás lettél volna, vagy ilyesmi – tette hozzá gyorsan.

– Cate nem hálátlan – mondta Venetia kényszeredett mosollyal. – De hiszen ismered, mindig bűntudat marcangolja, ha jól érzi magát. Egyébként azt hiszem, hogy most tényleg nagyon elfoglalt. Beszéltem vele ma reggel, mert arra gondoltam, hogy kicsit lehangolt lehet, és azt mondta, hogy valami magazin-elképzelésen dolgozik, amelyet szeretne kipróbálni és elindítani.

– Hát ez jellemző rá, nem igaz? – húzta az orrát Serena. – Valami hasznosat is csinálhatna, amíg nincs munkája, például felkereshetné nekem Tomot, ahelyett, hogy Donald Trumpot játszik.

Olyan lehetetlenül önző.

Venetia mosolygott magában. Cate szíve legalább akkora volt, mint Serena egója, de Venetia tudta, hogy hiába mondana bármit is. Fáradtan a reggeli lovaglástól – béreltek két pompás gesztenyebarna lovat a Mustique-i Lovas Központtól aznap reggel, hogy végigvágtassanak a l’ansecoyi parton – hátradőlt, és kinyitott egy történelmi életrajzot. Napszemüvegét mélyen lehúzta az orrnyergére, hogy kivédje a könyv lapjáról visszaverődő napsugarakat. Megpróbálta elnyomni a mosolyát, és közben úgy érezte magát, mint egy csintalan iskolás lány. Jonathon majd szétrobbant, amikor bejelentette, hogy elmegy Mustique-ra. A pillanat hevében döntött, miután megkapta a hormontesztje első eredményeit. Agya azonnal zsongani kezdett, olyan dolgok gyötörték, amelyekre gondolni sem akart. Egy sikertelen házasság. Sikertelen petesejtek.

Sikertelenség. El kellett menekülnie.

55

Egy pincér jelent meg makulátlan fehér egyenruhában egy deres kancsóval, amelyben gyümölcspuncs, és egy tányérral, amelyen csillogóan fehér kókuszszeletek voltak. Engedelmesen beletett egy pohár puncsot Serena kinyújtott kezébe.

– Egy fax is érkezett önnek – mondta a jóképű pincér, és egy összegöngyölt krémszínű

papírlapot nyújtott át Serenának, egy másik ezüsttálcán.

– Egy fax? – kérdezte Venetia, és a nyakát nyújtogatta arrafelé. – Mi ez? Nehogy azt mondd, hogy a sajtó már kiszagolta, hogy itt vagy. Nem érzem úgy, hogy készen állnék egy paparazzo közelképre.

– Ó – mondta Serena egy pillanat múlva, miután végigfutott a macskakaparással írt fekete szavakon.

– Mi baj van?

– Michael azt írja, hogy ma este átrepül ide az Esperanzába. Szeretne velünk vacsorázni. – Meglepett arckifejezéssel nézett Venetiára, amely lassanként mosollyá húzódott. – Szörnyű

hosszú az út idáig New Yorkból, ugye? – jegyezte meg, és a szája tovább görbült felfelé.

– Nem bizarr egy kicsit, hogy csak így betör ide? – kérdezte Venetia, és beleharapott egy kókuszszeletbe. Aztán elhallgatott, ahogy kezdett nála leesni a tantusz. – Vagy tudtad, hogy jönni fog?

Egyik szemöldökét felhúzva nézett a húgára, aki úgy ült ott, mint egy szfinx, és egyszerre nem mondott semmit, és árult el mindent. Venetia akarata ellenére bosszúsnak érezte magát. Jellemző

Serenára, hogy elvonszolja egészen a Karib-tengerig, csak hogy kellemesen tölthesse az időt, amíg valaki érdekesebb fel nem bukkan. Serena mindig a manipuláció nagymestere volt.

– Tudod, Michael nem mondta határozottan, hogy eljön – mondta Serena, magabiztosan tekintve a nővére szemébe. – De ezt azért aligha lehetne betörésnek nevezni. Végül is ez az ő

villája, és joga van bekukkantani, amikor csak kedve tartja.

Kiharapott egy ropogós félholdat a kókuszból, és úgy mosolygott, mint egy macska, amelyik tejszínt kapott.

– Kétezer kilométer egy vacsora kedvéért aligha nevezhető bekukkantásnak. – Venetia elhallgatott, és gyanakodva nézegette a húgát. – Tetszik neked, igaz? Teljesen hülyének érzem magamat, hogy ez előbb nem jutott az eszembe.

– Ó, az isten szerelmére – mondta Serena lekicsinylően, és csukott szemmel visszafeküdt a függőágyba. – Nem az iskolában vagyunk, ha nem tudnád! És ha netán elfelejtetted volna, egy kétségbeejtően fájdalmas szakítás kellős közepén vagyok. Nem tervezem, hogy viszonyt kezdek valaki mással, még ha annak a valakinek olyan villája van is, mint Michaelnak.

Venetia nézte a karib-tengeri napsütésben félmeztelenül heverésző húgát, és kételkedett, hogy ez volna az igazság.

A mustique-i repülőtér kifutópályája túl rövid volt Michael Gulfstreamjének, úgyhogy a szigetre érkező látogatók ezreihez hasonlóan ő is egy apró, bérelt jettel jött, és a villa személyzetének egyik tagja ment el érte egy Mercedesszel. Mire megtalálta a lányokat, akik a teraszon álldogáltak, és a kora esti koktéljaikat szopogatták, nyugodt és bohókás hangulatban volt.

– Üdv, lányok – ragyogott, és hatalmas ölelésbe nyalábolta össze mindkettőjüket, és mindkettőjüket arcon csókolta. – Hogy érzik magukat?

Venetia hátrébb lépett, jólneveltségét kicsit lehengerelte ez a zömök ember. De sokkal vonzóbbnak találta, mint amire számított, és az volt a véleménye, hogy határozottan az a fajta férfi, akinek a jelenléte nagyobb teret tölt be, mint a teste. Michael tekintete átható volt, a ruházatából – vászonnadrág, sötétkék pólóing és sárgásbarna Tods mokaszin – áradt a nemtörődöm hatalom, és Venetia visszafogott természete és a fegyvercsempészetről szóló mendemondák ellenére egyszer csak azt vette észre, hogy áradozik.

– Ó, csodálatos itt – mondta, a ház berendezéséért, a végtelen természetért és a lágy, kora tavaszi este gyönyörű, őszibarackos fényéért lelkesedve.

56

– Milyen kedves meglepetés – mondta Serena, és úgy mezítlábasán sarkon fordult, hogy visszasétáljon az úszómedence partján álló nádfedeles kunyhóhoz.

Michael mosolygott, és tetőtől talpig végigmérte. Szeme megállapodott a lány kemény, kerek mellén, amelyet alig takart egy csöppnyi, fehér bikinifelső.

– Barbadoson voltam üzleti ügyben, és az nincs olyan messze – csak egy ugrás le a Grenadine-szigetekre. Arra gondoltam, talán örülne egy kicsit nagyobb társaságnak – Mustique túl csendes húsvét előtt.

– Csendes? – mosolygott Serena kacéran. – Talán inkább exkluzív. Pontosan, ahogy szeretem.

Michael közelebb lépett hozzá, ujjhegyeivel végigsimított a lány ujjain, és Serena érezte, hogy a mellbimbói azonnal ágaskodni kezdenek.

– Csak átöltözöm, és aztán találkozunk a vacsoránál, mondjuk, egy fél óra múlva? A pagodában fogunk teríteni. – A férfi egy hatszögű épület felé mutatott a földnyelven. – Csodálatos ott fent. Miért nem mennek, hölgyeim, a villáikba, hogy felfrissítsék magukat az estére? Ott várom majd magukat.

Serena villája gyönyörű, és a ruhatára még szebb volt. Bekapcsolt valami lusta latin dzsesszt a CD távkapcsolójával, és átlapozta az egyhetes nyaralásra hozott hatalmas ruhakollekciót, amelyet a személye mellé rendelt inas gondosan beakasztgatott a szekrényekbe. Serena hosszú ujjai táncoltak egy fémszállal átszőtt áttetsző kaftánon, a szivárvány színeiben pompázó kendőkön, méretre készített krémszínű nadrágokon, finom sifoningeken és csöppnyi, mintás strandruhákon.

A szekrények rattanfogantyúin marokszámra lógtak a réz és türkiz nyakláncok. Némi tétovázás után belebújt egy arasznyi krémszínű Valentino forrónadrágba, amelyet olyan rövidre szabtak, hogy lesült feneke alsó hajlata kikandikált belőle közszemlére. Nem akart túl szexis lenni – csak vacsoráról volt szó, és tudta, hogy Venetia helytelenítene mindent, ami túlságosan sokat mutat, úgyhogy felvett a nadrághoz egy rendkívül finom sötétkék kasmírból készült mellényt.

Csücsörített a földig érő tükörben, azon tűnődve, hogy a látvány nem túl Maine-e inkább, mint Mustique, és gyorsan levett az eleganciájából egy türkiz karkötővel, karika fülbevalóval, és egy hosszú arany Garrard lánccal. Belelépett egy saruba, némi áttetsző korall fényt kent az ajkára, és kikapcsolta a CD-játszót. Végül egy kis parfümöt spriccelt magára, egy ismertetőjegy-illatot, amelyet méregdrágán külön magának álmodtatott meg Jean Patou-val – és készen is volt. Egy hatalmas magnóliavirágot tűzött a füle mögé, és miután rájött, hogy több mint egy órát készülődött, a pagoda felé vette az útját.

Michael és Venetia már az asztalnál ültek, gyümölcspuncsot ittak, és beszélgettek. A hely kicsi és intim volt, a durván ácsolt asztal szinte lebegett a sötétség tengerén, amelyet csak két kis olajlámpás és a csillagok hatalmas foltja világított meg. Serena figyelte, ahogy Michael nevetve bort tölt Venetiának egy rubintszínű pohárba, és érezte, hogy hirtelen belenyilall a féltékenység.

Abban a pillanatban, hogy hátat fordít, Venetia rászáll a házigazdára, mintha valamit bizonyítania kéne, csak mert nincs elég rohadt petesejtje.

Elszégyellte magát, és rájött, hogy valahol a Nílus és e pillanat közt a mustique-i teraszon, Michael hihetetlenül vonzóvá vált a számára. Különösen, ha azt nézzük, hogy milliárdos.

– Ezt nevezem étteremnek – mondta Serena, ahogy elhelyezkedett az asztalfőn, egyenesen Michaellal szemben, és hagyta, hogy a topja pántja lecsússzon a válláról.

– Ah, Serena, későn, de győzőn – mondta Michael mosolyogva, és majd felfalta a lányt a szemével.

Serena kacéran mosolygott, míg Michael odaintett két pincért, akik hatalmas ezüsttálakat hoztak.

– Épp azt mondtam Venetiának, hogy rendkívül finom ízlése van. Tudnám használni néhány szállodámban. Meg kell beszélnünk egy találkozót a következő alkalomra, amikor Londonban leszek.

Serena halványan mosolygott.

– Hát persze – dorombolta, és titkos figyelmeztetést villantott a nővérére. – Különben mit fogunk enni?

57

– Ma estére valami egyszerűt kértem a séftől – mosolygott Michael. – Remélem, hölgyeim, nem bánják.

Csettintett az ujjával, és a pincérek lekapták az ezüst harangfedőket; a tálakon vörös márna és pikáns szószban úszó vastag édeskrumpliszeletek, és egy hatalmas tál zöld ceruzabab gyönyörködtette a szemet. Hármasban ültek, és csendben ettek, mindegyikük élvezte az ételt a hullámok és a lágy szellő hangjai mellett. Venetia felpillantott, és észrevette, hogy Michael széles mosollyal nézi mindkettőjüket.

– Hé, minek szól a vigyor? – kérdezte.

– Az angol gének tisztaságán nevetek – mondta a férfi. – Kettőjükre nézek, és ezeréves angolszász tisztaságot látok.

– Igazság szerint van bennünk egy kis spanyol vér is, amely valahol a tizenhatodik század körül settenkedett belénk – mondta Serena. – Üldözött katolikusok szivárogtak be a családba.

Úgyhogy nem is vagyunk olyan tiszták.

Mindannyian mosolyogtak, és visszatértek az ételhez; a hal lágy darabokra omlott szét, a bab ropogósán friss volt.

– Nos. Hogy megy az üzlet? – kérdezte Venetia Michaeltől, és megtörölte a száját egy szalvétával.

– Nagyon jól. A turistaiparra rossz idők jártak az elmúlt néhány évben, de a piac luxus végét, ahol a Sarkis-csoport működik, alig érintették – válaszolt Michael hűvösen. – Erről jut eszembe, beszélnem kellene a másik testvérükkel, a szerkesztővel – tette hozzá. – Szeretnék kiadni egy utazási magazint, amelyet eljuttatnánk minden vevőnknek, és betennénk minden hotelszobánkba.

Azt akarom, hogy a legjobb legyen, elegáns, kifinomult.

– Furcsa, hogy ezt említi – szólalt meg Venetia. – Cate éppen most készül, hogy saját lapot indítson. Talán találkozniuk kéne.

– Ez érdekesen hangzik. És nagyon fogok örülni, ha még egy Balcon lánnyal megismerkedhetem.

Újabb hosszú, elidőző pillantást vetett Serenára. A lány most viszonozta a tekintetét, sarkallta Michael Cate és Venetia iránt tanúsított érdeklődése. Venetia észrevette a pillantást, és, mivel fáradtnak és egy kicsit kapatosnak érezte magát egy üveg finom Merlot után, úgy döntött, hogy ideje visszavonulnia a villájába. Tudta, hová vezethet, ha egyedül hagyja Serenát egy közismert playboyjal, de leragadt a szeme, és nem volt olyan hangulatban, hogy emiatt izgassa magát.

– Le kell feküdnöm. Jó éjszakát mindenkinek – mondta.

Michael felállt, hogy arcon csókolja, Serena azonban csendben ült a székében, és örült, hogy megszabadul a nővérétől. Amikor Venetia eltűnt a sötétben, jelentőségteljes csend telepedett Serena és Michael közé.

– Már sem enni, sem inni nem tudok semmit – szólalt meg végül Serena, és beakasztotta az ujjait a nadrágja övébe, egy vékony csíkban kivillantva a húsát.

– Akkor talán menjünk egyet sétálni? – mosolygott Michael. – Nem hiszem, hogy ébren tudok maradni, ha tovább is itt ülünk.

Serena bólintott, és lesétáltak a terasz oldalába vágott kőlépcsőn az Esperanza egy másik szintjére, ahol egy hatalmas jacuzzihoz és egy diófából és vastag fehér selyemfüggönyökből készült kilátóerkélyhez értek. Fényt csak a fekete égből világító krémes hold és a medence négy sarkánál halkan sercegő, lángoló fáklyák adtak.

Serena odalépkedett a tengerre néző erkélyhez. A szél megerősödött, és a hold krémes ezüst tükörképe reszketni kezdett a tenger fekete felszínén.

Megfordult, és ott találta Michaelt a háta mögött. A férfi kigombolt még néhány gombot az ingén; koromfekete szőrpamacs kandikált ki az anyagból.

– Remélem, nem zavarom?

– Csak nyugodtan. Az ilyen nagyszerű csendet érdemes megosztani. Hallgassa csak – semmi zaj!

– Csupán a tenger halk mormolása.

58

Michael Serena mellett a kőfalon nyugtatta erős kezét, és felnézett a csillagokkal telefröcskölt égre.

– Remélem, nem bánja, hogy eljöttem – mondta. – Igazság szerint Palm Beachen voltam, amelyről mindketten tudjuk, hogy nem éppen itt van a sarkon túl…

A lány felé nézett, és mosolygott, veszélyt jelző görbület jelent meg a szája sarkában.

– A maga háza. Nem én határozom meg, hogy mikor jöhet ide.

– Mondjunk csak annyit, hogy nem voltam a környéken. Örül, hogy itt vagyok?

– Természetesen – nevetett Serena idegesen, még mindig egy kicsit bizonytalanul, hogy hová fog vezetni ez a találkozás.

– Egyszerűen jó együtt lenni valakivel, aki ugyanazon megy keresztül – jegyezte meg Michael.

– Ugyanazon? Ezt hogy érti?

– Nos, a dolgok Marlenával, a barátnőmmel – azt hiszem, találkozott vele Egyiptomban – nem állnak túl jól.

Serena gyengéden megérintette a vállát.

– Ó, sajnálom. Nem is sejtettem.

A férfi nevetett, leszegte az állát.

– Állandóan veszekszünk. És úgy költekezik, mint egy őrült. Félmillió dollárt ruhákra.

Kétmilliót JAR-nál. Nagyvonalú pasas vagyok, de nem szeretem, ha kihasználnak.

– Ott akarja hagyni?

– Beszéltünk róla. – Elhallgatott, és lehajolt, hogy megszagolja a magnóliavirágot Serena hajában, és közben gyengéden kisimított egy fürtöt a lány arcából. – Sokáig tart, amíg a kapcsolatok véget érnek, miután már befejeződtek – mondta lágyan.

Serena hirtelen hátralépett, elöntötte az érzelmek hulláma, amelyet Michael közelsége korbácsolt fel. Egy kicsit lejjebb sétált a teraszon, és leült az egyik napozóágyra a medence szélén, láthatatlan örvényt kavarva a terrakottalapokon a lábujjaival.

Ahogy Michael közelebb ment hozzá, egy egyenruhás pincér jelent meg a kunyhó nádfedele alól, és átnyújtott nekik két karcsú pohár Krugot, aztán egyetlen szó nélkül eltűnt.

– Hogy állnak a dolgok Tommal? – kérdezte Michael, az italát szopogatva.

Serena a fejét rázta, szőke hajfürtök táncoltak a válla körül.

– Nem azért jöttem ide, hogy Tomról beszéljek.

Michael letette a poharát, és jobb karjával átfogva a lány derekát, közelebb csúszott hozzá a fehér matracon. Serena halkan szedte a levegőt; bizonytalan volt, hogy megtegye-e a következő

lépést, ám ugyanakkor vágyott a férfi érintésére.

– Tudja, hogy én miért vagyok itt? – suttogta Michael a fülébe.

Serena szembefordult vele.

– Igen – lehelte, és hagyta, hogy a férfi az ágyra döntse. Engedte, hogy Michael simogassa a nyakát, az ajkát és a hasát, és az izmok az ágyékában hirtelen megfeszültek, amikor a férfi egyetlen gyors mozdulattal felemelve, áthúzta a fején a csöppnyi kasmírtopot.

Serena most a hátán feküdt, a forrónadrágot kivéve meztelenül. Michael fogta a félig telt pezsgőspoharát, és a tartalmát ráöntötte Serena mellére, aztán az ajka leereszkedett, hogy lenyalja a csillogó folyadékot Serena rózsaszín mellbimbóiról. A lány lihegett, miközben Michael nyelve nyaldosta, és egyre jobban felizgult. Michael vette a jelet, ajka végigsöpört Serena lapos hasán; a lány keze lehúzta forrónadrágja cipzárját, és lerántotta magáról a csöppnyi ruhadarabot. Michael egy pillanatra felemelte a fejét, hogy jól megnézze Serena testét. Egymásba fonódott a tekintetük, mindketten lángoltak a vágytól. Michael gyorsan lehajigálta a ruháit. Immár meztelenül, Serena lába közé térdelt, határozott kézzel széttárta a combját, a nyelve lefelé kígyózott, örvénylett a szeméremszőrzet keskeny vágásában, aztán mélyen a lányba hatolt. Serena hosszan felnyögött.

– Ó, igen! Ne hagyd abba!

59

Amikor már éppen elélvezett volna a gyönyörtől, Michael a száját újra a lány mellbimbóira tapasztotta, és kőkemény farkát a kezében tartva, gyöngéd, de kitartó körkörös mozdulattal izgatta vele Serena csiklóját. Hirtelen elhúzódott, hasra perdítette Serenát, és a lány fenekét a levegőbe nyomva, hátulról belehatolt. Kezét alá dugta, és ujjaival a csiklóját simogatta, miközben vastag farkát ki-be pumpálta Serenában, aki nyögött és lihegett a mérhetetlen eksztázisban, ahogy újra meg újra elöntötték a gyönyör hullámai, míg végül a fehér matracra omlott.

Megfordult, hogy egymás szemébe nézzenek, és Michael letörölte az izzadságcseppeket Serena arcáról. A lány hátrahanyatlott, mélyen beszívta a levegőt, hagyta, hogy a meleg éjszakai fuvallat cirógassa a testét, és egy hatalmasat sóhajtott az örömtől, amikor rájött, hogy épp most volt része élete legjobb szeretkezésében.

60

10

Bár február volt, az angol vidék szebb már nem is lehetett volna. Cate padlóig nyomta a gázpedált az ezüst Mini Cooperében, és miközben Stevie Wonder bömbölt a CD-lejátszóból, átszáguldott Dorset szívén, időnként elkapva a szemét az útról, hogy megcsodálja a kilátást.

Csengő-bongó templomtornyok és istentiszteletre tipegő öreg hölgyek, zöldesfekete sövények és okkersárga mezők mellett száguldott el, amelyeket elevenné tett az éles téli nap. Tökéletes reggel egy kis autózásra, gondolta, ahogy befordult egy sarkon, és végre megpillantott egy ezüstösen csillogó vonalat a horizonton – a tengert. Bárcsak ne lett volna ilyen tetű hangulatban. Lehet, hogy a vezetés kellemes, de semmit sem kívánt kevésbé, mint hogy egy vasárnap délelőtt kétszáz mérföldet autózzon Londonból irgalmasszamaritánus-küldetésben. De Cate, mint mindig, aggódott Serenáért. Hihetetlennek tartotta, hogy a húga csak úgy fogta magát, és elutazott Michael nyaralójába Mustique-ra, bár ő könyörgött neki, hogy gondolja meg a dolgot. Serena mindig impulzív és önfejű gyerek volt, és felnőtt korára is pontosan olyan maradt. Cate azonban a húga hűbelebalázs, baszd-meg-Tom viselkedése ellenére tudta, hogy Serena a felszín alatt sebzett – és nem bírta elviselni, ha a testvéreit szenvedni látta. Az egyetlen mód, hogy elkerülhessen egy semmire sem vezető, csalódásra ítélt viszonyt Serena és a között a nyálas playboy Michael között, ha becserkészi Tomot, és meggyőzi, hogy adjon még egy esélyt a kapcsolatuknak. Cate letekerte az ablakot, hogy a beáramló sós tengerparti levegő jobb kedvre hangolja, és még keményebben rányomta a lábát a gázpedálra.

A Petersham Ház egy széles szirten tűnt fel a láthatáron: alacsony kőépület volt két esetlen oromzattal, és egy füstöt okádó kéménnyel. Dorothy Wettoné, Tom ügynökének idősödő nővéréé volt, aki Fulhamben élt, és nyáron kiadta a házát. Tomnak saját háza is volt Cotswoldban – egy nagy kiterjedésű udvarház, amelyet az elmúlt nyáron vásárolt –, de ez idő szerint hiányzott belőle a fűtési rendszer, és komoly építészeti műtéteken esett át. Így Dotty Dorothy Tom megmentésére sietett, és átadta neki ennek a kedves kis rejtekhelynek a kulcsait, és egyúttal biztosította, hogy a rezidenciája a Petersham Házban titok marad az éhes paparazzók előtt.

– Hűha, csudamód Üvöltő szelek – mondta Cate, amikor Tom farmerban és egy kirojtosodott pólóban, mezítláb állva a fekete palapadlón, kinyitotta az ajtót.

– Mi, én vagy a ház? – kérdezte Tom egy darab pirítóst majszolva.

Cate belépett, és meleg füstszag ölelte át.

– Remélem, nem reggeliztél – mondta Tom, a vajat nyalogatva az ujjairól. – Éppen jókor jöttél, hogy bekapjunk valamit.

Cate követte a kikövezett hallon át egy kis fabútorzatú konyhába, ahol egy bádog teáskanna fütyült az Aga tűzhely tetején.

– Reggeli? Talán inkább ebéd – mondta Cate, amint az órájára pillantott.

Tom vigyorogva megrántotta a vállát, és elkezdett egy serpenyőt forgatni, amelyben kolbászok sisteregtek.

61

– Jó kis meglepetés ez, Cate – mondta, és beledobott némi baconszalonnát és szeletelt paradicsomot a rézfenekű serpenyőbe. – Életemben nem döbbentem meg úgy, mint amikor felhívtál tegnap este. Azt hittem, persona non grata leszek, meg minden.

Cate elvette a felkínált csésze teát, és a bögre köré fonta az ujjait.

– Igen, tudom, hogy hosszú az út idáig – mondta tétován, mert fogalma sem volt, hogyan vezesse elő Serena témáját. – De a hely mesés. Tudja valaki, hogy itt vagy?

Tom boldogan rázta a fejét.

– Legalább tíz paparazzo táborozik az otthonom előtt Gloucestershire-ben, ráadásul az egyikük egy helikopterben köröz a ház fölött, itt azonban egyedül a sirályok bámulnak rám. Isten áldja meg Dorothy Whettont. Még a kamrát is feltöltötte legalább egy hónapra, úgyhogy nem kell túl gyakran elhagynom a házat. Azok után, hogy közölték a képeket rólam, ahogy leugrom Roman istenverte hajójáról, meg arról a felszolgálólányról a helyi kocsmámban az őrült fantáziálásaival egy viszonyról, azt hiszem, jobb, ha meghúzom magamat.

Cate észrevette, hogy Tom enyhén elpirul.

– Szóval a bártündér hazudott? – szondázta meg Tomot, visszagondolva a bulvárpletykalapra.

– Igen. Hazugság volt – ismételte meg Tom halkan, megfontoltan. – Egyébként – folytatta vidámabban –, határozottan élvezem a pompás magányt. – Rámutatott egy rendetlen papírhalomra és egy titánium laptopra a konyhapulton. – Forgatókönyvet írok Donald Campbellről – tudod, a fickóról, aki a kilencszázötvenes években a szárazföli gyorsasági rekordot tartotta. Rettenetesen izgat a dolog: ez egy olyan sztori, amely filmstúdióért kiált. Autók, romantika, tragédia, jóképű férfiak repülőszemüvegben.

– Jól hangzik. Engem bepaliztál rá – mosolygott Cate örömmel, hogy visszatérni látja Tom kisfiús lelkesedését.

– Ha zöld jelzést kap, szívesen eljátszanám Campbellt én magam.

– A jóképű férfit a repülőszemüvegben?

Nevettek, mindketten boldogan, hogy beállt egy rövid szünet a köztük érződő kínos zavarban.

Tom levette a serpenyőt a tűzről, és a lány felé fordult. Arcán szomorú kifejezés tükröződött.

– Nézd, Cate, miért vagy itt?

– Azt hiszem, békemissziót teljesítek…

– Ah, Mr. Kissinger. Nem ismertem fel a szemüvege nélkül – mondta Tom, és a kenyérpirítóhoz lépett, amelyből kiugrott a pirítós.

Cate kipréselt egy mosolyt.

– Tudod, miért vagyok itt, Tom – Serena miatt. Azt mondta, hogy egész múlt héten kerülted a hívásait. Ki van borulva.

Esedezve nézett a férfira, de Tom csak mordult egyet, és visszafordult az Agához; zavartnak és egy kicsit bűnösnek érezte magát. Őszintén kedvelte Cate-et. Igazság szerint gyakran kívánta, hogy bárcsak a barátnője egy kicsit jobban hasonlítana a nővérére, bárcsak ugyanolyan szív és alázatosság lakozna benne. Cate-re vall, hogy békemisszióban jár itt, és Tom gyűlölte, hogy ki kell ábrándítania.

– Cate, én… ez bonyolult…

– Ugyan, Tom – mondta Cate –, nem fordíthatsz egyszerűen hátat öt évnek, amelyet leéltél valakivel. Hogy fogjátok rendezni ezt az egészet, ha még csak beszélni sem vagy hajlandó Serenával?

– Rendezni mit? – csattant fel Tom, és megfordult, hogy szembenézzen a lánnyal, aki most vette először észre a sötét karikákat a szeme alatt. – Pontosan mit kell itt rendezni? Egy egyoldalú kapcsolatot, amely sehová sem vezetett? Valami tündérmese-befejezést? – Elhallgatott, és a tányérjára meredt. – Nézd, nem kellett volna ilyen messzire eljönnöd – mondta aztán. – Kedves tőled, de…

Hosszú szünet következett, és közben Tom egy zsírfoltot dörzsölgetett a konyhapulton, aztán felnézett, és filmsztárszemét mereven Cate-re függesztette.

– Tudod, miért ugrottam le arról a hajóról? – kérdezte.

62

– Nevetségesen meghülyültél a margaritáktól? – találgatta Cate kínos mosollyal.

– Tulajdonképpen igen. – Tom röviden elmosolyodott, aztán az ablakhoz fordult, és kibámult a sziklákig lenyúló hosszú pázsitra. – Nem voltam hűtlen, Cate. Csak boldogtalan. Hónapokig – talán évekig. Amikor leugrottam, az olyan volt, mintha megszabadultam volna az életemtől és attól a módtól, ahogyan éltem. Természetesen gondolok Serenára – tette hozzá. – Gyönyörű, igen.

És volt idő, amikor igazán jól éreztük magunkat. – Vágyakozón elkalandozott, ahogy a szebb korszakaik pillanatképei felvillantak előtte. – De az a londoni élet annyira sekélyes szar. Ugyanaz a társaság jár ugyanazokra a jó öreg unalmas partikra. És Serenát annyira beszippantja ez az egész. Néha azt kívántam, bárcsak tudna két lábbal állni a földön. Mint te.

Hosszú szívfájdító pillanat tartotta fogva őket, aztán Cate egy lépést hátrált, nehogy eszébe jusson egy tiltott gondolat. Tom még egy ideig nézte, aztán vállat vont.

– Serena imádja a porondot, és ha vele maradok, rettenetesen nehéz lesz azt a sok szemetet kitakarítani az életemből.

Cate évek óta tudta, hogy Tomnak alkoholproblémái voltak a húszas évei elején, amikor alternatív színházakkal járta az országot, és nyughatatlan, piás társaságba keveredett. Azt is tudta, hogy most újra iszik, és hogy megszámlálhatatlan vacsorapartira volnának hivatalosak, ahol döntenék magukba a bort, és portóival végeznék, azt azonban nem sejtette, milyen erőfeszítésébe kerül Tomnak, hogy úrrá legyen az iváson.

– Csak hívd fel – kérte Cate, egy pillanatra elfeledkezve arról, hogy Serena Mustique-on van.

Tom visszafordult a tűzhelyhez, és bosszúsan beledöfött egy kolbászba. Harag remegett a hangjában, amikor megszólalt.

– És mit mondjak? „Sajnálom, drágám, volt egy kis zűr. Néhány óra múlva otthon vagyok?”

Cate pislogott.

– Tehát ennyi? – kérdezte.

Tom vállat vont, és ellökte maga elől a félbehagyott reggelit.

– Majd beszélek vele, amikor úgy érzem, Cate. Azt hiszem, jobb, ha néha tartunk egy kis távolságot. Nem akarom, hogy rábeszéljenek egy olyan helyzetre, amelybe nem szeretnék belemenni. Ugye tudod, mit akarok mondani? Serena ehhez nagyon ért.

Mindketten nevettek, hiszen világosan látták, mennyire nehéz, elbűvölő és manipulatív tud Serena lenni.

Tom átvezette Cate-et egy napfényben fürdő télikerten, ahonnan kiléptek a kertbe. A sirályok rikoltoztak a fejük körül, és a távolban a hullámok hangja nekiverődött a szikláknak. Cate figyelte a férfit, ahogy előtte sétál, a tengerpart felé lejtő sziklaszirt széle felé lépkedve, és egy kavicsot rugdos a fűben a cipőjével. Bízz Serenában, gondolta. Íme egy filmsztár, aki elkészít egy szerény reggelit, és aztán királyi módon vet véget egy viszonynak. Cate azon tűnődött, szóljon-e neki Michaelről, de nem akarta, hogy ez zsarolásnak tűnjék.

– És különben, Miss Balcon – fordult hozzá Tom, felvéve a kavicsot, hogy áthajítsa a sziklán.

– A maga életében mi történik? Még mindig a Vogue szerkesztője? Vannak szexis lovagok a láthatáron, akikről tudnom kéne? Természetesen kíméletlenül meg kell vizsgálnom az illetőket.

Serena fáradhatatlanul mondogatta nekem, hogy magának rettenetes ízlése van, ami a férfiakat illeti.

– A válasz erre nem és nem. A szerelmi életem, ahogy talán tudod is, emberemlékezet óta nem létezik. New Yorkban találkoztam valakivel, egy fotóssal. De nem hívott fel.

Tom nevetett.

– És a másik dolog, amelyet nyilván nem tudsz – folytatta Cate –, hogy a múlt héten kirúgtak.

– Ó, a francba. Sajnálom.

– Hát igen. Lila vagyok a dühtől.

Tom egy ferdére sikerült mosolyt küldött felé.

– Nem csoda. És most mit szándékozol tenni? – kérdezte, és egy újabb követ hajított el a tenger felé.

63

– Lejöhetsz ide, és lehetsz a forgatókönyvíró-asszisztensem, ha van kedved hozzá. Rengeteg hely van ebben a régi házban egy másik londoni menekült számára is.

Cate egy másodpercig azt remélte, hogy Tom komolyan beszél. Remek volna mindent feladni, és kiköltözni ide a sirályokhoz és a hullámokhoz. Senkinek sem szólt a magazinalapítási tervéről, mert őszintén szólva attól félt, hogy az emberek ki fogják nevetni nagyravágyó – és talán irreális – ambícióit. De mennél tovább őrzi a titkot, annál tovább fog tartani, hogy bármit is megvalósítson.

– Úgy gondoltam, hogy szabadúszó leszek. De… – Ránézett Tom nyílt, becsületes arcára, és tudta, hogy benne megbízhat a terveit illetően. – Tavaly elkészítettem egy próbalapot, amelyet a cégnek akartam bemutatni. De a dolog nem valósult meg, és még mindig megvan a próbaszám, úgyhogy arra gondoltam…

– Hogy kiadod magad?

Cate vágott egy grimaszt.

– Hát, talán.

– Menjünk vissza a házba.

Tom bevezette Cate-et a dolgozószobába, egy meghitt kis helyre, ahol épphogy elfért egy íróasztal és egy nagy, bőrtámlájú szék. Kézbe vette a nagy, fekete Smythson határidőnaplóját, és kinyitotta.

– Azt hiszem, fel kéne hívnod az egyik barátomat – mormolta, és lefirkantott egy telefonszámot egy rózsaszín öntapadó jegyzetlapra. – Ismered Nick Douglast?

Cate a fejét rázta, és a számot nézte, amikor Tom átadta neki.

– A nevet ismerem – füllentette.

– Iskolás korunktól ismerem Nicket. Igazi jó barátom. Tetszeni fog neked. Néhány évig valami sportmagazint adott ki Amerikában, és éppen mostanában jött vissza, mert ugyanazt akarja csinálni, mint te, a saját dolgait akarja kiadni. Fogalmam sincs, meddig jutott a pénz felhajtásában, vagy hogy egyáltalán van-e ötlete egy magazinra, de abból nem származhat baj, ha beszélsz vele.

– Oké, köszönöm. Még a héten felhívom – mondta Cate, és betette a számot a táskájába.

Tudta, hogy együtt kell dolgoznia egy kiadóval, ha azt akarja, hogy az ötlete megvalósuljon, de már elkezdte hívogatni az ismerős kapcsolatait. Kedden találkozik Cecil Bradleyvel, hogy megtudja, be tudja-e őt vonni valamilyen formában. Az öregúrnak több mint elég felesleges ideje van. Egy kis szerencsével nem lesz szüksége Tom jótékonykodására.

– Tulajdonképpen felhívhatnánk most.

Tom kivette az ezüst mobilját a farmerja zsebéből, felcsapta a fedelét, és elkezdett tárcsázni.

– Ne… igazán nem szükséges. Majd én felhívom.

Tom feltartotta az egyik ujját.

– Ő Highgate-en lakik, és te változatlanul Notting Hillen, igaz? – mondta, és kisétált a hallba.

– Rohadt szar a vétel errefelé. Csak a ház bizonyos részein van térerő.

Eltűnt, és Cate letelepedett Tom íróasztalának a szélére, és lapozni kezdett a Sunday Times ingatlan rovatában. Időnként nevetés és viccelődés hangja hallatszott.

Tom bedugta a fejét a szobába.

– Szabad vagy jövő vasárnap?

A lány bólintott.

– Jó neked, ha Highgate-en találkoztok?

Cate újra bólintott.

– Csak ne legyen túl későn – suttogta.

Tom rákacsintott.

– Hamupipőkének éjfélre ágyban kell lennie.

64

11

A számos divatos és exkluzív londoni vendéglő közül a San Paulo volt – most éppen – a legdivatosabb és legexkluzívabb. Oswald általában utálta ezeket a megbízhatatlan alakok által látogatott etetőhelyeket, sokkal otthonosabban érezte magát valamelyik privát klubban, amelyek az iskolatársi zártkörűség apró szigeteivel pöttyözték tele London elegáns SW1 kerületét. Mégis, egy süteményre megfelel, gondolta, és végignézett az ebédidőben összegyűlt tömegen, a jól ápolt gazdag európaiakon, akik útban egy Mandarin Oriental-gyógyfürdőkezelésre vagy egy Neville-hajápolásra, beugrottak oda. Bankárok feleségeit, orosz feleségeket, futballisták feleségeit látta: az egész hely bűzlik a férjek pénzétől, állapította meg rosszallóan, ahogy az asztalok körül a padlón sorakozó Jimmy Choo bevásárlószatyrokat és Hermès Birkins retikülöket nézte.

– Az orvosnál, eh? Most éppen mi bajod van, Venetia? – kérdezte Oswald a legidősebb lányát, miközben csettintett az ujjával, hogy magára vonja valamelyik pincér figyelmét.

– Még nem tudom biztosan – mondta Venetia, és lehorgasztotta a fejét.

Ez még csak a második nap volt Londonban, amióta Mustique-ról visszatért, de egyfolytában a teszteredményei miatt emésztette magát. Ma reggel az orvos nem mondott neki semmit, csak újabb adag vért vett „további vizsgálat” céljából. De bármennyire nyugtalan volt is Venetia, semmiképpen sem akarta azt sugallni a papának, hogy valami nincs rendben.

– Veled mindig történik valami, igaz? – Oswald elhallgatott, és átható tekintettel vizsgálgatta a lányát. – Csak nem valami női dolog? Épp ideje volna, hogy te meg Jonathon belefogjatok néhány bébi elpotyogtatásába.

Venetia elmerülten tanulmányozni kezdte a San Paulo borlistáját.

– Mondom, hogy nem tudjuk biztosan, mi a probléma – válaszolta sztoikus nyugalommal, pedig a szíve sebesen vert.

– Ideje, hogy valamelyik lányom örökössel ajándékozza meg a családot. De annyit legalább tudunk, hogy lehetnek gyerekeitek, nem igaz? – fixírozta kárörvendő és kegyetlen mosollyal Venetiát.

Az emlék, amelyet Venetia hetek óta szándékosan elnyomott magában, most olyan erővel tört rá, hogy egészen megrémült. Tizenhét éves volt. Egy nyarat végigszórakozott egy falubeli fiúval, és ez a szórakozás három hónappal később egy Marie Stopes-klinikán ért véget Londonban. Az apja kényszerítette erre, szó szerint az ajtóig vonszolva a lányát. Nem Venetia kora, hanem az apa ellen volt kifogása.

– Egy értelmi fogyatékos majmot akarsz gyerek helyett? – gúnyolta a lányát. – Az én házamban aztán nem!

Venetia most azon tűnődött, vajon az abortusznak köze lehet-e a mostani meddőségéhez, de ezt az aggodalmát nem említhette meg dr. Rhys-Jonesnak, amikor Jonathon rosszalló arca kísérte minden mozdulatát.

65

Fájdalmas gondolatai megszakadtak, amikor egy szexis, sötét hajú nő közeledett az asztalhoz.

Maria Dante a harmincas évei vége felé járt, csinos vonásait vastag smink fedte, dús idomú testén fűzős ruhát és kabátkát viselt.

– Üdvözlöm, Maria – mosolygott Venetia, és megpróbálta visszanyerni a higgadtságát. – Örülök, hogy újra látom.

Maria Dante kegyesen bólintott, és hagyta, hogy a pincér kihúzza neki a széket, hogy leülhessen.

– Milyenek voltak a próbák? – kérdezte Oswald, és áthajolt, hogy megcsókolja az asszony bepúderezett arcát.

– Jól mentek – válaszolt az énekesnő az olaszból és az amerikaiból kevert akcentussal. – A bemutató huszonharmadikán lesz, úgyhogy maga is meggyőződhet róla, mennyire jól. Úgy értem, ha még mindig szeretne eljönni.

Venetia nézte őket, meglepetten az apja és az énekesnő közt uralkodó fesztelenségtől.

– Ó, maguk már találkoztak? – kérdezte.

– Csak telefonon – nevetett Maria, és elismeréssel nézett Oswaldra. A férfi felülmúlta a várakozását.

Oswald belekortyolt a borába, és önelégülten mosolygott a lányára.

– Miután megemlítetted, hogy esetleg egy zenei estét rendeznénk Huntsfordban, vettem magamnak a bátorságot, és felhívtam Miss Dantét. – Úgy nézett át az asszonyra, mint egy régiségkereskedő, aki a legújabb tálalószekrényét becsüli fel. – Meglepődtünk, hogy olyan sok közös barátunk van, igaz, Maria?

Az énekesnő úgy kacarászott, mint egy kislány.

– Ó, túl sok is.

Venetia halványan mosolygott. Úgy képzelte el az ebédet, hogy üzleti megbeszélés lesz, amelyen bemutatja őket egymásnak abban a reményben, hogy Maria a bájával esetleg ráveszi Oswaldot, hogy az eseményt Huntsfordban tarthassák meg. Most úgy érezte magát, mint egy hívatlan vendég egy első randevún.

– Térjünk a lényegre, hogy aztán civilizáltan megebédelhessünk – mondta Oswald, a borát lötyögtetve a pohárban. – Elvben egyetértek az eseménnyel. De ha Huntsfordban lesz, akkor azt akarom, hogy annak rendje és módja szerint legyen megrendezve. Valami nagyszabású dolog legyen. Valami elegáns. Valami látványos. A rohadt életbe, mindenki, akinek hozzáférése van ahhoz a nyavalyás internethez, Glyndebourne-be megy manapság. Erre nem vagyok hajlandó.

Nem akarom, hogy olyan legyen, mint valami francos kornyikálás valakinek a hátsó udvarában.

A Balcon család tekintélyét védeni kell.

Elhallgatott, és megdörzsölte a nadrágja övére ráboruló pocakját.

– Tökéletesen egyetértek, hogy exkluzívnak kell lennie – szólalt meg Venetia –, épp ezért gondoltam, hogy kétszázötven fontot kellene kérnünk egy jegyért, így a jegyek árának legalább ötven százaléka jótékonyságra mehetne.

Oswald letette a szemüvegét, és felsóhajtott.

– Azt hittem, világossá tettem, mit gondolok a jótékonyságról – mondta, ám rögtön megváltoztatta a hangja kemény tónusát, amikor észrevette az ijedt kifejezést Maria arcán.

– Neked kellene a legjobban tudnod, milyen sokba kerül manapság minden – mondta Venetiának. – A jóisten tudja, épp eleget költesz Jonathon pénzéből.

Venetia tartotta a száját.

– Különben figyelembe kell vennünk Maria fellépti díját is – folytatta Oswald, és újabb adag Pinot-t nyelt le.

– A díját? – kérdezte Venetia a székén fészkelődve. – Azt hittem… – Sikertelenül próbálta elkapni Maria tekintetét. – De hát akkor mi lesz a jótékonysággal?

– A lányom. – Oswald úgy kezdett Mariához beszélni, mintha Venetia ott sem volna. – Mindig mindenkin segíteni akar. Meg akarja menteni a világot!

Nevetett, aztán visszafordult Venetiához.

66

– Drágám, az a kereskedelmi valóság, hogy ezek a dolgok költségesek. Tán nem hiszed, hogy az összes ilyen úgynevezett jótékonysági koncert valakinek a zsebét béleli ki? Mi értelme volna csak azért spórolni a zenei esténken, hogy valami aprópénzt küldhessünk néhány nyomoréknak?

Én például nem vagyok hajlandó úgy tenni, mintha ez valami emelkedett humanitárius cselekedet volna. Ez egy képmutató baromság.

Venetia meglepetten látta, hogy Maria bólogat, miközben Oswald szónokol, pedig az énekesnő kifejezetten lelkes volt, hogy a bevételt a Nemzeti Gyermekotthon fogja kapni, amikor az előző héten beszéltek a dologról.

– Nos, Maria. – Oswald az egyik kezét Maria térdére tette, aki nem tiltakozott. – Az egész magával kezdődik, drágám. Milyen dátumot jelölt meg?

Az énekesnő a határidőnaplója után kutatott, és közben nem nézett Venetiára.

– Július második hetében van néhány előadásom Veronában. Inkább június első hetére gondoltam.

– Pompás! – mondta Oswald, és a borosüveg után nyúlt. – Hát akkor, Venetia, gondolod, hogy Serena elvállalná a műsorvezetést? Bizonyára ismeri a lányomat, Serena Balcont? – kérkedett Mariának. – Csuda gyönyörű lány.

Venetia a szemét forgatta. Azzal, ahogy az apja a legkisebb lánya iránti elfogultságát hangoztatta, mindig sikerült a többi testvért felbosszantania.

– És nem tudnánk rávenni Camillát, hogy szedje elő azt a sok jogi marhaságot, amit ismer? – folytatta Oswald. – Óriási céges lehetőségek rejlenek ebben – tette hozzá Mariának színpadias suttogással.

Oswald szemmel láthatóan elemében volt, élvezte, hogy a figyelem középpontjában áll.

– Charlesworthnek jó kapcsolatai vannak a klasszikus világban. És a francos Watchorn most tettekkel is bizonyíthatja, amit folyton hangoztat, és összetrombitálhatja azokat a nagy hangon emlegetett barátait a kormányból. Szeretném tudni, hogy a miniszterelnök elérhető lesz-e akkortájt.

Boldogan fejtegette tovább a terveit, ürítgette a poharát, és bosszúsan csettintgetett az ujjával a személyzetnek, de Venetia csendben ült, kezét az ölébe ejtve, tökéletesen nyomorultul érezve magát, mivel rájött, hogy a ragyogó huntsfordi estére vonatkozó briliáns elképzeléseit alaposan és végérvényesen ellopták.

67

12

Este fél tíz volt, és Nick Douglas még mindig nem mutatkozott. A Flaska söröző Highgate apró parkjának a szélén teljes vasárnap esti hangerőre kapcsolt, a levegő tele volt vidám nevetéssel, hétvégi pletykákkal és a sör és cigaretta szagával. Cate szerencséjére talált egy asztalt a sarokban, ahol egy pohár fehérbort szopogatott, és úgy tett, mintha egy jógatanfolyamokat hirdető prospektust tanulmányozna. Rápillantott a Cartier Tank órára a csuklóján, és a hazamenetelt fontolgatta. Általában fél óránál tovább nem szokott senkire sem várni, és ha a többi kiadói kapcsolata közül bárki a legcsekélyebb érdeklődést mutatta volna, hogy csatlakozzék az újdonsült cégéhez, már régen feladja, és visszalopakodik a lakására, hogy A Midsomer gyilkosságok at nézze. A helyzet úgy állt, hogy Cate nagyon egyedül érezte magát. Mind a három kiadó, akiket megkörnyékezett, azt mondta, hogy elégedetlen a munkájával. Azért annyira elégedetlen egyikük sem volt, hogy kockázatot vállaljon Cate-tel. Bár Cecil Bradley egyetértett Cate céljával, elzárkózott attól, hogy visszatérjen a nyugdíjból. Igazság szerint csupán egyetlen ember maradt: Nick Douglas. És még ő sem vette a fáradságot, hogy odadugja a képét.

– Cate Balcon?

Cate felnézett, és egy magas, karcsú férfit látott maga előtt farmerban és hosszú, szürke gyapjúkabátban. Világosbarna haja rövidre volt nyírva, mogyorószínű szeme átható, és széles, telt ajka mosolytalan volt. Nick Douglas azt a töprengő jóképűséget és szikár síelőalkatot testesítette meg, amelytől Cate-nek általában elcsordult a nyála. De mivel egyetlen szóval sem kért bocsánatot, sőt még egy mosolyt sem eresztett meg, a lányt a rémálmára emlékeztette, amelyet a tipikus arrogáns magániskolái diákról őrzött tizenéves korából.

– Nick? Éppen indulni készültem.

Nem tudta megállni, hogy a szavak ne megvetően hangozzanak.

– Fél tízben állapodtunk meg.

– Kilencben, ami azt illeti – mondta Cate halvány és merev mosollyal.

Mély lélegzetet vett. Nem akarta, hogy rosszul induljon a dolog. Nick sem látszott különösen elbűvöltnek az első benyomásától.

– Hozhatok magának egy italt? – kérdezte a lány, hogy megpróbálja oldani a hangulatot.

– Nem, nem, majd én hozok – mondta Nick. – Engem ismernek itt. Fehérbor, ugye?

– Nem kérek több bort – mondta Cate a fejét rázva, mert érezte, hogy egy kicsit szédül, miután gyors egymásutánban két nagy pohár Chardonnayt húzott le. – Csak egy diétás kólát, legyen szíves. Jéggel és citrommal.

– Egy diétáskóla-lány.

A férfi mosolygott, és peckes léptekkel elvonult. Cate konstatálta, hogy növekszik benne az ellenszenv Nick Douglas iránt. Nick a bár felé tartott, és ő észrevette, hogy azonnal felkeltette egy csinos szőke felszolgálólány érdeklődését. Talán túl meggondolatlan volt, amikor beleegyezett ebbe a találkozóba. Lehet, hogy ez a férfi Tom barátja, ő azonban semmit sem tud róla, és tessék, most itt van félrészegen egy londoni kocsmában, hogy megmutassa ennek a 68

beképzelt, uborkafára felkapaszkodott alaknak a kincset érő próbapéldányát. Honnan tudhatná, hogy ez a Nick Douglas nem fogja ellopni az ötleteit, hogy aztán elhajítsa őt, mint egy forró krumplit?

Mire Cate végzett a maradék borával, Nick meghozta az italokat, levette a kabátját és bepréselte magát a csöppnyi helyre a lány mellé; a farmerja meleg szára Cate nadrágjához préselődött.

– Kicsit furcsa ez, nem gondolja? – mosolyodott el immár másodszor.

– Hogy érti ezt?

– Úgy érzem, mintha egy ismeretlen nővel randevúznék.

– Nos, én pedig úgy éreztem, mintha felültettek volna egy randevúval.

A férfi belekortyolt a Guinnessébe, amely habos fehér bajuszt festett a felső ajkára.

– Sajnálom. Tudtam, hogy kilenc óráról volt szó. – Elvigyorodott. – Igazság szerint a Midsomer gyilkosságok végét néztem.

Cate csendben felhorkant, és a kóláspoharát gúnyosan Nick sötét, pintes poharához koccintotta.

– Köszönöm. Örömmel látom, hogy alig várta, hogy megismerhessen.

Nick felpaprikázódott. Tudta, hogy disznóság volt, hogy elkésett, de hát végül is ő tesz szívességet a lánynak, ugyebár? Csak azért van itt, mert Tom megkérte rá. Biztos volt benne, hogy Cate a karriertyúk húga, Serena méltó párja, tele szőke melírozással és kékvér-magabiztossággal. Tanúja volt, hogyan tartotta Serena éveken át papucs alatt a régi osztálytársát, Tomot. Nem állt szándékában valami hasonló sémát követni, ráadásul az ágyban nyújtott juttatások nélkül.

– Tom azt mondja, hogy Amerikában volt. Miért jött el? – kérdezte Cate.

Nick ránézett. Semmi okát nem látta, hogy megpróbáljon jó benyomást kelteni ebben a kivételezettnél is kivételezettebb hercegkisasszonyban, úgyhogy egyszerűen vállat vont, és az igazat mondta.

– Ugyanannál az oknál fogva, amiért a legtöbb ember otthagy egy röhejesen jól fizetett állást New Yorkban, hogy munkanélküli legyen Londonban.

Cate rámosolygott.

– Kirúgták?

– Rögtön rájött.

– Ezek szerint magát és engem is, mindkettőnket – mosolygott Cate kicsit zavartan.

Nick megenyhült, ahogy a lány széles, mosolygó száját nézte. Megpróbálom-elrejteni idegessége tulajdonképpen egészen megnyerő, gondolta. Milyen kár, hogy ilyen nagyképű tehén.

Nagyot kortyolt a Guinnessből, és folytatta.

– Az a furcsa a dologban, hogy szörnyű, amikor az embert kirúgják, meg minden, de valahogy örülök neki. Szarrá untam magamat, de simán tudtam volna folytatni még vagy tíz évig a szép West Village-beli lakásommal és a Hamptonokban töltött nyári hétvégékkel. Kellemes volt.

Igazán kellemes. De amikor a dolgok túl kellemesek, az ember nem kockáztat semmit.

Ahogy Cate-re vigyorgott, halvány kicsi ráncok futottak össze a szeme sarkában.

– És meddig jutott a kiadóvállalatával? – kérdezte Cate, mintha állásinterjúra hívta volna a férfit.

– Tom ezt mondta magának? Hogy kiadóm lenne? – Nick nevetett, és fenékig ürítette a pintes poharát. – Kevésbé cég, inkább ötlet. Tudja, remek kapcsolataim vannak a hirdetési világban, és ismerek néhány embert a Cityben, akik esetleg hajlandók lennének támogatni egy médiavállalkozást, de azt hiszem, még nem igazán rendelkezem a termékkel, amelyet bemutathatnék nekik. Amikor induló cég vagy, az első terméknek tökéletesnek kell lennie, és nem hinném, hogy a Papagájod magazin tűzbe hozná a Cityt.

– Maga egy madármagazinban gondolkodik? – kérdezte Cate, és a szíve összeszorult.

– Papagájban.

69

– Hát, a kedvenceknek óriási a piaca – ismerte el a lány, mert nem akart gúnyt űzni Nick ötletéből.

Nick elnevette magát – mélyről jövő, hangos nevetéssel.

– Nem, nem szándékozom egy francos papagájmagazint kiadni. Csak vicc volt.

Most Cate-en volt a sor, hogy dühbe guruljon. Hogy mer ez az alak hülyét csinálni belőle, amikor ő csak kedveskedni próbált? Lehajtotta a fejét, hogy a férfi ne lássa a lángoló arcát, és elkezdett a táskájában kutatni, hogy előhalássza a mobilját, és hívjon egy taxit. Elege volt ebből.

Nick Douglas egyáltalán nem az a sármőr, akinek Tom leírta. Mivel képtelen volt megtalálni a telefont, előhúzott egy vékony mappát, amely tele volt oldaltervekkel és kitűnő fotók gyűjteményével, és az asztalra tette.

– Ez az? – kérdezte Nick, a nyakát nyújtogatva az asztal széle felé.

Mielőtt Cate megakadályozhatta volna, átnyúlt a fekete bőrmappáért. A lány villámsebesen rácsapott a kezére.

– Nem volt szó róla, hogy ezt odaadom magának – csattant fel, és visszahúzta a mappát.

– Akkor miért vagyunk itt? – Nick felnézett Cate szájának dühös, eltökélt vonalára, amelyet, jobb belátása ellenére, egészen vonzónak talált. – Hé, ne aggódjon már ennyire – nevetett most kedvesebben, és megadó mozdulattal felemelte a tenyerét. – Nem a KGB vagyok! Ha attól fél, hogy lenyúlom az ötletét, amit természetesen nem fogok, készséggel aláírok egy tsz-t.

– Egy mit?

– Titoktartási szerződést. Nem mintha megérné a papírt, amelyre ráírják, de készséggel aláírok egyet.

Cate mély lélegzetet vett, és belenézett Nick átható szemébe.

– Oké – mondta, és a férfi elé lökte az irattartót. – Megbízom magában – tette hozzá, nem túl meggyőzően.

Nick viszonozta a pillantását, aztán bólintott. Kinyitotta a mappát, és türelmesen és módszeresen átnézte az oldalterveket, kiteregetve őket a kocsmai asztal ütött-kopott fájára, miközben Cate szenvedélyesen ecsetelte az elképzelését, és a meggyőződését, hogy egy igazi betöltetlen rés van a piacon.

Nick tovább lapozott az oldalak közt, és időnként felpillantott Cate-re. A lány egy falikar alatt ült, a fény az arcára hullott. Úgy tűnt, mintha izzana a boldogságtól.

– Nagyon tetszik – szólalt meg végül Nick –, őszintén el vagyok ragadtatva. Annyira friss.

Rohadtul unalmasnak és arctalannak tűnnek mellette azok a jellegtelen utazási magazinok. És a divat elkápráztató – lelkesedett, és Serena egyik képére mutatott, aki egy elefánton lovagolt, és a késő esti indiai nap beragyogta a bőrét. – Ehhez képest a divatmagazinok citromsavanyúak.

– Ez egy Mario Testino-felvétel – vont vállat Cate, és megpróbált nem szétrobbanni a büszkeségtől. – Végtelenül egzotikussá és érzékivé tudja varázsolni az embereket.

– Ez még akkor is briliáns, Cate. Tudom, hogy a hirdetők egyszerűen imádni fogják. Ragyogó, a valóságtól elrugaszkodó, új. És egyértelmű, hogy semmi ehhez hasonló nincs a polcokon.

Becsukta a mappát, amely susogó puffanással záródott be.

– Tehát?

Cate számára világos volt, hogy tetszik az anyag Nicknek, de azt nem tudhatta biztosan, hogy üzleti lehetőséget is lát-e benne.

– Pontosan az, amire nekem, elnézést, nekünk szükségünk van – folytatta a férfi óvatosan. – Üzleti szempontból őrültség volna, ha egy kis kezdő kiadóvállalat valami olyan nagy léptékű női magazint akarna útra bocsátani, mint a Marie Claire vagy az InStyle. A zsebünk egyszerűen nem lehetne elég mély ahhoz, hogy versenybe szálljunk. És ha mégis megkísérelnénk, az olyan nagy kiadóvállalatok, mint az Alliance, megpróbálnának erőből tönkretenni bennünket az újságosstandon. De ez – az üres söröskorsóját Cate poharához csendítette –, ez briliáns. Egy utazási és divatmagazin elég rést jelent a számunkra, hogy virágzó üzletet teremtsünk mindenki más radarja alatt. Ugyanakkor elég kommersz ahhoz, hogy, azt hiszem, könnyedén elpasszolhatunk belőle ötvenezret havonta. És jó hirdetőket is találhatunk.

70

Cate egész teste bizsergett.

– Tehát akkor, mit jelent ez az egész? – kérdezte.

– Azt jelenti, hogy működhet a dolog.

Cate érezte, hogy a gyomra nagyot ugrik az izgatottságtól.

– Ez fantasztikus. És mi a következő lépés?

– Legelőször is egy üzleti tervre van szükségünk, amelyet elvihetünk a potenciális támogatókhoz. Én összeállítom a számokat, és felvázolok egy kiadói stratégiát. Magának egy igazán ütős prezentációt kell készítenie abból, amit épp most mutatott meg nekem. Ez az egész kiváló szerkesztői munka, de nekünk demonstrálnunk kell, hogy valóban van egy rés a piacon, úgyhogy szükségem van az összes lehetséges versenytársra vonatkozó minden tényre, adatra és terjesztési jellemzőkre.

Az ötletek úgy kezdtek pattogni közöttük, mint a labda egy wimbledoni teniszmeccsen.

– Én összeállítom az összes híresség, publicista és fotós listáját, akiket hadra lehet fogni.

– Én pedig felújítom a hirdetési kapcsolataimat. Ha meg tudnánk szerezni az Armanit, a British Airwayst, a Chanelt – bármelyik nagy hirdetőt –, mielőtt a Cityhez fordulok, az fantasztikus volna.

Cate vadul belefirkált mindent a kis fekete Moleskin jegyzetfüzetébe. Amikor felnézett, látta, hogy Nick mosolyog rajta.

– Mi olyan mulatságos?

– Maga. Mint egy kis hód.

Cate az izgalom és tervezés közepette már majdnem elfelejtette, hogy Nick Douglas olyan önelégült, olyan beképzelt férfi, amilyennel ezer éve nem találkozott.

– Nos, Mr. Douglas, ha ilyen mulatságosnak tart, bocsásson meg, hogy elrontom a kis kabarészámát. Mennem kell.

Nick körülnézett, és látva, hogy a kocsma gyorsan elnéptelenedik, belecsúsztatta a karját a kabátja skarlátvörös bélésébe.

– Nekem is indulnom kell. A barátnőm ideges, ha túl későig maradok el más hölgyekkel – ugratta Cate-et, érezvén, hogy a lány egy kicsit haragszik. – Ha a kérdés elnyeri nagytiszteletűsége jóváhagyását, vehetem úgy, hogy mi ketten üzlettársak vagyunk?

Mosolyt villantott Cate-re, amely szívdöglesztő lett volna, ha nem ilyen arrogáns arcból érkezik. Cate, jobb belátása ellenére, kinyújtotta a kezét, és valami mosolyra emlékeztető

grimasszal nézett Nickre. Szó se róla, dühös volt, de a ma esti tervezéstől valahogy minden porcikáját átjárta az izgalom. Ha választania kell a férfi és a magazinja közt – nos hát, nincs mit tenni, kockáztatnia kell.

Kinyújtotta a kezét.

– Nick Douglas, azt hiszem, áll az alku.

71

13

Serena annyira unta a dolgot, hogy alig tudta a szemét nyitva tartani. Bár általában imádott magáról beszélni, halálosan elege volt abból, hogy ugyanazokat a begyakorolt interjúrészleteket ismételgesse a Fogjunk tolvajt! című filmben végzett „munkájáról”. Amióta két héttel azelőtt visszajött Mustique-ról, három kimerítő napot töltött interjúkkal Londonban, azonkívül százával adott telefoninterjúkat is mindenféle japán és európai kiadványoknak. Unalmas kérdéseket kapott olyan emberektől, akik szinte egy szót sem tudtak angolul. Most két újabb napja ment el sajtó-és televíziós interjúkra New Yorkban, és megesküdött, hogy ha még egy elkoptatott, közhelyes mondattal elő kell állnia arról, hogy „Mi vonzott a filmhez?”, harakirit követ el a Jimmy Chooja sarkával.

– Utolsó kérdés, kérem – mondta Clara, a sajtótitkár, miközben bedugta vörös bubifrizurás fejét a Four Seasons Central Parkra néző lakosztályába, ahol Serena a nap utolsó interjújától szenvedett.

Hála istennek, gondolta Serena, és kipréselt egy búcsúmosolyt a Time Out New York újságírójának. Kecsesen belekortyolt a Badoit ásványvízbe, keresztbe tette a lábát, és lesimította Gucci nadrágja élét az ujjaival.

– Ki vele!

Az újságíró fészkelődött a székén. Clara figyelmeztette, hogy minden Serena és Tom Archer nemrégiben történt szakítására vonatkozó kérdés szigorúan tilos, de mivel már csak percek voltak hátra az interjúból, úgy gondolta, hogy próba szerencse.

– Tehát akkor – kezdte, és egy kicsit arrébb lökte a diktafonját Serena elé –, ön és a nővérei nagy sztárok Angliában. Gondolja, hogy sikeres lehet New Yorkban is?

Serena hátradobott egy hajtincset a válla fölött. Az ilyen kérdéseket szerette.

– Nos, természetesen meglehetősen jól ismernek Londonban – mosolygott, és megpróbált szerénynek mutatkozni. – És mivel a nővéreim is élveznek bizonyos népszerűséget…

Sikerült Serenát bemelegítenie, ezért az újságíró úgy döntött, hogy taktikát vált.

– Kirándulásra ment Roman LeFey hajóján. Élvezte?

Serena szeme azonnal összeszűkült.

– Igen. Roman nagyon jó barátom, és gyakran utazunk együtt.

Rögtön tudta, hová akar a kérdés kilyukadni, és nem szándékozott ennek a fakóképű

firkásznak semmiféle szenzációhajhász főcímmel szolgálni.

– Egyiptom gyönyörű ország. Remekül éreztem magamat – mondta kifürkészhetetlenül.

– Ha jól tudom, Roman bemutatta a milliárdos szállodatulajdonos Michael Sarkisnak?

Serenának elege lett, félreérthetetlen rosszallás felhőzte be az arcát.

– Azért vagyok itt, hogy a filmről beszéljek – csattant fel olyan vadul, hogy még a vastag bőrű

újságíró is döbbenten hátrált.

– Természetesen – makogta –, csak arra gondoltam, hogy egyetlen…

Serena felvette maga mellett a telefont.

72

– Clara, drágám, szükségünk van rád itt egy pillanatra.

Clara visszanyargalt a szobába, szorosan a melléhez szorítva az írótábláját, merev mosollyal az arcán. Az egyik legjobb sajtótitkár volt a szakmában, és egy pillanat alatt semlegesíteni tudott bármilyen nem kívánt érdeklődést. Serena fensőbbségesen az újságíróra mutatott.

– Személyes kérdések, drágám – mondta, reszketve az ellenszenvtől.

Clara sugárzó mosollyal nézett az újságíróra, és egy csomag sajtóanyagot nyomott a markába.

– Azt hiszem, mára ennyi. Ha netán bármilyen további információra szüksége volna, itt megtalálja. Viszontlátásra!

Az újságíró lelombozva nézett rá, belökte a papírokat a táskájába, és kisietett az ajtón, egyedül hagyva a két nőt a lakosztály pompájában.

– Hogy ment? Nem volt túl rettenetes? – kérdezte Clara kedvesen, és feltöltötte Serena ásványvizét.

Serena beledőlt a kanapé érzéki tollpihéibe, és egyik tűsarkú csizmáját a dohányzóasztalon nyugtatva, a bőrön keresztül dörzsölni kezdte a lábujjait.

– Rohadtul elfáradtam – csücsörített. – Újságírók. Akkora fejfájást okoznak. Erről jut eszembe, rosszul vagyok ezektől a liliomoktól – mondta, és egyik kezével rácsapott egy trombitavirágokkal teli hatalmas vázára. – El tudnád tüntetni őket, és aztán hoznál nekem néhány aszpirint? Ki kell mennem ebből a szobából, mielőtt bedilizek a bezártságtól.

Clara szakszerű és tapasztalt volt, és az évek során több dívával volt dolga, mint ahányat el tudott sorolni. Úgyhogy csupán édesen mosolygott, és telefonált a hotelportásnak.

– Már úton van az aszpirin – válaszolta, és szorgosan eltakarította a kávéscsészéket, miközben Serena felkászálódott a kanapéról.

– Ugye nem felejtetted el – tette hozzá Clara szelíden –, hogy este nyolckor lesz a Fogjunk tolvajt! szakmai vetítése?

Serena leplezetlen unalommal nézett rá. Esze ágában sem volt ott ülni a sötétben a harmadik segédrendezővel és a jelmeztervező asszisztensével. Különben is, sokkal nagyobb sütögetni való pecsenyéje volt, mint a Fogjunk tolvajt!

– Attól tartok, hogy nem tudok elmenni, édesem – válaszolta könnyedén, és rágyújtott egy cigarettára. – Nagyon elfoglalt vagyok ma este, és holnap üde szeretnék lenni. Erről jut eszembe – folytatta közömbösen –, el tudnád intézni, hogy holnap San Pellegrino legyen a Badoit helyett a szobában? A Badoit egy csöppet túl sós.

Odafent a Four Seasons elnöki lakosztályában Serena lezuhanyozott, aztán idegesen rótta a szobát körbe-körbe. Átsétált a lakosztály étkezőrészébe, egy hatalmas üveg háromszögbe, amely kinyúlt a Fifth Avenue fölé, és ettől olyan érzése támadt az embernek, mintha lebegne Manhattan Upper East Side-jának kifinomult levegőjében. Rátelepedett az étkezőasztal szélére, és kitekintett New York szeme elé táruló látképére. A Central Park széles fekete öbölként merült el a növekvő

sötétségben, és a sárga taxik, mint lódarazsak cikáztak az utcákon. Újra beleszívott a cigarettájába. New York. Nézte, ahogy a szeme előtt csillog, mint maga a megtestesült fantasztikus lehetőség, és összerázkódott. Még soha nem érezte magát ennyire feldobottnak, mégis ennyire nyugtalannak. Londonban ő volt a társadalmi élet királynője; az élet ott biztonságos és kényelmes volt. De itt, Manhattan égre rajzolódó körvonalai előtt, London egyszerűen jelentéktelennek tűnt.

Serena nem London legizgalmasabb sztárja akart lenni; ő a világ legizgalmasabb sztárja akart lenni. És ezért készült a találkozóra Stephen Feldmannal a Four Seasons bárjában. Feldman a Feldman Művészmenedzsment elnöke volt, és Amerika egyik legsikeresebb, legkíméletlenebb és legjobb kapcsolatokkal rendelkező művészmenedzsereként ismerték. Otthon volt az óceán mindkét partján, biszexuális és olyan briliáns volt, hogy még egy jelentéktelen pincérnőnek is csupán egy Feldman-stratégia kellett ahhoz, hogy hollywoodi szupersztár legyen. És most Serena Balconnal akart találkozni. Serena az órájára pillantott, aztán megnézte magát a sötétedő ablak tükrében. Jól festett, és ha jól keveri a kártyáit, New York – Amerika – hamarosan az övé lesz.

73

– Két szó. Grace Kelly – mondta Stephen Feldman jellegzetes, vontatott New York-i beszédstílusában.

– Igazság szerint nagyobb lesz, mint Kelly. Igaz, hogy ő klassz volt, de egy csavargó lányának született. Serena Balcon eredeti árucikk. Egyszerűen tudom, hogy valami nagyon különlegeset fogunk mi ketten összehozni.

Stephen ledöntötte a pohár bordóiját, és odaintette a bár borpincérét, hogy töltsön neki újra.

Serena hátradőlt a székén, és sütkérezett a férfi szavaiban. Imádta a figyelmet, amelyet Feldman rápazarolt, aki úgy méregette a lányt, ahogy egy idomár vizsgálgat egy díjnyertes mént.

– Ezek után, szívem, jön az, hogy rengeteg probléma van magával – mondta, és felcsippentett egy porszemet a teveszőr Brioni kasmírzakójáról.

Serena döbbenten nézett rá.

– Probléma? – dadogta zavartan, és majdnem feldöntötte a koktélját. – Éppen most mondta, hogy milyen csodálatos vagyok!

– Cicuskám, hallgasson csak végig – mondta Feldman az ajkát biggyesztve. – Ha fel akarjuk repíteni oda Julia, Catherine és Gwyneth mellé, akkor változtatnunk kell néhány dolgon, ami azzal kezdődik, hogy egy rendes támogatási rendszert kell kerítenünk maga köré. El sem hiszem, hogy magának nincs menedzsere! – kiáltott fel hitetlenül. – Aranyom, Los Angelesben még egy pincérnőnek is van menedzsere.

– Van egy ügynököm LA-ben és Londonban, és egy sajtótitkárom Londonban, és ez idáig remekül működött – válaszolta Serena, és megpróbálta leküzdeni a bosszúságát.

Ha Feldmannak nincs ilyen félelmetes híre, ha nem tett volna csodákat az olyan hollywoodi legendák karrierjével, mint David Sanders és Michael Montgomery, akkor már régen itt sem volna.

– Ez működött Londonban, aranyom. De most a nagy fiúkkal játszik – mosolygott Feldman, és beletúrt a melírozott szőke hajába. – Plusz, már nincs maga mellett Tom Archer. Tény, hogy a fiú aranyos volt, mindenhol megfordult – most még Oscart is rebesgetnek Tom körül –, de eltűnt. Ma már egyedül kell észrevetetnie magát. – Feldman az állát kezdte simogatni, valami kiindulópontot keresve. – Nem ártana, ha összeházasítanánk egy hollywoodi előkelőséggel. Nézze csak meg, hogy az egekbe szárnyalt Zeta-Jones, miután találkozott Douglasszel. Na és mit szólna az igazi csemegéhez? Hé, miért nem kezd diszkrét viszonyt William herceggel? Nyilván ismeri, igaz?

Újabb kör italt rendeltek, és Feldman beavatta Serenát a tervébe. Ez egyrészt szédítően izgalmas volt, ami a jövőt, és brutálisan kritikus, ami a múltat illette. Serena, mutatott rá gorombán, az elmúlt öt évet a hírneve fényesítésével, és nem a karrierje építésével töltötte. Netán azt hiszi, hogy Julia Robertsnek vagy Tom Cruise-nak gondosan felépített stratégia nélkül sikerült a topra kerülnie? Igen, Feldman látta Serena néhány tekercsét, mondta, de ezek középszerű filmek voltak középszerű színészi teljesítménnyel. Volt azért jó híre is. Öt perccel azután, hogy találkoztak, közölte Feldman, már tudta, hogy Serena Balconból jó színésznő, és ami még fontosabb, nagy-nagy sztár lehet. Mesés a hangja; egy kicsit affektált, az igaz, de zengő

és szexis, és karizma és kifejezőerő van minden egyes apró mozdulatában. És a szépsége lélegzetelállító.

– Úgyhogy beíratjuk valami színjátszótanfolyamra – mondta nyersen. – Ismerek egy nagyszerű nőt, Ellen Barbert, aki évekig Lee Strasbergnél dolgozott, és most rengeteg mindenben segít nekem.

Serena harag és zavarodottság közt őrlődve fészkelődött a helyén, és még mindig az a Tom körüli úgynevezett „Oscar-rebesgetés” járt a fejében. Honnan jöhetett ez? Csak nem arról a kis enervált művészfilmről van szó, amelyiknek egyet-pislantasz-és-már-nincs-is nézettsége volt?

– Színjátszóleckék? Ezen a szinten?

Feldman csupán felhúzta a szemöldökét, és ránézett. Serena egy pillanatig viszonozta a tekintetét, aztán csak bólintott. A férfi elégedetten tovább vázolta az elképzelését. Serena Greg Bloombergnél, az óriási tehetséggondozó ügynökség, a Creative Artists Agency korábbi 74

csodagyerekénél fog jelentkezni, aki nemrégiben megalakította az SPK szuperügynökséget néhány más tehetséggel együtt William Morristól és a CAA-től LA-ben. Azt akarja, hogy az egyik topsajtós, és nem valamelyik fullajtárja foglalkozzon személyesen Serenával – Pat Kingsley LA-ben, Lesley Dart vagy Muffy Beagle New Yorkban. És ami a legfontosabb, a lánynak át kell költöznie LA-be.

– LA – dadogta Serena megrettenve.

Több évvel korábbi élete jutott az eszébe, amikor röviddel azután, hogy kirúgták a St. Mary’s iskolából, elrepült LA-be, hogy „megcsinálja” a karrierjét. Ez volt az egyetlen alkalom, amikor komoly ellenállásba ütközött az apja részéről, és az egyetlen alkalom, amikor mindenben csődöt mondott. Hat hónappal, több száz meghallgatással, és egy mobiltelefon-reklámban kapott nyúlfarknyi szereppel később visszatért Angliába, Amerika nyugati partjának poshadt ízével a szájában.

– De én gyűlölöm LA-t – mondta –, az egész város egyetlen hatalmas autóparkoló!

Stephen nevetett. Igaza volt Serenával kapcsolatban: a lány már most egy díva.

– Ez így van, és ezért töltöm az időm felét New Yorkban.

– Akkor én miért ne tehetném? – kérdezte Serena, a tőle telhető legaranyosabb kislányos arckifejezéssel.

Feldman egy pillanatig gondolkozott.

– Azt hiszem, teheti. Liv Tylernek, Urnának, Julianne Moornak, egy csomó nagylánynak itt van a főhadiszállása. Ennek ellenére rendszeresen oda kell majd mennie, hogy a nyugati parton is felépítse az imázsát, de azt hiszem, ez megoldható. Ami a legfontosabb: el kell feledkeznie Londonról, és oda kell jönnie, ahol a dolgok történnek, bébi!

– Hát akkor – szólalt meg Serena, és felemelte a karcsú poharát –, úgy gondolom, hogy rajta vagyunk a pályán.

– Átkozottul így van! – válaszolta Stephen, és összecsendítette a poharát a lányéval. – Mire végzünk, maga nem csak színésznő lesz, maga egy nemzetközi bizniszvédjegy lesz – ruhamárkák, parfümök, ingatlan. J-Lo beszarik, ha meglátja magát. Gazdagok leszünk, bébi, bűzlően gazdagok!

Amikor Serena kilépett a szállodából, és megállt a lépcsők alján Michael Sarkis kocsijára várva, belenézett a kompakttükrébe. Elégedett volt a látvánnyal. Krémszínű Stella McCartney nadrágkosztümje, amelynek a kabátja alatt kínzó vágyat keltően meztelen maradt, kellőképp lezser, mégis elég elegáns volt ahhoz, hogy lehengerelje az Upper East Side hölgyeit, akikkel találkozni készült.

– Csak egy szolid vacsora – mondta Michael, aki ragaszkodott hozzá, hogy elmenjen vele, és megismerje néhány barátját.

Serena óvatos volt, de hízelgett neki a meghívás. Szenvedélyes mustique-i éjszakájuk óta Serena és Michael annyi randevún találkoztak, amennyit csak a férfi hektikus időbeosztása megengedett. Volt egy éjszaka Michael mayfairi lakásában, amikor a férfi üzleti ügyben Londonban járt, egy vacsora a Voltaire-ben Párizsban, amikor Serena az európai forgatáson vett részt, és aztán volt a hétvége New Yorkban. Nem mentek sehová, kínait ettek kis fehér kartondobozokból, és istenit szeretkeztek Michael Fifth Avenue-i kétszintes lakásának minden szobájában; a jacuzziban, a Philippe Starck dohányzóasztalon, a fehér bőrkanapén. Ezek után Serena jókedvű volt, de szorongott. Fogalma sem volt, hogy a kapcsolatuk csupán a mesés, őrjöngő szexről szól, vagy valami több felé tapogatóznak. Ez a meghívás, hogy találkozzon Michael barátaival, azt sugallta, hogy talán az utóbbiról van szó. És Serena, meglepetésére, azon kapta magát, hogy ebben reménykedik.

– Serena, bébi. Enni való vagy!

Serena belépett a fekete Lincoln hátuljába, ahol Michael várt rá, a mély bőrülésbe süppedve. A férfi intett a sofőrjének, hogy csukja be a térelválasztó ablakot. Miközben az üveg sziszegve 75

gördült felfelé, egyik kezét becsúsztatta a lány kabátja alá, és a hüvelykujjával a mellbimbóját simogatta.

– Emlékeztess még egyszer, kik is ezek az emberek – motyogta Serena halkan, és mindkét kezével Michaelt cirógatta a kasmír nagykabátja alatt. – Nem lehetne, hogy egyszerűen visszaforduljunk, és felmenjünk a lakosztályomba?

– Később, bébi, van néhány ember, akik találkozni szeretnének veled – mosolygott Michael.

Serena szálfaegyenesre húzta ki magát a fekete bőrben.

– Hogy érted azt, hogy találkozni szeretnének?

– Nyugalom. Csupán arról van szó, hogy elkezdtek beszélni rólunk, drágám – nevetett Michael kedvesen. – Úgy látszik, Liz Smith kitárgyalt minket tegnap az eseménynaptár-oldalon.

Én nem láttam.

Serena megdöbbent, de nem lepődött meg. Egyrészt kifejezetten jó hírt jelentett, hogy a nagy pletykarovatok vezető újságírói írnak róla, másrészt viszont azt szerette volna, ha a szóbeszéd csupán akkor kap lábra kettejükről, ha már biztos lehet a kapcsolatukban. Tom olyan gyorsan halványult az emlékezetében, hogy néha kénytelen volt megkérdezni magától: igaz lenne, hogy öt évet töltött vele az életéből? De ahogy megálltak a tiszteletet parancsoló belvárosi ház előtt a Keleti Hetvenedik utcán, azon tűnődött, vajon valóban szeretne-e társaságban mutatkozni Michaellal.

– Michael, szívem. Annyira örülök, hogy látlak!

Egy negyvenes évei közepén járó platinaszőkeség jelent meg, amikor Serena és Michael beléptek a csillár fényében úszó szalonba. Harriet Fletch, a milliomos vendéglős, Daniel Fletch exneje lőporszürke Tuleh sifonruhát viselt, és óriási gyémántfüggők lógtak a fülcimpáiból.

Erőtlenül rámosolygott Serenára, szeme egyaránt árulkodott kíváncsiságról és ellenszenvről.

Szolid vacsora, egy nagy túrót, gondolta Serena, és gyorsan körbepillantott a szobában.

Manhattani viszonylatban hatalmasnak tűnt – minden márvány-és tölgyfa burkolat, aranyozott kilincsek és bekeretezett olajfestmények. Minden igencsak közönséges, mondott Serena ítéletet szórakozottan magában, amikor egy fekete frakkba öltözött jóképű latin-amerikai pincér vonta el a figyelmét, aki egy tál kaviáros blinit kínált több futószalagon készült szőkeségnek, akik mind egyformán méregdrága, divattervezők által készített ruhákat és ékszereket viseltek, és mindnek ugyanaz az éhes, kíméletlen tekintet sugárzott a szeméből.

Hála az égnek, hogy ezt a nadrágkosztümöt vettem fel, gondolta Serena, miközben egy másik isteni pincér egy pohár Krugot nyújtott át neki. Mi a csuda történt a vacsorák öltözködési szabályával, hiszen eddig egy Seven farmer, valami magas sarok és egy csinos kis Diane von Fürstenberg top is megtette? Legalábbis Chelsea-ben így működött a dolog.

– Tehát íme Serena Balcon, már olyan sokat hallottam rólad. Isten hozott a házamban – mondta Harriet, és kinyújtotta az egyik vékony, csontos kezét. – El voltam ragadtatva, amikor a minap megláttam a nővéred lakását a Vogue-ban. Venetia annyira tehetséges belsőépítész. Alig várom, hogy megnyissa a kis üzletét ideát.

Serena kedvesen mosolygott, de belül majd megpukkadt. Semmi szüksége rá, hogy emlékeztessék erre a kis kellemetlenségre; még mindig meg volt sértve, hogy Venetia megjelent a kedvenc magazinjában. Azzal vigasztalta magát, hogy Venetia kensingtoni otthona volt a lap sztárja, de a Vogue akkor is az ő vadászterülete, és nem szereti, ha a nővérei odafurakodnak.

– És mennyire örülök, hogy itt látlak Michaellal – folytatta Harriet, és megsimogatta Michael arcát. – Számomra ő az egyik legkedvesebb ember a világon.

Igazság szerint Harriet Fletch egy cseppet sem örült, hogy Serenát Michael oldalán látja.

Hétfőn, amikor Frederic Fekkai szalonjában meghallotta a pompás hírt, hogy Michael és a közönséges manöken barátnője szakítottak, egy percet sem vesztegetett, és megszervezte egyik legendás soirée-ját. Amióta elvált Daniel Fletchtől, egyfolytában a négyes számú férjre vadászott, és Michael Sarkis több mint megfelelt igényei hosszú listájának. Mesésen gazdag, hihetetlenül szexi, és a világ tele van azokkal a csodálatos gyógyfürdős szállodáival, soha többet nem kell egy fillért sem költenie a Bergdorf szalonban! Úgyhogy tajtékzott, amikor a kifacsart citromléje és a 76

búzamentes palacsintája fölött azt olvasta, hogy Michael ennek a gazdag angol lánynak udvarol.

De most, hogy Harriet teljes valójában látta Serenát, úgy érezte, hogy még nincs minden veszve.

Oké, Serena jól néz ki, de ezzel a tartózkodó arckifejezéssel, ezzel a nagyképű Diana hercegnő-

akcentussal ez a Balcon lány maga a megtestesült jégkirálynő, és Harriet tudta az Upper East Side pletykafészkeitől, hogy Michael szereti, ha a női egzotikusak, irányíthatók és rendkívül kalandvágyók az ágyban. Ez a fagyos frigid brit két percig sem fog tartani.

Harriet természetesen bebiztosította magát, és Serenát elválasztotta Michaeltől a vacsoránál.

Olyan emberek közé ültette, akikről tudta, hogy ellenszenvvel fognak viseltetni iránta. Courtney Katz, Harriet legjobb barátnője és kíméletlen társasági méregkeverő, és Gary Becker, a sztárok plasztikai sebésze voltak az asztalszomszédai. Beckert biztosan lelombozza majd Serena hús-vér, természetes külseje. Harriet azonban nem számolt Serena társasági alkalmazkodóképességével; mint apja soirée-inak harcedzett veteránja, még egy szégyenlős trappista szerzetesből is sziporkázó csevegést tudott kicsiholni. Mire a vendégek elértek a pisztáciaszufléhoz, Serena biztonságos vacsorapartis vizekre kormányozta a társalgást: vajon a Hamptonoknak mint nyári hétvégekre választott úti célnak lejárt-e az ideje? Serena hagyta, hogy a beszélgetés a feje fölött folyjon, és átnézett Michaelra, aki Harriet és egy elegáns hatvanas nő közé préselve ült az asztal túlsó végén. Michael megbillentette felé a fejét, és elmosolyodott. Serena lassan visszakacsintott rá, mit sem sejtve arról, hogy Harriet minden mozdulatát figyeli.

– Aki kávézni szeretne a dolgozószobában, kérem, fáradjon át – jelentette be hirtelen Harriet, eltökélten, hogy beletenyerel ebbe az intim pillanatba.

– Menjünk? – kérdezte Gary Becker, a Serena balján ülő plasztikai sebész, és kihúzta a lány székét. Szeretett volna minél több időt tölteni az angol szépséggel: évek óta ő volt az első nő, akinek nem volt szüksége kozmetikai beavatkozásra. Művészszemében Serena olyan volt, mint egy értékes drágakő, mint egy botanikusnak egy tökéletes orchidea. A vendégek kisorjáztak az ebédlő szárnyas ajtaján a „dolgozószobába”. A hatalmas szoba zsúfolva volt túlméretezett bőrkanapékkal és lámpákkal, amelyeknek akkora volt az ernyője, mint egy strandlabda; ezek meleg sárga fényt ontottak a szobára és a takarosan sorakozó könyvekkel borított falakra.

Serena mindenáron le akarta rázni Garyt, úgyhogy odasétált a könyvekhez, és végighúzta az ujját a gerincükön. Nem éppen a huntsfordi gyűjtemény, gondolta öntelten: valószínűleg egy lakberendező válogatta össze őket, aki sorba rakta a bőrkötéses tudományos köteteket, a súlyos művészeti és építészeti albumokat, még egy sor narancs-fehér Pengiun klasszikust is odatett.

Minden egyes köteten látszott, hogy gyanúsan nélkülözi a szeretetet és az olvasást. Serena elvett egy fekete filteres kávét az örökké jelen lévő isteni szép pincérek egyikétől, és átsétált egy másik ajtón, hogy egy másik tágas szobában találja magát, amely a változatosság kedvéért angol és francia régiségekkel volt telerakva. Ki állította, hogy a New York-i lakások kicsik? – gondolta Serena.

Amikor rájött, hogy a kávé letörölte az ajkáról a szilvaszínű ajakfényt, a fürdőszoba keresésére indult, hogy felfrissítse a sminkjét. Mivel az összes pincér a vendégekkel volt elfoglalva, őket szolgálta ki ezüst kávéskannákból, elvetette az ötletet, hogy útbaigazítást kér, és a vastag mahagónikorlát ívét követve felsétált a második emeletre. A széles folyosókat bekeretezett fekete-fehér fotók szegélyezték, és tigrisliliomoktól illatoztak, de fürdőszobának nyomát sem látta. Már éppen megfordult, hogy újra lemenjen, amikor meghallotta, hogy egy hang jól kivehetően a nevét említi. A folyosó végén lévő egyik szobából hallatszott ki, és Serena óvatosan elindult a hangok irányába. A nyitott ajtó keskeny résén keresztül egy villanykörtékkel körülvett hatalmas tükröt látott, és benne megpillantotta Harriet Fletch és Courtney Katz tükörképét, akik vastag sminkjüket tették fel újra.

– El sem tudom képzelni, hogy tud manökenként megélni – jegyezte meg Harriet rosszindulatúan, miközben valami színt dörzsölt az ajkára. – Jó nagydarab, nem igaz? Legalább ötvennégy kiló. Egyáltalán nem kellene ilyen fehér nadrágkosztümöt viselnie.

– Egy kicsit butának is tűnt – mondta Serena vacsoraszomszédja. – De szép a bőre.

Serena érezte, hogy a tarkóján bizseregni kezdenek a hajszálak. Nagydarab? Buta? Életében nem nevezték még nagydarabnak vagy butának.

77

– Szerinted mi azon kívül, hogy Tom Archer exe? – kérdezte Harriet, akinek kemény hangját letompította az ajtó.

– Színésznő, azt hiszem. De semmit nem tudnék mondani, amiben szerepelt – jegyezte meg Courtney pikírten.

Serena álla megfeszült a haragtól, miközben a két nőt hallgatta, akik leszólták a ruháit, a karrierjét, a családját. Harriet Fletch csak egy pillanattal korábban mondta, hogy milyen mesés Venetia háza: most unalmasnak találta. Serena reszketett a dühtől, úgyhogy az egyik ujját rá kellett tennie a kávéscsészéje peremére, nehogy csörögjön.

– A röhej ezekkel a felsőbb osztályokból származó britekkel, hogy még mindig valahogy különlegesnek képzelik magukat – folytatta Harriet. – A Birodalomnak vége, szívem – ez a huszonegyedik század! És a legtöbb úgynevezett nagy családnak olyan kevés pénze van manapság. Bezzeg az a nő, aki a Harry Pottert írja. Úgy hallom, többet keres, mint a királynő.

– Nem tudom, miért aggódtál annyira – nevetett Courtney, és becsattintotta a púderkompaktját. – Minden információt kipréseltem belőle a vacsoránál, amit csak tudtam.

Holnap visszamegy Angliába. Csak azért van itt, hogy valami reklámot csináljon.

– Ez igaz? – kérdezte Harriet, és a hangja dorombolva tört elő vékony, korallszínű ajkai közül az örömtől. – Hát akkor, azt hiszem, hétfőn telefonálok Michaelnak. Talán áthívom egy meghittebb vacsorára.

Amikor Serena észrevette, hogy a két nő ellép a toalettasztaltól, berohant az egyik szomszédos szobába, és addig várt, amíg meghallotta, hogy a cipősarkuk a földszint parkettján kopog. Mély lélegzetet vett, hogy lehiggadjon. Hogy mernek ezek a borzadályos némberek így beszélni róla?

Mégis mit gondolnak, hogy kik ők? Ha ötven évre visszamenőleg le tudják vezetni a családfájukat valami felkapaszkodott levespor-milliomosig, azt hiszik, hogy ők a társasági élet királyi családja. Csupa anakronizmus mind, keselyűk; nők, akik becsalnak egy férfit a házasság csapdájába, és aztán csontig lecsipkedik a tetemét, mielőtt továbbmennének a következő

szerencsétlen balekhoz. Serenában még néhány pillanatig égett a jogos harag, aztán összeszedte magát, és lelopakodott a lépcsőn, hogy csatlakozzék a társasághoz, szántszándékkal tudomást sem véve Harriet Fletchről, aki épp egy pincért teremtett le, amiért rátett egy forró kávéskannát az egyik antik íróasztal tetejére.

– Hát itt vagy, drágám – mondta Michael, aki azonnal mellette termett, és egyik karját a dereka köré csúsztatta. – Jól érzed magad? – dorombolta, és meleg ajkát hozzádörzsölte Serena füléhez.

– Milyen kellemes este – suttogta a lány, és egy hosszan tartó csókot nyomott Michael arcára egyenesen Harriet orra előtt.

– Mindenki imád téged – búgta a férfi, és az üvegajtón keresztül kivezette Serenát egy teraszra, amely a Central Parkra nézett. Magához húzta a lányt, és az arcát a két kezébe fogta.

– Mennyire élvezed? – suttogta, és megcsókolta Serena orra hegyét. – Nagyon vagy eléggé?

– Eléggé? Hogy érted ezt? – kérdezte Serena.

Michael szünetet tartott, veszélyes mosoly jelent meg az ajkán.

– Eléggé ahhoz, hogy ideköltözz? Hogy több időt tölts velem?

Serena visszagondolt a Stephen Feldmannal folytatott beszélgetésre, és az izgalomtól összerándult a gyomra.

– Ó, azt hiszem, enyém lesz Manhattan – nevetett, és gyengéden az ujjai közé fogta a férfi kezét.

– Hát akkor költözz össze velem – mondta Michael lágyan. – Tudom, hogy ez még korai neked, de szeretnélek állandóan látni. Nem akarok sietve elkölteni egy vacsorát vagy eltölteni egy éjszakát veled, amikor üzleti ügyben rohangászom összevissza. Azt akarom, hogy itt légy.

Serena elfordult tőle, egy pillanatig húzta az időt, hogy gondolkodni tudjon. Kétségbeesetten szeretett volna New Yorkban élni, de nem volna valóban túl korai, hogy bármibe beleugorjon?

78

Szeme New York sziluettjéről visszavándorolt a házra, ahol a szalon borostyánszínben izzott a sötétben. Az üvegajtónál meglátta Harriet Fletch árnyékát, aki csípőre tett kézzel bámult ki a teraszra, és őket figyelte átható tekintettel.

Serena diadalittasan rámosolygott, mielőtt visszafordította a fejét Michaelhez, hogy az orrával megbökdösse a férfi fülét.

– Összeköltözni veled? – kérdezte játékosan, és még mindig Harrietet nézte rezzenetlen tekintettel a férfi válla fölött. – A legnagyobb örömömre szolgálna.

79

14

– A következő problémával néztek szembe – mondta David Goldman, villáját a közepesen átsütött steakjébe döfve, és megpróbálta hallhatóvá tenni magát a Coq D’Argentban ebédelő

tömeg hangzavara fölött. – Képeslapkiadásra akartok pénzt szerezni, ami az egyik legnagyobb kockázattal járó üzlet, és a befektetők félnek tőle. – Goldman elhallgatott, hogy megrágja a marhahúst, és ránézett Cate-re és Nickre, akik idegesen ültek vele szemben az asztal túloldalán. – És jó okuk van rá, hogy féljenek. Tudtátok, hogy az elmúlt évben indított négyszázötvenhárom új fogyasztói magazin közül háromszázhetven már bedőlt? Nem jó arány, igaz?

Cate belekortyolt a borába, és felmérte az ebédvendégét. A dörzsölt, harmincas évei közepén járó vállalati bróker, aki Meribelben barnult le és egy makulátlanul szabott Gieves & Hawkes öltönyt viselt, magabiztosságot sugárzott. Kár, hogy ebből a magabiztosságból semmi sem irányult a magazinprojektjükre.

– Ez persze igaz lehet – mondta Cate, és Nickre pillantott támogatásért –, de a magazinok, amelyek mégis sikeresek, sok pénzt hozhatnak. Nagyszerű a termékünk, sokéves tapasztalat áll mögöttünk, erős a menedzsmentünk…

David megtörölte az ajkát egy vászonszalvétában, szája sarka mosolyra húzódott.

– Cate, engem nem kell meggyőznie, hogy milyen jó az ajánlatuk. A maga eddigi teljesítményei magukért beszélnek. Ami pedig az ifjú Nicket illeti – játékosan rácsapott a szalvétájával a barátja karjára –, azóta ismerem, hogy betettük a lábunkat az egyetemre, úgyhogy tisztában vagyok vele – bár néha képes úgy viselkedni, mint egy pojáca –, hogy mindent mozgásba tud hozni, ha egyszer rászánja magát.

Nick Douglasnak sikerült egy halvány mosolyt kipréselnie. Rosszul szabott öltönyének fogságában, a bort kortyolgatva, amelyről tudta, hogy nem engedhetné meg magának, ha David nem ajánlja fel, hogy rendezi a számlát, Nick az ebéd kezdete óta kínosan érezte magát, és a barátja nyers értékelése az üzlet kilátásairól csak rontott a helyzeten.

– Köszönöm a bizalmi szavazást – motyogta, és kedvetlenül piszkálgatta a moule-frites-jét . – De most komolyan, gondolod, hogy sikerül elég pénzt összeszednünk ahhoz, hogy megvalósítsuk ezt a dolgot, vagy csak vesztegetjük az időnket? Júniusban el kell indulnunk, vagy elpasszoljuk az egész nyári üzletet – ami nem éppen ideális egy utazási és divatmagazin szempontjából. Az egyetlen másik lehetőség, hogy kilenc hónappal elhalasztjuk az egészet, ami viszont azt jelenti, hogy rám munkanélküliség és csőd vár.

David Goldman szeme elkalandozott az éttermen keresztül egy szűk rövid szoknyát viselő

formás szőkeség irányába, aki átriszálta magát a helyiségen.

– A másik probléma, amellyel természetesen szembe kell néznetek – mondta, és kelletlenül visszafordult, hogy Nickre pillantson –, a pénzösszeg nagysága, amelyet szeretnétek bekasszírozni. Menynyi is az? – kérdezte, és belelapozott a makulátlan üzleti tervbe, amelyet Nick elébe tett. Bólintott, és az ajkát biggyesztette. – Másfél millió font? – Abban, ahogy ezt mondta, valami azt sugallta, hogy jelentéktelen pénzösszegről van szó.

80

– Mi baj van ezzel? – kérdezte Nick aggodalmasan. – Túl sok? Nem elég?

David letette a borospoharát az üzleti terv borítójára, amely bordói színű foltot hagyott rajta.

– Nehéz összeg, ennyi az egész. Kicsit túl sok pénz a legtöbb egyéni befektetőnek, kicsit túl kevés a kockázati tőkével operáló vállalatoknak. Ezek általában jóval ötmillió fölötti befektetésekkel foglalkoznak. És még akkor sem szeretik az induló cégeket.

Nick és Cate letörtnek tűntek. Alig több mint egy héttel korábban találkoztak először, és azóta napi tizenöt órát dolgoztak, hogy összeállítsanak egy meggyőző üzleti tervet. Most itt ültek a City egyik legizgalmasabb hatalomformáló barlangjában, körülöttük sok millió dolláros üzletek pattogtak vissza a falakról, és a dolog kezdett úgy festeni, mintha az egész csak időpocsékolás lett volna.

– Van valami jó híred is? – kérdezte Nick elkeseredetten, és nagy mogyoróbarna szeme a barátja tekintetét kereste.

David lassan előadott valamit, ami vigyorra emlékeztetett.

– Nézd, ha nem ti ketten ülnétek velem szemben, most azonnal elutasítanám ezt a megbízást.

Egyszerűen nem érné meg az időmet, amikor, őszintén, ötven-ötven százalékos esély van rá – a legjobb esetben! –, hogy meg tudjuk szerezni a pénzt. De… – átnézett Cate-re, és rávillantotta tökéletesen fehér, csillogó fogsorát –, van valami egészen szexi abban, hogy az ember egy képes folyóiratba fektet be. – Nevetett, a szeme még mindig Cate-re tapadt. – Vitathatatlanul elegánsabb, mintha valami szerkentyűbe tennéd a pénzedet; bár szerintem a szerkentyűk sokkal jobb befektetést jelentenek. Ugyanakkor – folytatta, és egyik ujját fel-le futtatta a pohara szárán – úgy vélem, hogy így lehet befektetőket szerezni. A hiúságukon keresztül.

Felvette az üzleti tervet, és belökte a mellette lévő széken heverő borjúbőr aktatáskába, amelyet egy csattanással bezárt.

– Tudjátok mit, megszondázok nektek néhány kockázati tőkés céget – kipuhatolom, hogy van-e köztük olyan, aki érdeklődne egy kis médiaprojekt iránt, de azt hiszem, a legjobb esélyetek az volna, ha sikerülne egy maroknyi jelentős-nettó-vagyonú pasast összeszednetek, akik hajlandók valami készpénzt bedobni. Mindössze kétszázezer fontot kértek mindegyiktől, hogy azt mondhassák, övék egy luxusmagazin egy szelete. Néhányuknak ez az összeg nem több mint egy nap a lóversenyen. Talán még egy vacsorarandevút is bedobhatna a húgával, Cate? – Újra végigmérte Cate-et a testhez álló Alberta Ferretti fekete selyemruhájában, és kijavította magát. – Tulajdonképpen felejtse el Serenát, dobjon be egy vacsorarandevút saját magával.

Cate udvariasan nevetett, és óvatosan elhúzta a lábát Davidétól, amely valahogy az övé mellé csúszott az asztal alatt.

– Tehát olyan befektetőket keresünk, akiknek van néhány fontja, és némi szabadideje – mondta Nick. – Olyan pasikat, mint például Cate örege?

David felkapta a fejét, pénzügyi radarja zsákmányt észlelt.

– Ebben van valami, Cate – a papája meg néhány barátja talán szívesen hazardírozna valamennyit ezért. Igazán nagy segítség volna nekem ahhoz, hogy más befektetőknél is elindítsam a dolgot, ha azt mondhatnám, hogy már van némi induló tőkénk, főleg nagy tekintélyű

befektetőktől.

Cate érezte, hogy a szín gyorsan kifut az arcából.

– Hát ezt nem tudom – dadogta.

– Ugyan, Cate, hívja fel az öreg papát – szólt közbe Nick. – Miért nem telefonál most rögtön?

Én felhívom Tomot, hátha ő is bedob néhány fontot.

– Tudják, a családunkat nem veti fel a pénz – válaszolt a lány határozottan. – És egyébként sem hiszem, hogy az apám komolyan venné a dolgot. Beszélek a papával, ha muszáj, de…

Bár még csak egy hetet töltött Cate társaságában, Nick észrevette, mekkora benne az ellenállás, ha Oswald Balcon nevét említik. Jelentőségteljes pillantást vetett Davidre.

– Oké, oké – mondta David, és az órájára nézett. – Ha Cate családjától nem lehet pénzre számítani, van valami más forrásunk némi induló befektetésre? Ti ketten például, le tudtok tenni valami pénzt az asztalra? Kérhetünk jelzálogot valamilyen tulajdonra?

81

Nick ismét felnevetett.

– Mintha a bőröm alatt is pénz volna. Karácsony óta munkanélküli vagyok.

Cate nem szólt semmit, hirtelen elfogta a rosszullét. Semmit sem akart kevésbé, mint hogy a bűbájos Notting Hill-i házát, a gyönyörű menedékét, amelybe minden megkeresett fillérjét beleölte, vastag jelzáloggal terheljék meg.

– Márpedig jó volna, ha sürgősen találnátok valamit – mondta David, aztán kihörpintette a borát, és a nyelvét végigfuttatta a szája szélén. – A befektetők mást is akarnak majd tőletek látni, mint csinos arcokat és egy csinos ötletet.

Csettintett az ujjával, hogy kérje a számlát, és a figyelmét újra a miniszoknyás szőkére összpontosította. A megbeszélés, úgy tűnt, véget ért.

– Ez nem ment valami jól, igaz? – jegyezte meg Cate, és ahogy a hideg északkeleti szél arcul csapta, felhajtotta krémszínű kasmírkabátja gallérját. Kidugta a kezét, hogy leintsen egy fekete taxit.

– Hát, rosszabb is lehetett volna – válaszolt Nick, és bemászott a lány mögött a taxiba. – Egyébként hová megyünk? A maga házához?

A lány mosolygott.

– A házamhoz? Talán úgy érti, az irodánkhoz.

Nevetett, ahogy a háza eresz alatt eldugott, agyonzsúfolt felső emeletére gondolt, amely az ideiglenes stúdiójuk lett; a padlót magazinok borították, és a falak képekkel és ötletekkel voltak kitapétázva.

– Ó, igen, az irodánk – nevetett Nick, és megadta a címet a sofőrnek, aztán hátradőlt az ülésen, miközben végigdübörögtek az utcán.

A nevetést azonban hamarosan komor csend váltotta fel.

– Nem értem, egyáltalán miből gondolhatja, hogy ez jól ment – jegyezte meg Cate egy idő

múlva, és az ablakon át a City szitáló esőben rohangáló alkalmazottait nézte. – David lényegében azt mondta, hogy találnunk kell egy tucat milliárdos szerencsejátékost, vagy elfelejthetjük az egészet.

– Igen, de ne becsülje le az embereket, akiket ez a fickó ismer – mondta Nick. – Elhiheti nekem, hogy mindenkit ismer. Mit gondol, másképp hogyan lett volna vezető vállalati bróker harmincöt éves korára? Különben – tette hozzá –, maga kétségkívül tetszik neki.

Cate dühösen elpirult, és úgy tett, mintha kibámulna az ablakon.

– Ne vicceljen – mondta.

– Ó, láttam én már David Goldman ravasz csábítási trükkjeit, és maga határozottan felcsigázta a fantáziáját – ugratta Nick a lányt, és oldalba bökte, hogy valami reakciót váltson ki belőle. – Tudja, vannak emberek, akik jó partinak tartják. Bár én, mint aki tizenkét hosszú hónapon keresztül a kollégiumi szobatársa voltam, mondhatom magának, hogy a személyes higiénéje elborzasztó.

Cate most megfordult, hogy szembenézzen Nickkel, és játékosan rácsapott a kezére.

– Lenne szíves abbahagyni? – mondta, és a hangjából zavar áradt. – És különben is – még céloznia sem volna szabad ilyen illetlenségre. Ez nem vall profira.

Mindketten nevetni kezdtek, a megbeszélés feszültsége végre oldódott. Nick egyik kezével beletúrt rövid, kócos hajába, és figyelte, hogyan pattognak a kövér esőcseppek a bepárásodott ablakon. Hangja ismét komolyabbra váltott.

– Rengeteg gazdag privát befektető szaladgál mindenfelé, de az igazi problémát a kezdeti finanszírozás megszerzése jelenti. Egyetértek Daviddel abban, hogy könnyebben sínre tehetnénk a dolgot, ha mi magunk is be tudnánk tenni valami pénzt. Én komolyan csak max húsz lepedőt tudok összekaparni.

– Én pedig nagyon, nagyon ideges vagyok attól, hogy még jobban elzálogosítsam a házamat – vallotta be Cate. – Különösen, ha a statisztikára gondolok, hogy négy közül három vállalkozás bedől. Annyira rémisztőnek tűnik.

82

Egy pillanatra elbizonytalanodott, hogy tényleg a helyes úton járnak-e. Nem volna könnyebb a próbaszámot Jonathon Newhouse-hoz, a Condé Nat európai elnökéhez elvinni, hátha érdekelné?

Legalább megvolna a magazin elindításához szükséges pénzügyi fedezet, plusz fel tudnák mérni, milyen potenciált rejt a Sand.

– Ne kezdjen el most hisztizni nekem, Cate – mosolygott Nick, mintha olvasna a lány gondolataiban. – Mi a helyzet a nővére férjével? Nincs valami befektetési alapja, vagy ilyesmi?

Nyilván fürdik a pénzében – vagy legalábbis másokéban.

– Nem mintha pontosan érteném, hogy mi egy befektetési alap, de már kifaggattam Venetiát.

Az derült ki, hogy a férje cége nem foglalkozik ilyen befektetésekkel. Ők csak nagyon nagy kockázatú, nagyon nagy hozamú ügyletekben érdekeltek, és egy induló magazin nyilván nem felel meg a feltételeiknek.

– Oké – bólintott Nick lassan.

Cate könyörögve nézett rá.

– Nick, szeretném ezt egyedül megcsinálni. Lehet, hogy a maga szemében az én sorsom kipárnázott, de nehéz az embernek úgy leélnie az életét, hogy mindenért hálásnak kell lennie.

Cate az egész idő alatt, amióta ismerték egymást, ennyi személyes vallomást még nem tett.

– És nem, az apámtól sem akarok pénzt kérni – folytatta szelíden. – Még ha töméntelen befektetni való pénze volna is, nem az a fajta ember, akivel könnyű zöld ágra vergődni.

Nick figyelte a lányt, megpróbálta kikövetkeztetni, amit nem mondott el neki.

– Maguk ketten nem igazán jönnek ki egymással, igaz? – kérdezte csendesen, próbálva kipuhatolni a lány érzelmeit.

Cate a fejét rázta.

– Nem erről van szó. Csak egy kicsit kiszámíthatatlan. Nem tudnám megmondani, hogyan reagálna, ha megkérném, hogy legyen az egyik befektetőnk. Egyrészt kislánykorom óta mást se hallottam tőle, mint „Catherine, jobban kell teljesítened! Eredményt kell elérned!” Utánozta apja nagyképű hanghordozását. – És igen, most itt vagyok, és megpróbálok valamit elérni, és soha nem lehet tudni…

– Másrészt pedig? – kérdezte Nick.

– Másrészt pedig leordít, megríkat és eléri, hogy egy nagy rakás szarnak érezzem magamat.

Higgye el, elképesztő tehetsége van hozzá, hogy ezt tegye másokkal, függetlenül attól, mekkora az illető önbizalma. Egy pillanat alatt meg tud semmisíteni bárkit – mondta a lány, és csettintett az ujjával.

Nick barátságosan megfogta Cate kezét, és biztató mosollyal nézett rá.

– Mindig az volt az érzésem, hogy maga olyan ember, aki nem fél senkitől.

Cate rámosolygott, és hirtelen felbátorodva, belenyúlt a zsebébe a mobiljáért. Egy pillanatig dobolt rajta az ujjaival, a beszélgetésre gondolt, az apja hanghordozására, arra, hogy miket fog mondani. Betette a telefont a táskájába, és visszafordult az ablakhoz.

– Várjuk meg, mire jut David, és lehet, hogy aztán majd felhívom – mondta.

De valahogy a gondolattól, hogy a papájához forduljon, a háza jelzáloggal történő

megterhelése hirtelen sokkal kevésbé tűnt félelmetesnek.

83

15

– A fél üzletet meg tudtam volna venni! – nevetett Camilla, és kilépett a Christian Louboutin ajtaján a belgraviai járdára.

– Majdnem sikerült is – mosolygott Venetia, és a húgát nézte, aki négy hatalmas csomaggal küszködött.

– Végül is a születésnapom van – mosolygott Camilla némi lelkiismeret-furdalással, hogy így szórta a pénzt.

De hát az American Express fekete kártyája, amilyet csak nagyon kivételes ügyfeleknek adnak, könnyedén fedezett néhány ezer, cipőre költött fontot. A lányok még egy utolsó pillantást vetettek a kirakatban becses ékszerként tündöklő, gyönyörű magas sarkú körömcipőkre, és elindultak kényelmesen bóklászva Belgravia utcáin.

– Fél kettőre asztalt foglaltam a San Lorenzóban – mondta Venetia, és felhajtotta Fendi zakója gallérját. – Mit akarsz addig csinálni? Harvey Nicks? Akár hozzám is visszamehetünk egy kávéra.

Camilla a fejét rázta.

– Ó, sajnálom, Van. Isteni lett volna egy kicsit tovább maradni veled, de Nat azt akarja, hogy fél egyre legyek otthon. Azt mondja, meglepetés.

– Vett már valamit a születésnapodra? – kérdezte Venetia, és belekarolt a húgába.

– Még nem – válaszolt Camilla –, de feltételezem, hogy ez lesz a meglepetés.

Harminc. Camilla kamaszkora óta rettegett az öregedéstől. Most azonban, hogy elérkezett a nagy három ó!, egyáltalán nem érezte olyan rettenetesnek a dolgot. A harmincéves kor határozottan illik hozzá – és hová készül! A parlamentbe. Csupán a gondolattól libabőrös és izgatott lett.

– Már tizenkét óra van. Ez azt jelenti, hogy búcsút kell mondanunk egymásnak? – kérdezte Venetia tréfás rémülettel.

Camilla bólintott.

– Attól tartok. Köszönöm a születésnapi vásárlást, és a gyönyörű, gyönyörű ajándékot – mosolygott, és feltartott egy fekete masnikkal díszített, krémszínű Jo Malone retikült. – Azt hiszem, beugrom egy taxiba, mielőtt összecsuklom a bevásárlásom súlya alatt.

Venetia sajnálta, hogy el kell válnia a húgától. Bár csak néhány mérföldre laktak egymástól, Camilla mindig olyan későig dolgozott, hogy Venetia szerencsés esetben is csak havonta kétszer látta.

A testvérek megölelték egymást, és egy taxi odagördült a járdához, hogy felvegye a gyönyörű

szőke lányt, akinek a karja roskadozott a csomagoktól.

– Glebe Place – mondta Camilla, és hátradőlt az ülésen.

Figyelte, ahogy Belgravia drága, stukkós utcái elsuhannak mellette, és azon tűnődött, vajon mi lesz a nagy meglepetés.

84

Camilláé volt az egyik legszebb apartman London egyik legrangosabb utcájában, és aki csak látta a mesés négy hálószobás, kétszintes lakást, meg volt győződve, hogy a berendezés Venetia Balcon híres belsőépítészi tehetségének a terméke. Igazság szerint Camilla, amikor megvette az ingatlant, nagy élvezettel utasította el Venetia ajánlatát, hogy kipofozza a helyet, és, mivel ellenőrzés-mániás volt, maga látott hozzá a munkához. Minden szőnyeget, bútorhuzatot és függönyt maga választott ki, minden nagyobb strukturális átalakítást ő felügyelt, még innovatív ötletekkel is szolgált Tom Barrettnek, az építésznek, akire akkora hatást tett a lakberendezési érzéke, hogy majdnem munkát ajánlott neki.

Camilla egyértelműen rendelkezett valamilyen rejtett tehetséggel, mert a lakás lélegzetelállító volt. A hófehér falakat Diane Arbus-nyomatok díszítették. A szőnyegek olyan vastagok és puhák voltak, hogy szinte nyírt nerctakarónak tűntek, és a távol-keleti hangulatú, sötét árnyalatú tik-és cseresznyefa bútorok valahogy remekül illettek a nagyon modern rózsaszín neonszív „műalkotáshoz” és a nagy halom fotóalbumhoz a hatalmas Perspex dohányzóasztalon. Hatalmas üvegablakok határolták a lakást, a hátsó ajtók pedig egy terrakottaládákkal teleszórt balkonra nyíltak, amelyekben virágok és élő sövény pompáztak. Csupán a nagy diófa íróasztalon heverő, piros zsinórral átkötött jogi iratcsomó árulkodott arról, hogy a házat egy ügyvéd, és nem egy lakberendező lakja.

Camilla besétált a hallba, és ott találta Nat Montague-t a krémszínű szőnyeg közepén állva; szürke kasmírpulóver feszült széles vállára, rövidre nyírt szerecsendióhaja pajkosan az arcába hullott. A lány látta, hogy sötétkék szeme szikrázik, és sárgásbarna bőr utazótáskák állnak halomban mellette.

– Öt perccel korábban jöttél – mosolygott Nat, és felvette az egyik bőröndöt.

Camilla odasietett a barátjához, és kapkodva megcsókolta.

– Ó, Nat, ki nem állhatom, ha várnom kell a meglepetésekre – csücsörített. – Mondd meg, hogy mi az! És mi ez a sok bőrönd?

– A meglepetésed – mondta Nat, és a lány vállát átölelve gyengéden megcsókolta az alsó ajkát.

Belecsúsztatta meleg kezét Camilla farmernadrágjába, hogy megsimogassa a gerince alsó és a feneke felső végét.

– Nat… – húzódott el Camilla kuncogva.

A férfi csalódottan vállat vont. E pillanatban semmi másra nem vágyott annyira, mint hogy lehámozza Camilla ruháit, felvigye őt a hatalmas ágyra, és az egész délutánt szeretkezéssel töltse vele. De amint rápillantott a kandallón álló nagy antik órára, rájött, hogy még egy gyors numerára sincs idő a Perspex dohányzóasztalon.

– Vedd vissza a cipődet és a kabátodat – vigyorgott titokzatosan. – Már itt sem vagyunk.

Camilla zavartan nézett. Volt a lényének egy roppant óvatos oldala, amely nem szerette a meglepetéseket.

– De Cate jön át háromra…

– Lemondtam – nézett Nat önelégülten.

Camilla rápillantott az íróasztalára, amelyen halomban álltak a peres iratok és a sárga ügyvédi jegyzettömbök, és elfogta a pánik.

– És dolgoznom is kell…

Ránézett Nat bosszús arcára, és gyengén, aggodalmasan elmosolyodott.

– Oké, oké, menjünk.

Csak akkor jött rá, hogy talán nem vacsorával fogják megünnepelni a születésnapját, amikor Nat Aston Martinja rákanyarodott a Heathrow repülőtér felhajtójára. Legalábbis nem egy angliai vendéglőben.

– Megmondanád végre, hogy hová megyünk? – nyafogott Camilla a férfi zakójának az ujját rángatva, miközben a Swiss Air check-in pultja felé loholtak.

Nat megállt a pultnál, és elővett két repülőjegyet.

85

– Boldog születésnapot, drágám – mondta. –Megève-be megyünk vacsorázni.

Camilla agya egy pillanat alatt sorra vette az összes munkát, amelyet egy kedden kezdődő

perével kapcsolatban kellene elvégeznie, de gyorsan lerázta a gondolatot. Megève-be megy! A

francia síparadicsomot jobban szerette, mint bármely más helyet a világon, és a sízésért majdnem annyira odavolt, mint a munkáért. A Balcon lányokat már totyogós korukban rákényszerítették a lejtőkre. Akkoriban Gstaadba jártak, ahol Oswald kicsapta őket a hegyoldalra, ő pedig eltűnt az exkluzív Sas Klubban. Úgyhogy Camilla most egy másik téli üdülőhelyet választott magának.

Megève olyan volt, mintha Párizst látná a lejtőkön: tele elegáns európaiakkal, finom ételekkel és lezser rusztikus bájjal, St. Moritz hivalkodása nélkül, amit viszont utált.

És persze épp Natre vallott, hogy csak úgy elragadta a születésnapjára. A férfi hajlamos volt a látványos gesztusokra – különösen, ha szórakozásról volt szó –, és bankárként, nagy családi vagyonnal a háta mögött, ezt meg is engedhette magának. A két év alatt, amióta együtt jártak, ő

és Camilla nemcsak az angol, de a nemzetközi társasági naptárt is kimerítették. Számtalan hétvégét töltöttek pólóval Argentínában, lóversenyen Dubaiban, vagy vitorlázással a Grenadine-szigeteken. Ráadásul Nat ehhez még több hétvégét is hozzácsapott, amikor a barátaival egyik partiból a másikba esve járták a jet-set ifjak körét, mialatt Camilla valamelyik hétfő reggel esedékes fontos perére készült.

A lány figyelte a barátját, miközben Nat bejelentette őket a repülőtéri pultnál. El kellett ismernie, hogy mesés időket töltött vele, de a férfi hedonista húzásai az utóbbi időben már kezdték zavarni. Egyáltalán nem tetszett neki a kép, amelyet a múlt havi Tatler festett Natről, az Eurotrash, az európai aranyifjúság angol képviselőjének minősítve őt. De ahogy a férfi a luxusváró felé vezette, Camilla emlékeztette magát, hogy ez a születésnapi meglepetése, és megpróbált minden kíméletlen gondolatot háttérbe tuszkolni a fejében.

Este hatra értek Genfbe. Egy fekete négykerék-meghajtású autó várt rájuk, hogy elvigye őket a hetven kilométerre lévő faluba. Ahogy egyre feljebb kanyarogtak a hegyek közé, figyelték, hogyan változnak az épületek a minden bájt nélkülöző betonkockákból faházakká, az ereszükről csöpögő hosszú jégcsapokkal. Amint befordultak Megève különös, hóval fedett utcáira, Camilla az ablakhoz nyomta az orrát, hogy lássa a sízőket, ahogy vastag, kitömött ruhájukban a kávéházakba igyekeznek egy forralt borra vagy fondüre a lejtőkön eltöltött kemény nap után.

Sofőrjük lekanyarodott a főútról ott, ahonnan már csak gyalog lehetett bejutni a falu központjába, és felhajtott egy kis úton, amely éles szögben vitte fel őket a hegyre, majd néhány száz méterrel a falu fölött megállt egy gyönyörű faháznál. A ház bejáratát vastag sövénysor őrizte; az ágain, mint óriási, jéggé fagyott magnóliabimbók lógtak a hópamacsok, és a faragott erkélyről tündérlámpák ezrei csöpögtették a fényt.

– Megérkeztünk – mondta Nat boldogan, miközben arra várt, hogy a sofőr kinyissa a kocsi ajtaját.

– Ez csodálatos – ámuldozott Camilla.

Egy izgatott öregasszony jött ki a házból szürke kötényben, mögötte izzó aranyfény szökött ki az ajtón.

– Bon soir, bon soir – hajtogatta, és levette a kötényét, hogy köszöntse őket.

Nat, tudomást sem véve az üdvözléséről, a kocsi csomagtartója felé intett, és türelmetlenül figyelte, ahogy az asszony beküszködi magát a három nagy bőrönddel és Nat síléceivel a házba.

– Merci – mosolygott Camilla félszegen, és zavart pillantást vetett Natre, miközben a barátja befelé húzta a házba.

– Hűha, Nat – sóhajtott aztán, levéve az anorákját.

Körbetekintett, hogy megszemlélje a berendezést. Valóban szenzációs volt. Mint egy Hollywoodban megálmodott síkunyhó: mindenhol széles barna szófák, leterített állatszőrök, bőrpárnák és kasmírtakarók. Csokoládébarna bársonydrapéria díszítette az ablakokat, illatos gyertyák sorakoztak az ablakpárkányokon, egy szarvasbika feje nézett le a kőkandalló fölül, 86

amelyben tűz ropogott. A házban volt még egy szauna, egy fűtött csizmaállvány és egy játékszoba egy hatalmas plazmaképernyővel. Még Camilla is el volt ragadtatva.

– Gyere, ezt nézd meg – kérte Nat, és a ház végébe vezette a lányt, ahonnan ajtók nyíltak egy patióra. Egy fekete mozaikos jacuzzi gőzölgött és bugyborékolt benne.

– Ez meg mi? – nevetett Camilla, és megborzongott a gondolatra.

– Későbbre való – mondta Nat lusta mosollyal.

Camilla minden gondolata a munkáról és az íróasztalán heverő peres iratokról semmivé foszlott.

– Szeretnél átöltözni a vacsorához? – kérdezte a férfi, és a lépcső irányába mutatott. – Egy perc múlva én is csatlakozom hozzád.

Camilla bólintott, és felment a hálószobába. Az ablakokból hihetetlen kilátás nyílt az egész falura, amely odalent tündökölt a kékesszürke fényben, míg a hegy sötét, baljós alakzatokat formált mögötte. Az egész egyszerűen csodálatos volt, ám Camilla mégis megmagyarázhatatlanul idegesnek érezte magát.

Nyugalom, hölgyem. Élvezd a dolgot – szidta magát. Ez remek. Miért nem engeded meg magadnak, hogy boldog légy?

Leült az ágy szélére, és gondolatban újra sorra vett mindent. Az elmúlt néhány hónapban legalább hetenként egyszer feltette magának a kérdést, hogy tulajdonképpen mit keres ő Nat mellett. A lelkiismeretes, óvatos Camilla Balcon, és az élvhajhász playboy, Nat Montague.

Egyszerűen nem illenek össze. Mivel a húszas éveiben túlságosan lekötötte a munka, csupán két igazi barátja volt Nat előtt: Jeremy Davies és Crispin Hamilton. Mind Jeremy, mind Crispin ügyvédek voltak – száraz, keményen dolgozó pasik, akiket jobban érdekeltek a pereik, mint Camilla. Úgyhogy amikor megismerkedett Nattel a serpentine-i nyári partin, olyan érzése támadt, mintha tűzijáték robbant volna fel a kezében. A szex Nattel hihetetlen volt. Szeretkezés közben Jeremyvel és Crispinnel mintha azt figyelte volna, hogyan szárad a falon a festék, Nat viszont vad szenvedélyt szabadított fel benne. Egyetlenegyszer nem volt orgazmusa, mielőtt Nattel találkozott – most azonban már pontosan tudta, miért verik úgy a tam-tamot körülötte. Aztán ott voltak az egzotikus nyaralások, az őrült partik és az extravagáns gesztusok, amelyektől úgy érezte, hogy szeretik és kívánják. De Nat valahogy nem keltette benne azt az érzést… ó! Egyszerűen nem tudott rátapintani, mi is a baja vele.

Magában morgolódva kinyitotta bőr utazótáskája cipzárját, kíváncsian, hogy vajon mi a csudát csomagolt be neki Nat. Gyorsan kihúzgálta a ruhákat, mindegyik darabot magasra tartva, mint egy zsákbamacskában kotorászó gyerek. Két garnitúra a legszexisebb áttetsző fehérneműjéből: látszik, hogy férfi pakolta be őket, mosolygott. A síruhája, néhány zokni, két vastag kasmírpulóver, a kedvenc fekete hát nélküli Dior koktélruhája, egy tizennégy centis szatén magas sarok – ez meg mi?, csodálkozott, ahogy előhúzott két csöppnyi, fekete nyitott tangát. Ezek nem tűntek ismerősnek.

Miután gyorsan lezuhanyozott, belebújt a koktélruhájába, és hajszárítóval megszárította a haját, amely most arany zuhatagként omlott a vállára. Általában nem viselt sok sminket, most is csak egy kis pirosítót dörzsölt az arcára, és némi őszibarackfényt kent telt ajkára. Amikor meglátta magát a tükörben, nyugtalankodni kezdett, hogy túl elegáns egy faházban elköltendő

vacsorához, még akkor is, ha a születésnapja van. Aggodalmát a házvezetőnő viharvert Peugeot 205-ösének hangja szakította félbe, amely először életre kelt, aztán elhalt a távolban.

– Végre egyedül – kiáltott fel Nat a lépcső aljáról.

Camilla lejött elé; a férfi átnyújtott neki egy pohár Chateau Margeux-t, és a hosszú ablak előtt álló asztalhoz vezette. Két személyre volt megterítve kristálypohárral, damasztszalvétával és áttetsző fehér porcelánnal, és minden csillogott a gyertyafény sáfrány izzásában.

– Fogalmam sem volt, hogy ilyen romantikus is tudsz lenni – jegyezte meg Camilla csak félig tréfálva, miközben leült.

Korábbi romantikus estéiket gyakran félbeszakította Nat legalább hat barátja, akik „váratlanul”

szoktak felbukkanni.

87

– Szeretnék a kedvedben járni – mondta Nat, és kiment a konyhába, hogy behozzon egy lábos ragut és két tál gőzölgő zöldséget.

– Úgy érzem magamat, mint egy hülye pincér – morgott, miközben letette az ételt az asztalra, és félrelökte az arcába hullott barna hajfürtöt. – De nem akartam, hogy a házvezetőnő túl sokáig tébláboljon itt – mondta, és kivett egy üveg Krugot egy hóval telt jégvödörből. – Boldog születésnapot, drágám.

Néhány percig csendben ültek, és ettek.

– Szeretem a ragut – mondta Camilla, és belemártott egy villányi vajas répát a sűrű szószba.

– Én pedig szeretlek téged – mondta Nat csendesen, fejét kissé a pohara fölé hajtva.

Camilla villája megállt a levegőben. Az együtt töltött tizennyolc hónap alatt Nat még egyetlenegyszer sem mondta, hogy „Szeretlek”. Kerülgette a szavakat, leginkább akkor, amikor részeg volt, de ha Camilla igazán őszinte akart lenni magához, ez soha nem is volt kérdés. Utálta azokat a nőket, akik azzal kívánták bebiztosítani magukat, hogy a partnerüktől örökké a szerelmük deklarálását várták. Ő soha nem akart ennyire gyengének, mástól függőnek vagy kétségbeesettnek látszani.

Kis lélegzetet vett, a férfi szavaitól elképedten.

– Szeretsz? – ismételte meg a szót, mintha valami idegen fogalom volna.

Most mosolygott, majdhogynem gúnyolódott, de Nat rá cseppet sem jellemző hévvel folytatta.

– Annyira megfelelsz nekem – mondta, és a kését és villáját letéve egyenesen a lányra nézett.

A gödröcske az állán hangsúlyosabbá vált. – A családom szeret, a kollégáim szeretnek.

Felvette az üveg Krugot, és a kezével idegesen megtörölte a száját, majd egy újabb pohárral töltött magának.

– Tudom, hogy néha egy kicsit őrült vagyok, de ez a munkától és a rám nehezedő nyomástól van…

Camilla idegesen játszani kezdett egy darab hússal.

– De tőled lehiggadok. Miattad szeretnék megállapodni. Harmincnégy éves vagyok, az isten szerelmére. Nem rohangászhatok örökké, mint valami öregedő playboy.

Most Camillán volt a sor, hogy nagyot kortyoljon a borából, mivel a női ösztöne azt súgta, hogy ez a beszélgetés olyan irányba halad, amilyenbe szerinte talán nem kéne.

– Tudod, miért hoztalak el ide? – kérdezte Nat, és a gyertyafényen keresztül a lányra szegezte a tekintetét.

– Fondü? Néhány lecsúszás a fekete pályán? – válaszolta Camilla idegesen nevetve.

– Gyere hozzám – mondta Nat tényszerűen.

Sűrű csend telepedett a szobára. Camilla érezte, hogy a légzése méllyé és egyenetlenné válik.

Hozzá volt szokva, hogy állva gondolkodik, a csülkén vitázik, érvel a bíróságon. De ebben a percben teljesen elhagyták a szavak. Egy kis émelygést érzett a gyomrában.

– Menjek hozzád? – kérdezett vissza halvány mosollyal, megpróbálva időt nyerni.

Nat felállt, és megkerülte az asztalt. Térdre éppen nem esett, de letelepedett Camilla székének a szélére, és kivett egy bíborszínű Garrard dobozt a zsebéből. Kinyitotta, és a dobozból egy hatalmas marquise-csiszolású rózsaszín gyémánt tűnt elő, amely sárgán és lilán csillogott a lágy fényben.

– Jól összeillünk – mondta.

Camilla ránézett.

Vajon őszinte? Tényleg szereti őt? Vágott egy grimaszt. Egyáltalán mi a szerelem?

De Nathaniel Montague jó parti, gondolta, összeszedve magát.

Vagy mégsem az? Vad és felelőtlen, de gazdag, sikeres, fontos.

Az apja kedveli. Nem mintha ez számítana, érvelt Camilla, és rögtön kiűzte a gondolatot a fejéből. És ha Nattel van, észreveszik. Nem csak Serena szereti, ha a társaság felfigyel rá. De hát nem tudom – gondolta kétségbeesetten, ujjait a combjába vájva.

88

Nat felemelte Camilla bal kezét, és rátette a farmerja térdére, aztán kivette a gyűrűt a dobozból, és rácsúsztatta a lány harmadik ujjára.

– Jó érzés? – kérdezte lágyan, a hangjával elandalítva Camillát.

A lány bólintott. Valóban jó érzés volt, súlyos és biztonságos.

Nat felemelte Camillát a székéből, a karjába vette, és a kezeit végigfuttatta a lány csupasz hátán. Istenem, micsoda szexis férfi.

– Mondd, hogy igen – suttogta Camilla fülébe.

– Igen – válaszolt hirtelen a lány, remélve, hogy megnyugodhat, hogy elandalítja a pillanat varázsa.

– Boldoggá tettél – mormolta Nat a nyakába, és álla fürge mozdulatával lelökte a ruha anyagát Camilla válláról.

– Felvetted az ajándékomat? – lihegte, kezét a lány fenekének vágása felé csúsztatva.

Camilla egy pillanatig azon tűnődött, hogy miről is beszél, de aztán eszébe jutottak a neccbugyik, és elmosolyodott, a női hatalom hulláma kábítószerként söpört át rajta.

– Igazság szerint nem – mondta, de hirtelen bátornak és szexisnek érezte magát, és csábítón nézett a férfira. – Szeretnéd?

Nat kézen fogta, és felvezette a lépcsőn. A hálószoba lágy sötétségbe burkolózott, csupán a fekete égből kikandikáló hold világította meg.

– Vedd fel – mondta Nat, és rámutatott az ágyon heverő csöppnyi fehérneműre.

Hátradőlt egy kávészínű bőr karosszékben a szoba sarkában, és figyelte, ahogy Camilla lassan lehámozza magáról a ruhát. A lány megfordult, és hosszú lábszárán végigcsúsztatva a La Perla bugyiját, belelépett a fekete nyitott tangába.

– Tartsd magadon a cipőt – mondta Nat vontatottan, szemét a lány izzó testére tapasztva, amely úgy csillogott a holdfényben, mint egy csodálatos márványszobor.

Camilla visszalépett a tizennégy centis Jimmy Choojába, és szembefordult a férfival; egyrészt kicsit kínosan érezte magát attól, hogy mennyire fülledten szexis, amit csinál, másrészt elöntötte a nőiesség hatalmas ereje, amikor látta, hogy Nat mennyire felizgul.

– Állj fel – dorombolta, és kinyújtotta a kezét. Nat lassan felállt, az inge gombjait ráncigálva.

Camilla meghúzta az övét, kipattintotta a Levi’sét, és a bokszeralsójával együtt lehúzta róla. Most meztelenül álltak, Camilla a tűsarkú cipőjében, így egyforma magas volt Nattel, aki két ujját belökte a lány lába közé, és gyorsan megtalálva a tátongó lyukat a neccanyagban, lassan simogatni kezdte a csiklóját. Camilla nyögött, és ívbe feszítette magát. Eközben Nat az ajka közé vette az egyik mellbimbóját, és gyengéden harapdálni kezdte. Szorosan egymáshoz tapadva a kandalló felé indultak, Camilla apró, hátráló lépésekkel, és közben Nat fülébe lihegett.

– Most, kérlek. Tégy magadévá.

Testük izzott a kandalló lángjának fényében. Nat lefektette a lányt a szőrmeszőnyegre, az arcát csókolgatva, aztán lassan egyre lejjebb haladt a szájával Camilla testén, fogával megragadta a tanga rugalmas övszalagját, és egyetlen határozott rántással lehúzta a bugyit. Feltárult a lány csinos kis szeméremszőrzete, és Nat beletemette az arcát; a nyelvét ki-be mozgatva Camillában, a gyönyör nyögéseit csalta ki belőle.

– Most, kérlek – könyörgött Camilla, amikor a barátja csípője fölé magasodott, és ágaskodó farka belehatolni készült. Nat, a lány hátát felemelve a báránybőrről, lassan belecsúszott, úgyhogy most együtt ringtak; a férfi minden lökése egyre mélyebbre hatolt, amíg Camilla látta, hogy Nat arca ráncokba szalad a gyönyörtől, és érezte, hogy a teste megfeszül, miközben elélvez.

– Kibaszott mennyei – lihegte a férfi, és legördült a lányról a szőrmére.

Camilla a hatalmas gyémántot leszámítva meztelenül feküdt. Nem tudta abbahagyni a mosolygást, ahogy a tűz fényében csillogó követ nézte.

– Nyolc karát – bólintott Nat, és megsimogatta a követ. – Tudod, milyen drágák az ilyen rózsaszín gyémántok? – kérdezte, és felnézett a lányra, hogy nagyobb hangsúlyt adjon a szavainak.

– Gyönyörű.

89

– És ez a kettőnk óriási, gyönyörű éve lesz.

Camilla hirtelen hideget érzett, és magára húzott egy kasmírtakarót, hogy betakarja a testét.

– Több értelemben is óriási év lesz – mondta, és közelebb bújt Nathez. – Még nem mondtam neked, de a jövő hónapban tartják a toryk a jelöltállító hétvégéjüket. Tudod, amiről már meséltem. El kell mennem, hogy felkerüljek a Központi Iroda által jóváhagyott listára.

Nat megfordult, hogy ránézzen, és a könyökére támasztotta a fejét.

– Bébi, remélem, nem kezded újra ezt a képviselői marhaságot? – mondta bosszúsan. – Figyelj, szörnyű parlament, szaros kis fizetés és napi tizennyolc óra. Ebben az évben a feleségem leszel.

Felállt, és odament egy nagy karosszékhez, petyhüdt farka a bőrnek ütődött.

– Úgy képzelem, hogy talán szeptemberben lehetne az esküvőnk – folytatta, és a pohár borért nyúlt, amelyet felhozott magával. – Természetesen ez kizárja a nászúttal kapcsolatban a jó távoli úti célok felét. A karibi térségben akkortájt zuhog. De mit szólnál egy négyhetes dél-amerikai körúthoz? Rio. Peru. Argentína. Esetleg még Mexikót is belevehetjük.

Camilla ránézett, és öntudatlanul szorosabbra húzta a teste körül a kasmírtakarót.

– Nat, ez fontos nekem – mondta.

– Drágám… ez butaság.

– Butaság? – Camilla érezte, hogy felborzolódik. – A dolgok, amelyeket meg akarok valósítani, az ambícióim, ezek nem butaságok.

Nat a borát szopogatta, és kedvesen a lányra nevetett.

– Ugyan. Ne gyűrd össze a bugyidat.

Lábujjával felemelte a necctangát, ledobta a fehér szőrre, aztán odapöccintette Camillához.

– Egyébként le van szarva az egész. Majd később beszélünk róla. Miért nem telefonálsz haza?

Hívd fel Venetiát. A jó öreg tyúkanyó boldog lesz ettől a remek hírtől.

Nat meztelenül visszaült a karosszékbe, és mintha limonádé lenne, ledöntött még egy pohárnyit a magával hozott borból és Krugból. Camilla lenézett a káprázatos rózsaszín gyűrűre, és hirtelen úgy érezte, mintha valami bűnt szimbolizálna. Mielőtt továbbgondolhatta volna a dolgot, hangos dudaszó riasztotta meg, amely közvetlenül a faház bejárata előtt tülkölt.

– Mi a fene…? – kiáltott fel, és még szorosabbra húzta magán a kasmírtakarót.

Nat felugrott a székből, az órájára nézett, és magára rántott egy frottírköntöst.

– Bassza meg. Már kilenc óra?

– Mi folyik itt? – kérdezte Camilla, és nézte, ahogy a férfi lerohan a lépcsőn.

Natnek botladoztak a szavai.

– Öö, JJ és Rich, Ant és még néhányan itt vannak a faluban. Azt mondtam, lehet, hogy elmegyünk ünnepelni.

– Micsoda? – kiáltott fel Camilla, felállt, és mint egy tógát, maga köré tekerte a takarót, aztán a férfi nyomába eredt. – Nem megyek sehová! Ma este nem, minden este közül ma végképp nem!

Nat, mégis mi jut eszedbe?

Számos kéz dörömbölt hangosan a bejárati ajtón.

– Gyertek ki, gyertek ki, akárhol is vagytok – kántálta egy durva, részeg hang.

– Nem fognak bejönni – köpte Camilla a szavakat, és úgy érezte, hogy a romantikát minden egyes kopogás egyre jobban kiűzi az estéből.

– Jézus, Cammy, nyugodj meg! – szólt rá Nat. – Ma délután tudtam meg, hogy itt vannak.

Parti van JJ faházában. Mit kellett volna mondanom, amikor felhívtak? Különben is – mosolygott, és megpróbálta átkarolni a lányt –, tudtam, hogy ünnepelni fogunk…

– Soha nem tudod abbahagyni, igaz? – sziszegte Camilla, és miközben ellökte magától a férfit, megpillantotta a tükörképét az ablakban. Félmeztelenül, a pohara megdöntve, úgy nézett ki, mint az Arthur Dudley Moore figurája elegánsabb kiadásban: egy gazdag, elkényeztetett pojáca.

– Mit nem tudok abbahagyni? – kérdezte Nat csillapító, békítő hangon.

– A barátokat, a partikat. Még a rohadt lánykérésed estéjén sem.

90

Nat megrázta a fejét, és fölényes pillantást vetett rá, miközben az ajtókilincs felé nyúlt.

– Bébi, tudod, hogy szeretsz engem!

Camilla felszaladt a hálószobába, és Nat kinyitotta az ajtót, hogy beengedjen öt hullarészeg férfit. Ahogy Camilla a sötétben ült, és az ordítozásukat hallgatta, azonnal tudta, hogy nem megy feleségül Nathez. Ő Camilla Balcon, a parlamentre predesztinálva, és nem fogja hagyni, hogy bármi vagy bárki az ambíciója útjába álljon.

91

16

Cate aggodalmasan tekintett körül a PCT, London legnagyobb könyvelőcégének lenyűgöző, üveg és acél átriumában, és egy kicsit felkavarodott a gyomra. A franc essen Nick Douglasba, motyogta, miközben lopva újra az órájára pillantott. Megint késik, ráadásul egy ilyen fontos napon. Más sem hiányzott, hogy még idegesebb legyen. A laptopra szerkesztett PowerPoint-prezentációja ott feküdt mellette egy karcsú tokban, Bottega Veneta táskájából pedig egy köteg próbamagazin kandikált elő. A nélkül is elég vacakul érezte magát, hogy a férfira húsz percet kelljen várnia. Ahogy David Goldman óriási igyekezettel kifejtette neki ma reggel, ez a legnagyobb – és talán egyetlen – lehetőségük, hogy a szükséges 2 millió fontot megszerezzék.

Végül is, a hat kockázatitőke-társaság, amelyeket David megkörnyékezett, élből elutasította a brókert anélkül, hogy akár egy prezentációt kértek volna. Úgyhogy David minden követ megmozgatott, hogy összeszedjen tizenkét magánbefektetőt, akiket esetleg érdekelhet a dolog, és akik hajlandók voltak összejönni a PCT igazgatósági tanácstermében ma délután. Ha Cate és Nick nem tudják ma megpuhítani őket a prezentációjukkal – akkor annyi: vége az álomnak.

David nyilván nem fogja több idejét és pénzét beleölni egy elképzelésbe, amelyről egyértelmű, hogy nem fut ki sehová.

És talán igazuk volt a társaságoknak, morgolódott Cate magában, talán csak időpocsékolás az egész. Különösen, amióta azt a telefonhívást kapta tegnap, a hívást, amelyért a kirúgása napján akár ölni is képes lett volna. Teljesen váratlanul, a New York-i Harper’s Bazaar szerkesztője tudni akarta, érdekelné-e egy szabadúszó szerkesztői pozíció a tekintélyes lapnál. Miért nem mondott egyszerűen igent? Cate bánatosan mosolygott magában. A könnyebb ellenállás sohasem volt a stílusa.

– Elnézést, elnézést, elnézést – lihegte Nick, és olyan gyorsan repült át az üvegajtón, hogy karamellszínű nagykabátja pelerinként úszott utána. – Lerobbant vonat csak-az-isten-tudja-hol – fröcskölte a szavakat, és kétségbeesetten próbált levegőhöz jutni. – Az egész rohadt metró leállt.

Angeltől rohannom kellett idáig.

Cate meg sem próbálta leplezni a bosszúságát.

– Talán egy kicsit korábban kellett volna elindulnia – mondta szárazon.

Nick nem vett róla tudomást, ehelyett pajkos nőcsábászfüttyre ragadtatta magát.

– Hűha! Istenien néz ki – füttyentett, és Cate, akarata ellenére, visszavigyorgott rá, mivel most az egyszer maga is bízott a megjelenésében. Aznap reggel órákat töltött a készülődéssel.

Vörösesarany haját elegáns kontyba fogta össze, a fekete Michael Kors szűk szoknyához egy mentazöld, pólónyakú kasmírpulóvert vett fel. A sminkje – csillogó ajak, bronzzal hangsúlyozott orca – visszafogottnak, de elegánsnak tűnt. Cate külseje szakszerű, de nem unalmas, megdöbbentő, de nem megfélemlítő volt.

– El fognak ájulni magától – jegyezte meg Nick egy kacsintással, és odasétált a márvány recepciós pulthoz, hogy bejelentse az érkezésüket.

Csendben utaztak a liftben a tanácsteremig – egyiküknek sem kellett felhívnia a másik figyelmét, hogy mennyire életbe vágóan fontos ez a délután. Három hét telt el a Daviddel történt 92

első megbeszélésük óta, és ezalatt minden erejüket megfeszítve dolgoztak. A próbamagazint elkészítették, az üzleti tervet átcsiszolták. Kemény tárgyalásokat folytattak nyomdákkal és nyomdai előkészítő cégekkel, hogy a legjobb szerződéseket tudják csatasorba állítani.

Kiverekedtek egy megállapodást, hogy a lapot minden repülőtéren, vasútállomáson és újságosstandon árusítsák. Még olyan fontos hirdetőkkel is sikerült megbeszéléseket tartaniuk, mint az Estée Lauder, a Chanel, a British Airways és az Armani, hogy támogatást hajtsanak fel arra az esetre, ha gyorsan kellene lépniük egy nyári lapindítás érdekében.

A liftajtó sziszegve kinyílt, és előtte David várt rájuk. Szürke szeme komoly, szája mosolytalan volt. David üzemmódban, gondolta Nick.

– Mindenki itt van – mondta David lehalkított hangon, miközben Cate-et és Nicket a tanácsterem felé terelte a folyosón. – Tíz férfi, két nő. Nigel Hammondot figyeljétek, aki az asztalfőn ül – intette őket, és még jobban lehalkította a hangját. – Nigel széles portfoliókból szerezte a milliárdját, nagyon kíméletlenül fog kérdezni, de ha őt meg tudjuk nyerni, a többi követni fogja. – A súlyos tölgyfa ajtónál David Cate és Nick felé fordult, és a vállukra tette a kezét. – Legyetek magabiztosak, válaszoljatok minden kérdésre, ahogy megbeszéltük, és a húzósakat bízzátok rám. Jó szerencsét.

Megszorította Cate vállát, és a lányon meleg, bizsergető izzás futott végig.

– Maga fantasztikus lesz – suttogta David, miközben beléptek a szobába.

Az igazgatósági tanácsterem olyan hatalmas volt, hogy Cate úgy érezte, mintha halszemoptikán keresztül nézné. A terem közepét egy óriási, ovális diófa asztal uralta, amely körül tizenkét komor arc ült, és mindegyikre különböző mértékű ellenségesség, unalom, türelmetlenség vagy „na gyere, engem próbálj meghatni”-arrogancia volt festve. Egyedül Lesley Abbott, egy elegáns külsejű, a negyvenes évei közepén járó nő, aki a piackutató cége eladásából szerezte a vagyonát, nézett rájuk halvány jóindulattal. Cate úgy döntött, hogy ő lesz a fókuszpontja.

David Goldman megállt az asztal egyik végénél, és megköszörülte a torkát. Egy autóügynök nagyzolása és egy elnökjelölt magabiztossága sugárzott róla.

– Mindnyájan tudjuk, miért vagyunk itt – kezdte. – Ez egy olyan vállalkozás, amelyben a véleményem szerint nagy lehetőség van. Átfogó kutatáson alapszik, a menedzsment csapata fantasztikus, és, ahogy majd elmondják önöknek, egy igazi rést fedeztek fel a piacon.

Cate érezte, hogy összerándul a gyomra, és tudta, hogy most ő következik. Nick rápillantott, a szemében biztatás és aggodalom keveredett. Cate felállt, és megnyomta a gombot a fehér PowerBook laptopján. A Sand magazin hatalmas képe jelent meg a vetítővásznon a háta mögött.

– Hölgyeim és uraim, köszönöm, hogy eljöttek. Szeretném igénybe venni egy kis idejüket, hogy bemutassam magamat és a Sand magazint…

A francba, gondolta David Goldman, miközben figyelte, hogyan folyik Cate-ből a szó.

Hihetetlen a nő.

Mennyi a marketingköltség? Ez elég?

Ki akar hirdetni?

Gondolja, hogy az embereket ennyire izgatja az utazás?

Milyen lehetőségeket lát a márkanév kiterjesztésére?

Kérdések, kérdések, kérdések. Cate és Nick szakértő módon kezelte mindegyiket, szenvedéllyel és tekintéllyel. Magukat is meglepte, mennyire vissza tudnak verni minden ellenvetést. De nehéz volt. Cate elkent néhány nehezebb pontot, és biztos volt benne, hogy elszalasztott egy halom döntő, az értékesítést és hirdetést igazoló gondolatot.

Az órájára pillantott. Krisztusom, még csak negyvenöt perce beszélnek? Halálosan ki volt merülve, fájt a torka, a szája kiszáradt és a feje lüktetett. Egy nagy pohár borra és alvásra lett volna szüksége.

– Megkérdezhetem Cate-et, miből gondolja, hogy a magazinjuk sikeres lesz, amikor több befektetéssel és nagyobb kiadóvállalatokkal támogatott lapok százai dőlnek be évente?

93

Nigel Hammond belekortyolt Evian vizébe, aztán csendesen letette maga elé a poharat. Hangja enyhén szarkasztikus, arckifejezése szkeptikus volt.

Nick kinyitotta a száját, hogy megszólaljon, de Cate megelőzte.

– Mr. Hammond – kezdte nyugodtan –, nem szükséges figyelmeztetnie, hogy biztonságosabb, sokkal jövedelmezőbb befektetések is vannak, amelyekre a pénzét költheti.

Nick Douglas David Goldmanre pillantott. Barátja olyan fehér volt, mint a frissen meszelt fal.

– De ez nem egy hiúságból fakadó kiadói terv – folytatta Cate, és a tenyerével az asztalra támaszkodott. – Ez nem egy Én-is magazin. Ez egy valódi rést töm be egy jövedelmező piacon, és nekünk megvan a tehetségünk, az elképzelésünk, és megvannak a kapcsolataink ahhoz, hogy ezt kihasználjuk. Igen, ha kegyetlenül őszinte akarok lenni, ez hazárdjáték: a magazinok igen magas kockázatot jelentenek. De az a személy, akinek van elég vér a pucájában, hogy ebbe befektessen, nem csupán egy potenciálisan értékes üzletrészt vesz meg, hanem a kiadói történelemből is megvásárol egy szeletet. Nem gondolnak arra, milyen jó lett volna megvenni a Rolling Stone vagy a Wallpaper magazint, amikor még valakinek a konyhaasztalán készültek?

Nigel Hammondra nézett, aki állta a pillantását, de a szeme semmit sem árult el.

– Talán igen – válaszolta a milliárdos –, de miért lennék én meggyőződve arról, hogy maga az a nő, aki ezt meg tudja valósítani, különös tekintettel arra, hogy éppen nemrégiben rúgták ki az utolsó munkahelyéről?

Cate nagyot nyelt, a keze nyirkos lett. Tudta, hogy rendkívül fontos választás előtt áll. Vagy mentegetőzik, vagy harcol.

– Februárban kirúgtak, ez igaz – mondta nyugodt hangon. – De, Mr. Hammond, fogadnék, hogy a tizenkét rendkívül sikeres ember közül, akik ma ebben a teremben ülnek, szinte mindenkit kirúgtak egy ponton. A sikeresekkel ez gyakran megesik.

Körbepillantott a teremben, és észrevette, hogy Lesley Abbott mosolyog. Nigel Hammond visszanézett rá, és néhány megjegyzést firkált az előtte heverő könyvbe. Aztán egy puffanással becsukta, és az arckifejezése tökéletesen egykedvű maradt.

– Cate, Cate, hová rohan?

Cate olyan gyorsan menekült az épületből, ahogy a Manolo Blahnikja vitte, és Nick a lapos fekete mokaszinjában alig bírt vele lépést tartani. A lány megállt, hogy könnyekkel a szemében szembenézzen a férfival.

– Sajnálom – mondta –, mármint ezt a részt a kirúgásomról. Sajnálom – tönkretettem a dolgot mindkettőnk számára. Elmegyek az apámhoz. Talán hajlandó befektetni, vagy talán felhívhatja a barátját, Philip Watchornt, akinek rengeteg kapcsolata van és gazadag és…

A szavak ömlöttek a szájából, míg végül összekuszálódtak, és Cate karja lehanyatlott az oldalán. Nick szerette volna egyszerűen megragadni és megölelni ezt a gyönyörű, dinamikus üzletasszonyt, aki ebben a pillanatban úgy festett, mint egy csalódott gyerek.

– Ki a gőzt, Cate. Ki a gőzt – mondta gyengéden. – Szerintem briliánsán csinálta. Engem is kirúgtak, ugye emlékszik? Csupán arról van szó, hogy magát történetesen jobban ismerik, mint engem, ezért az emberek hallottak az esetről.

Nick a lány karjára tette a kezét, de Cate elkapta a karját, és belebújt a ballonkabátjába.

– Fogadok, hogy abban a teremben senkit sem rúgtak ki – mondta boldogtalanul, miközben a kabátövével babrált.

Nick megvonta a vállát.

– Engem meggyőzött. Én odaadtam volna magának a pénzt.

Cate Nickre nézett, és megesküdött volna, hogy a férfi arca enyhén elpirult.

– Nincs kedve elmenni, hogy megigyunk valamit?

Cate lassan ingatta a fejét.

– Mayfairbe megyek. Megszerzem magunknak a pénzt, Nick. Megszerzem – mondta nyugodtan, elszántan.

94

Nick figyelte, ahogy elsétál az utcán, és lassú mosollyal tisztelgett a taxit leintő remek lánynak. Sötétedett, és az utcai lámpák pislákolni kezdtek. A lelke legmélyén Nick sem hitte, hogy túl jól ment volna a dolog. Minden kérdésre szenvedéllyel és tekintéllyel válaszoltak, de Cate-nek igaza volt. Ez hazardírozás. Ha lenne egymillió fontja, tényleg egy induló cég magazinjába akarná fektetni, amely simán bedőlhet hat hónapon belül? Komolyan kételkedett benne.

A Balcon Galéria a Mount utcától nem messze, egy kis mellékutcában volt eldugva London egyik csendes, kifinomult sarkában, amely tele volt az elit fodrászszalonjaival és elegáns műkereskedésekkel. Büszke vörös téglás homlokzatán egy kemény fehér előtető, egy komor kék ajtó és egy nagy, tizennyolcadik és tizenkilencedik századi remekművekkel teli kirakat volt látható. A galériát egy világ választotta el a divatos Brit Művészet-műhelyektől London East Endjében, ahol lófarkas férfiak festettek véres horogkereszteket, hogy milliomos reklámügynököknek és rocksztároknak adják el a képeiket. A Balcon Galéria a művészetkedvelők spektrumának túlsó végén helyezkedett el; a szolid, régimódi pénz jobban szerette a hagyományosabb műalkotásokat elegáns belgraviai és kensingtoni otthonaiban. A tizenkilencedik századi holland művészek specialistájaként ismert galéria mostanában próbált lépést tartani az időkkel, és a késő tizenkilencedik és kora huszadik századi francia bronzokra is kiterjesztette a tevékenységét, és ahogy Cate közeledett, a kirakatban felfedezett egy kecses Degas-balett-táncost.

Cate belökte az ajtót, és egy csilingelő csengő hangját hallotta a feje fölött. A helyiség végében Mark Robertson, a galéria irodafőnöke ült egy asztalnál, és számlát töltött ki egy tökéletesen ápolt középkorú párnak, miközben Oswald az asztal szélére telepedve beszélgetett velük.

Oswald felnézett, és egyik legelbűvölőbb mosolyát villantotta Cate-re.

– Ah, itt a lányom – ragyogott a vásárlókra.

A mézszőke, melírozott hajú asszony, Hermès strucc Kelly-retiküllel és Ferragamo cipőben, felismerte Cate-et a Class magazinból, és egy kicsit szélesebben mosolygott.

– Nem mennél fel az irodába, drágám? Én is rögtön jövök – mondta Oswald vidáman.

Cate bólintott, és felsétált a szoba végében lévő apró csigalépcsőn. Miközben ment, figyelte az apját munka közben. Milyen kár, hogy olyan kevés időt tölt a galériában, gondolta: született kereskedő. Még ezt a kis joviális apa-fogadja-lányát közjátékot is tökéletesen hangszerelte.

Showman és sarlatán, vélte Cate zordan.

A magas, hosszú és keskeny épület tökéletes helyként szolgált egy galériának, bár ez azt jelentette, hogy a padlástérben elhelyezett iroda meglehetősen zsúfolt volt. A szoba közepén álló asztalról szinte lefolytak a számlák és a papírok; Cate leült mellé, és átlapozott egy ritka Henry Moore-szobrok eladását részletező árverési brosúrát.

Öntött magának egy kávét a tálalón álló kannából, és lassan kortyolgatta, miközben az agyában vadul kavarogtak a gondolatok. Most pontosan olyan idegesnek érezte magát, mint korábban a nap folyamán. De a PCT tanácstermében ez egy gyomorszorongató, szívkalapáltató adrenalinlöket volt; a Balcon Galéria irodájában ülve kicsinek, félénknek és beletörődőnek érezte magát. Igazság szerint nem akart idejönni, hogy Oswalddal találkozzon, de még mindig maga előtt látta Nick büszke, ám csalódott arckifejezését, amikor elhagyták a befektetési épületet.

Ránézett a táskájában rejtőző próbamagazinra, amelynek a fedőlapját kissé összefogdosták és elszakították, és elöntötte a szomorúság. Csak nem kezd érzelgős lenni egy képeslap miatt?, szidta magát. Ez nem egy kivert kutyakölyök, hanem egy üzlet – és rohadt jó üzlet, ha volna valaki, aki segítő kezet nyújtana feléjük. És miközben ezen tűnődött, meghallotta apja lassú dübögését, ahogy felfelé jött a csigalépcsőn.

Londoni ruháját viseli, jegyezte meg Cate magában, ahogy végignézett a Drakula-vörös selyembéléses, finom sötétkék öltönyön – semmi kétség, valamelyik St. James’s negyedbeli elegáns úri klubjába készül innen.

95

– Tehát minek köszönhetjük ezt a megtiszteltetést? – kérdezte Oswald élénken. – Gondolom, akarsz valamit – valami túl fontosat ahhoz, hogy egy telefonbeszélgetéssel elintézhessük.

Kivett egy zsebórát a zakója belső zsebéből, rápillantott a félhold alakú olvasószemüvegén keresztül, és cicegve visszatette.

– Hétkor a White’sban kell lennem, Watchornnal vacsorázom, úgyhogy próbálj meg igyekezni. Csinálj nekem egy Earl Greyt, légy szíves.

Cate odament a tálalóhoz, bekapcsolta a króm vízmelegítőt, és beletett két kanál teát Oswald teáskannájába. Visszafordult, elővette a próbaszámot a táskájából, és letette az apja elé az asztalra.

– Megtennéd, hogy egy pillantást vetsz erre, Papa? – kérdezte olyan közömbösen, ahogyan csak tudta.

Oswald felvette, és gyorsan átpergette a lapokat.

– Tudok róla. A barátod, David Goldman elküldte az egyik barátomnak.

Cate gondolhatta volna. Jellemző az apjára, hogy minden lépéséről tud. Bármit csinál, jót vagy rosszat, még akkor is, amikor több ezer mérföldnyire van, mindig az az érzése, hogy az apja rosszalló arckifejezéssel figyeli.

– Ám ha nem tévedek, felajánlottak neked egy állást New Yorkban.

Oswald az óriási gőzfelhőket pöfögő vízmelegítőre mutatott. Cate felugrott, és elkezdett a teával foglalatoskodni. Most már végképp elbizonytalanodott.

– Venetia mondta – jegyezte meg Oswald, mintha olvasna a gondolataiban. – Őszintén úgy érzem, hogy mindenki számára ez volna a legjobb. Lejárattad magad és a családot ezzel a kirúgással. És így társaságot nyújthatnál Serenának. Legalább az egyikőtöknek sikerült valami karriert összehoznia.

– Papa, én nem akarok New Yorkba menni – mondta Cate lassan. – Én ezt akarom csinálni.

– Ah, ezt. – Felvette a magazint, és lenéző arckifejezéssel lapozni kezdett benne. – Igen. Nigel Hammond felhívott, hogy megkérdezze, mit gondolok róla.

Cate szíve megfagyott. Nigel Hammond?

– Te ismered Nigel Hammondot? – kérdezte reszkető hangon.

– Nagyon sok barátom van, Catherine – mondta Oswald, és a szemüvegén keresztül vizsgálgatta a lányát. – Én kezdtem valamit az életemmel, és ők tisztelik a véleményemet.

– És mit mondtál neki?

Oswald letette a lapot, és leplezetlenül kiélvezve a hatalmát, a lányára nézett.

– Mit mondhattam neki? Hmm? Hogy éppen most rúgtak ki egy nagyon hasonló cégtől, mint amilyenbe most a kérésedre bele kellene fektetnie a pénzét? Egyszerűen az Alliance-hoz, William Waltonhoz küldtem Nigelt. Úgy gondoltam, ő a legjobb pozícióban lévő ember ahhoz, hogy felmérje, jó kockázat vagy-e. Nigel nagyon óvatos befektető.

Cate megperdült és Oswaldra meredt, szeme lángolt az apja árulásától.

– De hiszen tudtad… – sziszegte –, tudtad, hogy…

Ám látta, hogy értelmetlen a felháborodása. A csalódottság, amelyet az elmúlt néhány hétben érzett, most a felszínre tört.

– Nem akarod, hogy bármi is sikerüljön nekem – kiabálta rekedt hangon. – Mi baj van velem?

Mi a problémád velem? Mi az a rohadt nagy baj velem?

Oswald savanyúan mosolygott rá.

– Nem azért fizettem kétszázezer fontot a neveltetésedért, hogy így beszélj velem. Most viszont, azt hiszem, jobb lenne, ha eltűnnél. Elkésem a vacsoráról.

Cate figyelte, ahogy Oswald elhúz a Bentleyjében, és dühösen ökölbe szorította a kezét. Tudta, hogy a papájával nehéz lesz – talán még akadályozni is fogja –, azt azonban nem hitte, hogy egy akármilyen ismerőst a lánya elé helyez. Nagyokat nyeldekelt a londoni levegőből, és hiába igyekezett megállítani az arcán leömlő kövér könnycseppeket. Miközben a táskájában kotorászott 96

egy papír zsebkendőért, észrevette, hogy a mobilja hívást jelző kék fénye világít. Mély lélegzetet vett, megtörölte az orrát, és felnyitotta a telefont.

– Cate?

Nick volt az.

– Üdv, Nick – válaszolt a lány, és megpróbálta némi szipogással elrejteni a hangja remegését.

– Alig hallom. Hol van?

– A kocsmában vagyok, és éppen nagyon, nagyon részegre iszom magamat. Cate, soha nem fogja elhinni! Megkaptuk a rohadt pénzt!

Cate lecövekelt, megtántorodott.

– Nem létezik! De hogyan? Nigel Hammond beszélt a papámmal, és az a szemét William Waltonhoz utasította.

Hallotta, hogy Nick belenevet a telefonba.

– Tudom! David elmondta nekem. Úgy látszik, Hammondnak az volt a véleménye, hogy William Walton egy beképzelt amerikai barom. Azt hiszem, a „nagy szar” kifejezést használta.

Magától viszont egészen el volt bűvölve. Szerinte a prezentációja „nagyon tökös” volt. Azt hiszem, talált egy rajongót. És Cate? – szólt Nick boldog és kissé összemosódó hangon –, én is azt gondolom, hogy maga átkozottul szuper.

Cate megtörölte a szemét, és egy kis mosoly kezdte felfelé görbíteni az ajkát. Máris sokkal jobban érezte magát.

97

17

– Egyszerűen imádni fogja ezt – jegyezte meg Camilla ásványvizet kortyolgatva, és körülnézett Venetia kensingtoni otthonában.

Nyugat-London egyik legelegánsabb házát fedett rózsakertté alakították át. Fonott rácsokat helyeztek el minden falon, amelyeket a rózsaszín legkülönbözőbb árnyalataiban pompázó finom virágok szőttek körül. Az ajtókat halvány krémszínű szaténmasnik díszítették, és a mennyezetet, mint anyagból szőtt hullámok, lila tüllrétegek borították. Minden elképzelhető felületre hatalmas tálakat raktak illatosított vízzel, amelyen apró teamécsesek lebegtek. A bálterem egyik végén virágszirmokkal teleszórt színpad emelkedett, egy dzsesszzenekar számára. Janey Norris, Serena személyi titkára felírótáblával és fülhallgatóval futkosott, utasításokat ugatva az éterbe, miközben legalább harminc pincér rohangált mindenfelé: arany fahéjjal szórták meg a tálcákon sorakozó rózsamartiniket, és kis szendvicseket rendeztek rózsaszín porcelán kínálótálakra.

Venetia boldogan bólintott. Elképesztően leleményes volt, amikor partik rendezésére került sor. Andy és Patty Wong újévi bulija és Elton John frakkos és tiarás bálja mellett Venetia Balcon nyári partija, amelyet augusztusban szoktak rendezni a Kensington Park Gardensben, számított a társasági naptár kihagyhatatlan eseményének.

Venetia tudta, hogy ilyen káprázatos háziasszonyi hírnévvel valami rendkívülit kell alkotnia Serena búcsúpartijára. Nem volt túlságosan boldog, hogy a legfiatalabb húga New Yorkba költözik – különösen egy Michael hírnevének örvendő férfihoz –, de a legkevesebb, amit megtehetett, hogy rendesen elbúcsúztatja.

Camilla felvette az egyik partira szóló meghívót.

– „Isten veled, Angol Rózsánk” – kuncogott, miközben felolvasta az arany dombornyomású szavakat a kártya tetején. – De a rózsának most nincs is szezonja, igaz? Nem kellett volna inkább nárciszpartit, vagy ilyesmit rendezni? Ez egy vagyonba kerülhetett.

Venetia nevetett, egy vállrándítással elintézve az Amszterdamból hozatott virágok költségét.

– Mmm… „Isten veled, Angol Nárciszunk”? Serena odalenne érte!

A két lány felment Venetia hálószobájába, hogy megszabaduljanak az utolsó percben folyó előkészületek káoszától, és menet közben elcsentek egy üveg behűtött pezsgőt. Már fél hét volt.

A vendégek érkezését fél nyolcra várták, és Serena ragaszkodott hozzá, hogy ő egy órával később érkezzen. Háziasszonyi tapasztalata ellenére Venetia mindig ideges volt a nála rendezett estélyek előtt, és most örült Camilla társaságának – különösen azért, mert a húga épp most dobta be a bombát, hogy szakított Nattel.

– Pezsgőt? – kérdezte Venetia, egy pukkanással kihúzva a dugót.

Camilla a fejét rázta. Nem volt igazán partihangulatban. Két órával korábban még ott állt a Canary Wharfon az esőben, és Nat megzavarodott szemébe nézett.

– Miért akarsz itt találkozni velem, Cam? – kérdezte Nat, amikor a lány elé állt. A Docklandsben lévő irodájából rohant ki, zakóját a fejére borítva az eső ellen. – Nem úgy volt, hogy Venetiánál találkozunk?

98

Camilla mély lélegzetet vett, és megmondta neki, hogy nem lesz parti – legalábbis az ő

számára nem. És ami még fontosabb, nem lesz esküvő. Camilla ezt a semleges területet választotta, mert hideg, névtelen és tárgyilagos volt. Reszkettek a Temze mellett, égre törő, hatalmas üvegpaloták vették körül őket, eső zúdult az arcukra. Megmondani nehéz, de a döntést meghozni könnyű volt. Amikor hazajött Megève-ből, és meglátta a tory párt jelöltállító hétvégéjére szóló jelentkezési lapokat az íróasztalán, azonnal tudta, hogy mit akar. Nem egyszerűen képviselő akart lenni, kabinetminiszter akart lenni. Vagy, amikor álmodozni mert, még magasabb pozícióra vágyott. És ehhez megfelelő partnerra volt szüksége. Egy politikus partnerra. Nem olyan valakire, akinek a szexis manöken-és kábítószer-kipróbáló múltja befeketítheti a hírnevét. Volt Camillán magától is épp elég feketeség.

– Fel a fejjel – mondta Venetia, és a húga kezébe nyomta a pezsgőspoharat. – Helyesen cselekedtél.

– Igazán? – kérdezte Camilla, hirtelen elbizonytalanodva. – Jó az ilyen mai estéhez hasonló estéket megosztani valakivel.

Átsétált a parkra néző magas franciaerkélyhez. Hirtelen megpördült, hogy szembenézzen Venetiával.

– Jézusom, most jut eszembe! El tudod hinni, hogy Nat a papának is beszámolt az úgynevezett szeptemberi esküvőnkről? Még mielőtt megkérte volna a kezemet?

– Ajjaj – sopánkodott Venetia. – Biztos vagyok benne, hogy a papa alig várt egy bankos ivadékot a Balcon családba. Rosszkedvű lesz ettől a hírtől.

– Rosszkedvű? Nesze neked változatosság – mosolygott gúnyosan Camilla.

– Nem, igazán rosszkedvű – folytatta Venetia, és lágy vonásai hirtelen megfeszültek. – Már eddig is fenyegetőzött, hogy nem jön el ma este.

– Ó, el fog jönni – mondta Camilla, és szórakozottan egy kis jázminillatú parfümöt spriccelt a csuklójára az öltözőasztalról. – Csak nem képzeled, hogy elmulasztana egy alkalmat, amikor a figyelem középpontjában lehet?

A taxi megállt a Kensington Park Gardensben a járdaszegélynél, és ahogy Cate kilépett az aszfaltra, meghallotta, hogy Venetia házában egy vonósnégyes belecsap a „Gyere, repülj velem”

slágerba. Egy húszfontos bankjegyet nyomott a sofőr markába, és beszívta a kora esti levegőt.

Már így is jó hangulatban volt, de a Sinatra-zenétől úgy érezte, mintha egy Doris Day-filmbe lépne. Természetesen szomorú volt, hogy a húga elmegy New Yorkba, és rettegett, hogy meglátja az apját a partin, de egyik gondolat sem tudta elhomályosítani a boldogságot, amelyet most érzett, hogy az élete végre tele volt izgalommal és ígérettel. Visszatartotta a lélegzetét, és kis híján megölelte magát, amikor átvillant a fején: szerkesztési igazgató a saját kiadóvállalatánál! Hány újságíró mondhatja el ezt? Csupán aznap reggel írtak alá egy tizenkét hónapra szóló bérleti szerződést egy irodára, egy a London Bridge metróállomás és a Borough Market közé beszorított csöppnyi helyre, amelynek azonban jól hangzott a címe, elfogadható volt a bérleti díja, és volt benne egy tanácsteremmel beoltott takarítószeres szekrény, amely egyben Nick irodájául is szolgált. Cate beérkezett – bár stílusban még nem egészen, de határozottan útban volt arrafelé.

– Hol a partnered? Azt hittem, hozol valakit – kérdezte Venetia, és megölelte Cate-et, aki testhez álló tintakék Lanvin ruhában libbent be az ajtón.

– Ó-ó, új férfi a láthatáron – ugratta Camilla, és lerázva magáról a rosszkedvét, melegen megszorongatta a nővérét.

– Igazság szerint két férfi – mosolygott Cate, és elvett egy martinit.

– A barátod egy másik férfival jön? Milyen modern! – mondta Venetia fanyar mosollyal.

– Ó, hagyjátok abba – szólt rájuk Cate, és tettetett szemrehányással veregette meg Venetia karját. – Az egyik az üzleti partnerem; a másik a befektetési pasasunk. Semmi pletyka, attól tartok.

– Megjegyzésre érdemes utolsó szavak – kacsintott Camilla.

99

– Isten veled, Angol Rózsánk! – gúnyolódott David Goldman Nicknek, ahogy kihúzta a meghívóját a bordó selyempapír csomagolásból. – Mi a lószarról szól ez az egész? – sziszegte, miközben átadta a kártyát az ajtónállónak.

– Ne dobass ki bennünket, mielőtt még egyáltalán bejutottunk volna – szűrte a szavakat Nick a szája egyik sarkából, és látványosan rámosolygott a Venetia háza előtt álló jól megtermett biztonsági őrökre. A kaput kötél zárta el a híres vendégek után szimatoló buzgó paparazzóktól. – Cate nyilván részeg volt, amikor meghívott bennünket ide.

– Cate tisztában van vele, mennyire fel tud dobni két ilyen jóképű fiatal férfi egy ehhez hasonló összejövetelek. Szükség van ránk – mondta David halálosan komolyan, és lelassított, ahogy elhaladtak a fotósok mellett, ők azonban csak felvonták a szemöldöküket. David becsatlakozott az ajtónál tolongó sorba, és vizsgálgatni kezdte az előtte álló gazdag, alulöltözött partizókat.

– Egek, mindenki olyan előkelőnek hangzik – suttogta.

– Bosszantó magánhangzó-szindróma – mosolygott Nick, és átlökte a barátját az ajtón. – Menj már be.

Abban a pillanatban vakuk fénye világította meg az utcát: egy fekete Mercedes állt meg a járda mellett.

– Serena. Ide, ide, drágám – kiabálták a paparazzók, a könyökükkel lökdösve el egymást, hogy lekaphassák a bronzbarna szépséget, aki kiszállt a kocsiból, és elegánsan átsétált a kensingtoni járdán. Serena minden mércével mérve fantasztikusan festett, a haját elegáns kontyba fésülte, és szexis fürtök kunkorodtak kiálló arccsontjaira.

Serena egy pillanatig bosszankodott, hogy a fotósok megneszelték a partit, de azért megállt a lépcső alján, és leengedte válláról a csodás Chanel nercbundát, közszemlére téve púderrózsaszín estélyi ruháját, amely olyan finom selyemdzsörzéből készült, hogy szinte lecsúszott a testéről. Az összhatás káprázatos volt – a ruha színe olyan halvány, az anyaga olyan légies, hogy a felületes pillantás szinte meztelennek látta a lányt. Kissé oldalra fordult, egyik lábát előrenyújtotta úgy, hogy a ruhája hosszú hasítéka kivillantsa lebarnult combját, és csábosán lehajtotta a fejét. Tudta, hogy ez a fotó lesz másnap reggel a bulvárlapok címoldalán.

Vonakodva engedte, hogy Conrad Davies, az ügynöke és az aznap estére kirendelt kísérője bevezesse a házba, és rápillantott a Piguet órájára. Nyolc óra negyvenöt: kitűnő. Már mindenkinek itt kell lennie, gondolta. Conrad karjába kapaszkodva átsétált a hatalmas előcsarnokon, elfogadott egy rózsamartinit az egyik pincértől, és itt-ott megállt, hogy végigcsókolja a londoni társaság válogatott szereplőit. Ragyogó a felhozatal, gondolta önelégülten, amikor az egyik sarokban észrevette Stinget és Trudie Stylert, a lépcsőn meglátta az egymással csevegő Elton Johnt és Elle Macphersont, és a bárnál felfedezte a Matthew Williamsonnal nevetgélő Jade Jaggert – úgy tűnt, hogy London teljes divatos krémje kivonult, hogy búcsút mondjon neki.

– Ez hihetetlenül aranyos tőled – áradozott Venetiának, miközben megölelte a nővérét, és egy levegős puszit nyomott mindkét arcára. – Mindenki itt van. És mind miattam jöttek.

Venetia halványan mosolygott. Istennek hála Janeyért és az adattároló Rolodexáért – Venetiának fogalma sem volt, hogy kik Serena barátai. Akárcsak Serenának, gondolta mosolyogva.

Cate és Camilla jelent meg a kétszárnyú ajtóban, és a négy nő visítva ölelkezett össze egyetlen hatalmas ragyogó gomolyagba. Ügyet sem vetve a sztárokra maguk körül, a Balcon lányok összesereglettek, és mint az iskolás lányok elalvás előtt, kicserélték a pletykáikat.

– Hol van Michael? – kérdezte Cate csalódottan, hogy nem látja a férfit. – Még csak nem is ismerem, pedig őérte hagysz el bennünket!

– Nem titeket hagylak el Michaelért – mosolygott Serena kedvesen, és megsimogatta a nővére karját. – Londont hagyom el New Yorkért. Egyébként – folytatta, és leemelt egy apró sárgarépaforgácsot egy arra haladó tálcáról – Michael Fokvárosban van üzleti ügyben. Úgyhogy 100

ma este Conrad a kísérőm, igaz, drágám? – Csókot fújt át a ropogós fehér inget és nyaksálat viselő jóképű középkorú férfinak.

– Utolsó esténk, mielőtt megkezdjük a távkapcsolatunkat – kiabált át hozzá mély, Richard Burton-os bariton hangon.

Szeretnéd, gondolta Serena megvetően, mivel tudta, hogy amint egy kis távolság kerül közéjük, ki fogja rúgni. Most, hogy az Államokba költözik, egy londoni ügynök, őszintén szólva, meghaladja az igényeit. Conrad legyen hálás, hogy nem ma este mondja meg neki, és nem rontja el ezt a mesés partit.

Serena visszafordult a lányokhoz.

– Egyébként hol a papa? – kérdezte.

Egyetlen parti sem kezdődhet el tisztességesen nélkülem, gondolta Oswald magabiztosan, ahogy odagördült Venetia kapuja elé a Bentleyjében. Ránézett az órájára: negyed tíz. Kitűnő. Már mindenkinek itt kell lennie, gondolta, le se szarva Venetia kézzel írt üzenetét, amelyben a háziasszony mindenkit arra kért, hogy legyen ott a partin fél kilenc, vagyis Serena érkezése előtt.

Legfiatalabb lánya csak legyen rohadtul boldog, hogy egyáltalán vette magának a fáradságot, és eljött. Mélységesen elkeserítette ez a Sarkis fickó, akivel Serena összeszűrte a levet. Egy amerikai is épp elég baj, tűnődött, de ez a Sarkis ráadásul félig libanoni. Mi a francnak jöjjön el egy partira, hogy ezt megünnepelje? Természetesen örült, hogy a lánya kidobta azt a közönséges buzi Tomot – az apja bányász volt, vagy valami ehhez hasonló, de ha Venetia tudott találni magának egy ilyen Jonathon von Bismarckot, akkor Serena biztosan bárkit meg tudna szerezni. Valakit egy jó, tiszteletre méltó angol családból. Megtörölte enyhén gyöngyöző szemöldökét egy zsebkendővel, és a hátsó ülésen trónoló Maria Dantéhoz fordult, gyengéden megfogva az asszony kezét. Ma lesz a nagy este, gondolta, vidáman legeltetve a szemét az asszony érzéki testén, miközben kiléptek a kocsiból a paparazzók orra előtt. Ma lesz a nagy este.

– Na végre, a francba – suttogta Venetia sürgetőn Jonathonnak.

A ház ura a nyakát nyújtogatta körbe a szobában, mert biztos volt benne, hogy látta, amikor egy kétbalkezes pincér kiöntötte az áfonyalét a szőnyegre. Le fogja vonni a partiszervíz számlájából.

– Mi van? Most meg mi a fene bajod van? – csattant fel Jonathon.

– Itt a papa – mondta Venetia, és a bejárati ajtó felé biccentett. – Épp most érkezett.

– És nézd, elhozta magával Maria Dantét – mosolyodott el Jonathon, mert tudta, hogy ez nagy hatással lesz néhány ügyfelére, akiket meghívott a partira. Ezeknek fogalmuk sincs, hogy ki az a Robbie Williams, de Maria Dante, az már valami. Az énekesnő terjedelmes bordó estélyi ruhát viselt, melle kifolyt a mély dekoltázsból, fekete haját feltornyozta a feje tetejére; utolsó porcikájáig úgy festett, mint az operadíva.

Oswald és Maria lassan haladtak a tömegben, jobbra-balra bólogattak, és kegyesen fogadták a bókokat, mint egy alattvalóik közt sétáló királyi pár, míg végül megálltak, hogy megcsókolják Serenát. Oswald karácsony óta nem látta a lányát. Nem volt titok, hogy Serena a kedvence, több tekintetben is kiköpött az apja, de Oswald türelme elérte a végső határt, amikor Cate elkottyantotta, hogy Serena New Yorkba költözik. Oswald szemében ez egyenlő volt a felségárulással.

– Nagy hibát követsz el azzal, hogy New Yorkba mész – suttogta a lánya fülébe, és lehalkított hangjából csöpögött a felsőbbrendűség.

Serena nem az alázatosságával vívta ki a kedvenc gyerek státusát.

– Az apám vagy, nem az utazási ügynököm – verte vissza a megjegyzést.

Oswald észrevette, hogy többen kezdenek belehallgatni a beszélgetésükbe, úgyhogy azonnal taktikát váltott, és megölelte a lányát.

– Gyere, bulizzunk – dörögte, és leemelt egy gin-tonikot egy arra haladó tálcáról. – íme Sinatra és Serena, mindketten a kedvenceim. Szól a zene, hát táncoljunk.

101

Venetia megrántotta Serena karját, jelezve, hogy maradjon, míg Oswald elvitorlázott a tömegben.

– Mi van? – kérdezte Serena.

– Mit gondolsz róla? – mosolygott Venetia Maria irányába mutatva.

– Rémes, mi van rajta! – fintorgott Serena felpaprikázva. – És az a nagy haj! Úgy néz ki a feje, mint egy benzinfelhő.

– Ne felejtsd el, drágám, hogy tízkor beszédet mondasz – emlékeztette Venetia a húgát. – Odatettünk egy mikrofont a hangversenyzongora mellé… tudod, csak néhány szót.

– Muszáj? – csücsörített Serena, holott titokban minden alkalmat élvezett, amikor rá irányult a figyelem. – Ez esetben talán nem ártana még egy kis pezsgő.

Venetia kezdte végigjárni a termet Camillával az oldalán, ide-oda cikázva a vendégek tengerében, és időnként a saját barátai közül is beleütközött egy-kettőbe. Bűntudatot érzett, hogy meghívta őket Serena partijára, de nem akarta túlságosan idegenül érezni magát a saját házában.

Arra vágyott, hogy népszerű legyen és szeressék és támogassák, különösen most, hogy Jonathon annyira eltávolodott tőle. Férje hidegebben viselkedett vele, mint addig bármikor, és szinte sohasem volt otthon, örökösen kifogásokkal hozakodva elő a távolléte miatt – vacsorák az ügyfelekkel, tengerentúli üzletek. Jonathon munkamániás volt, de Venetia tudta, hogy egyre távolabb sodródnak egymástól. És bármennyire szerette volna, hogy Serena mesésen érezze magát az utolsó londoni estéjén, a parti nem is jöhetett volna rosszabbkor. Aznap reggel visszament dr. Rhys-Jones klinikájára, hogy megtudja az újabb vizsgálatok eredményét, és a legrémesebb gyanúja igazolódott. Alig volt már petesejtje – az, hogy gyereke szülessen akár természetes úton, akár a lombikbébiprogram keretében, néhány hónap múlva teljességgel kizárható lesz. Senkinek sem szólt róla, sztoikusan kizárta a gondolatot az agyából, mint a rossz időt vagy egy könnyű fejfájást. Az apja mellett eltöltött élet megtanította, hogyan kapcsoljon ki, amikor csupán egyetlen vágya van: hogy elmerüljön a könnyek áradatában. Nem, majd holnap foglalkozik ezzel, határozta el, amikor túl lesz Serena különleges estélyen, és amikor leülhet Jonathonnal, hogy megbeszéljék a jövőjüket.

– Jól vagy? – kérdezte Camilla, és gyengéden rátette a kezét a nővére vállára. – Úgy tűnsz, mintha…

– Mintha mi? – kapta fel a szót Venetia védekezően.

– Nem tudom. Mintha egy kicsit szomorú volnál? Ne aggódj, Van, hiszen csak New Yorkba megy – vigasztalta Camilla lágyan.

Venetia csupán bólintott. Hadd higgye a húga, hogy Serena miatt bánkódik.

– Gyere – csicseregte erőltetett jókedvvel. – Gyere, ismerd meg Diego Bonót, az isteni divattervezőt, akiről meséltem. A Royal College-ban végzett tavaly. Úgy hallom, hogy Calvin Klein és Burberry is szemet vetettek rá, de azt hiszem, sikerült rábeszélnem, hogy Venetia Balconhoz csatlakozzon, a mi új nőidivat-tervezőnk legyen.

– A női divatba is belevágsz? – lepődött meg Camilla.

– Logikus márkafejlesztés a számunkra – mondta Venetia, és a szeme újra ragyogni kezdett. – Annyira izgatott vagyok emiatt, Cam. Mindig is ezt szerettem volna csinálni.

Camilla ezer éve nem látta a nővérét ilyen élénknek: Venetia izzott a lelkesedéstől. Húga többet is szeretett volna hallani tőle, de hirtelen két jóképű férfi szakította félbe őket, pezsgőspohárral hadonászva az orruk előtt.

– Hölgyek, hölgyek, hölgyek. Az italt mi fizetjük!

Cate odasétált hozzájuk, jót nevetve a testvérei zavart arckifejezésén.

– Semmi izgalom, lányok. Nem betolakodók. Venetia, Camilla, ismerkedjetek meg a bűntársaimmal, Nick Douglasszal és David Goldmannel.

Nick azonnal átfogta Venetia és Camilla vállát, és enyhén becsípett hangon megígérte, hogy „titkokat” fog elárulni nekik Cate-ről, David pedig olyan közel nyomult Cate-hez, hogy a divatos fekete öltönye súrolta a lányt.

102

– Nos, mi a véleménye? – kérdezte Cate elbátortalanodva a közelségétől, amit azzal próbált leplezni, hogy a berendezésre mutatott.

– Mindig ennyire virágos? – érdeklődött David mosolyogva.

– Csak születésnapokon és különleges alkalmakkor – felelte Cate, és behajított egy mini epres gyümölcstortát a szájába.

– Tudja, ha az ember egy ilyen helyen lakik, akkor már megcsinálta a szerencséjét – jegyezte meg David egy csipetnyi irigységgel. – De amint hallom, Jonathon fedezeti befektetési alapja fantasztikusan jövedelmez. Nem bánja, ha körülszaglászunk egy kicsit?

– Mit szeretne, hová menjünk? – kérdezte Cate. – Látta már a konyhát? Hihetetlen.

– Valami kicsit kevésbé zajos helyre gondoltam – mondta David, közel hajolva a lány füléhez, és elvett egy üveg pezsgőt az asztalról. – Menjünk felfedezőútra.

David kézen fogta Cate-et, és átvezette a tömegen a ház hátsó traktusa felé. Csak magának akarta a lányt. Cate Balcon neki való nő. Okos és gyönyörű, és van benne valami különleges.

Neveltetés. Csiszoltság. Akármi. És mint ilyen, ő lehetne az utolsó darab a kirakós játékában, az ideális eszköz, hogy tökéletessé tegye a piaci árus fiából az üzleti élet kifinomult szereplőjévé történő átalakulását. Érezte, hogy a farka megkeményedik, úgy, ahogy üzletkötés előtt szokott; megfogta Cate kezét, és kilépett egy nyitott üvegajtón a ház hátsó részén, maga után húzva a lányt a sötétségbe. A vonósnégyes a nevetéssel és pohárcsengéssel együtt egyre jobban elhalkult a háttérben, ahogy végigcsikorogtak egy kerti ösvényen.

– Hová megyünk? – nevetett Cate, és idegesebb volt, mint amilyennek a hangja mutatta.

– Felfedezőútra – válaszolt David éhes pillantással, a kert vége felé tartva. – Nézzük meg, mi van ott!

– Semmi sincs ott, erről biztosíthatom – válaszolta Cate, suttogásba fúló hangon. – Legfeljebb talán néhány szikla, amelyekben megbotolhatunk. Rókák. Baglyok. Ki tudja? Azt hiszem, jobb volna, ha visszamennénk…

– Majd én megvédem – vigyorgott David, félrelökve egy lelógó ágat, és egy kerti fáklyával megvilágított pad felé vezette Cate-et. Kivett egy-egy pezsgőspoharat a zakója zsebéből, és széles mozdulattal pezsgőt loccsantott beléjük. Egyszer csak csend lett. Cate csupán a lángok ropogását hallotta, és hirtelen elfogta az idegesség a bizalmas hangulattól. Hírhedten nem tudott különbséget tenni, hogy egy férfi mikor kedves hozzá és mikor flörtöl vele, de most még ő is rájött, hogy itt nem flörtölésről, hanem a legrámenősebb csábításról van szó. Élesen beszívta a levegőt, ahogy David széles teste egyre jobban hozzátörleszkedett; érezte a férfiból áradó forróságot. Szorosan átfogta a mellét a karjával, leszűkítve így a ruhája V alakú kivágását. A keze most remegett, ahogy David egyre közelebb és közelebb nyomult.

– Fázik? – dorombolta David.

Frigid, sokkal inkább, gondolta Cate, és szeretett volna megnyugodni.

– Maga fantasztikus – suttogta a férfi érdes hangon, és felemelte a kezét, hogy megsimogassa Cate arcát. Az ujjaitól a csuklójáig futó sötét szőr finom vonala csiklandozta a lány bőrét.

– Elpirulok magától – dadogta Cate, és egy kicsit elfordította tőle az arcát.

Krisztusom, gondolta, úgy viselkedem, mint valami Jane Austen-regény hősnője.

Az idő mintha lelassult volna. David, ujjaival Cate állán, maga felé húzta a lányt.

– Mi baj van, Cate? – kérdezte, még mindig a lány arcát cirógatva. – Nem akarja?

Mi baj van velem?, kérdezte Cate magától, és érezte, hogy a gyomra remeg a vágy, a szorongás és az idegesség keverékétől. Krisztusom, milyen szexi, gondolta, miközben a David átható szürke szeme körüli sűrű pillákat és a hosszú, határozott, férfias orrot nézte. Nem tudta biztosan, mi akadályozza meg abban, hogy gyengéden előrehajoljon, és ajkát a férfiéra tapassza, vagy a kezét belefúrja David hullámos, fekete hajába.

– Nem tudom, David. Sajnálom.

David Goldman azonnali behódoláshoz volt szokva.

– Mi van? A férfiakat kedveli, ugye?

Cate döbbenten nézett.

103

– Hát persze. Természetesen. De… Jézus, David. Hálás vagyok mindenért, amit értünk tett, de… Nézze, sajnálom…

David Cate arcáról az ölébe ejtette az ujjait, szemében részben bosszúság, részben csalódottság tükröződött.

– Azt hiszem, nem sajnálja – mosolygott bánatosan, sértődötten az elutasítástól. – Kezd hűvösödni. Jobb lenne, ha visszamennénk a partiba.

Bent a házban, Maria Dante tudta, hogy vonzza az emberek figyelmét. Miután hosszú, kemény pillantással végigmérte Serena Balcont, kelletlenül elismerte, hogy Oswald lánya pont olyan gyönyörű az életben, mint a fényképeken. De csak ennyi: egy lány. Minden férfinak, aki Serena Balcon után vágyakozik, nyilván homoszexuális hajlamai vannak. Csak rá kell nézni – csupa csont és bőr. Semmi említésre méltó fenék, olívabogyó nagyságú cicik; olyan az alakja, mint egy fiúé. De Maria Dante – nos hát, Maria Dante ízig-vérig nő. Érezte, hogy az összes férfi a szobában – legalábbis a felnőtt férfiak – értékeli a mélyen kivágott Oscar de la Renta ruhából kicsorduló dús kebleit, a szoknyája selymében feszülő fara kerek hajlatait. Egy ragyogó, tehetséges, kozmopolita nő – éppen az, amire az enervált londoni társaságnak szüksége van; és ha Serena Balcon eltakarodik az útból, pontosan ő lehet az a személy, aki betölti az űrt. Oké, Oswald öreg ember, gondolta, undorral pillantva a férfira. Rettegett, hogy meztelenül kell látnia. De hát ez nem nagy ár. Gazdag, remek kapcsolatai vannak, valódi angol arisztokrata egy pompás kastéllyal. És Oswald megrészegült. Az asszony nevetett magában. Ki hitte volna? Maria Dante, a kis olasz lány a koldusszegény Puglia falvából: és lady lesz belőle.

– Véleményem szerint egyszerűen szenzációs volt a Nizzai Operában a múlt hónapban – áradozott Nicholas Charlesworth, aki ott termett Maria oldalán, hogy átnyújtson neki egy pohár pezsgőt. – Szeret Európában fellépni?

– Imádok – sóhajtott az asszony csábítóan. – El kell jönnie a Királyi Operaházba, amikor a jövő hónapban énekelek.

– A legnagyobb örömmel! – mondta Nicholas dadogva, megbabonázva a csokoládéfondant szemektől. – És, ööö, hogyan alakul a Huntsfordi Zenei Est? Attól tartok, némileg elveszítettem a fonalat a történtekkel kapcsolatban, bár azt hiszem, Oswald egy kis megbeszélést tervez a klubunkban, a White’sban a jövő héten. Csak szóljon, ha bármire szüksége van – mosolygott, és sokatmondóan megütögette oldalról az orrát.

– Azt hiszem, Oswald jól kézben tartja az egész szervezési részt.

– És mi a helyzet a kreatív résszel?

Maria lenézte ezt a sunyi képű kis embert. Mit tud ez a kreativitásról?

– Megkérem néhány barátomat, hogy énekeljenek – mondta titokzatosan. – Én magam…

néhány áriát, talán Bizet-t, Debussyt, Mozartot természetesen, esetleg még néhány dalt más műfajokból is – Gershwint, talán. Néhány héttel előtte szólóestem lesz a Carnegie Hallban New Yorkban, úgyhogy talán abból választok majd valamit.

– Valami előzetes meghallgatás? – kérdezte Nicholas reménykedve.

Maria unatkozott, és szeretett volna egy kicsit szórakozni ezzel a sok fárasztó, nagyképű

brittel; ránézett a férfira, és egy ötlet kezdett alakot ölteni a fejében.

– Előzetes maghallgatás? – mosolygott, és elsöpört egy ébenfekete hajtincset a homlokából. – Lehet, hogy szerencséje van.

Serena az órájára nézett. Két perc múlva tíz. Lesimította a selyemdzsörzét a combján, és elindult a terem túlsó végébe, ahol Venetia felállított egy mikrofont a beszédéhez. Nem készített el előre semmit, de jó szónok volt, és mindenáron azt akarta, hogy a hattyúdala szenzációt keltsen az egész régi londoni társasága előtt.

Abban a percben észrevette, hogy Maria Dante a kis zenekarhoz fordul, akik valahol félúton jártak Debussy műve, a Clair de Lune egyik variációjában. Maria egyik ujját a szájára tette, és a mikrofon elé állt. A mellkasa zihálni kezdett, mintha levegővel pumpálnák tele a tüdejét, aztán 104

skarlátvörös ajkáról felszállt a gazdag szoprán csilingelése, betöltve a termet. Charlesworth, ahogy felismerte a Rossini bel cantót, lehunyta a szemét, mintha egy szirén hangja igézte volna meg. Minden fej odafordult, hogy Mariát hallgassa; magas hangjainak olyan tökéletesen tiszta volt a zengése és az előadásmódja, a hangja olyan erővel és olyan áradon csengett, hogy nem is volt szükség a mikrofonra. A társaság elindult felé, és ahogy a terem lüktetni kezdett az érzelmes ritmustól, Oswald elismerően körülnézett, lubickolva a rávetődő dicsőségben. Serena, aki a háttérben, a lépcső mellett állt, tombolva figyelte a jelenetet.

– Cate, Cate – sziszegett a nővérének, akit, mint mindenki mást a teremben, megbabonázott az előadás.

Cate megfordult, és némán formálta a szájával a szavakat.

– Mi van?

Serena megragadta a nővérét, és egy oszlop mögé vonszolta.

– Hogyhogy „mi van”? Ez a nő bolondot csinál magából!

Cate halkan nevetett.

– Serena, ez a nő fantasztikus. A világ egyik legnagyobb operacsillaga énekel a partidon.

– Ó, fantasztikus! – mosolygott Serena gúnyosan, és olyan közel húzta Cate-et, hogy rózsaszín ujjnyomok jelentek meg a karján. – Túl akar tenni rajtam. Úgy volt, hogy öt perc múlva beszélek.

Ki akar majd rám figyelni, miután meghallgatta az Operaház Nagy Kövér Asszonyát?

Serena ajka remegett, szemét kezdték elönteni a könnyek. Aztán, mivel látta, hogy Cate-re nincs semmi hatással, visszalökte a nővérét a terembe.

– Ó, hozd már ide Venetiát!

Cate megtalálta a nővérét, aki egy krémszínű sezlonon ült.

– Serena dühöng – suttogta, próbálva elbagatellizálni a drámát. – Le tudjuk szedni onnan Mariát?

– Mit kéne csinálnom? – kérdezte Venetia, és pánik futott át az arcán. – Kifütyülnek, ha megpróbálok véget vetni ennek.

Serena fel volt háborodva, és elhatározta, hogy maga veszi kézbe a dolgot. Odasétált a társaság elé, és megállt Maria Dante előtt. A mosoly az ajkán azt mondta: „Milyen csodálatos!”, de a szeme izzott a dühtől és az ellenségességtől. Oswald a bártól figyelte az előadást, és közben a kezében lévő whiskyt élvezte, de nem annyira, mint amikor meglátta, hogy civakodás érlelődik a lánya és a barátnője közt. Oswald odaosont, megállt Serena háta mögött, és belesuttogott a fülébe.

– Az est fénypontja, igaz?

– Tönkreteszi az estémet – mondta Serena reszkető hangon. – Papa, kérlek! – esdekelt. – Kérlek, csinálj valamit!

Oswald mosolygott, imádta a Serena szégyenérzetéből fakadó drámát, érezte, hogyan dagad a lánya boldogtalansága és csalódottsága, miközben a dal meredeken szárnyal felfelé a győzedelmes crescendóig.

– Kérlek – suttogta Serena. – Kérlek.

Maria hangja repült, mint egy léggömb, fénnyel és szépséggel töltve be a ház minden zugát.

Olyan erős, ugyanakkor olyan meghitt volt, mintha minden egyes vendégnek személy szerint, külön énekelne. Maria Serena szemébe akasztotta a pillantását, aztán összekulcsolta a kezét maga előtt, és csukott szemmel, a kimerült elragadtatástól lehajtott fejjel lezárta a zenét.

A társaság őrjöngő tapsban tört ki, a zenészek mámorosan néztek, és Maria győzedelmesen mosolygott a hallgatóságára. A pillanat törtrészéig Serenára nézett, aki gépiesen tapsolt és mosolygott tökéletes, összeszorított fogsorával.

– Menj fel oda – sziszegte Venetia Serenának, az órájára pillantva.

– Köszönöm, köszönöm – búgta Maria. – Most pedig engedjék meg, hogy bemutassam az est igazi sztárját, Serena Balcont.

De a szavai belefulladtak a társaság csevegésébe; mindenki izgatottan tárgyalta az előadást, és a bár felé vonult. Serenának igaza volt, senki sem volt rá kíváncsi egy ilyen élmény után. A düh fortyogott benne, és olyan erővel szorította ökölbe a kezét, hogy a körmei belevájódtak a 105

tenyerébe. Maria Dantét kívül akarta tudni az apja életén, amilyen gyorsan csak lehet, és minden szükséges lépést meg fog tenni ahhoz, hogy ez a vágya teljesüljön.

106

18

Milánó még ilyenkor, március közepén is ragyogó benyomást kelt, gondolta Nick Douglas, ahogy a szeme végigpásztázott a Piazza del Duomón. Bár a Divathét karneválja már két hete kivonult a városból, és Milánó szürke, nedves szitálásba burkolózott, Manchesterre emlékeztetve a férfit, mégis olyan kifinomultság és elegancia érződött benne, amilyenhez hasonlót nehezen találni a világ más városaiban. Még Manhattan Upper East Side-ja sem büszkélkedhet annyi tökéletesen ápolt nővel, akik bokáig érő nyírt nercbundában és sötét napszemüvegben intézik a napi bevásárlásukat. Tudjuk, hogy New York a lehetőségek földje, ahol egy Ralph Laurenhez hasonló nyakkendőárus milliárdossá nőheti ki magát a kiskereskedelemből, gondolta Nick, de Milánó az elkápráztató divatuniverzum valódi központja, különösen, ha elegáns képeslapok kiadásáról van szó. Ha nem sikerül megnyerni a város divatóriásait – Armanit, Pradát, Dolce & Gabbanát, Versacét –, és biztosítani jól jövedelmező, hirdetésre szánt pénzüket, egy képeslapindítás máris belefulladt a habos, rózsaillatú vízbe.

Cate és Nick egy csöppnyi kávéházban ültek a hatalmas katedrális árnyékában, és az eredményes délutáni munkát ünnepelték egy Bellini koktéllal. Prada pozitív húrokat pengetett, hogy az első néhány lapszám után, amennyiben tetszik nekik, amit látnak, hajlandók náluk hirdetni, míg Giorgio Armani, aki ragaszkodott hozzá, hogy személyesen vizsgál meg és okézik le minden magazint, mielőtt zöld utat engedne a hirdetéseknek, még pozitívabb volt. Nemcsak elkötelezte magát, hogy az Armani Collezionit a Sand beköszönő számában hirdeti meg, de még az is szóba került, hogy fotózást tartanak, és interjút készítenek a divatlegendával fényűző

otthonában az olasz szigeten, Pantellerián.

– Tényleg még csak egy hónapja ismerjük egymást? – mosolygott Cate, aki már a harmadik Bellinijét szopogatta, és egy kicsit kótyagosnak érezte magát. A rózsaszín Smythson határidőnaplójában lapozgatott, be akarta jegyezni, hogy mikor kell felhívnia Armani PR-ját, amikor észrevette a „Találkozó Nick Douglasszal a Flaskában” beírást egy oldalon, február elején. – Egy egész emberöltőnek tűnik – mondta.

– Azt hiszem, igazából hat hete – javította ki Nick a lány vállán áthajolva, hogy belepillantson a naplóba. – És nagyon is igaza van. Úgy érzem, mintha azóta még egy fejem nőtt volna – a magáé.

Cate játékosan bokán rúgta az asztal alatt, és átnyúlt, hogy fölmarkoljon egy adag hámozott mandulát az előttük álló tálból.

– Nincs kedve elmenni vacsorázni? Éhen halok – mondta, és kikandikált a kávéház ablakán keresztül az égre. Rózsaszín felhők lebegtek a Duomo tornya körül, és Cate nem tudta visszatartani az arcán szétterülő mosolyt.

– Bár nem bánnám, ha kibújhatnék a karriertyúk hatékonyságruházatából – tette hozzá, végignézve palaszürke Helmut Lang nadrágkosztümjén.

– Oké, menjünk – mondta Nick, és egy ötven-eurós bankjegyet dobott a kis ezüst hamutálba. – Vissza a szállodába.

107

A pazar Bulgariban laktak. A hotel jóval meghaladta a költségvetésüket, viszont kellőképp hatásos cím volt ahhoz, hogy a legkülönbözőbb divat-PR-oknak megadják.

– Egy halom pénz, csak hogy egy előkelő faxszámot mondhassunk be – zsörtölődött Nick.

Mégis. Cate tagadhatatlanul pompásnak találta. Egy régi kolostorból alakították át, és az előcsarnok a fekete márvány és az elegáns belsőépítészet remeke volt. A szobákban ropogós ágynemű hevert hatalmas ruganyos ágyakon, míg a márvány fürdőszobákat bolyhos törülközőkkel és drága szépítőszerekkel rakták tele.

Mivel fél nyolcig nem volt jelenése a bárban, Cate, mielőtt visszatért volna a lakosztályába, úszott egyet az arany mozaikkal kirakott medencében. Aztán kieresztett egy bugyborékoló habfürdőt, és hetek óta először, megengedett magának egy hosszú, fényűző dagonyázást.

Nagylábujjával kinyitotta a ballon alakú csapot, hagyta, hogy a forró víz a bőrére spricceljen, és buborékok szálljanak fel a hátán, míg végül nyakig elmerült a szappanhabban.

Istenem, milyen jól érezte magát. Soha nem volt ennyire büszke és elégedett, még akkor sem, amikor megkapta az első gyakornoki állását a New Yorker magazinnál, vagy amikor elnyerte a PPA, a profi fotósok szövetségének az Év Új Szerkesztője díját, sőt még akkor sem, amikor a Class magazin lekörözte a Vogue eladását az újságosstandokon. Hogy magad csinálhatod, a magad erejéből, ez valami egészen más – különösen, amikor úgy látszik, hogy minden összedől körülötted. Mosolygott magában, és azon tűnődött, vajon Nick mit csinálhat a szomszédos hálószobában. Remélhetőleg készülődik, gondolta, fél szemmel az időt figyelve. Elképzelte, hogy a férfi beáll a zuhany alá, és szappanhabos kezével beletúr csinos, rövid, barna hajába. Cate érezte, hogy elpirul.

Mi jut eszébe? Nem kezdhet szexis fantáziálásokat Nick Douglasról! Megorrolva kicsit magára, kimászott a fürdőkádból, a hajából víz csöpögött végig a nyakán. Elkezdte vadul dörzsölni a testét egy törülközővel, a gondolatait elterelendő. Átlépkedett a gardróbszobába, hogy ruhát válasszon a vacsorához, és leakasztott egy rozsdabarna és üvegzöld, mély kerek nyakkivágású Missoni ruhát, amely minden domborulatára rátapadt. Meg volt elégedve, amikor megvizsgálta magát a tükörben. A színek kiemelték sűrű, hullámos hajában a vörös csíkokat, tűsarkú bézs Manolo Blahnik szandálja pedig feltűnően széppé varázsolta hosszú, formás lábát.

Bedörzsölte a lábszárát egy pézsmaillatú Donna Karan krémmel, oldalra tűzött egy hajfürtöt egy antik gyémántköves csattal, bedobta a szobakulcs kártyáját a kis retiküljébe, és készen volt.

Megállt, kissé meglepődve – készen, de mire?

A Bagutta étterem zsongott. A toszkán steakjeiről híres vendéglő ragyogó tömeget vonzott, olyat, akik nem féltek az evéstől.

– Mihez volna kedve? – kérdezte Nick, ahogy végigfuttatta az ujját a borlapon. – Úgy vélem, hogy a mai nap pezsgőért kiált.

– Rózsaszín pezsgőért – értett egyet Cate. – Hogy menjen egy hatalmas darab húshoz.

Nickre nézett. Ha nem túlságosan téved, a férfi is éppen annyi erőfeszítést fektetett az együtt töltendő estébe, mint ő. Gyanúsan úgy festett, mint aki jó benyomást akart kelteni azzal, hogy a szokásos farmer és póló helyett jól szabott szürke nadrágot és fekete kasmírpulóvert viselt.

Visszamosolygott a lányra, nagy mogyoróbarna szeme sarkaiban összefutottak a ráncok.

– Ránk – mondta, koccintásra emelve pezsgőspoharát.

– És a magazinunkra – válaszolta a lány, hirtelen idegesen a köztük támadt intimitástól.

Nick ránézett, pajkosan megcsillant a szeme.

– Ezek szerint örül, hogy elutasította a Harper’s Bazaar állásajánlatát?

Cate kiegyenesedett a székében.

– Erről meg honnan tud? – kapkodott levegő után.

– Serena mesélte el a partiján. Elpanaszolta, mennyire bántja, hogy nem csatlakozik hozzá New Yorkban. – Nick lassan kortyolta a pezsgőjét. – Miért nem mondta el nekem?

Cate belemártott egy darab kenyeret egy kis olívaolajba, és kavargatni kezdte a tányérján.

– Úgy gondoltam, nincs akkora jelentősége, hogy elmondjam. Nem akartam, hogy azt higgye, másfelé kacsingatok.

108

– Ezt soha nem hinném magáról.

Egymásra néztek. Cate kellemetlenül érezte magát. Ilyen pillantást szerelmesek szoktak váltani.

– Becsületes leszek: lehet, hogy megfontoltam volna az ajánlatot, ha nem kapjuk meg aznap a pénzt – folytatta lassan. – De én már éltem és dolgoztam New Yorkban. Rám nincs azzal a mitikus hatással, mint sok mindenki másra. Még az első alkalommal sem akartam különösebben odamenni.

– Akkor miért ment?

Cate ránézett Nickre, és most először érezte, hogy teljesen megbízhat benne. Oly sok mindenen mentek át az elmúlt néhány hétben, oly sok időt töltöttek együtt, hogy elöntötte az őszinteség vágya.

– Azért mentem el, hogy megszabaduljak az apámtól.

Nick nem szólt semmit. Csupán biztatóan nézett rá, bátorította, hogy beszéljen.

– Azt hiszem, mindig azt éreztette velem, hogy mindenre alkalmatlan vagyok, és amikor az ember elég idős ahhoz, hogy ettől megszabaduljon, akkor megteszi.

– Miért, mit csinált az apja? – Könnyedén megérintette a lány kezét. – Beszélnie kell róla, Cate, vagy soha nem fogja tudni kiűzni a lelkéből.

A lány hallgatott, és egy örökkévalóságig tartó mély lélegzetet vett. De a pezsgő, a jókedve és az egyre szorosabbá váló barátságuk megkönnyítette a vallomást.

– Szeretné tudni, hogy mikor kezdődött? Amikor az anyám meghalt. – Játszani kezdett a középső ujján csillogó gyűrűvel. – Az anyám csodálatos asszony volt. Kedves, gyönyörű – mondta halkan. – Dior-modell volt a hatvanas években. Megvolt benne az a képesség, hogy azt éreztesse az emberrel: minden rendben van, még akkor is, ha nem volt, például ha beteg voltam, és nem tudtam elaludni, mindig az Óz, a nagy varázsló t olvasta nekem.

Lágyan elmosolyodott, aztán elhallgatott, amikor észrevette, hogy a férfi egyenesen a szemébe néz.

– Szóval, amikor hétéves voltam, elvitt Camillával, hogy megnézzünk egy musicalt Londonban. Venetia Póni Klub táborban nyaralt. Serena még bébi volt, otthon maradt a dadánkkal Huntsfordban. Az Oliver t néztük meg.

Kuncogott az emléktől, aztán a mosolya elhomályosult, és felhő suhant át az arcán.

– Emlékszem, hogy a papámnak is velünk kellett volna jönnie, de dolga volt. Mindig dolga volt. Valami megbeszélés Londonban – nem tudom, éppen akkor milyen kifogással állt elő.

Mindegy, elmentünk a színházba, és aztán visszatértünk a chelsea-i házunkba, ahol az éjszakát töltöttük. Emlékszem, nagyon meleg este volt. Én futkostam a kertben a napozóruhámban, amíg a mamám a virágágyásokat öntözte.

Nick észrevette, hogy Cate hangja kezd megtörni, de azért folytatta.

– És akkor összeesett, ott, a kertben. Én nem tudtam, mit tegyek. Csak hétéves voltam, Nick. – Könyörögve nézett a férfira, mintha arról próbálná meggyőzni, hogy az ő szemével is lássa a történteket. – Nem tudtam utolérni a papámat. Találtam egy noteszt az egyik fiókban rengeteg számmal, és mindet végigpróbáltam, de nem értem el őt. Kihívtam a mentőket, és egy szomszéd, akit nem is ismertem, átjött, hogy vigyázzon rám és Camillára.

Hatalmasat kortyolt a pezsgőjéből, és valamit kisimított az arcából.

– A következő dolog, amire emlékszem, hogy éjszaka közepe van. Az apám megérkezett a házba, és azt mondta nekünk, hogy a mama meghalt – a halálát egy vérrög okozta az agyában.

Azt mondta, hogy nem voltam elég gyors. – Cate Nickre nézett. – Azt mondta, az én hibám.

Hosszan fújta ki a levegőt, és valami furcsa módon felszabadultnak érezte magát. Nick látta, hogy a lelkiismeret-furdalás az arcára van festve, két centi vastagon. Szerette volna megkerülni az asztalt, és szorosan a karjába zárni a lányt, de csak az ujjait simogatta meg az asztalon keresztül.

– Nem csoda… – kezdte –, Cate, ez…

109

– Semmi baj – mondta Cate gyorsan, és újra végigsimítva az arcát, elfordította a tekintetét. – Örülök, hogy elmondtam magának. Fogadok, hogy most egy finom tiramisu jön.

Nick tudta, hogy nem akar többet mondani, és viccekkel és bolondozással próbálta elvonni a figyelmét. Cate kacagott. Régen nem tudott kacagni, és most jól érezte magát tőle. Annyira jól, hogy szinte észre sem vette, hogy vége a vacsorának, megérkezett a számla, és a vendéglő kezd kiürülni.

– Van kedve visszagyalogolni, vagy fogjunk egy taxit? – kérdezte Nick, amikor felálltak az asztaluktól.

Bár a pezsgő és az azt megelőző Bellinik után Cate fáradtnak érezte magát, de szédült a feje.

– Nem bánja, ha sétálunk? Legalább egy darabon. Utálok homályos aggyal lefeküdni.

– Oké, menjünk, vegyük ki a kabátunkat.

Csatlakoztak a vacsorázókból álló rövid sorhoz a ruhatárnál. Előttük egy pár nevetgélt, miközben elvették a hosszú felöltőjüket a kabátfogast tartó elegáns barna nőtől. A férfi magas és erőteljes felépítésű volt, és a keze hatalmasnak tűnt, ahogy a kis szőke nő fenekét simogatta. A platinaszőkeség visított, amikor a kísérője ujjai lejjebb csúsztak a szoknyája korcáról.

– Illetlen viselkedés egy ilyen finom intézményben – súgta Nick Cate fülébe, és nevettek.

A pár megfordult, és hirtelen szemtől szemben találták magukat William Waltonnal és Nicole Valentine-nal. Cate kuncogása azonnal a torkán akadt, és Waltonnak leesett az álla.

– Catherine Balcon. Er… ööö… üdvözlöm…

Walton belegabalyodott a szavaiba, enyhén elpirult.

– William, Nicole. Micsoda meglepetés – mondta Cate színtelen hangon.

– Igen, nos – szólalt meg Walton a torkát köszörülve. – Hirdetőket keresünk fel. Izgatottak Nicole szerkesztővé történt kinevezése és a Class küszöbönálló újraindítása miatt.

Nicole önelégülten mosolygott Cate-re, és félrehajtotta a fejét.

– Csak nem miniszabadságon vagyunk? – kérdezte az amerikai nő csöpögős édesen.

– Igazság szerint nem. Ugyanazért vagyunk itt, amiért ti – mondta Cate annyi magabiztossággal, amennyit csak csatasorba tudott állítani. Nick bátorításképpen megérintette a háta véknyát. – Mi magunk is egy lapindítás közepén vagyunk.

– Hallottunk róla – mondta William, és megpróbált elnyomni egy öntelt mosolyt. – Őszintén szólva meglepett, hogy megkapták a pénzt. – Ajka vékony, sunyi mosolyra húzódott.

Cate keményen állta a tekintetét.

– Nos, a befektetőinkre nagy hatást tett mind a termék, mind a csapat – válaszolta nyomatékosan.

– Azt hiszem, nagyon sikeres lesz a dolog. Igazán nagyon sikeres.

Walton arroganciája visszatért. Nicole-ra nézett, lapátkeze ismét a lány fenekét simogatta.

– Nehogy megpróbáljon elcsábítani valakit is a régi kollégái közül – vigyorgott fenyegető

mosollyal. – Nem mintha megengedhetné őket magának.

Cate-nek összeszűkült a szeme.

– Örömmel látom, hogy maga mindent megkap, amiért megfizetett, William – mondta. – Munkatársi lojalitást meg minden ilyesmit.

Nick közéjük lépett, és átnyújtotta Cate-nek a kabátját.

– Viszontlátásra, William. Viszontlátásra, Nicole – köszönt el Cate indulás közben, és a hangja nem remegett. – Érezzék jól magukat Milánóban. – Olyan édesen mosolygott, ahogy csak kitelt tőle. –Határozottan úgy tűnik, hogy ez máris sikerült.

William és Nicole visszabámultak rá. Dúlva-fúlva.

– Jól van?

Kint az utcán Nick gyengéden átkarolta a lány derekát. Cate hagyta, hogy ott tartsa a kezét.

Büszke volt magára, hogy az övé volt az utolsó szó Waltonnal és Nicole-lal, de még mindig dühösnek és csalódottnak érezte magát. A szuka!

110

– Hűvös úrinő módjára viselkedett – vigyorgott Nick.

– Most már világos az egész – válaszolt Cate dühösen. – Gondolja, hogy Nicole lefeküdt vele, mielőtt engem kirúgott?

– Majdnem biztosan – mondta Nick lassan. – És ennek a fickónak rettenetes ízlése van, mármint a nőkben.

– De Nicole-nak vőlegénye van!

– És ez mióta gátol meg bárkit is abban, hogy viszonya legyen?

Egyszínű holdfény világította meg a járdát, ahogy a csendes utcákon egymás mellett lépkedtek. Cate zsebre dugta a kezét, és megpróbálta gyorsabbra fogni a tempót. Érezte, hogy az a kar még mindig ott van a derekán. Befordultak egy kis parkba, ahol egy bolondos vonalú utacska kígyózott egy füves térségen keresztül.

– Uhh, minden tiszta víz – nevetett Cate, és lenézett a pántos Manolójára. – Tocsogni fog a lábam. Menjünk vissza az utcára.

Nick egyetlen mozdulattal lehajolt, és a karjába kapta a lányt, akinek a lába kalimpált a levegőben.

– Nem lehet tocsogós a lábunk, igaz, Cate Balcon? – mondta, és botladozva lépkedett előre.

– Csak óvatosan, nehogy sérvet kapjon – ugratta Cate, és pehelykönnyűnek érezte magát a férfi szorításában. Ahogy a karja átölelte Nick nyakát, mintha elektromosság sercegett volna köztük. Megbújt a férfi meleg kabátjában, fejét a nyakához szorította. Nicknek finom illata volt – arcszesz és frissen mosott haj. Cate ajka egy centire volt a férfi bőrétől. Nick szorítása meglepően erősnek tűnt, és Cate úgy érezte, hogy egymillió mérföldre van William Waltontól és a magazinoktól és minden mástól. Ahogy egyre jobban belebújt a férfi karjába, hirtelen minden megvilágosodott előtte. Hogy miért akarta minden éber óráját munkában tölteni vele. Hogy miért rettent vissza, amikor David Goldman közeledett hozzá. Nem akarhatta Davidét, amikor a szíve legmélyén Nicket akarta.

Nick elfordította a fejét. Olyan közel volt a szája, hogy Cate szinte érezte az ajkán maradt pezsgő ízét.

– Cate – mormolta a férfi, és lehunyta a szemét, ahogy közelebb hajolt a lányhoz. Cate szeme is lecsukódott, amikor Nick egy csodálatosan gyengéd csókot lehelt az ajkára. Tökéletes volt. A lány hagyta, hogy az ajka visszacsókolja a férfit, és aztán, éppolyan gyorsan, magához tért. Nick barátnője. A férfi alig beszélt róla, de Cate tudta, hogy létezik. Rebecca. Ráadásul Nickkel dolgozik. Üzleti partnerek. Ez nem megengedett. Semmivel sem jobb, mint William Walton és Nicole Valentine. Rossz az egész, úgy, ahogy van. Elhúzta a fejét.

– Nick, maga együtt él valakivel.

Látta a sötétben, hogy a férfi hátrahőköl.

– De Cate. Maga… én…

Cate gyomra összerándult, miközben kétségbeesetten várta, hogy mit fog mondani Nick. De mivel félt a férfi megerősítésétől, hogy ő csak másodsorban jöhet szóba, megelőző csapáshoz folyamodott.

– Különben is. Együtt dolgozunk… Ez nem volna… ez… kínos volna.

Nick olyan mélyen nézett a szemébe, hogy Cate látta a sárga pöttyöket az íriszén. Hosszú szünet következett, amely látszólag az örökkévalóságig tartott.

– Talán igaza van.

Nick ezt olyan halkan mondta, hogy Cate nem tudta kivenni a hangja színét. Szomorúság volt?

Megkönnyebbülés? Mi? A férfi gyengéden letette a földre. A köztük feszülő elektromosság, amely másodpercekkel azelőtt még égette és rázta a lányt, most majdnem ugyanolyan gyorsan elszökött, mint ahogyan jött. Cate semmi mást nem érzett, mint megsemmisítő csalódást.

– Már nem tűnik vizesnek – jegyezte meg Nick lassan.

– Nem.

– Egek, részegek vagyunk.

– Igen.

És elindultak ki a parkból, a hotel felé.

111

19

Tom Archer a konyhaablaknál állt, kinézett a kertbe, és aprítani kezdte a sárgarépát a raguhoz.

Birtoka felújítása pontosan két hónappal azelőtt befejeződött, úgyhogy visszatért Dorothy Whetton tengerparti menedékéből, és most újra cotswoldi udvarházában élt. Nevetett magában, hogy mennyire abszurd ez a változás a londoni életéhez képest. Mit csinálnék most, ha még mindig ott lennék Serenával?, kérdezte magától. Semmi kétség, nyaldosnám a sebemet az előző

szombat este után, Bloody Maryket innék, és azon vitatkoznék, hogy elmenjünk-e valamelyik nagyvilági barátunkhoz vacsorára. Talán forgatókönyveket olvasnék egy koktél mellett, vagy egyszerűen szakmai kérdésekről beszélgetnék. Mint általában.

A dolgok nagyon megváltoztak, gondolta, miközben kibámult a nárciszoktól sárgálló pázsitra.

A madarak énekeltek a tiszta délutáni égen, itt nem hallatszott az utcákon kergetőző autók zaja, és egyedül volt, élvezte a maga társaságát. Kuncogott a mostani életén, amely a forgatókönyvéhez végzett kutatásokból és a könyv írásából állt. A krikettszezon is megkezdődött, és Tom belépett a helyi klubba, a Mitchenham Tenisz-és Krikettklubba, ami nagy izgalmat keltett a faluban. Ah, a nyomás, hogy bekerüljön az első tizenegybe, mosolygott magában.

Egy kicsit aggódott, hogy ilyen könnyen átcsúszott ebbe az új életritmusba. Az utána forduló fejek és az autogramvadászok a helyi kocsmában végül elmaradtak, és most csupán Tom volt, az egyik legény a faluból, aki élvezte, hogy nyugodtan elfogyaszthat egy pint sört, és diskurálhat az önkormányzat tervéről, miszerint elviszik a buszmegállót a pékség elől. A londoni barátai, az ügynöke, a sajtótitkára – mind azt mondták, hogy ez a vidéklakó pacsirtaélet csupán múló hóbort, a Serenával történt szakítás elkerülhetetlen következménye. De Tom még két hónap után is élvezte, imádta a szabadságot, hogy a maga idejében azt csinálhat, amit akar, a londoni társaság beleszólása nélkül.

Ez persze nem jelentette azt, hogy nem érezte egy kicsit egyedül magát. Igazság szerint már várni kezdte Edna, a takarítónője érkezését, aki egy héten háromszor átjött, hogy kiglancolja a házat. Talán jobban kedvelem a társaságot, mint gondoltam, mosolygott Tom. Ezért aztán csodálkozott, miért nem jutott eszébe már korábban is, hogy meghívja a régi barátját, Nick Douglast. Amikor kiderült, hogy Rebecca Willard, Nick barátnője is mindenáron jönni akar, Nick az javasolta, hogy hívják meg Cate-et is a hétvégére.

Tom abbahagyta az aprítást, és letette a kést. Nagyon vegyes érzelmek kavarogtak benne Cate közelgő érkezésével kapcsolatban. Az órájára pillantott, és rájött, hogy a lány, Nick és Rebecca negyven perc múlva ott lesznek. Igen, mindig is élvezte Cate társaságát; ők ketten rendszerint elvonultak Oswald partijain, bevették magukat egy sarokba, martiniket vedeltek, és jókat szórakoztak a többi vendégen. Tom azonban nem látta azóta, hogy idejött, hogy rábeszélje, béküljön ki a húgával. A szakításuk Serenával meglehetősen egyértelmű volt, de Tom gyötrődött, hogy a Balcon családdal is meg kellene szüntetnie minden kapcsolatot. Végül is ők Serena családja. Ők ő.

A pokolba is, gondolta, és gyorsan betett három üveg 1983-as Dom Pérignont a hűtőbe, és megtöltött néhány fatálat sós rágcsálnivalóval. Kitárta a kerti teraszra vezető üvegajtókat, aztán, 112

mivel úgy döntött, hogy elég meleg van odakint egy késő délutáni gin-tonikhoz, nagy kínnal kinyitotta a hatalmas, krémszínű vászonernyőt a kerti asztal és a székek fölött, és meggyújtotta a patio gázmelegítőjét egy kis külön komfort kedvéért. Újra a konyhában, belökte a répákat egy világos narancssárga Le Creuset lábosba, vastag fácán-, paszternák-és hagymadarabokat dobott melléjük, és reménykedett, hogy ez a ragu és a krumplipüré meg fog felelni a vendégeinek. Ha Serena itt volna, ragaszkodna hozzá, hogy iderendelje a La Caprice házhoz szállító szolgáltatását extravagáns apró szendvicsekkel és egy bonyolult ötfogásos vacsorával – csak hogy úgy mellékesen bekapjanak valamit. Egy puffanással becsukta a sütőt. Miért nem gondoltam erre már korábban is? Mosolygott.

Cate-nek is aggályai voltak Tom vacsorapartijával kapcsolatban, szinte attól a pillanattól kezdve, hogy gondolkozás nélkül elfogadta a férfi meghívását. Most, ahogy áthajtott a csinos gloucestershire-i falvakon, és egyre közelebb került az udvarházhoz, még jobban elbizonytalanodott. Bár Tom jó barátja volt az elmúlt öt év során, Cate mégis egy kicsit kínban és zavarban érezte magát a találkozás miatt. Végül is a lojalitása a húgához kötötte. Még azt sem tudta, hogy Tom hallott-e Michaelről.

Ám leginkább az aggasztotta, méghozzá komolyan, hogy Nickkel kell töltenie a hétvégét, különösen, hogy a férfi barátnője is ott lesz. A milánói éjszaka óta, amikor azt a rövid csókot váltották, a kapcsolatuk észrevehetően hűvösebbé vált. Az első hét, amelyet újra az irodában töltöttek, elviselhetetlen volt Cate számára. Nick iránti érzései egyik pillanatról a másikra robbantak fel úgy, hogy alig tudott a munkára koncentrálni, míg Nick a szomszédos irodában ült, de világos volt, hogy a viszonyuk – bár változatlanul közeli maradt – tisztán szakmai és sokkal tartózkodóbb lett. Nem volt több hajnalba nyúló piás éjszaka a kocsmában, amikor látszólag a magazinról beszéltek, de az együttlét hamar átcsapott nevetgélésbe és flörtölésbe. Nem volt több vasárnap déli ebéd és este-tizenegy-órás telefonhívás, hogy megbeszéljék az „ötleteiket” és megosszák az izgatottságukat. Úristen, mélázott most Cate visszatekintve: mit gondolhatott minderről Rebecca?

A Mini átzörgött egy magányos vasúti átkelőn, el egy sövény mögül kíváncsian kikandikáló marhacsorda mellett. Hála istennek, annyira lefoglalta a munkája, hogy nem maradt ideje holmi elvesztett szerelmen bánkódni, gondolta Cate, és felhangosította a CD-t. Elég nagy lány volt már, hogy bevallja, hiányzik neki a férfi – a humora, az okossága, a barátsága. Öklével rácsapott a kormánykerékre. Az évek során a testvérei gyakran ugratták, kinevették, amiért annyira használhatatlan volt a jelek megértésében, de most meg volt győződve, hogy Nick jeleit jól olvasta. Az apróságok, amiket mondott, a mód, ahogyan ránézett, a vágya, hogy minden percét vele töltse. Az ok nyilván Rebecca.

A találkozásukra készülve, Cate aznap délután órákon keresztül próbálta eldönteni, hogy mit vegyen fel. Minden ruha, amelyben különlegesnek érezte magát, egyúttal nevetségesen túlöltözötté is tette egy csendes vacsorapartihoz Tom házában. Végül az egyik kedvenc farmerját, egy kámzsagalléros kasmírpulóvert és egy hosszú szárú fekete Louboutin csizmát választott; amikor a csizma sötétvörös talpa kivillant, Cate mindig szexisnek érezte magát. A haját lófarokba fogta össze magasan, úgyhogy járás közben sziszegve csapódott egyik oldalról a másikra, és mindezt egy óriási gyémánt fülbevalóval egészítette ki, amely valamikor az édesanyjáé volt. A délutáni nagy sietségben elfelejtett egy üveg jó bort a hóna alá csapni, hogy elhozza estére.

Meglátott egy italboltot, megállt előtte, és besietett, hogy valami ajándékot vegyen az utolsó percben, de meg kellett elégednie egy olcsó bordóival a szegényes választékból.

Nick és Rebecca már ott voltak, mire Cate odagördült Tom háza elé. Rebecca ezüst TVR

sportkocsija diadalmasan pompázott a kapu előtt. Cate enyhe hányingert érzett, amikor bekopogott a bejárati ajtón. Ez akár még szörnyű is lehet, gondolta. Pillanatokkal később kinyílt az ajtó, és megjelent Tom, két gin-tonikkal a kezében.

– Itt van! – mosolygott. – Az év nemzetközi üzletasszonya. Reszkess, Rupert Murdoch!

113

Előrelépett, arcon csókolta Cate-et, és a kezébe nyomott egy poharat, azonnal feloldva ezzel vendége minden görcsét.

Sarkon fordult, és végigvezette a lányt a hosszú folyosón a fényárban úszó konyha felé. Cate belépett, és azonnal meglátta Rebeccát. Nem erre számított, állapította meg gyorsan.

Természetesen tudta, hogy Rebecca ragyogó lesz. A ritka alkalmakkor, amikor Nick lakásában járt, Cate Manolókat látott a szőnyegen, és Marni kabátokat egy szék hátára vetve, azt azonban mégsem várta, hogy Nick barátnője ennyire káprázatos legyen. Isten a megmondhatója, Nick vonzó férfi, de itt határozottan a saját súlycsoportja fölé pancsolt be. Szálegyenes mézszőke haj keretezett egy tökéletes ovális arcot. A lány szeme megdöbbentően zöld volt, arccsontja kiálló és szögletes, szája nagy és ajakfénytől csillogó. Szó, ami szó, Rebecca gyönyörű volt. Ha nem egy cotswoldi udvarházban áll, az ember azt mondta volna, hogy darázsderekával, keskeny csípőjével és egy drága Gucci zakóba rejtett óriási kerek mellével Los Angeles a természetes élőhelye, egy hollywoodi sztár nyakában csimpaszkodva. De az arcában határozottan volt valami keménység, gondolta Cate, valami túl sima, túl kicsiszolt.

Cate Nickre fordította a figyelmét. Már elég jól ismerte ahhoz, hogy lássa, a mosoly az arcán nem leplezi a szemében tükröződő aggodalmat.

– Üdv, partnerem – mosolygott, és finoman elvette a karját a szék hátáról, amelyben Rebecca ült. – Magának is órákba tellett, mire ideért? Nekünk évszázadokba.

– Ez jut nektek, amiért Londonban éltek – nevetett Tom, és elindult a teraszajtók felé –, túl sok időt pazaroltok el a forgalmi dugókban. Erről jut eszembe, ne menjünk ki? – kérdezte. – Túl szép az idő ahhoz, hogy itt gubbasszunk a konyhában, és a séfnek szüksége van friss levegőre – vigyorgott.

Kimentek a pázsit fölött terpeszkedő hatalmas teraszra. Az estét aligha lehetett bársonyosnak nevezni, de áprilishoz képest meglepően meleg és simogató izzás vibrált a levegőben. Madarak énekeltek magasan a fákon, éles, lusta kiáltásuk betöltötte a kertet, a cseresznyevirág éppen most bomlott ki, és a korai alkony párás fénye az egész látványnak valami megfoghatatlan kontinentális érzést kölcsönzött. Cate bedobott egy nagy korty gin-tonikot, és a nap felé fordította az arcát, hogy a sugarak átmelegítsék, abban az évben először.

– Tehát végre megismerjük a híres Cate-et – szólalt meg Rebecca, és a lány mellé lépett, egy kir royale-t szopogatva. – Bár meglepő, hogy még sohasem találkoztunk, nem gondolod? Te a magazinokban, én a PR-ban, meg minden – tette hozzá.

Rebecca hangjában volt valami sokatmondó, bizalmaskodó rejtett árnyalat, arra az őszintétlen PR-os felső vezetői modorra jellemző túl barátságos valami, amelynek Cate ezerszer a tanúja volt a munkája során.

– Tudom – mosolygott Cate. – A Class szerkesztője voltam, és ez azt jelentette, hogy az idő

nagy részében oda voltam láncolva az íróasztalomhoz, úgyhogy feleannyit sem sikerült elszabadulnom, mint kellett volna. De te biztosan ismersz mindenkit a divatrészlegből, igaz?

– Ó, persze – mondta Rebecca, és Cate karjára tette túl bizalmaskodó kezét. – Lucy, Cheryl, Susie – aranyos lányok. Egyébként rettentően sajnálom, ami veled történt. Egyszerűen rémes. Bár nyilván örülsz, hogy Nicole Valentine kapta meg a munkádat, és nem kívülről hoztak be valakit.

– Igen, nagyon örülök – mondta Cate színtelen hangon, próbálva leplezni a bosszúságát.

Előre látta, hogy ez a kétes bókok és végtelen csevegések éjszakája lesz Rebeccáról és arról, hogy Rebecca mi mindent tett. Nick mindig nagyon szűkszavúan írta le a barátnőjét, de az öt perc alatt, ami Rebeccának kellett ahhoz, hogy kellőképpen bemutassa magát, Cate többet tudott meg róla, mint amennyit Nicktől hallott két hónap alatt. New Yorkban találkoztak, ahol Nick a lapkiadásban és Rebecca egy PR-cégnél dolgozott. Az előző nyáron tért vissza, és megalapította a saját divat-PR cégét, amely, Rebecca szerint, azonnal sikeres lett. Tíz hónap után már három nagy divatmárkát mondhat a magáénak, köztük Roman LeFeyt és Clercet, a nemzetközi ékszerészt, hogy a számos luxus és szépészeti ügyfeleket már ne is említse. Tízfős stábja van a Bond Street-i irodájában, és az üzlet egyre sikeresebbnek mondható. Cate meglepődött, hogy nem részletezte neki a háza nagyságát és a csodálatos szexuális életét.

114

Tom, mintha olvasott volna Cate gondolataiban, megjelent egy tál rágcsálnivalóval; amikor tudta, hogy Rebecca nem látja, együtt érző grimaszt vágott Cate felé.

– Természetesen minden tőlem telhetőt megteszek, hogy segítsem a kis projekteteket – mondta Rebecca, amikor Tom visszament a házba. – Nick és én annyira összetartozunk, hogy olyan, mintha az én projektem is lenne. Ami az övé, az enyém is, meg minden – mondta, és átnézett oda, ahol Nick egy halom CD-t lapozgatott. – Egyébként – folytatta hátradobva egy haj fürtöt, és kiöntött magának egy pohár Dom Pérignont a kovácsoltvas kerti asztalon álló üvegből – milyen volt Milánó? – Ellépett, hogy Nick hallótávolságán kívül kerüljön, és lehalkította a hangját. – Nem tudtam kijönni, hogy együtt legyünk Nickkel, bármennyire is próbált rábeszélni. Annyi időt töltök azon a nyavalyás helyen, hogy inkább gyötrelem lett volna, mint gyönyörűség.

Cate gyomra összerándult.

– Ó, nem is tudtam, hogy Nick meghívott, hogy gyere ki hozzá…

– Ó, igen – mosolygott Rebecca, és jádezöld szeme tágra nyílt, de továbbra is halk hangon beszélt. – Imádunk kis minikikapcsolódásokra menni, de ezek megszűntek, amióta ti ketten minden hétvégén összedugjátok a fejeteket. De nem szabad elfelejtened, hogy minden tőlem telhetőt megteszek a Sand útra bocsátásáért. Csak bökj oldalba. Nick nem szeret kérni, annyira édes.

Cate átnyúlt egy marok pisztáciáért, és figyelte, amint Rebecca elvitorlázik, hogy csatlakozzon Tomhoz és Nickhez, akik hangosan nevettek egy viccen. Cate mulatságos módon majdnem csalódott Rebeccában. Ezer ilyen lánnyal találkozott már előtte. Csinos, igen, talán még szép is, de nem különösebben szellemes vagy okos. Csupán egy rendkívül magabiztos PR-lány, aki tud beszélni és mosolyogni és kitölteni a csendeket valami saját magáról szóló fecsegessél. Cate Nickre nézett, ahogy mosolyt váltott a lánnyal, és azon tűnődött, vajon mire is számított.

A vacsora zajos, kalóriadús és rögtönzött eseménynek bizonyult. Nick és Tom egyaránt remek formában voltak. A két férfi jó ideje nem látta egymást, úgyhogy a pletykák vastagon és gyorsan követték egymást, és az évődés egyre jobban elfajult köztük. Az étel isteni volt: a húst, amely sűrű vadszószban főtt, Tom kimerte a tányérokra. Oké, a mustáros krumplipüré tíz perccel később érkezett, na és akkor mi van, Tom nem csinált ügyet belőle, nevetett, hogy nem tudta összehangolni a dolgokat, és beleborzongott a gondolatba, hogy netán egyszer karácsonyi vacsorát kellene főznie. Folyt a pezsgő és a vörösbor, és Cate szégyenkezett, amikor látta az üveg italbolti lőrét az asztalon a Château Lafite mellett, amelyet Rebecca hozott.

Vacsora után már túl hideg és túl sötét volt ahhoz, hogy az ivászatot odakint folytassák, úgyhogy besorjáztak a hatalmas nappaliba, ahol Tom tüzet gyújtott, és felkapcsolta az összes lámpát, amelyek sáfrányizzást loccsantottak a falakra és a krémszínű szőnyegre. Gyönyörű ez a hely, gondolta Cate, ahogy körülnézett a szobában – régi, hagyományos, mégis kifinomult és modern. Amikor mindannyian elhallgattak, a parázs pattogásán kívül nem hallatszott semmi. Cate azon mélázott, milyen magányos lehet itt Tom, amikor a látogatók elmennek, a tűz kialszik, és a madarak abbahagyják a csivitelést. Talán ezért tart még mindig egy tálalót tele fényképekkel, hogy emlékeztessék az életre, amely ott kint vár rá. Egy nagy fekete-fehér fotó sárgásbarna bőrkeretben kiállt a boldogan mosolygó barátokat és családot ábrázoló többi fénykép közül. A fotón Tom és Serena nevetett egy hajón. Cate zavarba jött, ahogy rájuk nézett, mintha kíváncsiskodna; elfordította a fejét, megállapítva magában, hogy egész este senki nem említette Serena nevét.

– Nagyon fantáziátlan ötlet, ha most kimegyek, és készítek egy egg nogot? – kérdezte Tom, és beledugott egy piszkavasat a tűzbe. – Nagy a ház, és kísérteties az éjszaka odakint – mondta, és közben az ablakon besütő teliholdat nézte. – De vannak barátaink és ropogó tüzünk; ez egyszerűen egg nogért kiált! Várjatok csak, miből is van az egg nog? – kérdezte, és összeráncolt szemöldökkel nézett Cate-re. – Tej, whisky és fahéj?

– Engem hiába kérdezel – válaszolt Cate nevetve. – Én inkább martinis lány vagyok.

– Hűha, felkészülhetünk egy alkoholkatasztrófára – mosolygott Nick lustán.

115

– Három évig éltem New Yorkban – jelentette be Rebecca, és elindult a konyha felé. – Én tudom, hogyan kell isteni egg nogot készíteni. Kijövök, segítek neked.

Cate és Nick betelepedett két nagy piros karosszékbe a kandalló két oldalán, és Cate elégedetten felhúzta a lábát a puha párnákba.

– Mit adna egy ilyen helyért? – kérdezte Nick halkan, miközben tekintete végigpásztázta a szobát, és felszaladt a magas, gerendás mennyezetre. – Ó, elnézést! – kiáltott fel, egy kicsit heccelődve. – Elfelejtettem: magának van ilyen háza.

– Ó, hagyja már abba – vigyorgott Cate –, az a család háza – és különben sem járt még ott.

Feleannyira sem kényelmes és finom, mint ez a hely.

– Itt marad éjszakára? – kérdezte a férfi, és azonnal zavarba jött. – Úgy értem, gyönyörű ház, az ember szeretne itt maradni, ameddig csak lehet – tette hozzá gyorsan. – Csak látná a szobámat, egy francos jacuzzi van az ágy lábánál!

– A szobámat? – csodálkozott Cate. – Egyedül alszik ma éjszaka?

– Hát nem… – motyogta Nick.

– Akkor élvezni fogják – mondta Cate, és azonnal sajnálni kezdte, hogy a szavai éppolyan ingerülten hangzottak, mint amilyen ingerültnek érezte magát. – Bepótolhatja, hogy nem volt ott Rebecca Milánóban.

Nick zavartan nézett rá.

– Miről beszél?

– Különben… – buggyant ki Cate-ből, akit hirtelen elfogott az idegesség, hogy kettesben maradtak.

Nick úgy nézett rá, mintha az arcát vizsgálná, és Cate érezte, hogy összeszorul a szíve.

– …én sem az istállóban kaptam szállást – hetvenkedett idegesen. – Fent vagyok a manzárdban, egyszerűen isteni – tele gerendákkal, fapadlóval, és a kilátás fantasztikus: egészen Stowig és a Woldig el lehet látni.

– Cate…

Tom és Rebecca visszajött a szobába. Tom egy hatalmas terrakottakancsóban hozta a gőzölgő

italt.

– Az egg nognak forrónak kell lennie? – kérdezte. – Egyébként úgy láttam, hogy jobb, ha forró.

Cate felnézett Rebeccára, és megállapította, hogy valahol a konyha és a nappali közt elvesztette a zakóját. Most csak egy csöppnyi spagettipántos mellényt viselt.

– Gyerünk, Tom, tégy vallomást – nevetett Nick, aki látszólag nem vette észre a változást. – Hogy érzed magadat itt a vadonban teljesen egyedül?

Tom Cate karosszékének a szélére telepedett, és a fejtámlára tette a karját. Cate meglepődött, hogy élvezi Tom védelmező jelenlétét, de azt is észrevette, hogy Rebecca kérdő tekintettel néz rá.

– Igazság szerint imádom – mondta Tom. – Hazudnék, ha nem ismerném el, hogy néha egy kicsit magányos vagyok, de borzasztóan élvezem, hogy van időm magamra, hogy azzal foglalkozhatom, amivel akarok. Képzeljétek el, még a Nők Intézete is meghívott, hogy tartsak nekik előadást a kreatív írásról!

– Tud erről az ügynököd? – kérdezte Rebecca olyan komoly hangon, hogy a szobában lévők közül senki sem tudta, viccel-e, vagy sem.

– Gyanítom, hogy a tiszteletdíjat egreslekvárban fogom kapni – mondta Tom az egg nogját kortyolgatva. – Nem hinném, hogy az ügynököm százalékot követelne belőle. De nem, tényleg imádom. És nem hiszem, hogy bármikor a közeljövőben visszajönnék.

– De mi lesz a színészi karriereddel? Hogy adhatod fel? – kérdezte Rebecca ünnepélyesen.

Kínos csend telepedett a szobára, miközben Tom, az egyik szemöldökét kissé felhúzva, Cate-re pillantott.

– Ó, azt hiszem, Hollywood várni fog – szólalt meg végül. – Legalábbis addig, amíg megiszom ezt az egg nogot.

116

Ahogy az este haladt előre, beszélgettek és nevettek és Pictionaryt játszottak, és aztán Tom fáklyás kirándulásra vitte őket a házban, és közben szellemekről és kóbor lelkekről mesélt történeteket, amelyeket a falusi pletykafészkektől hallott az elmúlt hetekben.

– A hírek szerint egy félkarú szolga kísértete lakik itt lent – mondta, mialatt a poros borospincében botladoztak.

– Uramisten! – visított Rebecca. – Ti nem vagytok megrémülve?

– Elbizonytalanodtam, hogy szeretnék-e ott fent lenni a manzárdban ma éjjel – nevetett Cate.

– Ó, ne aggódj – mondta Tom, a kezét a lány karjára téve. – Én még semmit sem láttam, amióta itt vagyok. Ebben a házban egyedül az italban van kísértés.

Nem is volt olyan fájdalmas, tűnődött Cate, miközben belebújt a pamutpizsamájába, és bekúszott a Pratesi lepedők és a vastag pehelypaplan közé – egy emlék a Serenával töltött régi életéből, gondolta mosolyogva. Amíg nem maradtak egyedül, Nick nem volt sem félszeg, sem szégyenlős; igazság szerint teljesen jó formát mutatott. Tomot is nagyszerű volt látni. Cate még mindig nem tudta biztosan, hogy őszintén boldog-e itt kint vidéken, vagy csak próbálja meggyőzni magát, hogy a benne rejtőző szomorúság itt nem éri utol. Nagyon nehéz lehet, gondolta, a nonstop partik és társadalmi élet forgószeléből – és a saját tizenéves korából tudta, hogy Serena az együttélésben hangos és uralkodó egyéniség – átváltani ebbe a pompás elszigeteltségbe, ahol csak néhány állítólagos kísértet szolgáltat társaságot. De nem, a férfiakkal kapcsolatos aggodalmai alaptalanok voltak.

És megismerte Rebeccát, és bizonyos értelemben megkönnyebbült. Most legalább testet öltött, és így már nem söpörhette egyszerűen félre a gondolatot, hogy Nicknek barátnője van. Milánó után még dédelgetett egy halvány reményt, hogy van valami közte és Nick között, de most, hogy egy fél párként látta a férfit, tudta, hogy nincs miről ábrándoznia.

A gin-tonik, vörösbor és egg nog keveréke elálmosította. Egy kicsit félve a kísértetektől, állig felhúzta a takarót, mélyen belefúrta a fejét a párnákba, hogy befedjék a fülét, és teljes erővel azon igyekezett, hogy elaludjon.

A cotswoldi vidék tele volt éjszakai zajokkal: baglyok huhogtak a távolban, levelek suhogtak, ahogy az esti szellő csiklandozta az ágaikat, és a csövek és ciszternák időnként tompán megcsendültek az ósdi téglafalakban. Tom már megtanult ebben a zajban aludni. De hajnali háromkor hirtelen olyan hang zavarta fel, amelyre nem ismert rá: hosszú nyikorgás hallatszott a sötétből, a hálószobaajtó irányából. Még félig önkívületben, kizárta a tudatából, a másik oldalára fordult, és közben lerúgta magáról a takarót. Hirtelen meghűlt benne a vér. Nem, valaki van a szobában. A lepedők megmozdultak, és érezte, hogy egy másik test siklik be mellé az ágyba.

– Mi a…?

Rémület futott végig a gerincén; lassan megfordult, hogy szembenézzen a betolakodóval. Egy hosszú franciamanikűrözött ujj simított ki egy hajfürtöt a homlokából.

– Ssss – suttogta egy hang.

Ahogy Tom szeme hozzászokott a sötétséghez, az alak mellette kezdett ismerős formát ölteni.

– Rebecca – sziszegte a férfi, amikor a test hozzásimult, és ő észrevette a sötét homályban, hogy a lány meztelen.

– Rebecca, mi az ördög…?

– Ssss – ismételte meg Rebecca, és az ujját Tom szájára tette.

Tom agya hirtelen visszaváltott az estére, amikor a lány követte őt a konyhába, hogy segítsen az egg noggal. Eszébe jutott, hogyan csúsztatta le Rebecca sokatmondóan a válláról a zakót, és dörgölőzött hozzá, csupasz karját az övéhez simítva. Akkor véletlennek tűnt, most azonban egészen más értelmet nyert a közeledése. Most, ahogy a lány megmozdult mellette, mellének és mellbimbóinak határozott vonala kirajzolódott a függönyök résén beszűrődő holdsugárban.

Tomban megfagyott a vér, agya vadul kereste a menekülés módját, és közben döbbenten vette észre, hogy Rebecca vonalai mennyire hasonlítanak Serenáéira. A meztelen vállára omló hosszú 117

szőke haj, a hozzásimuló erős, karcsú, puha test. Olyan meleg, olyan lágy, gondolta álomittasan.

De nem.

Elkeseredetten öntudatra ébresztette magát, megrázta a fejét, és elhúzódott a lánytól.

– Figyelj, Rebecca, mit művelsz? – sziszegte sürgetően. – Ne csináld, ne, ne csináld…

Mielőtt ideje lett volna tovább tiltakozni, Rebecca feje eltűnt a takaró alatt, a haja Tom ágyékát simogatta, miközben egyre lejjebb haladt. Tom felsóhajtott, amikor érezte, hogy a lány érett ajka körbefogja a farkát; Rebecca olyan mélyen vette a szájába, hogy a vége érintette a torkát. Fel-le, fel, le. Tom egy pillanatig nyögött a gyönyörűségtől: több mint három hónapja nem volt fizikai kapcsolata nővel – és ez hiányzott. Hirtelen észhez tért.

– Baszd meg, Rebecca. Szállj le rólam. Most azonnal!

A lány feje felbukkant, hogy levegőt kapjon, aztán Rebecca ugyanolyan halkan, ahogy bebújt, kisiklott Tom ágyából.

Tom, nyomorult zavarban, megfordult, hogy figyelje, amint a lány meztelen teste eltávolodik tőle. Rebecca, tökéletesen közömbösen attól, ami épp most történt, felemelte a selyemköntöst, amelyet pillanatokkal azelőtt dobott a padlóra, és hátranézett a válla fölött, hogy Tomra mosolyogjon.

– Bármikor – dorombolta csábítóan. – Ne felejtsd el, Tom, bármikor.

118

20

Diego Bono kimerülten hanyatlott hátra az összegyűrt lepedőkre, izzadságcseppek csillogtak feszes, bronzbarnára sült bőrén. Átnézett a szobán az új szeretőjére. Általában nem érezte magát kényelmetlenül, amikor a Soho homokos klubjaiban felszedett nagyszámú hódítását hazavitte a camdeni lakásába, de ez a fickó valami más volt. Elegáns, kifinomult, és nyilvánvalóan nagyon, nagyon gazdag. Most, hogy már jobb módú körökben mozog, határozottan javítania kell a viselkedésén, gondolta Diego. Nehogy bárki azt higgye, hogy Diego Bono csupán egy jóképű

spanyol szélhámos, akinek csak a pénzen jár az esze. Diego Bono sikeres lesz. Feltámasztotta magát a pehelypárnáival, és rágyújtott egy mentolos cigarettára. Partnere sziluettje az ablak felé lépett, hogy elhúzza a függönyt, és beengedje a késő délutáni nap vékony csíkját. Diego egy füstkarikát fújt a levegőbe, és közben megcsodálta társa feszes fehér fenekét a halvány fényben.

– Ha szabad megjegyeznem – jelentette ki Diego enyhe európai akcentusával –, neked valóban bámulatos segged van.

Jonathon von Bismarck odanézett az ágyra, és kezdte magára húzni az összegyűrt vászonnadrágját.

– Igen – válaszolta hidegen, és fakó, arrogáns mosolyt vetett Diegóra –, tudom.

Venetia ránézett Diego Bono vázlataira, amelyek szétteregetve hevertek az íróasztalán, és elmosolyodott. Egek, micsoda felfedezés ez a Királyi Művészeti Kollégiumból frissen kikerült fiatal divattervező, örvendezett magában. A tervek tökéletesek voltak a Venetia Balcon nőiruha-irányzat számára, amelyet szeptemberben készült bemutatni a nagyközönségnek: tiszta, lezser vonalak, a felső tízezer csipetnyi tradicionalizmusával fűszerezve. Vászonzakók karcsúsított derékkal, zsákruhák csónakkivágással és pehelykönnyű kasmírszvetterek cukorkaszínekben. Az egészből egy klasszikus jet-set hatás kerekedett ki, Anglia válasza Michael Kors szexis New York-i sikkjére – pontosan az a hangulat, amelyet Venetia keresett.

Feltűzött egy rajzot a falra, és körülnézett az irodában, amely a négyemeletes György korabeli ház legfelső szintjén volt Mayfairben, a Bruton utcában. Az első két szintet egy üzlet foglalta el, ahol finom textíliákat, gyönyörű kristályokat, ágyneműt, függönyöket, finom bútorhuzatokat és szépséges kézműves tárgyakat árultak, amelyeket Venetia Franciaországból hozatott be, a harmadik szint volt a megrendelésre dolgozó lakberendezési részlegük, a negyedik pedig – miközben Venetia arról ábrándozott, hogy ebből fogja a divatszintet kialakítani – jelenleg az ő

műterméül szolgált.

Hátradőlt a bőrszékében, és becézgető pillantással nézett végig az alkotói káoszon. A Venetia Balcon Kft. egész birodalommá kezdi kinőni magát, gondolta boldogan. Venetia Balcon szövetminták borították a szófát a szoba egyik végében, az új Venetia Balcon festékek színskáláját tartalmazó ezüst dobozok álltak halomban egy másik sarokban, és finom tapéták, puha, luxusminőségű anyagokból készült függönyök és ágyneműhalmok hevertek a szoba közepén álló nagy tölgyfa asztalon. De a ruhatervezés izgatta a legjobban. Kelly Hoppen és Nina Campbell mellett Venetia is gyorsan az ország egyik vezető belsőépítészének a rangjára 119

emelkedett. De a Vogue- nál töltött napjai óta mindig is a divat volt a szenvedélye. Csodálta, ahogy Ralph Lauren és Jasper Conran egy divatágazatból egy egész életmód-birodalmat hozott létre. Ha ők elkanyarodhattak a divattól a lakásberendezésig, miért ne tehetné meg ugyanezt ő

fordítva? Tudta, hogy a ragyogó fiatal anyák és az unatkozó háziasszonyok Chelsea-től Claphamig mind majd meghalnak, hogy nekik is jusson egy csipetnyi a Venetia Balcon-

életszemléletből, és ő a legnagyobb örömmel állt a rendelkezésükre. Megfelelő áron, mosolyodott el.

Nagyot kortyolt az erős kávéból, és úgy döntött, hogy igazán keményen dolgozott, megérdemli, hogy korán befejezze a munkát aznap délután. Közömbösen belelapozott a naptárába, hogy ellenőrizze, szabad-e. A fenébe is! Egy megbeszélés volt bejegyezve. Jack Kidman? Ki a csuda ez? Felvette a telefont, hogy Leilát, az asszisztensét hívja.

– Leila – Jack Kidman? Emlékeztess, ki is ez. Úgy látszik, öt perc múlva megbeszélésem van vele, de egy óra múlva arckezelésre vagyok bejelentve.

– Serena partija után kértél meg, hogy írjak be egy találkozót vele – válaszolt Leila aggodalmasan. – Az egyik vendég barátja, azt hiszem.

Venetia felhördült. Most már emlékezett. Amanda Berryman, a Venetia Balcon háztartási eszközökkel foglalkozó PR-osa kérte meg, hogy fogadja az egyik barátját, valami volt hirdetési fickót, aki egy házat vett Spanyolországban, és belsőépítészt keres a felújítási munkákhoz.

Venetia az órájára pillantott. Mi a fenének egyezett bele, hogy fogadja? Nem mintha különösebben szüksége lenne erre az üzletre. A naptára már majd kidurran a nemzetközi magán-

és vállalati ügyfelektől, akik mind türelmetlenül várják, hogy megváltoztassa az otthonuk vagy az irodájuk stílusát. Már eljutott arra a szintre, hogy személyesen csupán néhány kiválasztott projekttel foglalkozott, a többit kiadta Caroline Rhodesnak, egy fiatal, de tehetséges lakberendezőnek, akit Kelly Hoppentől halászott el. És azt hiszem, Caroline lesz az, aki irányt vesz Jack Kidman nyaralójába, gondolta Venetia.

– Leila? – kérdezte, amikor újra felkapta a telefont. – Megnéznéd, hogy Caroline itt tud-e lenni velem ezen a tárgyaláson?

– Tartok, nem, Venetia. Egy fél órája ment el különböző megbeszélésekre. És Jack Kidman megérkezett. Felküldjem?

Venetia magában átkozódva belenézett a szoba egyik oldalát elfoglaló hatalmas velencei tükörbe, aztán leült az íróasztala mögé, beletörődve az újabb idegőrlő megbeszélésbe.

Reklámügynökök. Nagyképű, arrogáns, hencegő faszok, legalábbis a legtöbbjük. Akkor sem ismernék fel a jó ízlést, ha pofon vágná őket. Nagy szüksége lesz arra az arckezelésre.

– Venetia Balcon?

Egy a negyvenes évei elején járó magas, jóképű, a rendkívül sikeres emberekre jellemző

enyhén erkölcstelen, lezser modorú férfi sétált be az irodába.

– Én vagyok – mosolygott Venetia, aztán felállt, és önkéntelenül lesimította a szoknyáját.

Egy pillanatra elfogta a bűntudat, miközben az új ügyfelét méregette. A válla széles volt, mákos haját sima, napbarnított arcbőr és csillogó, sötétzöld szemek ellensúlyozták. Csupán egy enyhén ferde orr – talán egy sportsérülés? – mérsékelte a jóképűségét. Venetia újra belekortyolt a kávéjába, hogy másfelé terelje a figyelmét.

Jack bólintott Venetiának, de a tetőteraszra nyíló üvegajtó felé vette az irányt.

– Szép szoba – mondta. – Micsoda nagyszerű hely egy műteremnek.

Visszasétált, és erős és kemény fogással megrázta Venetia kezét, aztán leült, és az ujjaival a lábán dobolva, ide-oda cikázó tekintettel végigpásztázta a szobát.

Venetia elmosolyodott.

– Mi történt? – kérdezte Jack, enyhén meglepett arckifejezéssel.

– Ez egy belsőépítész szobája, nem a fogorvosé – mosolygott az asszony.

Jack Kidman feltartotta a kezét, és nevetésben tört ki.

– Tudom, tudom. Csak még soha nem foglalkoztam ezzel az egész belsőépítészeti hacacáréval – mosolygott. – Egy kicsit idegesítő, sajnálom.

120

– Oké, akkor miért nem kezdjük az elején? – kérdezte Venetia, és felemelkedett. – Mondja el, miért van itt. Tea? Kávé?

– Eszpresszó, ha kaphatnék – mondta Jack, miközben Venetia egy koromfekete Gaggia kávéfőző géphez lépett az íróasztala mögött.

Jack figyelte, ahogy az apró csészékkel foglalatoskodik, és úgy döntött, hogy ez az eleven, hűvös szőkeség itt az orra előtt pontosan az a nő, akit keres.

– Tudja, vettem egy fincá t közvetlenül Sevilla mellett – kezdte, a torkát köszörülve. – Eladom a bizniszemet, és az a tervem, hogy elköltözöm Londonból, először csak időlegesen. Aztán, ki tudja? Lehet, hogy az állandó otthonommá alakítom, lehet, hogy nem. Egyébként fantasztikus épület. Régi olívaprés néhány istállóval és melléképülettel, nyolc hektár földdel. Szilvafák, almafák, minden.

Belenyúlt a bőr aktatáskába, amelyet a szék mellé tett, kivett egy maroknyi nagyméretű

fényképet, és kiteregette őket Venetia íróasztalán. Belső és külső felvételek voltak egy elhanyagolt spanyol farm kiszáradt földjén álló omladozó kőépületről. A falak valaha fehérek lehettek, de kifakultak, a téglák kilátszottak és málladoztak. Az udvar egy romhalmaz volt, leszámítva az óriási vadlevendula-ágyásokat. Venetia mégis elismerően bólogatott, úgy látta, óriási lehetőség rejlik a birtokban. Rengeteg jellegzetesség, gondolta, ahogy a fényképeket lapozta. Imádnék egy ilyen helyet, merengett, és elképzelte, amint a forró spanyol napsugarak égetik a meztelen bőrét… Hirtelen elköhintette magát.

– Hm, nagyon szép mennyezetek – szólalt meg, enyhén elpirulva. – Gerendák minden szobában, gyönyörű.

– Pontosan – mondta Jack, a fejét közelebb hajtva Venetiáéhoz, és a fényképekre mutatott. – Nézze meg ezt a csodálatos kis tornyot, és azt a lépcsőt – lelkesedett, végighúzva az ujját a képeken.

– Azért eléggé le van robbanva – jegyezte meg Venetia a férfi felé fordulva, és nem akaródzott neki túl messzire eltávolodni Jacktől.

– Le, de van egy spanyol építészem és egy csapat építőmunkás, akik jelenleg is dolgoznak rajta – mondta Jack. – Strukturálisan néhány héten belül tökéletes állapotban lesz, úgyhogy most a belső részekkel kell foglalkoznom. Még soha nem csináltam felújítást. – Mosolyogva elhallgatott. – Talán maga tanácsot tud adni.

Venetia akarata ellenére is izgatott volt. Tudta, hogy egy hosszú, költséges, de elbűvölő munka vár rá. Halálosan elege volt a luxushotelek és csicsás éttermek kirittyentéséből, amelyek néhány hónap múlva bezártak. Ez a ház természetes szépség volt, és azt is tudta, hogy Jack Kidmannek megvan hozzá a pénze, hogy méltóképp helyreállítsa. Olvasott a Guardian Média rovatában a Kidman Ügynökség eladásáról – az élvonalbeli hirdetési ügynökség a kilencvenes évek recesszióját lovagolta meg, és lett az iparág egyik legnagyobb játékosa. Az a hír járta, hogy a Tempest Communication – az óriási francia médiakonglomerátum – vásárolja meg 75 millió fontért.

Felnézett, és a pillantása Jack sötét, nevető szemével találkozott.

– Érdekli? – kérdezte a férfi, és egyetlen korttyal lenyelte az eszpresszóját, amely kedves barna habbajuszt festett a szájára.

– Talán igen – mondta Venetia. – Talán igen.

Venetia ritkán mondott le gyógykezelést a Knightsbridge Mandarin Orientál Hotelban, de miután Jack Kidman elhagyta az irodáját, hirtelen bizonytalanság fogta el, izgatott idegesség vett erőt rajta. Ebben a hangulatban öt percig sem tudott volna nyugton ülni, arról már nem is beszélve, hogy egy órát feküdjön, miközben a legfinomabb Decleor olajakat masszírozzák az arcába és a bőrébe. Felvette a telefont, lemondta a bejelentést és a kocsiját, kilépett az Yves Saint Laurent szandáljából, és felvett egy pár kényelmes, puha Tod cipőt, amelyet állandóan az íróasztala alatt tartott olyan vészhelyzetek esetére, mint amilyen ez is volt.

121

Annak ellenére, hogy megengedhette magának a sofőr luxusát, szeretett gyalog hazamenni, amikor ki akarta szellőztetni a fejét. Az irodát elhagyva Mayfair hátsó utcáin kanyargott keresztül, a kaszinók, az urak klubjai és a divatos fodrászszalonok mellett, gondosan elkerülve a Mount utcát, ahol a Balcon Galéria veszélyes közelségében kellett volna elsétálnia. Bár Oswald ritkán volt ott, nem érte meg a kockázatot; egyáltalán nem volt olyan hangulatban, hogy az apjával beszélgessen.

A Hyde Park élénknek és párásnak tűnt az április végi délutánban. A fű buján és erőteljesen zöldellt, a gyalogutakat hirtelen kibújt harangvirágok szegélyezték, és kocogok, görkorcsolyázók és babakocsikat tologató dajkák népesítették be. Meglepően meleg volt, és Venetia levette a zakóját és hagyta, hogy az enyhe nap melegítse a blúza ujját. Amikor meglátott egy kis játszadozó gyerekcsapatot, egy pillanatra leült egy padra, és figyelte őket. Egy piros lakkcipős kislány egy másik gyereket kergetett, a copfja fel-le ugrált, ahogy nevetve elszaladt.

Egy kisfiú sírva fakadt, amikor a dajkája elvette tőle az anorákján végigcsurgó fagylaltot.

Három kicsit idősebb gyerek mutogatta egymásnak a játékait, és próbálta lenyűgözni a többieket.

A közelben álló jól ápolt mamák közül, jegyezte meg Venetia, egyik sem ügyelt a gyerekekre, inkább a többi mamaszépséggel pletykáltak. Miért nem figyelnek a gyerekekre?, gondolta Venetia szomorúan. Mi lehet érdekesebb, mint őket nézni, miközben szaladgálnak és nevetgélnek? Egy könnycsepp gördült végig az arcán, és gyorsan letörölte. Remek napja volt, egy sok pénzt ígérő

tervezési munkával és egy jóképű tulajdonossal, aki a semmiből bukkant elő. De Venetia tudta, hogy, Camillától eltérően, nem a siker utáni égető vágy hajtja, amikor ilyen keményen dolgozik, csupán a napról napra ránehezedő magánytól szeretne elmenekülni. Egy szempillantás alatt boldogan elcserélné az összes magas feszültségű tárgyalást és gazdag magánügyfelet egy délutánért, amelyet egy gyerekkel – a saját gyerekével – tölthet a parkban.

A hazáig vezető út hátralévő részét fürge léptekkel tette meg. Dühös volt magára, amiért sírva fakadt, dühös Jonathonra, amiért olyan érzéketlenül fogadta a meddőségét, még Jack Kidmanre is dühös volt, amiért azt a gondolatot juttatta az eszébe, hogy maga mögött hagyhatja mindezt a boldogtalanságot. Becsapta a bejárati ajtót, és felszaladt a lépcsőn; meglepetésére ott találta Jonathont az ágyon fekve a fürdőköpenyében. A haja vizes volt a zuhanyozástól, és pézsmaszappantól illatozott.

– Mit csinálsz itthon ilyen korán?

– Ugyanezt kérdezhetném tőled – válaszolta Jonathon élesen, átvéve Venetia hangulatát. – Nem teniszezned kéne ma este?

– Tulajdonképpen ma gyógyvizes kezelés lett volna – mondta Venetia zsémbesen –, de nem volt hozzá kedvem. – Levette a zakóját, és rádobta a kanapéra a hálószobában. – Egyébként nem válaszoltál a kérdésemre: mit csinálsz itthon ilyen korán?

Nem az első eset volt, hogy otthon találta a férjét, amikor az irodában kellett volna lennie, és gyanakodni kezdett. Hogy mire, azt nem tudta pontosan meghatározni.

– Nem jöhetek haza este nyolc előtt, netán erről van szó? – ugatta Jonathon.

Felkelt az ágyról, és a haját dörzsölve egy törülközővel, besétált az öltözőbe. Hanyagul ledobta a törülközőt a padlóra, és elkezdett a ruhái közt válogatni, míg végül kiválasztott egy rózsaszín Charvet inget és egy sötétbézs vászonnadrágot.

– Egy potenciális ügyféllel lett volna vacsorám, de lemondta, ha éppen tudni akarod. – Megállt a hatalmas velencei tükör előtt, és undorral vizsgálgatott néhány szőrszálat az orrában. – Egyébként akár ki is használhatjuk az asztalfoglalást. Van kedved elmenni Ciprianihoz valami vacsorára?

Venetia halkan felsóhajtott, érezte, hogy a dühe lassan alábbhagy. Odasétált Jonathon mögé, és állát a bolyhos fehér köpeny vállán nyugtatva átkarolta a férfit, és elkezdte kikötni az övét.

– Arra gondoltam, hogy itthon maradhatnánk – duruzsolta a férje fülébe. – Most jó időszak van.

– Jó időszak? – kérdezte Jonathon, és kissé elhúzódott tőle. – Mire?

122

– Hát… érett vagyok – válaszolta Venetia kissé kínban. – Drágám, talán részleteznem kell?

Együtt kell lennünk!

Jonathon lelökte magáról az asszony kezét, és hideg tekintettel nézett rá.

– Nagyon szeretném, ha végre nem úgy kezelnéd a szexet, mint valami rohadt katonai hadműveletet. Nem igazán van kedvem parancsra tenni.

Venetia dühe egyetlen nagy hullámban azonnal visszatért.

– Eddig még nem vettem észre, hogy ilyen rohadtul romantikus lennél! – köpködte a szavakat lángoló szemmel. – Talán nem szükséges emlékeztetnélek rá, hogy kifutunk az időből.

A hangja megbicsaklott, és érezte, hogy forró könnyek gördülnek le az arcán.

– Ó, Jézus – mordult fel Jonathon, és elsétált tőle.

Venetia lecsapott rá. Megragadta a köpenyt, és maga felé perdítette a férjét.

– A gyerekünkről beszélünk! – visította. – Mit nem értesz ezen? A doktor azt mondta, hogy idő előtti klimaxon megyek keresztül. Elfogynak a petesejtjeim, legfeljebb három vagy négy hónapom van hátra. Ha nem próbálok meg mindent egy gyerek érdekében ebben a hónapban – minden hónapban –, akkor vége! Nincs több idő, nincs gyerek!

Most már sírt, a könnyek elmázolták az alapozóját. Beleharapott az ajkába, hogy megpróbálja megállítani az áradatot.

– Tehát ez vár ránk a klimaxos években? – mordult rá Jonathon kegyetlenül. – Vad hangulatváltozások? Könnyek lefekvéskor?

Nyugodtan visszasétált az öltözőbe, és a mellére spriccelt egy kis Aqua di Palmát.

– Tehát akkor nem akarsz elmenni vacsorázni?

Venetia csak állt, háttal neki, kibámult az utcára, a válla rázkódott a néma könnyektől.

– Ezek szerint a válasz nem – mondta a férfi csípősen, és átdugta az Asprey mandzsettagombot az ingujja lyukain. – Kár, mert meg kellene beszélnünk néhány üzleti ügyet.

Venetia megfordult, hogy ránézzen, a szeme vörös volt, de a pillantása felháborodott.

– Itt is elmondhatod. Nem kell azért vendéglőbe mennünk, hogy üzleti ügyeket intézzünk – mondta fagyosan.

– Ebben az esetben akár fel is vázolhatom a jövőre vonatkozó terveimet – válaszolt a férje élénken. Most, hogy felöltözött, visszanyerte teljes üzletemberi mivoltát. – Láttam a határidőnaplóban, hogy újabb Venetia Balcon igazgatótanácsi ülés lesz hétfő délután.

– Így van – mondta Venetia, és belekortyolt az Evian vízbe, hogy megköszörülje a torkát.

Az elmúlt tizennyolc hónapban Jonathon minden igazgatótanácsi ülésen részt vett, beleértve több más kisebb, de fontos megbeszélést is a Venetia Balcon üzlettel kapcsolatban, ő volt a cég fő

kereskedelmi tanácsadója. Végül is közvetlenül az esküvőjük után kétmillió fontot fektetett a saját pénzéből a felesége üzletébe – a kétmillió fontot, amely lehetővé tette Venetia számára, hogy egy apró Fulham Road-i üzletből átköltözzön a gyönyörű György korabeli mayfairi épületbe, amelyet most elfoglalt. Venetia után Jonathon volt a legnagyobb részvényes a cégben a negyvenöt százalékos részesedésével; a gazdasági igazgató, Geoffrey Graham három, a vezető

belsőépítész, Caroline egy százalékot birtokolt.

– Úgy döntöttem, hogy nincs már erre időm – mondta Jonathon, a haját fésülgetve a tükör előtt. – Az Orion Capital most egy ötmilliárdos alapot kezel, és ha az év végén megnyitjuk a genfi irodánkat, semmi nem vonhatja el a figyelmemet. Úgyhogy a jövőben nem fogok ennyire belefolyni az üzleti ügyeidbe, drágám.

Venetiát pánik fogta el. Bár nehéz volt együtt dolgoznia a férjével – sokat követelő, mindent ellenőrizni akaró maximalista volt –, de nagyra értékelte az üzleti perspektívát, amelyet Jonathon adott a cégének. Álmodni sem merhetett volna arról, hogy ilyen gyorsan felfejlessze a nőiruha-vonalat, vagy megnyissa a New York-i üzletet Jonathon hatalmas kereskedelmi inputja nélkül.

Geoffrey ügyes számkukac volt, de üzleti érzék tekintetében nyomába sem léphetett a férjének.

– De hát mit vársz tőlem, mit csináljak? – dadogta. – Része vagy az üzletnek, a te befektetésed!

123

– Ez aligha a legfontosabb üzleti vállalkozásom – nevetett a férfi hidegen. – De persze igazad van, mindenképpen szeretném megvédeni azt a befektetést, ezért határoztam úgy, hogy kinevezek valakit, aki elfoglalja a helyemet az igazgatótanácsi üléseken, és döntéseket hoz a cégről a nevemben. Valakit, aki ésszerű, pártatlan döntésekre képes. Tudom, hogy te néha egy kissé túl szenvedélyes vagy.

– Kit? – kérdezte az asszony, a platinagyűrűt forgatva az ujján.

– Az apádat – válaszolt Jonathon szenvtelenül.

Venetia egy pillanatig nem tudta, vajon tréfál vele, vagy komolyan beszél, de aztán meglátta a diadalmas tekintetet a szemében.

– De hogyan… ? Mit gondolsz ? – köhögött, és elindult a férje felé, a tenyerét dörzsölgetve. – Jézus, Jonathon, tudod, hogy milyen nehéz vele. Agresszív, obstruktív, és a legjobb esetben is egy tüske az ember seggében. Én nem tudok – nem, mondjuk azt, hogy nem vagyok hajlandó – együtt dolgozni vele. Ezt nem várhatod el komolyan tőlem!

Venetiát utánozva, Jonathon is forgatni kezdte az arany pecsétgyűrűt a kisujján, és magabiztosan mosolygott.

– Mint negyvenöt százalékos részvényes a cégedben, drágám, elvárom, hogy azt csináld, amit mondok.

124

21

– Gyümölcslé, Earl Grey, vagy mit gondolsz, kicsit korán van a martinihez? – kérdezte Serena, és leült Roman LeFey mellé Michael pompás, Upper East Side-i kétszintes lakásának a teraszán.

– Csak egy kis ásványvizet kérek, az remek volna – válaszolt a barátja, és hátradőlt az Adirondack székében, hogy a nap az arcára süssön, és a szeme szabadon vándorolhasson, a kilátásban gyönyörködve. A teraszról Roman ellátott Manhattan központjától a Central Parkon át egészen a horizontig, ahol felső New York állam hívogatta húszmérföldnyi távolságból. Talán az egész városban nem volt jobb hely, ahol megebédelhetett volna, és nem volt elragadóbb asztaltársaság.

Kritikus divatkirály-tekintetét Serenára fordította, akit nem látott az izgalmakban bővelkedő

egyiptomi hajókirándulás óta. Bizony belejött a New York-i lehengerlő szőke szerepébe, gondolta, ahogy elnézte a szorosan a lány testére szabott nadrágot, a Proenza Schouler pólót és a karmazsinvörösre festett lábujjain lóbált jégcsákányhegyes sarkú sarut. Serena természetesen mindig a legarisztokratikusabb barátja volt, de vannak határozott, finom különbségek, állapította meg, miközben belekortyolt a Pellegrinójába. A sminkje egy kicsit drámaibb, a haja halványabb árnyalatú szőke. És rettenetesen lefogyott. Csípőjének lágy hajlata eltűnt, hogy bele tudjon préselődni a négyes méretbe. Elegáns, drága és rendkívül kifinomult volt ez a külső, de Roman félszívvel azon tűnődött, hogy Serena, miközben a New York-i átalakulást kergette, nem vesztette el egy kicsit az angol természetességéből, amit úgy szeretett benne.

Egy dél-amerikai szobalány sietett ki a teraszra két nagy tál ráksalátával és egy korsó jeges vízzel, amelyben lime-szeletek úsztak.

– Könnyű ebéd – mosolygott Serena, és beledöfte a villáját egy karika mustárkelbe. – Sajnálom, hogy nem tudtunk leugrani Da Silvanóhoz vagy valahová a Village-be, de alig győzöm a bejelentkezéseket ez előtt a nyavalyás parti előtt. Manikűr, pedikűr és masszázs vár a Bergdorfsnál kettőkor, és ma még nem is futottam – mondta pániktól enyhén reszkető hangon.

– De legalább van ruhád ma estére – mosolygott Roman büszkén. – A mesésnél is mesésebb leszel benne.

Serena bólintott. Tudta, hogy mindent be kell dobnia, ha ragyogni akar a Jelmez Intézet ma esti gáláján. A Metropolitan Múzeumban tartott gála egyedülálló volt abban a tekintetben, hogy az A listás New-York-i társaság izgalmas keverékét vonzotta: a zeneipar nagykutyáit és hollywoodi sztárokat, hogy a ragyogó divatfalkáról se feledkezzünk meg. Amerika nyolcszáz legizgalmasabb, legmenőbb és legdivatosabb figurája verseng majd a figyelemért az év legfantasztikusabb partiján. Serena sajtótitkára, Muffy azt mondta neki, hogy ha ma este sikerül nagy szenzációt keltenie, akkor nemcsak New York, de egész Amerika ráébred Serena Balcon bájaira. Természetesen ezen a szenzáció megfelelő formáját kellett érteni. A gálát rendszerint tematizálták, és a ma esti téma „A burleszk éjszakája” volt. Finom egyensúlyozó mutatvány szükségeltetett hozzá. A vendégek gyakran túl komolyan vették a feladatot, és végül úgy öltöztek fel, mint egy gótikus tragédia félmeztelen szereplői. Másrészt Serena örült, hogy ha sikerül 125

valóban káprázatosan, ugyanakkor az est szellemével összhangban megjelennie, biztosan felfigyelnek rá.

De csak bíznia kellett Romanban, és lám, micsoda mesés fantáziaszüleménnyel állt elő, gondolta Serena, miközben maga elé képzelte az ágyán heverő csodát. A hosszú, vállpánt nélküli estélyi ruhát, amelynek tengernyi anyaga hátul pazar uszályban hömpölygött, a fekete legkülönbözőbb árnyalataiban csillogó sötét sifoncsíkokból állították össze: volt benne a faszéntől a legsötétebb ébenfáig minden szín. A Mr. Pearl által készített halcsontos fűző úgy tapadt Serena testére, mint az olvasztott fém. Bár a divatcsemegét Roman ajándékba adta, azért nem egészen minden hátsó szándék nélkül készítette. Tudta, hogy ha Serena Balcon felsétál azokon a lépcsőkön, New York összes megszállott divatőrültje és rivaldafényben fürdő lánya tudni akarja majd, ki csinálta azt a fantasztikus ruhát. Nem fogja összetett kézzel várni, hogy Carolina Herrera és Oscar de la Renta öltöztesse az amerikai társaságot az idők végezetéig.

– Mondj el nekem mindent New Yorkról – kérte Roman, és közben kecsesen csipegetett egy hondurasi rákot.

– Ó, mesés – ragyogott Serena. – A Town & Country fotókat készít rólam a következő havi borítójukhoz. Michael tengerparti házában Southamptonban.

– Nyaralás a Hamptonokban – vigyorgott Roman. – Tehát teljesen megtérített New York-iak lettünk, igaz? Vagy még mindig vágyódunk a londoni élet után?

Serena felhorkant.

– Te bizonyára tréfálsz! Nem értem, miért nem költöztem ide évekkel ezelőtt. Az egész Chelsea-történet olyan vidékiesnek tűnik most. Annyi elragadó emberrel ismerkedtem meg – színészekkel, rendezőkkel, és most igazán nagy rendezőkre gondolok, nem olyasvalakire, aki elvégzett egy filmtanfolyamot és van egy kamerája – lelkesedett, és közben nagy izgalmában majdnem felborította a poharát.

A tényt, hogy magányos volt New Yorkban, Serena megpróbálta az agya hátsó rekeszébe tolni. Mindenki mindent túl komolyan vett ebben a városban, és bár állandóan történt valami pompás esemény, ahová el lehetett menni – egy parti, egy jótékonysági rendezvény, egy galéria megnyitó –, hiányzott neki valaki, akihez közel áll, akivel beszélgethet, akivel megoszthatja a diadalait. Hiányoztak a nővérei. Arra is későn jött rá, hogy Michael túlságosan munkamániás ahhoz, hogy az a manhattani társ legyen, akire vágyott. Serena számára csak akkor vált világossá, hogy milyen hatalmas léptékű a férfi üzleti birodalma, amikor New Yorkba költözött – háromszáz hotel, különböző kategóriákban, két kaszinó és egy halom elsőrangú ingatlan.

Michael élete megszokott rend szerint működött, amelybe Serena napjának bele kellett illeszkednie. Mindennap reggel 7-től este 7-ig dolgozott. Elvárta, hogy Serena 7.30-kor a New York Sarkis Hotelban legyen, ahol együtt vacsoráztak. Csak ezután – és ha a férfi hajlandó volt – jelentek meg együtt a társasági életben. Nem szerette, ha Serena nélküle jár partikra, és a nemtetszésének egyértelműen hangot is adott. Normál körülmények között Serena egyetlen férfitól sem tűrt volna el ilyen viselkedést: ahhoz volt szokva, hogy a kapcsolataiban ő parancsol.

De New Yorkban nem volt alatta a barátok és a család biztonsági hálója, amely felfogta volna, úgyhogy egyelőre nem akarta az oroszlán bajszát húzogatni. Most pedig különösen nem, amikor a nyári szezon – a hamptoni ház, a hétvégék Michael jachtján – már ilyen közel járt. Legalább gyakorlatias vagyok, gondolta magában önelégülten.

– Egyébként – folytatta a mondókáját, a lábát kinyújtva, és az italában úszkáló lime-mal játszadozva – nem úgy áll a helyzet, hogy most visszamehetnék Londonba.

– Ó? Hogyhogy? – kérdezte Roman megzavarodott arckifejezéssel.

– Nos – válaszolt Serena, és hátralökte a déli napfényben vakító fehéren csillogó haját –, néhány hete piacra dobtuk a Cheyne Walk-i házat. Úgy gondoltam, hogy ideje – természetesen mindent az ügyvédeken keresztül intézünk. Még csak egy hete árulják, de máris kaptunk egy ajánlatot, a kínálati árnál magasabb összegért. Persze nem meglepő, hiszen hogy lehetne megbecsülni az árat, amikor Serena Balcon régi lakásáról van szó, igaz? A vevők gyors 126

lebonyolítást akarnak, és azt hiszem, ebben semmi sem akadályoz meg bennünket. Én most itt vagyok kint, és Tom, úgy látszik, élvezi, hogy úgy élhet, mint egy falusi suttyó.

– De bölcs dolog ez? – kérdezte Roman, aprókat kortyolva a vizéből. – Úgy értem, nem kellene megtartanod egy londoni bázist?

– Mi a csudának? – kérdezte Serena teljesen meglepődve. – Most ez az életem. Ha vissza akarok menni nyaralni, lakhatok valamelyik nővéremnél – legszívesebben Venetiánál, neki legalább szép háza van. De igazság szerint – sóhajtott, aztán lehúzta a feje tetejéről a maratott napszemüvegét, és a mesés kilátást bámulta –, nincs szándékomban visszamenni a közeljövőben.

Frissen főnözve, masszírozva, manikűrözve, szemöldökszedve és sminkelve, Serena úgy döntött, hogy kever magának egy jeges margaritát, mielőtt megpróbálja belepréselni magát a Roman LeFey egyedi példányba. Michaelnak bármelyik pillanatban meg kellett érkeznie; igencsak szűkre szabja az időt, mint általában, jegyezte meg Serena az órára nézve. Egy falatka csipkés fehérneműn és egy pár toronymagas Manolón kívül a semmibe öltözve, és egy hatalmas koktélospohárral hadonászva, Serena átsétált Michael nappaliján a CD-lejátszóhoz, és közben úgy érezte magát, mint egy gonosz James Bond-lány. Tulajdonképpen Michael egész lakása a high-tech gyilkos légkörében fogant. Plazmatelevíziók sorakoztak az egyik falon, egy üveg Christian Liagre dohányzóasztal díszelgett a szoba közepén, és krémszínű pop-art bútorok álltak a padlótól a plafonig érő, apró gyöngyszemek hosszú füzéreiből szőtt függönyök mögé rejtett ablakok mindkét oldalán. Az egész látvány őrjítően csábító és méregdrága volt, és a Cheyne Walk-i belvárosi ház, amelyben Tommal lakott, nos, egy kissé primitívnek tűnt mellette.

Serena felvett egy Michael Cohiba szivarjainál nem nagyobb távirányítót. Megnyomott egy gombot, és mindent betöltő dzsessz áradt szét a szobában. Lenyelte a maradék margaritáját, és szexinek és élettel telinek érezte magát. Csukott szemmel ringott a zenére, és úgy mozgatta a karját a feje fölött, mint egy zsákmányát hipnotizáló egzotikus kígyóbűvölő. Csípőjét a ritmusra riszálva, erotikus magánszámában végighúzta az ujjait a nyakától a mellén át az ágyékáig. Aztán meghallotta, hogy a nappali ajtaja becsukódik. Megpördült, és meglátta Michaelt az ajtóban. A férfi ledobta a Fortune magazin példányát a dohányzóasztalra, és kezdte meglazítani a nyakkendőjét.

– Ne zavartasd magad – mosolygott, és tetőtől talpig végignézte Serena bronzbarna testét.

– Nem mondhatod, hogy nem részesítelek királyi fogadtatásban – válaszolt a lány, és odatáncolva Michaelhoz, finoman megcsókolta a nyakát.

Michael felmordult és utána nyúlt, de Serena pajkosan ellökte, és elindult az öltöző felé.

– Nincs idő játékra – mosolygott csintalanul. – Mennem kell, hogy kiszépítsem magamat.

Michael könyörögve széttárta a karját, és utána szaladt.

– Legalább zuhanyozzunk le együtt – nógatta a lányt vágyakozó hangon.

– Nem, nem, nem! – visított Serena, és elfutott előle, behúzva maga után a hálószoba ajtaját. – Felöltözöm – kiáltott ki. – Várj csak, amíg meglátod a ruhámat! Tökéletes!

Michael vállat vont, és elindult a márvány és mészkő fürdőszobába, menet közben hajigálva le magáról a ruhát, Serena pedig állt, és bámulta az estélyi öltözéke finom anyagát, aztán elkezdte a testére húzni a csodát, óvatosan, nehogy a hajához érjen. Orlando Pita kecses lófarokba szelídítette a sörényét, és Serena egy fekete orchideát tűzött a tarkójára a nagyobb hatás kedvéért.

Megfordult, hogy megnézze magát a földtől a plafonig érő tükrökben, és majdnem elállt a lélegzete, amikor meglátta a visszabámuló elegáns szépséget. „Üssön meg a guta, Nicole Kidman” – mosolygott, és addig nézte magát, amíg meztelen lábak puha lépteit nem hallotta a vastag szőnyegen.

Megfordult, és meglátta Michaelt, aki egy kis fehér törülközőt leszámítva meztelen volt, a szőr a karján, a vállán és a mellén nedvesen csillogott a zuhanyozástól. Serena állt, pózolt egy pillanatig, várta, hogy a férfi magasztalni kezdje lélegzetelállító szépségét.

– Jézus, Serena! – szólalt meg Michael végül.

Serena csábosán mosolygott, a lófarkát, mint egy óriáskígyót, előrehúzta a meztelen vállára.

127

– Ugye mesés? – dorombolta. – Roman ajándéka.

– Szörnyű – mondta Michael határozottan.

Serena mosolya eltűnt, ahogy a kezével lesimította a sifont.

– De hiszen gyönyörű – mondta.

– Serena, kibaszottan szörnyű – mondta Michael erélyesen, és ledobta a törülközőt a földre. – Úgy nézel ki, mintha temetésre mennél! A mai este ragyogó esemény lesz. Vedd le!

A hangjából sütő hideg fenyegetés mintha arcul csapta volna Serenát. Még soha nem ítélték szenzációsnál kevesebbre a külsejét. Még az apja is, aki pedig gondolkodás nélkül nevezte Cate-et kövérnek és Venetiát söprűnyélnek, őt mindig úgy kezelte, mint a család Trójai Helénáját.

– Hogy érted azt, hogy nem tetszik? – zihálta. – Attól, hogy a ruha a fekete árnyalataiból készült, még nem jelenti azt, hogy úgy nézek ki, mint egy francos özvegy – mondta, a felső ajkát harapdálva.

Michael válasza metsző, érzéketlen volt.

– Vedd le – mondta.

Odasétált a tükörhöz, és elkezdte egy törülközővel szárítani a haját.

– Viseld azt a piros Valentinót, amelyiket én vettem neked – fintorgott anélkül, hogy szembenézett volna a lánnyal. – És vedd ki a halotti koszorút a hajadból. Azt hitted, hogy szexi?

– Baszd meg! – kiabálta Serena, és a tűsarkain bevonult a fürdőszobába, majd bevágta az ajtót; menet közben a sifon egy kis csíkja becsípődött az ajtóba. Lerogyott a hideg mészkő padlóra, és döbbenten ült ott. Még életében nem kételkedett a megjelenésében. Azt hitte, hogy ma este bámulatosan néz ki. Szerette volna, ha ő lesz a lány a gyönyörű Roman LeFey estélyi ruhában, akiről a W-től a Vanity Fair ig minden magazin fotót készít, és a képeket vezető helyen közli a társasági oldalain.

Tudta, hogy mesésen néz ki, és azt is tudta, hogy nem kellene Michaelra hallgatnia.

Kisétálhatna a fürdőszobából, belekarolhatna a férfiba, és minden nőt elhomályosítva megérkezhetne a partiba, mint egy lélegzetelállító sifonfelhő. De egy pillanatra ijedtebbnek, sebezhetőbbnek és magányosabbnak érezte magát, mint hosszú ideje bármikor. Michael veszélyes fölényessége, amelyet olyan vonzónak talált Mustique-on, engedékennyé tette. Az állandó utasítgatásai, hogy hová mehet és hová nem, a tőle kapott ruhák és ékszerek, amelyek meghatározott megjelenést kölcsönöztek neki, a társadalmi életének féltékeny kisajátítása, mindez lassanként megtörte az ellenállását. Valahányszor engedett a férfinak, a Serena Balcon, aki Londonban volt, egyre kisebb, egyre félénkebb lett. És megrémült ettől. Ugyanezt a férje nemtetszésétől való félelmet látta Venetia szemében, valahányszor Jonathon dühösen rátámadt egy partin vagy vacsorán. Serena soha nem gondolta volna, hogy ilyen nővé válik, aki egy hideg padlón ül egy ajtónak dőlve, és nyugtalan, ideges – rémült –, hogy vissza kell mennie a férfihoz az ajtó túloldalán. Egy röpke pillanatig újra megjelent az emésztő kétség, amely az elmúlt hetekben fogta el. Miért él Michael Sarkisszal? A partiktól és jótékonysági vacsoráktól távol is kedveli a társaságát?

– Jézus, szedd össze magadat, Serena – szidta magát, miközben feltápászkodott, és belenézett a tükörbe.

Egyszerűen nem érte meg. Nem érte meg, hogy tönkretegye az estéjét, és nem érte meg, hogy kiborítsa Michaelt. Végül is, ha a férfi társaságában van, határozottan észreveszik azon a helyen, amelyik számít – Amerikában. Egy fokkal feljebb kerül általa a társasági ranglétrán. És egy ruha nem éri meg, hogy felborítsa a terveit miatta.

Ahogy a tükörképét bámulta, és végigsimított a selymen a pánt nélküli fűzőtől le egészen a lábáig, eltűnődött egy pillanatig, hogy milyen csalódott lesz Roman, ha nem viseli az estélyi ruhát, amelynek a megalkotásába heteket ölt. De csak egy pillanatig. Kihúzta a fekete orchideát a hajából, és kisétált a fürdőszobából a hálószobába, ügyet sem vetve Michael tekintetére. Kilépett a ruhából, felvette a vörös, testhez álló, földig érő estélyi ruhát, és kiegészítette egy hatalmas gyémánt nyakékkel, amelyet Michaeltól kapott. Azonnal más nőnek érezte magát.

128

Szembeszökőbben szexisnek, és mégis kifinomultnak, és érezte, hogy visszanyerte a lélekjelenlétét.

– Jobb – mondta Michael, miközben Serena az ajtónál várt rá. – Azt hiszem, indulnunk kellene. A vacsora nyolckor kezdődik.

A Fifth Avenue maga volt a zűrzavar, mire a kocsi megállt a Metropolitan Múzeum óriási homlokzata előtt a Nyolcvankettedik utcánál. Fekete limuzinok sora kígyózott az úton, egymás után rakták ki ragyogó portékájukat a vörös szőnyegre, hogy aztán elhajtsanak az éjszakába. A bejáratból egy sátorral borított alagutat készítettek, ahol filmügynökségek, televíziós társaságok és elegáns magazinok fotográfusai sorakoztak a védőkorlát mögött, hogy lekaphassák a befelé sétáló A listás vendégeket. Serena, amikor meglátta, hogy a hófehér estélyi ruhájában ragyogó J-Lo csak másodpercekkel előtte lépett be, nyugtalankodni kezdett, hogy kevesebb figyelmet fog kapni a fotósoktól. Felesleges volt aggódnia. A lencsék felemelkedtek, a zárak zümmögtek, és az összes paparazzo a nevét kiáltotta, ahogy elsuhant mellettük, fel az óriási lépcsőn és be az épületbe, ahol a Nagy Előcsarnokot ezer reszkető fényű gyertya világította meg.

Elvett egy vérnarancskoktélt az egyik pincértől, és felmérte a látványt. Hála istennek, kihagyta a burleszktémát, gondolta. Amber Thompson, Amerika legizgalmasabb platinaszőke szupermodellje levendulaszínű rizsporos parókát és hosszú fűzős ruhát viselt, amely a lapockájától a sarkáig csipkéből volt, és járás közben pimaszul kivillantotta bronzbarna fenekét.

Inkább Marilyn Manson, mint Marilyn Monroe, gondolta Serena gúnyos mosollyal. Hála égnek senki más nem viselt vöröset.

– Káprázatosan nézel ki – mosolygott Michael Serena fülébe, aztán beleharapott a fülcimpájába, és a tenyerével végigsimított a fenekén.

Serena elnézően rámosolygott. New York társasági elitjének rivaldafényében sütkérezve szinte meg is feledkezett a korábbi szóváltásukról. Filmipari és társasági figurák sodródtak hozzájuk, hogy levegőbe cuppantott csókokat, bókokat és közhelyeket váltsanak. Serena Michael kezét szorongatta, ahogy haladtak előre a tömegben, és producerekkel, a múzeum vezetőivel és milliárdos filantrópok feleségeivel váltottak szót. Mámorító egzotikus kavalkád vette körül őket.

A szóbeszéd igazat mondott: mindenki eljött erre a partira – a hollywoodi társaság, főszerkesztők és a divatvilág keveredett itt lazán.

Amikor leültek, Serena egy perc alatt felmérte az asztaltársaságát. Lenyűgöző volt. A bal oldalán Tyler Sang, a lemezmilliókat eladó hip-hop mogul és Sahara, a hollófekete hajú huszonöt éves felesége ült. Mellettük üres helyek voltak Roman LeFeynek és a Párizsból iderepülő

Patricknak fenntartva. Petula, a divatosan furcsa külsejű modell rocksztár vőlegénye, Zachary mellett trónolt, míg Michael bal oldalán Warren Johnson, a legendás Wall Street-i pénzember és sokkal fiatalabb negyedik felesége, Marissa foglaltak helyet. Amikor Roman és Patrick az asztalhoz érkezett, Serena épp az étlapot olvasta fel hangosan a többieknek. Roman arca rezzenetlen maradt, és olyan lassan ingatta a fejét, hogy szinte észre sem lehetett venni. Ám ahogy leült a helyére, szája elszánt, mosolytalan vonala sokat elárult.

Serena fél órán keresztül azzal szórakoztatta magát, hogy Saharával beszélgetett, akit mulatságosan közönségesnek talált. A féltahiti szépség bébiknek szánt ékszer-és sminkvállalkozásának a terveivel tüntette ki. Már a fürjmártásos báránylábszár felénél jártak, amikor Serena rémülten vette észre, hogy Sahara a retiküljéből kikandikáló, teáscsésze nagyságú spiccet eteti az ételével.

– Szegény Rococo szomjas, ugye, bébi? – búgta Sahara, és a kutya szájához tartott egy pezsgőspoharat, és hagyta, hogy az állat mohó kortyokkal lefetyeljen belőle.

Serena undorral elfordult, és megpróbálta elkapni Roman tekintetét, de a férfi látszólag beszélgetésbe merült Petulával és Zackal, a modellel és rocksztárral. Látva, hogy határozottan kiborította Romant, Serena elnézést kért Saharától, felállt, átsétált a férfi széke mögé, és a vállára tette a kezét.

129

– Kérlek, ne haragudj rám – suttogta a fülébe. – Baleset történt a fürdőszobaajtóval. A sifon elhasadt, rettenetes volt! Nem akartalak kínos helyzetbe hozni azzal, hogy egy nem tökéletes ruhát viselek.

– Elszakítottad? – kérdezte Roman, és felhúzta az egyik szemöldökét, mintha egy szót sem hinne az egészből.

– Tudom! – sóhajtott Serena drámaian. – Nem igazán szakadás. Inkább repedés. Annyira, annyira sajnálom, valahogy majd kárpótollak érte, ígérem.

Roman átpillantott az asztalon Michaelra, aki Saharához hajolva, kezét a lány karján nyugtatva, viccet mesélt. Egyszerűen csak bólintott.

– Értem, Serena – mondta hűvösen.

Krisztusom, hogy egyesek milyen érzékenyek tudnak lenni, gondolta a lány, és visszasétált a székéhez, hogy felvegye a retiküljét. Kétségbeesetten vágyott egy cigarettára. Hol a fenében lehet lopva elszívni egy cigit egy művészeti galériában? Biztos a tetőgerendákig telerakták füstjelzővel.

Nem tudta, hová tart az emberek és asztalok tömegében, és egyszer csak a Nagy Előcsarnokban találta magát, ahol megállt egy pillanatra, és felpillantott az ezernyi gyertyából áradó lágy, homályos izzásra.

– Jól érzed magad? – kérdezte egy gúnyos hang a háta mögül.

Megfordult, és összerándult a gyomra. A hang, a gyűlölet és szomorúság furcsa keveréke, Marlena Verboskihoz, Michael exbarátnőjéhez tartozott, akit az egyiptomi jachtról ismert.

Gyönyörű nő volt, hosszú, kakaóbarna haj hullott le ovális arca két oldalán, de tejfehér bőre álmatlan éjszakák és könnyek nyomait viselte.

Serena magabiztosan belekortyolt a mandarinmartinijébe.

– Segíthetek valamiben?

– Marlena Verboski. Találkoztunk Egyiptomban.

Serena az italát lötyögtette a pohara alján.

– Igen, halványan emlékszem rád.

A nő gúnyosan mosolygott.

– Együtt reggeliztünk, Serena. Biztosan emlékszel. De ez nem minden, amin megosztoztunk, igaz?

– Nem értelek – mondta Serena hűvösen, igyekezvén elkerülni az összecsapást.

– Hát akkor engedd meg, hogy megmagyarázzam, jó? – mondta Marlena kelet-európai akcentusával, amely pattogóssá és precízzé tette a szavait. – Ugyanaz az ízlés a ruhákban. – Serena vörös Valentino estélyi ruhája felé bólintott, aztán végigsimított saját, pánt nélküli ruhája sötétbordó anyagán. – A partikban, ahová szeretünk járni – folytatta, és keze a vacsorázók felé intett. – És természetesen ugyanaz az ízlés a férfiakban. De hát hogy is felejthettem el ezt?

Serena természetesen tudta, hogy Marlena Verboski nem sokkal azelőtt költözött ki Michael lakásából, hogy ő New Yorkba érkezett. De semmi kedve sem volt elnézést kérni ettől a lotyótól, amiért tönkrement a kapcsolata Michaellal.

– Tedd túl magadat rajta, drágám. A viszonyok véget érnek. Az emberek továbblépnek. Most pedig, ha megbocsátasz, szeretnék visszamenni a társasághoz.

Marlena rászegezte egyik hosszú, manikűrözött körmét.

– A viszonyok véget érnek, ha jön egy kurva, és ellopja a férfit egyenesen az orrod elől.

– Ó, drágám – mondta Serena öntelten –, úgy látszik, valaki belépéskor a ruhatárban hagyta a modorát.

Marlena elállta Serena útját, és közel tolta hozzá az arcát.

– Ó, nem azért vagyok itt, hogy kedves legyek hozzád, te arrogáns szuka – sziszegte. – El akarom mondani, mi tettél az életemmel. Tönkretetted. Hat évet adtam Michaelnak az életemből, és te egyetlen délután elvettél mindent.

– Egy délután? – nevetett Serena idegesen. – Remélem, nem arra az időre utalsz, amikor Egyiptomban találkoztam veletek? Hidd el, az egész tökéletesen ártalmatlan volt. Épp szakítás közben voltam a barátommal, ha netán nem olvasnál újságot.

130

– Elcsábítottad Michaelt Egyiptomban, és basztál vele Mustique-on – köpte a szavakat a riválisa, és haragtól reszketve közelebb lépett. – Nem vagyok hülye. Palm Beachen nyaraltunk együtt, és hirtelen eltűnt. Megkérdeztem a pilótáját, úgyhogy tudom, hogy Mustique-on volt. Azt is tudom, hogy te is ott voltál. Otthagyott Palm Beachen, otthagyott…

Hangját kezdték megtörni az érzelmek.

– Nem hibáztathatsz engem azért, amit Michael veled tett – válaszolt Serena fagyosan. – Nekem azt mondta, hogy a kapcsolatotok már régen lecsengőben volt, és te nem tudtál szembenézni a valósággal, hogy véget ért. Látom, tényleg ez a helyzet.

Marlena nevetése úgy hangzott, mint a kotkodácsolás.

– Ezt mondta? – Rámutatott a szőlőszem nagyságú gyémántra, amely Serena nyakában himbálózott egy láncon, és bólintott. – Látod azt a követ? Ugye azt mondta, hogy ezt a különleges ajándékot neked vette? Az a gyémánt két hónappal ezelőtt még az én ujjamon volt.

Karácsonyra kaptam tőle. Tanulj meg két dolgot Michaelról – mondta hidegen. – Soha ne higgy el semmit, amit mond, és értsd meg, miért olyan sikeres az üzletben. Soha nem pazarolja a pénzt.

Serena védelmezőn a nyakláncára tette a kezét.

– Ne légy nevetséges; ez a gyémánt az enyém. Egy hagyatékból származó ékszer, amelyet Michael egy árverésen vett. Nekem. Hagyd abba ezt a féltékeny, őrült asszony szerepet. Kezdelek sajnálni.

Marlena mereven nézte az ékszert, aztán Serena arcára vetette a pillantását.

– Ismerek minden felületet, minden árnyalatot, minden színt abban a kőben. Szerettem. Eléggé szerettem ahhoz, hogy azonnal felismerjem, amikor megláttam a nyakadban lógni. Szív alakú törés látszik benne, ha a fény felé tartod, igaz? Látom az arcodon, hogy igaz…

Elhallgatott, és Serena észrevette, hogy szikrázik a szeme.

– Szerettem, de magamat jobban szerettem. Ezért adtam vissza Michaelnak mindent, amikor elhagytam – suttogta. – Egyébként mindegy. Megérdemled azt a követ. Gyönyörű. Kemény.

Törött – sziszegte.

– Visszaadtál mindent? – horkant fel Serena, és hatalmasat kortyolt a koktéljából. – Nem hinném, hogy ez a te stílusod.

Marlena hidegen nevetett.

– Azt hiszed, ez vagyok én? Egy aranyásó orosz? Egy modell, akinek csak a hasznon jár az esze? Egy kurva? Jobb vagyok ennél, és jobb vagyok Michaelnál. Megérdemlitek egymást.

– Ó, az isten szerelmére, menj haza.

Serenának elege lett, és meglökte Marlenát, hogy elmehessen mellette.

– Nem, te menj a pokolba!

Marlena visszalökte, de közben megcsúszott, és hátratántorodott. A ruhája uszálya oldalra csapódott a gyertyák sora fölött, és azonnal tüzet fogott.

– A francba! A FRANCBA! – kiabálta Marlena, előre-hátra forogva próbált szabadulni a hátán felfelé kúszó lángoktól. A cipősarka kicsavarodott, ő megbotlott, és az egyik térdére esett. Egy gyors felfogású pincér odarohant, és ezüst és üveg záporozása közepette lerántotta az egyik asztalról az abroszt, és elfojtotta a lángokat. Serena lenézett az asszonyra, aki ott feküdt kiterülve a padlón, a térde vérzett, a ruhája megégett és elszakadt, a teste rázkódott a leplezetlen zokogástól. Serena elfordult, nem akart tanúja lenni ennek a társaság előtti megaláztatásnak, és közben a szeme egy pillanatra összeakadt Marlenáéval.

– Te leszel a következő – formálta a szavakat Marlena némán. – Te leszel a következő.

Serena elmenekült az előcsarnokon keresztül. Amikor már elég messze volt, nekidőlt egy oszlopnak, és mély levegőt vett, beszívta a gyertyákból áradó tubarózsaillatot. Abban a pillanatban a W magazin eseménynaptár-oldalának egyik fotóriportere érintette meg a vállát, és engedélyt kért, hogy egy képet csinálhasson róla. Serena összeszedte és pózba vágta magát.

– Serena, megmondaná nekem, kitől van a ruhája és a nyaklánca? – kérdezte egy csinos újságíró, a diktafonját a lány orra alá dugva.

131

– Ó, Valentinótól… – motyogta Serena zavarodottan, és a szeme a központi terem felé vándorolt, ahol New York krémje épp a desszertek szimfóniáját takarította el.

– És a nyaklánc? – kérdezte az újságíró.

– A nyakláncom, a nyakláncom… – kezdte Serena, és a szavak bugyborékolva törtek elő a torkából. Gondolataiba veszve elsétált az újságírótól, aki tátott szájjal nézett utána.

Serena most céltudatosan lépdelt az étterem felé, cikázott a fontos emberek között, de nem figyelt senkire, agyában a bűntudat, a düh és – legfőképp – a döbbenet örvénylett. Hogy merészel Michael Sarkis úgy bánni vele, Serena Balconnal, mint valami másodrendű barátnővel, akinek uraságtól levetett csecsebecséket ad? Látta a férfi arcát a tömegben, és érezte, hogy az ujjai karmokká alakulnak át. Az a szarházi feldughatja a tízkarátos gyémántját oda, ahol nem süt a nap, gondolta, és peckesen lépdelt a tűsarkain. Ügyet sem vetve Michael beszélgetőtársára, odasétált, felemelte a pillantását a férfi sötét szemgolyójáig, és azt hörögte: – Beszélnünk kell.

Michael könnyedén elnevette magát, és lezseren belekortyolt a konyakjába.

– Igazság szerint az a személy, akivel beszélned kell, ez az ember itt – mondta, és a mellette álló, duplasoros szmokingot viselő középkorú férfi felé intett. Serena ügyet sem vetett rá, továbbra is Michaelra bámult dühtől lángoló szemmel, míg a barátja újra meg nem szólalt.

– Serena – mondta lassan és fölényesen –, ismerd meg Ed Charlest.

E két szóra Serena felkapta a fejét. Ed Charles volt a Broadway legnagyobb producere, aki az elmúlt húsz évben milliókat keresett egy tucat szenzációs musicallel, amelyek közül négyből rendkívül sikeres hollywoodi filmet is forgattak. Bár nem volt éppen Steven Spielberg, azért Ed Charlesnak is megvolt a hatalma, hogy karriereket indítson el. Serena mély lélegzetet vett, hogy összeszedje magát, és a férfi felé fordult.

– Mr. Charles – mosolygott olyan szélesen, ahogyan csak tudott –, milyen csodálatos, hogy megismerhetem.

Egyik kezét a férfi felé nyújtotta, bár tudta, hogy egy kicsit még nedves. Ed Charles egy pohár portóival hadonászott jóindulatúan az orra előtt.

– Nem, a megtiszteltetés az enyém – mosolygott. – Igazság szerint éppen azt mondtam az én régi barátomnak, Michaelnak, hogy nagyon szeretném, ha a jövő héten felkeresne a házamban, hogy megbeszéljünk egy projektet, amely, szerintem, érdekelné.

Serena megpróbált elnyomni egy örömteli vigyort. Az ügynöke mondta, hogy Charles a Fin de Siècle egy verzióját állítja színpadra, amelytől óriási kasszasikert remél. Azt beszélték, hogy aki ki tud préselni egy énekhangot, az mind szerepet kap. Greg Dyson, a hipzenei és videorendezőből lett hatalmas hollywoodi tehetség már ott volt, hogy megrendezze a darabot.

Serena érezte, hogy a torka összeszorul az izgalomtól, és a dühét mintha elfújták volna.

Megsimogatta Ed karját, és átfogó elbűvölési hadműveletbe fogott.

– El sem tudom képzelni, hogy mi lehet – mosolygott –, de határozottan számíthat rám.

– A Sutton Place közvetlen közelében lakom – mondta Charles bólintva. – A hét folyamán megmondom majd, mikor és melyik nap lenne alkalmas. Remek volna, ha egy jót beszélgethetnénk. Most, ha megbocsátanak, vissza kell mennem az asztalomhoz kávézni.

Serena Michaelhoz fordult, aki meglazította a nadrágja övét, és vigyorgott, mint a fakutya.

– Mi bajod van? – kérdezte a férfit ugratva; már el is felejtette, hogy milyen dühös volt.

Michael egyik kezével átfogta a derekát, és maga felé húzva a lányt, a nyelve hegyével megnyalta a nyakát.

– Nehogy azt mondd, hogy soha semmit nem teszek meg érted – mondta.

132

22

A Two Thousand Guineas lóverseny Newmarketben a síklovagló-szezon első klasszikus eseménye volt, és az időjárás búzakék éggel és gyönyörű reggeli fénnyel tüntette ki az alkalmat, amitől a gyep smaragdként csillogott. Távol a Millenniumi Lelátótól, ahol ragyogó tömeg várta izgatottan a szezon egyik legnagyszerűbb versenyét, Oswald Balcon a nyergelőbokszoknál járt fel-alá, és tartott előadást a lova trénerének, hogy milyen taktikát alkalmazzon a nagy versenyen.

– Jó volna, ha valami eredményt is elérnénk ma, Broadbent – dörögte Oswald, és megveregette Vad Temperamentum, a kedvenc játékszere csillogó gesztenyebarna farát.

A ló belemélyesztette patája sarkát a gyepbe, de alig hagyott valami nyomot.

– Biztos benne, hogy Temperamentum tud ezen futni? Rohadt kemény ez a föld, nem gondolja? Túl kemény, ha engem kérdez. Jobban tennénk, ha nem szórnánk a pénzt azzal, hogy benevezzük a programba.

Barry Broadbent csupán félrehajtotta a fejét, és megértően bólintott. A régi iskolát képviselő

tréner volt, ráncos, napbarnított arca már mindent látott, amivel a lóverseny szolgálni tudott, és az állatukat túlságosan féltő tulajdonosok is beletartoztak a képbe. Oswald felé billentette gesztenyebarna nemezkalapja karimáját, és mosolygott.

– Lordságod tudja, milyen erős a verseny manapság – jegyezte meg. – Az ilyen istállók mellett, mint a Coolmore és a Godolphin, minden versenyben részt kell vennünk, ahol úgy érezzük, hogy komoly esélyünk van. A földnek nem ártana egy kicsit több nedvesség, de azt hiszem, ma jók a kilátásaink.

Oswald lenézően horkantott, és átpillantott a fiatal zsokéjukra, Finbar O’Connorra, egy tizenkilenc éves ír fiúra, akit Barry nemrégen szerződtetett.

– No igen, de mi a helyzet vele? – akadékoskodott Oswald. – Tudja, mi a véleményem erről. A fiú pokolian fiatal. Hol itt a tapasztalat, mi? Miért nem tud valaki olyat szerezni az istállójába, mint Kieran Fallon vagy Dettori? Épp eleget fizetek magának, minőséget akarok!

Broadbent vállat vont, de állta a sarat.

– Lehet, hogy Finbar fiatal, uram, de ez még nem jelenti azt, hogy nem lehet győztes zsoké.

Emlékszik Walter Swinburnre? Még kamasz volt, amikor megnyerte a Derbyt Shergarral. Tudja, uram, Temperamentum fantasztikus ló – mosolygott becézően, és megsimogatta a fehér csillagot a gesztenyebarna ló orrán –, de kell neked valaki, aki kordában tart, igaz, barátocskám? És Finbar ezt bőven meg tudja tenni.

– Meglátjuk – mondta Oswald, és peckesen ellépdelt.

Oswald rosszkedve mögött most az egyszer valódi idegesség rejtőzött a nappal kapcsolatban.

A lóverseny volt az egyetlen dolog, amely iránt a tizedik báró őszinte és tartós szenvedéllyel viseltetett. Az ötvenes évek végén Cambridge-ben töltött napjai óta, amikor ellógott az egyetemi előadásokról, hogy megtegye a rövid utat Newmarketba, egy maihoz hasonló napról álmodozott, amikor egy győztes mellett áll a nyergelőben, egy győztes mellett, amelyik az övé. Nos, legalább részben az övé. Az a tény, hogy Vad Temperamentumon BWC Holding Kft. néven Nicholas 133

Charlesworthszel és Philip Watchornnal osztozik, állandó bosszúság forrását jelentette Oswald számára; mind a ló tulajdonjogát, mind a dicsőséget egyedül magának akarta. Oké, az, hogy Charlesworthszel és Watchornnal együtt szálltak be a dologba, megkönnyítette egy világklasszis versenyló tartásának az anyagi terheit, de mit hoztak a többiek a partiba a pénzen kívül? Ő volt a szakértő, ő volt az, akinek elképzelése volt.

Oswald tizenkét hónappal azelőtt állt az ötlettel Philip és Nicholas elé. Nem mintha nehéz lett volna meggyőzni őket: a maga is lóversenyező Charlesworthnek nem kellett nagy rábeszélés, Watchorn pedig könnyen felismerte, milyen céges vendéglátási lehetőségek rejlenek egy fontos tulajdonosi státusban. Amint a másik kettőt a fedélzeten tudta, Oswald azonnal megbízta Aidan O’Donnellt, egy tekintélyes ír versenylóügynököt, hogy találjon nekik egy megfelelő lovat. A hármaskorona-győztes Danes Hill fiát, Vad Temperamentumot szerezték meg elfogadható áron, mivel a mén vegyes eredményeket produkált az első szezonjában, és semmi látható jelét nem adta, hogy győztessé nőheti ki magát.

Aidan O’Donnell azonban másképp gondolta, és miután biztosította nekik a lovat, behozta Barry Broadbentet, egy valamikori Derby-győztes trénert, aki tíz évvel azelőtt egy prosztatarákroham után vonult le a porondról. O’Donnell beszélte rá, hogy térjen vissza a lóversenyzéshez, és Vad Temperamentum lett az ékkő Barry új kis istállójának a koronáján Epsonban. Évek óta nem látott ilyen ígéretes lovat; ez lesz a karriere hattyúdala.

Philip Watchorn kibérelt egy vendéglátó sátrat a Millenniumi Lelátóval szemben, ahol a vendégei megebédelhettek a verseny előtt, és ahonnan remek kilátás nyílt a Rowley Mile versenypályára. Oswald átbóklászott a pázsiton, boldogan az érzéstől, hogy nem csupán egy hazardőr, hanem tulajdonos. Úgy érezte magát, mintha már győzött volna.

– Oswald! – bömbölte Philip Watchorn, amikor a barátja besétált a sátorba.

Egy pohár Moëtet nyomott Oswald kezébe, és bemutatta a vendégeinek, akik Venetia és Jonathon társaságában pezsgőt kortyolgattak, és izgatottan tárgyalták az előző One Thousand Guineas versenyben tett fogadásaikat. Oswald megvetően elhúzta a száját. Ezek az emberek nem értik, milyen fontos dolog a lóverseny? Ezeknek csak egy szabadban eltöltött napot és ingyenpiát jelent!

– Nehogy azt mondd, hogy megint Broadbentet gyötörted? – jegyezte meg Philip. – Nem tudnád azt a szegény embert nyugton hagyni?

– Remélem, jó döntést hoztunk vele kapcsolatban – morgolódott Oswald, és belekortyolt a pezsgőjébe. – Miért nem mentünk az egyik newmarketi szuperistállóba, ahol az összes fontos tulajdonos a lovát tartja? – folytatta, szinte magában beszélve.

– Nos, javíts ki, ha tévednék – kuncogott Philip, és elvett egy kis fürjtojásos szendvicset –, de nem te voltál az, aki izzó lelkesedéssel beszélt Barryról nyolc hónappal ezelőtt? Szerinted fantasztikus előélete és tekintélye volt, mielőtt megbetegedett – és egy nagyszerű istállót hozott létre, amióta rábeszéltük, hogy térjen vissza a nyugdíjból, nem így van? Azt hittem, hogy egy epsoni istállót akarsz – átkozottul közelebb van a helyhez, ahol mindannyian lakunk. Nem tudom, te hogy vagy ezzel, de én élvezem, ha leugorhatok, és figyelhetem, hogyan edzik Vad Temperamentumot.

Oswald titokban tudta, hogy elhamarkodottan becsüli le Broadbent képességeit. Mióta ő

kezdett Vad Temperamentummal foglalkozni, két fontos versenyt nyertek meg a Második Csoportban, és a csikó a Dewhurst Stakes, a kétévesek legfontosabb versenyének harmadik helyezettje lett – ez a verseny edzőpályaként szolgált a következő szezon hároméves győztesei számára. Oswald savanyúan nézett körül a sátorban, és úgy döntött, hogy elkerüli Philip sógornőjét, Elizabethet, aki megint csak ott volt, és a szokásos ragadozó tekintet fénylett a szemében. Ahhoz sem volt nagy kedve, hogy udvarias csevegést folytasson egy japán elektronikai cég elnökével és a feleségével, akiket Philip kétséget kizáróan azért hívott meg, hogy megédesítse az üzletkötésüket. Rohadt potyaleső japánok, gondolta Oswald keserűen, átutaznak a fél világon, aztán egy sátorban ácsorognak, és minden ok nélkül vigyorognak és hajlongnak – felfordul tőlük az ember gyomra.

134

Kiment, és ott találta Venetiát és Jonathont a versenypálya melletti fehér korlátra támaszkodva; Pimmset szopogattak, és iparkodtak elkerülni egymás tekintetét. Venetia, aki, bár egy kicsit sovány, mégis gyönyörű volt egy Escada Nílus vize tüllruhában, elmélyülten tanulmányozta a versenyprogramot, és összerezzent, amikor az apja odalépett mellé.

– Ó, szervusz, Papa. Azt hittem, Maria is veled lesz ma – mondta Venetia, és a fényes naptól árnyékolva a szemét, megfordult, hogy szembenézzen Oswalddal.

Oswald enyhén megrázta a fejét.

– Nem, Veronában van ezen a hétvégén. Hihetetlenül elfoglalt nő. Egyébként hol van Camilla, azt hittem, hogy neki is küldtünk meghívót? Nehogy azt mondd, hogy fontosabb dolga is akad, mint Vad Temperamentumért szurkolni?

– Igazság szerint azt hiszem, teljes gőzzel készül – mondta Venetia.

– Mi a csudára? – röhögött Oswald.

– Úgy tudom, valami választási nap lesz a Konzervatív Pártban ezen a héten. Bár nem vagyok egészen biztos, hogyan fog rá felkészülni – mondta Venetia. – Elolvas egy csomó Anthony Trollope-ot? Bemagolja Maggie Thatcher emlékiratait?

Újra belekortyolt a Pimmsébe, hagyta, hogy az uborkaszelet az ajkához érjen. Némi aggodalommal vette tudomásul, hogy az apja arcán viharfelhő vonul át.

– Ezt meg minek akarja csinálni? – morogta a férfi halkan. – Jó pénzt keres a bíróságon. Egy vagyont fizettem annak a lánynak a taníttatásáért, most meg elpocsékolja az idejét a kisded játékaival. Egyszerűen nem alkalmas politikára.

– Mit gondol, hogy fog menni a verseny – szakította félbe Jonathon, és kigombolta krémszínű

vászonzakóját. – Nem igazán értem ezt a bizniszt – mondta a Racing Post ot lobogtatva.

Oswald dühösen toppantott az egyik lábával a gyepen.

– Elég kemény – mondta –, ami megfelel nekünk, bár csak a Jóisten tudja, milyen taktikát fog a mi úgynevezett trénerünk alkalmazni. Teljesen öntörvényű ember.

– Mennyit tett a lóra? – kérdezte Jonathon, aki szerette volna a társalgást arra terelni, amihez jól ért: vagyis a pénzre.

– Csak néhány ezrest – válaszolt Oswald –, de tíz az egyhez arányban csinos kis összeget hozhat.

Oswald előrelépett, zöld tweedzakója mindkét könyökével rátámaszkodott a korlátra, és a szemben lévő lelátón nyüzsgő hatalmas tömeget vizsgálgatta.

– A mai nap nyilván nem alkalmas erre – mondta anélkül, hogy Venetiára nézett volna –, de valamikor a következő néhány napban feltétlenül beszélnünk kell az üzletről.

– Papa, figyelj, én komolyan azt hiszem, hogy nem jó ötlet…

– Természetesen alig várom, hogy részt vehessek a lányom vállalatának igazgatótanácsában – folytatta Oswald, ügyet sem vetve Venetia tiltakozására –, de átnéztem a legutóbbi tanácsülés jegyzőkönyvét és a számlákat azzal a Geoffrey fickóval, és meg kell mondjam, kissé aggódom, hogy ezen a ponton átterjeszkedjünk New Yorkra.

Kivett egy szivart a felső zsebéből, és levágta a végét egy Dunhill szivarvágóval, mintha a témát lezártnak tekintené.

Venetia felmagasodott, határozottan kihúzta magát.

– A New York-i terjeszkedés nem képezi vita tárgyát – borzolódott fel, és a tenyerével a korlátra csapott a nagyobb nyomaték kedvéért. – Már van egy kis koncesszióm a Bergdorf Goodmanben, amelyik igazán jó haszonnal működik. Meggyőződésem, hogy Manhattan alkalmas arra, hogy nagyobb mértékben legyünk jelen a lakberendezési ágazatunkkal.

– Nem képezi vita tárgyát? – érdeklődött Oswald, füstfelhőt fújva. – Azt hiszem, jobb, ha megmagyarázom neked, drágám, hogyan működik az üzlet. Minden egymillió fontot meghaladó befektetéshez egy külön határozatot kell hozni. Ehhez Jonathon, és mint ilyen, az új felállás szerint az én hozzájárulásom szükséges.

Venetia olyan keményen ragadta meg a korlátot, hogy a körmei belevájódtak a fába.

135

– Erről most nem beszélek, Papa – jelentette ki. Egyenletes hangja elleplezte, valójában mennyire fél. – De az utolsókig harcolni fogok veled. Azért vagy benne az üzletben, hogy Jonathon befektetését védd, és nem azért, hogy aláásd – morgott dühösen.

– Ó, ezzel én tisztában vagyok – mondta az apja, majdnem nevetve.– És azt fogom tenni, ami Jonathonnak a legjobb. Efelől biztos lehetsz.

Egy bőséges ebéd és számos üveg pezsgő után Philip és Nicholas elhagyta a sátrat, kisétáltak, hogy a parádét nézzék. Oswald kelletlenül utánuk indult; képtelen volt a szemét levenni a pályán körbeügető, gyönyörűen ápolt Vad Temperamentumról. Fenséges ló volt, izmai dagadoztak fényes gesztenyeszín bőre alatt. Ébernek és türelmetlennek tűnt, a földet kapálta és a fejét dobálta. Finbar királyi tartással ült a nyeregben a BWC Holding borostyán és vörös selymeiben, a ló nyakát paskolta, és a fülébe sugdosott. Oswaldot akaratlanul is elöntötte a büszkeség. Ez az ő

lova. Végre a tulajdonosoknak fenntartott területről is belekóstolhat a királyok sportjába.

– Hé, Oswald, öregfiú – szólította meg Nicholas, megtörve a varázst. – Tudod, hogy nem szoktam a papírformát tanulmányozni. Őszintén, mit gondolsz, milyen esélyei vannak Vad Temperamentumnak ma délután?

Oswald fensőbbséges modorban az állát kezdte simogatni, élvezte, hogy annyival többet tud a barátjánál.

– Azt kell figyelnünk: Csatalovat. – Egy hatalmas ébenfekete csikóra mutatott; a ló idegesen táncolt oldalra, a horpasza már sötétlett az izzadságtól. – Nagy, erőteljes, és pokolian gyors. És nézd meg a zsokét. Apró fickó, de vasmarokkal tartja az állatot. És úgy vélem, Keleti Ígéret is meglehetősen jól fog szerepelni – mondta egy izmos szürkére mutatva. – Természetesen ez is egy rohadt arabé. Ezek az úgynevezett sejkek ráteszik a kezüket a versenyre, egyszerűen az összes, olajból származó pénzüket bedobják a turfba.

Nicholas Charlesworth hátba vágta Oswaldot.

– Ne mondd, hogy az arabok rosszat tesznek a sportnak, öregfiú. Nézd csak meg azokat a dubai versenyeket: óriási pénzek! Ne mondd, hogy nem szeretnéd kivenni a részed abból az eseményből!

– Közönséges. Ilyennek tartom azt az arab kört, és még csak a közelükbe sem engedem Vad Temperamentumot.

Vad Temperamentum kecsesen ügetett körbe a nyergelőben, suhogtatta szépen ápolt farkát, és fel-le kapkodta az orrát magabiztosan. Oswald elégedetten visszabaktatott a sátorba, hogy felkészüljön a nagy versenyre. A versenypálya ingerlékenyen morajlott, miközben a szurkolók, tulajdonosok, trénerek és szerencsejátékosok ezrei várták, hogy elkezdődjön a verseny.

Oswald talált magának egy helyet a korlátnál, elővette a látcsövét, és leste a zászlót. Hirtelen kivágódott a bokszok ajtaja, és a versenyzők kilőttek a Rowley Mile-on. Vad Temperamentum a 6. kapuból indult a pálya gyorsabb oldalán, és Oswald nyugtalanul nyújtogatta a nyakát, hogy lássa a ló helyzetét. A gyepen dübörgő paták mennydörgő zaját elfojtotta a Philip sátrában kirobbanó izgatott őrjöngés: Vad Temperamentum az élbolyba tört.

– Gyere! Gyere! – visította Venetia.

Fel-le ugrált a finom Roger Vivier tűsarkú cipőjében, keresztbe tett ujjaival integetve a levegőben. Philip Watchorn arca enyhén elvörösödött, míg Barry Broadbent csendben állt, szája zord, eltökélt vonallá szűkült, miközben az eseményeket figyelte.

– Húzz bele, húzz bele! – hörögte Oswald, még mindig a távcsövébe meredve, és a szemöldöke szaggatott gyűrődésbe futott össze. Most öt ló volt egy szoros bolyban, köztük Vad Temperamentum, Csataló és Keleti Ígéret. Görccsel a gyomrában, Oswald Csatalóra irányította a távcsövét, és látta, hogy a hatalmas ében versenyló kezd az élre törni, pedig már hatszáz méter sincs hátra a célig. A tömeg zúgott, amikor Csataló és Keleti Ígéret egy hosszal elhúzott a bolytól.

Oswald látta, hogy Finbar felemeli az ostorát, és végigsuhint a lován egyszer, aztán még egyszer.

Barry Broadbentre villantotta a szemét, aki csendben bámulta a pályát.

– Semmi értelme, hogy így üsse – mordult fel Oswald.

136

Ahogy múltak a másodpercek, és a verseny kimenetele egyre világosabb lett, a vidám és izgatott hangulat kezdett alábbhagyni a sátorban. Finbar még egy utolsó erőfeszítésre késztette a lovát, ráhajolt a nyakára, egy végső nagy lökést adott neki, hogy felzárkózzon. De nem sikerült, Csataló már három hosszal előtte járt, és ahogy közeledtek a célhoz, két ló is megelőzte Vad Temperamentumot. Aztán minden véget ért.

Oswald belehajította a távcsövét egy hamis aranyozású székbe.

– Jézus Krisztus! Ötödik? – kiabálta. – Még csak helyezést sem ért el! – ordított rá Barry Broadbentre.

– Ó, de milyen gyors volt! – rázta Barry lassan a fejét. – Ez egy briliánsán versenyző

nagyszerű ló volt.

– Felejtse el Csatalovat! – üvöltött Oswald. – És mi van Vad Temperamentummal?

Megmondtam magának! Megmondtam magának, hogy el fogja cseszni a rohadt taktikáival!

Philip Watchorn odasétált hozzá, és egyik karjával átfogta a barátja vállát.

– Ugyan, Oswald, az ötödik hely egy klasszikus versenyben nem is olyan rossz. Több mint amiről tizenkét hónappal ezelőtt álmodtunk volna. – Watchorn a trénerhez fordult támogatásért. – Még fiatal, igaz, Barry? Még sokat kell tanulnia, gondolom?

– Én elégedett vagyok – mondta Broadbent.

– Legyen is! – fröcsögött Oswald, nekiesve. – Nem azért díjazzuk ezrekkel a maga tréneri munkáját, hogy rosszabb döntéseket hozzon, mint amilyet én tudok! – ordította Oswald, és nagyot húzott a Moëtből.

Barry Broadbent megfordult, és kisétált a sátorból, de Oswald utána csörtetett.

– Maga eredményeket ígért nekünk, Broadbent, de hát – nevetett kegyetlenül – engem figyelmeztettek, hogy túl van a fénykorán.

Barry Broadbent megállt, és feszült arccal Oswaldhoz fordult.

– Ön is éppúgy tudja, mint én, hogy a lovunk minden alkalommal egyre jobb lesz – mondta küszködve, hogy a lehető legszakszerűbb maradjon. – Tizenkét hónappal ezelőtt még a Harmadik Csoportban sem lehetett volna benevezni egy versenyre. És most alig egy hosszal ér be Csataló mögött! Én mondom magának, a szezon végére egy Első Csoport-győztesünk lesz.

– Teljes hitemmel megbízom a lovamban – mondta Oswald még mindig emelt hangon, úgyhogy az emberek megfordultak, és őket figyelték. – De abban nem vagyok olyan biztos, hogy magában is ekkora bizalmam lenne. Nem egy idiótával beszél itt, tehát ne kezeljen úgy, mintha az volnék. Mi volt az az ostorozás? Megpróbálta megölni a lovat?

– Bíznia kell bennem a zsokéim tekintetében – mondta Barry egy kicsit elvörösödve. – Temperamentum élénk, intelligens ló, és nem könnyű kezelni.

– Ne keressen nekem kifogásokat – sziszegte Oswald. – Én vagyok a tulajdonos, maga csak a tréner, ezt ne felejtse el! – tette hozzá összeszorított foggal, és egyik vaskos ujjával Barryre mutatott.

Broadbent csak a fejét rázta, és oda sétált, ahol Finbar még mindig Vad Temperamentum hátán ült, állát a mellére szegve.

– Sajnálom, főnök – mondta gyenge hangon. – Ez egyszerűen nem a mi napunk volt.

– Túl rohadtul igaz, hogy nem az volt! – mordult rá Oswald. – Nem kellett volna olyan korán megerőltetned. Bárki láthatta, hogy nem tudja az egész mérföldön végig tartani azt a tempót.

Nem csoda, hogy az összes többi utolérte!

– Illő tisztelettel, uram – válaszolt vissza Finbar a fejét felemelve –, ebben a lóban van gyorsaság és állóképesség. Ez egyszerűen nem az ő napja volt.

– Mindenki ezt hajtogatja nekem – nevetett fel hangosan Oswald, és fenyegető lépést tett Barry Broadbent felé.

Barry kissé megrémülve megingott, és elvesztette a lába alól a talajt. Hátratántorodott, és ha Martin, Vad Temperamentum lovásza nem szalad előre, hogy az utolsó pillanatban elkapja, teljes hosszában végigvágódik a földön.

Az öregember egyik kezével végigsimított a homlokán, és zord tekintettel meredt Oswaldra.

137

– Az, hogy fizeti a tréningezés díját, még nem jogosítja fel, hogy úgy viselkedjen, mint egy elkényeztetett gyerek – mondta, és a levegőbe emelt pálcájával Oswaldra mutatott.

Oswaldnak a szeme se rezzent, egyik kezével rácsapott a reszkető botra, és kiütötte Barry markából. Vad Temperamentum hirtelen hangosan felhorkantott, felágaskodott a hátsó lábára, és a patái csupán néhány centire csaptak le Oswald fejétől.

– A francba, ember! Nem tudja féken tartani? –üvöltött Oswald Finbarra, aki küzdött, hogy a nyeregben maradjon, miközben a ló kirúgott hátrafelé, nyerített és a szemét forgatta.

Abban a pillanatban Jennifer és Philip Watchorn érkezett oda, és velük együtt Venetia, aki a magas sarkú cipőjében botladozott mellettük.

– Gyerünk, hagyd már abba ezt az egészet – szólalt meg Philip Watchorn, aki, úgy tűnt, a lóhoz és a két férfihoz egyaránt intézte a szavait.

Venetia odament Vad Temperamentumhoz, és lágy szavakkal és gyengéd kezekkel nyugtatgatni kezdte.

– Csodálatosan futottál, kicsim, igaz? – búgta, és szeretettel simogatta az állat orrát. – Még nagy dolgok várnak rád, ebben biztos vagyok.

Felnézett Finbarra, és rámosolygott a zsokéra, aki hálás volt, hogy egy darabban megúszta a dolgot.

– Nos, most még nem vagyunk a győztes bokszában – mosolygott Philip Watchorn, és félénken kinyújtotta a kezét, hogy megveregesse a lova csillogó tomporát –, de hamarosan ott leszünk, nem igaz, fiú, nos, Barry?

Egyensúlyba segítette az öregembert, és átnyújtotta neki a pálcáját.

– Most pedig rajta, szedjük le ezt a fiatalembert a nyeregből. Aztán menjünk mindannyian, igyunk meg egy pohár pezsgőt. Azt hiszem, megérdemeljük.

– A francba, én még mindig nem tudom elhinni – mondta Oswald újra, ahogy hátradőlt Philip Watchorn helikopterének utasülésén. Készülődtek, hogy visszamenjenek a helikopterkikötőbe Battersea-be. – Tudtam, hogy eltiltják a versenytől azt a rohadt zsokét – morgott magában.

– Nem hagynád abba? – nevetett Jennifer Watchorn, és jóindulatúan megpaskolta Oswald térdét, aztán becsatolta a biztonsági övét. – Szerintem Vad Temperamentum hihetetlenül jól teljesít, különösen, ha figyelembe vesszük, hogy a lovak többsége gazdag araboké, és szuperistállóból kerül ki.

– Ez így van – értett vele egyet Philip. – Tudod, hogy nem különösebben komolyan vágtunk bele ebbe az egészbe. Egy lovunk van, nem háromszáz. Azzal indult, hogy barátságból, hobbiból, egy kicsit vendégszeretetből fogjuk csinálni. Emlékszel?

A helikopter lapátjai életre keltek, és felpörögtek a levegőbe, maguk mögött hagyva Newmarketet; a gép csupán egy csöppnyi fekete pötty volt az égen, ahogy délre tartott London irányába. Oswald kezdett megnyugodni, amikor elszálltak Cambridgeshire és Bedfordshire zöld csíkjai fölött a metropolis felé. Az éjszakát Cadogan Gardenben, a házában szándékozott tölteni, hogy ne kelljen a kétórás utat megtennie Huntsfordba. Epson valóban sokkal kényelmesebb, gondolta a fejét rázva, ahogy beleillesztette a kulcsot a királykék bejárati ajtóba.

Besétált, lehajította a zakóját egy Chippendale székbe, aztán kibaktatott a konyhába, és megkönnyebbülten felsóhajtott, hogy Gretchen, a feledékeny ukrán házvezetőnője most emlékezett, hogy jönni fog, és ennek megfelelően feltöltötte a hűtőszekrényt. Kivett néhány darab magos kenyeret és egy vastag szelet szarvaspástétomot, aztán bement a nappaliba, és leült egy üveg vörösborral.

A ház, amelyet csak négy-öt este használtak egy hónapban, hideg és barátságtalan volt. Egy kicsit hűvös van, gondolta, és meggyújtotta a tüzet. Felvette a báránybéléses papucsát, és ledőlt a mustárszínű damasztkanapéra, hogy elolvassa az aznapi Race Post ot. Nem ártana, ha az a ló elkezdene valami pénzt keresni, mélázott, lassan ingatva a fejét. Lehet, hogy Watchorn nem gondolja komolyan ezt a dolgot, tűnődött Oswald, ő viszont nagyon is komolyan gondolja. Oké, 138

hát ő nem az a francos Aga kán hatszáz lóval, de ha az az egy, amelyik van neki, győztes lesz, akkor ő felkerül oda, a legjobbak közé.

Bár az istállózási és tréneri költségek háromfelé oszlottak, Oswald még így is megérezte a „csupán” egyetlen világklasszis versenyló hatalmas anyagi terhét. Ideje, hogy elkezdjenek tisztességes összegeket nyerni. Tudta, hogy Barry Broadbent nem szeret kiállítani egy lovat, ha nincs remény a sikerre. De a francba vele, gondolta dühösen, meg fogja mondani neki, hogy annyi versenybe nevezze be Vad Temperamentumot ebben a szezonban, ahányba csak tudja.

Végül is, aki mer, az nyer. Lehet, hogy a rohadt dög holtfáradt lesz a szezon végére, de egy jó futam félmillió fonttal gazdagíthatja a BWC Holdingot.

Kezdett elszundítani, miután lehúzta az üveg bort, és eltakarított legalább negyed kiló pástétomot. Könnyű szendergéséből a mobiltelefonja idegesítő csengése zavarta fel. Felvette, és egy halk, félig eltorzított hangot hallott. Ír akcentus, tűnődött, amikor a hívó bemondta a nevét.

– Igen? Igen? – szólt bele a telefonba Oswald. – Ki beszél?

Hosszú csend következett, amelyet csupán a vonal bugása zavart meg.

– Van ott valaki? – csattant fel Oswald most már dühösen, és szédelegve dörzsölte egyik szemét.

– Oswald Balcon jobban tenné, ha tanulna némi modort – mondta a hang halkan, de fenyegetően. –Vagy különben…

– Vagy különben mi lesz? – kérdezte Oswald kurtán, és megemelte a hangját, hogy a recsegő

vonal fölött is hallani lehessen.

– Vagy különben – mondta a hang csendesen – megölünk.

139

23

Camilla átkozta magát. Mi ütött belé, hogy visszafelé Londonba az elhagyatott B utakat választotta az autópálya helyett? Jó ötletnek tűnt, hogy a csinos lincolnshire-i vidéken hajtson keresztül, és ne a zsúfolt M1-et válassza, de most kimerült volt; csupán arra vágyott, hogy végre hazaérjen a lakásába, bekússzon a libapehely paplan alá, és álomba szenderüljön. Ez a kilátás azonban igencsak távolinak tűnt, amikor a palaszürke Audijával megállt egy elhagyatott útkereszteződésnél, és a nyakát nyújtogatta, hogy elolvasson egy útjelző táblát. A fenébe is, még Bedford is negyvennyolc mérföldre van.

Sötétedett, kormos félhomály szivárgott a mindkét oldalon mérföldekre elnyúló lapos mezők fölé. Camilla hagyta, hogy a kocsi ablaka dorombolva leereszkedjen, és az arcát odatartotta a hideg levegőnek. Micsoda nap, sóhajtott, és rápillantott az órára a műszerfalon: 20.35. Azt hitte, sokkal később van. Hozzá volt szokva a bíróságon végigvitázott hosszú, stresszes napokhoz, de ez emberpróbálóbbnak, személyesebbnek bizonyult. A jelöltállító hétvége a tory párt központjában, Melton Mowbrayben idegőrlő volt – inkább szellemiképesség-fejlesztő tanfolyam, mint szabadnap. Órákig tartó interjúk és pszichometrikus tesztek, hogy felmérjék, alkalmas-e a jelöltként való jóváhagyásra. Ambiciózusnak vagy könyörtelennek tűnt? Magabiztosnak vagy nagyképűnek? Őszintén válaszolt az Európáról, külpolitikáról, oktatásról vallott nézeteiről – de vajon ezek egybevágtak-e a párt vonalával? Ez még csak az első fok volt a politikai létrán, és igazán nem gondolta volna, hogy ilyen kemény lesz. Annyi használhatatlan képviselő ül a parlamentben; hogy sikerült nekik átugrani az összes karikán?

Fáradtnak és szomjasnak érezte magát; átnyúlt egy üveg ásványvízért az utasülésre, és a térde közé fogta, hogy lecsavarja a tetejét. Nagyot kortyolt belőle, súlyos szemhéja egy pillanatra lecsukódott, ahogy a víz enyhítette a torka csikorgását. Amikor újra kinyitotta a szemét, látta, hogy egy óriási teherautó közeledik gyorsan mögötte, reflektorai átdöfték a sötétséget. Ahogy megpróbálta gyorsan visszacsavarni a kupakot, az üveg kicsúszott a kezéből, és megbillent az ölében. Abban a pillanatban a teherautó előzésbe kezdett.

A sofőr rosszul becsülte meg a vidéki út szélességét, és centikre húzott el az Auditól. Camilla ösztönösen elrántotta a kormányt, megpróbálta olyan közel kormányozni az autót az út széléhez, amennyire csak tudta.

Ahogy a kocsi kerekei leugrottak a szegélyről, a vizesüveg végiggurult a combján, és hideg folyadékszalagokkal öntötte végig a Comme des Garçons nadrágkosztümjét. A francba, gondolta Camilla, és lenyúlt, hogy lesöpörje a vizet a drága anyagról. Elfogta a pánik, elterelődött a figyelme, és a szemét elvakították a reflektorok, így későn vette észre, hogy az út élesen balra dől. Rátaposott a pedálra, de már túl későn. A kocsi egyenesen belerohant egy sövénybe.

Egy másodperc törtrésze alatt egy évtizedes emlék szabadult ki Camilla agyának rejtett zugából. Egy másik este, egy másik vidéki út, egy másik kormányozhatatlan autó. Elmázolódott vérnyomok egy öreg Renault reflektorain. Apja dühösen rámeredő arca. Nem! Hangosan felsikoltott, teste nekiütődött a kormánykeréknek, ahogy a kocsi kifarolt és megállt.

140

Először nem érzett semmit. Aztán egy lökéssel visszazökkent a jelenbe. Fizikailag sértetlen maradt. Az autó félresöpörte a bokrokat, és egy ugrással megállt egy nyílt mezőn. De lelkileg összetört. Az emlék elszabadult, és ez a szörnyű igazság, világosodott meg előtte egy villanással, tönkreteheti a jövőjét. Émelygés fogta el a testét, felrántotta a kocsi ajtaját, és hányni kezdett.

Senki sem tudhatja meg soha, hogy mi történt akkor régen, senki. Nem azért dolgozott ilyen sokáig, ilyen keményen, hogy ez a sárba rántsa.

Mögötte egy autó állt meg az út szélén, és egy öreg hölgy közeledett az összetört Audihoz.

– Jól van, aranyom? – kérdezte óvatosan, és átkerült a vezető oldalára, ahol Camilla ült, a térdei közt reménytelenül lógó fejjel.

A lány gyengén bólintott, és megtörölte a száját a felkínált papír zsebkendővel; mélyeket lélegzett és a szemét dörzsölte, mintha ki akarna radírozni egy képet, amelyet nem akart látni.

Ránézett az asszonyra, aztán elfordította a fejét, a tekintete a láthatár felé sodródott, ahol az ég éjféli kékbe fordult.

– Jól leszek – mondta Camilla halkan, és az ujjai szorosan ökölbe szorultak. – Jól leszek.

141

24

Egyszerűen lehetetlenség még egy számítógépet, cserepes növényt vagy akár csak egy öntapadós jegyzettömböt is bepréselni a Sand irodáiba, gondolta Cate, miközben egy grimasszal végignézett az új munkahelyén. A padló és a polcok minden négyzetcentimétere tele volt zsúfolva dobozokkal, magazinhalmokkal és sajtóközleményekkel. Ellökte a székét az íróasztalától, és bár csak fél métert ment hátrafelé, máris összeütközött egy iratszekrénnyel.

Megdörzsölte a szemét, szüksége volt rá, hogy egykét percre elszakadjon a számítógép képernyőjétől.

Még csak dél volt, de már teljesen kimerült. A késői éjszakák és a tizenöt órás munkanapok kezdték megtenni a hatásukat. Akkor is megérte, állapította meg Cate, ahogy felnézett a magazin kitűzött próbaoldalaira, amelyek a teljes falfelületet beborították. Jobbak voltak, mint a legszebb álmaiban képzelte volna, és ezt a fegyvertényt még figyelemreméltóbbá tette, hogy az a kilenc ember vitte végbe, akik ott ültek előtte íróasztalok összevisszasága mögé beszuszakolva. Ha arra gondolt, hogy a Class magazinnál negyvenfős gárdája volt – és akkor azt hitte, hogy nehéz így dolgozni.

– Itt van mindenkinek az úti program a címlapfotózáshoz – közölte Sadie Wilcox, miközben körbejárt az irodában, és A4-es lapokat tett az íróasztalokra.

Milyen furcsa volt újra a régi személyi asszisztensével dolgozni, akit szintén kirúgtak, egy hónappal azután, hogy Nicole Valentine lett a szerkesztő. Természetesen Sadie most nem a személyi asszisztens szerepét töltötte be: a Sand Kiadó ilyen luxust nem engedhetett meg magának. Itt Sadie egy meglehetősen rosszul fizetett csomagba belegyúrt kezdő író/irodavezető

és általános életmentő funkcióban működött. Nem mintha Sadie bánta volna; igazság szerint élt a csöppnyi irodában, mint hal a vízben. És ugyanez igaz volt a Sand egész csapatára, és Cate naponta meghatódott a kemény munkától és elkötelezettségtől, amit ezek az emberek a magazinba öltek. Feljegyezte a fejében, hogy rozé pezsgőt kell vennie a péntek esti ivászatukhoz.

Megszólalt a telefon. Nick volt, aki az irodája luxusából hívta.

– Cate, át tudnál ugrani egy pillanatra? – kérdezte.

Cate mosolygott. Nick munkaterülete csupán egy vékony gipszkarton elválasztófal túloldalán volt, és könnyűszerrel dörömbölhetett volna a falon, hogy felhívja a figyelmét. Cate átsétált az irodába, amely nem volt nagyobb, mint a fegyverszoba Huntsfordban. Nick az íróasztala mögött ült, és Sadie címlapfotózási költségvetésének egyik példányát nézte.

– Mi van?

Nick olyan pofát vágott, hogy Cate azonnal rájött, pénzről van szó.

– Ez a címlapfotózás egy rohadt vagyonba kerül – mondta, és beütött egy halom számot a számológépébe.

– Hát igen, a címlapfotók pénzbe kerülnek – főleg, ha azt akarjuk, hogy olyan jó legyen, mint egy Vogue-borító. Agius ingyen fotózik; a helyiségeket ötvenszázalékos kedvezménnyel kapjuk, cserébe valami reklámért – és a többi? Nos, a többi pénzbe kerül, Nick. Sybil Down 142

pillanatnyilag a világ egyik topmodellje, és ha az ember csinál vele valamit, annak nagyot kell szólnia.

– Igen – mondta Nick türelmetlenül –, de muszáj első osztályon mennie? Úgy értem, a repülőút Nizzába alig másfél óra. Ilyen rövid távon nem kapsz mást az első osztályon, mint egy függönyt és porcelántányéron felszolgált ebédet. Nem fizetek háromszáz lepedőt külön ezért.

– Mégis mit vársz? – mosolygott Cate elnézően. – Azt várod, hogy Sybil az Easyjettel utazzon oda?

Nick legyintett, aztán a tenyere szélét a homlokához nyomta.

– Oké, vettem az adást. Csak ne felejtsd el, hogy egyetlen számra körülbelül annyi az egész szerkesztői költségvetésünk, mint a Class nál egy divatfotózásra, oké? Csak légy körültekintő, rendben?

Cate ránézett, és óvatosan felhúzta az egyik szemöldökét.

– Tudod, Nick, ez az én pénzem, az én vállalkozásom is.

A férfi arca megenyhült, és elmosolyodott.

– Tudom, csak átmentem költségvetési náciba. Olyan sokáig tartott, mire megszereztük ezt a rohadt pénzt – gyűlölöm, ha egyetlen fillér is elpocsékolódik. – Mély lélegzetet vett, és ellökte maga elől a papírt. – Különben van kedved elmenni, hogy megebédeljünk, mondjuk, egy fél óra múlva? Lesétálhatnánk a Borough Marketra. Ott készítik a világ legjobb falafelját.

Cate tétovázott. Még mindig próbálta elkerülni a helyzeteket, amikor kettesben maradhattak, de a nap beáradt a kis ablakon, és az első lapszám már majdnem készen volt.

– Átmegyek, és hozom a táskámat – mondta.

– Mielőtt elmész, főnök! – kiabált a Sand divatszerkesztője, Vicky Morgan, kezében egy hatalmas fehér puhaszélű kalapot markolászva. – Meg akarod nézni a címlapfotózáshoz összerakott ruhákat?

Cate odasétált, és kihúzott egy maroknyi kicsi, fényes, trópusi mintás bikinit a halomból.

– Imádom ezeket a Missoni és Pucci mintákat. Őszintén, Vicky, annyira hálás vagyok, hogy elintézted ezt a fotózást Sybillel. Számunkra nem is lehetne tökéletesebb címlaplány.

Cate nagyon szerencsés volt, amiért rá tudta beszélni a régi barátnőjét, hogy dolgozzon a Sand nél. Vickynek volt a legjobb divatszeme a bizniszben, és a modellügynökségek, fotóstúdiók és topfotósok elérhetőségeit tartalmazó notesza majd kidurrant. Vicky szempontjából a rugalmas munkahét volt nagyon vonzó, mellette szabadúszó stylistként ki tudta szolgálni a színészek és popénekesek hosszú sorát; és amikor látott egy gyönyörű magazinelképzelést, tudta, miről van szó.

– Ja, nos, azt a Victoria’s Secret-kampányt Sybillel csináltam hat hónappal ezelőtt – vont vállat Vicky szerényen –, és azt mondta, hogy igazán szívesen dolgozna újra velem. Felhívtam, és tessék. Mesés lesz! – nevetett, és pózba vágva magát, a melléhez tartott egy leopárdmintás bikinifelsőt.

– Ez épp most érkezett neked – mondta Sadie betüremkedve az ajtón, és átadott Cate-nek egy fekete masnival átkötött nagy fehér zacskót.

Cate letett a kezéből egy spárgatalpú cipőt, és Vickyre vigyorgott.

– Lehet, hogy nem vagyunk a Class magazin, de úgy látszik, azért kapsz juttatásokat a munkád mellé – mondta Vicky.

Cate lehúzta a masnit, és belekukucskált a zacskóba. Üzenet állt a kártyán: „Áldozatos munkádért. Jó szerencsét. Rebecca.”

– Mi az ördög ez? – suttogta Cate, és marokszámra húzta ki a zacskóból az összegyűrt fehér selyempapírokat.

– Rebecca? Csak nem Rebecca Willard a Mode PR-tól? – kérdezte Vicky a kártyát olvasva.

– Pontosan – mondta Cate, és felhúzott szemöldökkel nézett a barátnőjére. – És egyúttal Nick Douglas barátnője – suttogta.

143

– Hülyéskedsz – mondta Vicky, a szája elé kapva a kezét. – Életemben nem hittem volna, hogy ez a kettő összetartozik. De nézzük meg, mit kaptál. Rebeccát épp most fizette ki Alexander Dupont, talán tőle van itt valami. Ó, nézzük már meg!

Cate először nem látott mást, csak valami sárga csillámlást. Apránként húzta ki a ruhát, és a szemébe villant egy hatalmas, csicsás arany gomb.

– Húúú – kuncogott Vicky, és vágott egy grimaszt. – Ezek szerint nem Dupont klasszikus darabjai közül való.

Cate feltartotta a zakót. Az egyik legrémesebb ruhadarab volt, amelyet életében látott.

Hatalmas volt és közönséges, rikító arany tűzéssel és förtelmes, extra nagy gombokkal. És szörnyen divatjamúlt foltzsebek díszítették az elejét.

– Azt hiszem, Dupont ezt a fajta cuccot a szaúdi vevőinek szánja – jegyezte meg Vicky diplomatikusan. – Nem épp a te stílusod, igaz? – mosolygott. – Bár azt hiszem, kedves volt Rebeccától, hogy átküldte.

Menjen a francba!, gondolta Cate, és rátette a zakót Vicky székének a hátára. Ebben a pillanatban Nick baktatott be a szobába, és közben a zakóját húzta magára az inge és a farmerja fölé.

– Mit kaptál, Cate? Valami ajándék? – kérdezte.

– Igazság szerint Rebecca küldte – mondta Cate, és feltartotta a zakót, hogy a férfi lássa.

Nick megpróbált elleplezni egy elborzadt pillantást.

– Ó, ez hm, a színe igazán… ööö… világos – nyögte ki. – Tökéletes, gondolom, nyárra.

Vicky kuncogni kezdett, Cate pedig gondosan összehajtogatta a ruhadarabot, és visszatette a zacskóba.

– Tökéletes a tábortűzre… – mormolta, de aztán leállította magát.

A reakciója Nicken keresztül nagyon könnyen visszakerülhet Rebeccához, és nem óhajtotta, hogy ezt a játszmát a riválisa nyerje meg. Ismerte annak a nőnek a trükkjeit.

– Igen, valóban nagyon kedves Rebeccától – mondta Cate Nicknek. – Végül is minden nő

szeretne egy Alexander Dupont darabot. Délután felhívom, hogy megköszönjem neki.

Olyan kifejezést kapott el Nick arcán, amelyet nem igazán tudott hová tenni.

Megkönnyebbülés vagy zavar volt? Vagy valami más? Felvette a zakóját, és otthagyta Vickyt, hogy nagy, kerekes bőröndökbe pakolja a ruhákat, készen a hétfői dél-franciaországi útra.

– Tehát falafel?

Nick bólintott.

– Falafel.

A Borough Market pénteken ebédidőben mindig mosolyt csalt Cate ajkára. Éhes tömegek töltötték meg a raktárépületszerű fedett piacot, elegáns city-beli hivatalnokok lökdösődtek East End-i háziasszonyokkal a biogyümölcs-és – zöldségstandoknál, miközben százféle egzotikus illat keveredett a levegőben. Chorizo sajttal, virágok hallal, piték savanyúsággal. Csodálatos letámadása volt ez az érzékeknek, és Cate mindig tele gyomorral és megrakott karral tért vissza: kagylóktól, süteményektől és hosszú francia kenyerektől dagadó zacskókat cipelt.

– Nagyon izgatott vagyok a hirdetések miatt – mondta, mialatt sorban álltak a török büfés bódéjánál.

Mint általában, szigorúan a munka körül akarta tartani a beszélgetést Nickkel. A Sand maroknyi hirdetési csapatának sikerült huszonöt oldal kitűnő, a cégskála felső végét képviselő

hirdetést biztosítania, ami életbe vágóan fontos volt egy sikeres lapindításhoz.

– Igen, figyelembe véve, mennyi idő alatt kellett összeszedni mindezt, elképesztő a felhozatal – bólintott Nick, miközben elvették a falafeljüket. – Kár, hogy néhányan a nagyok közül, mint a Chanel, még mindig arra várnak, hogy előbb megnézhessék az első néhány számot, de mondhatom, a jelek nagyon biztatóak. Úgyhogy azt hiszem, nyugodtan eljöhetek Monacóba anélkül, hogy pillanatnyilag a tönkremenés rémétől kellene rettegnünk.

Cate letépett egy darabot a pitakenyérből, és cinikus tekintettel nézett Nickre.

144

– Igaz is, Mr. Douglas. Ha annyira aggódik a címlapfotó költségei miatt, miért jön el velünk Dél-Franciaországba?

Észrevette, hogy Nick egy kicsit elvörösödik, de ez lehetett akár a naptól is.

– Talán tudatában van, Miss Balcon, hogy magam fizetem az utat. Easyjet Nizzába.

– Igazán – nevetett Cate, és kedvesen oldalba bökte a férfit –, csupán megcsap egy szupermodell illata, és már rajta is ülsz az első fapados repülőgépen.

– Menő fej vagyok, tudom – nevetett Nick. Fogta a hüvelykujját, és letörölt egy kis humuszt Cate álláról. A mozdulat egyszerű intimitása meglepte a lányt, hátralépett, és megbotlott egy hordó almában. Amikor összeszedte magát, rájött, hogy tulajdonképpen nem akarja, hogy Nick eljöjjön Monacóba a fotózásra. Mostanra már sikerült lezárnia a Milánóban történteket, és amikor látta Nicket és Rebeccát az elmúlt hétvégén Tomnál, rá kellett jönnie, hogy bármilyen gondolat egy közte és Nick közt szövődő románcról oktalan és hiábavaló. A feszültség eltűnt közülük, és a korábban érzett cimboraság kezdett visszatérni, bár Cate még mindig úgy érezte, mintha nem tudna olyan felszabadultan beszélgetni Nickkel, mint ahogy Milánó előtt tudott. Mivel sikerült minden, Nick iránt táplált érzelmét a lénye legkisebb, legsötétebb zugába préselnie, nem akarta újabb sebezhető helyzetbe hozni magát. Önmegtartás, ez a játék neve, gondolta magában.

Mire visszaértek az irodába, az majdnem üres volt. Csupán Ruth Greyt, a képszerkesztőt hagyták a többiek a képernyője előtt izzadni. Tikkasztó hőség volt, igazi kánikula, pedig még csak májust írtak.

Cate kinyitott egy ablakot, hogy beengedjen egy kis friss levegőt, leült az íróasztala mögé, és Evian vízpárát spriccelt az arcára. Ránézett a magazin előtte heverő tervére. Még egy hét, mire mindennek a nyomdában kell lennie, és a lap igencsak előrehaladott állapotban volt.

Tulajdonképpen egyetlen dolog hiányzott: a címlapfotó. Gyűlölte, hogy egy ilyen fontos munkafázist ilyen későre kellett hagynia, de megérte, ha ezzel megszerezhette Sybilt, a ragyogó New York-i lányt, aki Kate Moss óta a legnagyobb szenzáció volt a modellvilágban. Cate újra bekapcsolta a számítógépét, és elkezdte átnézni a felgyülemlett e-mailjeit, amikor észrevette, hogy az egyiken, az ILF modellügynökségtől, sürgős jelzés piroslik. Gondterhelt arccal rákattintott a boríték ikonra. Biztos volt benne, hogy Sadie minden repülőgépre és hotelra vonatkozó adatot átküldött Sybil ügynökének még a hét elején. Miközben olvasta az e-mailt, a vér megfagyott az ereiben.

Üdv, Cate!

Sajnálom, hogy ennyire az utolsó percben kell közölnöm a hírt, de Sybil Down nem tud részt venni a Sand magazin hétfőn kezdődő fotózásán. Mint nyilván értesültél róla, csak azért vállalta el ezt a munkát, mert úgy volt, hogy leutazik a filmfesztiválra, de most betegség miatt nem tud részt venni az eseményen. Kérlek, hívj fel, hogy megbeszélhessük.

Üdvözöllek

Caroline Davies, vezető ügynök

– A kurva életbe! – kiáltott fel Cate, és majdnem felborította az asztalán álló vizet.

Soha nem káromkodott. De most nem tudta megállni.

Ruth, a képszerkesztő felpillantott a képvetítőjéről, amelyen paparazzi-ügynökségek fotóit nézegette.

– Mi történt?

– Az a rohadt Sybil Down kibekkelt a fotózásból! – dühöngött Cate, és összegyűrve az úti programot, behajította a szemétkosárba.

– Hülyéskedsz! – bukott ki Ruthból. – Ez meg hogy lehet?

– A látszat szerint túl beteg ahhoz, hogy lemenjen Cannesba – mondta Cate, aki közben felállt, és elkezdett fel-alá járkálni a szobában. – De tegnap még semmi baja nem volt, amikor visszaigazoltak.

145

Ruth elkezdett turkálni az íróasztalán lévő óriási halom fénykép között.

– Ez furcsa… – mormolta, és a papírképektől a számítógépéhez fordult, és legörgetett még néhány hírességekről készült fotót a képernyőjén. – …Biztos vagyok benne, hogy láttam… Igen!

Itt van! Gyere, ezt nézd meg, Cate!

Cate odalépdelt Ruth íróasztalához, és rápillantott az előző esti cannes-i partikról szétküldött digitális fotókra. És ott látta – amint a cannes-i Palais des Festivals lépcsőjén sétál felfelé egy pánt nélküli fehér estélyi ruhában – Sybil Downt, lélegzetelállítóan, boldogan és makkegészségesen.

– Hát nem Cannesban van? Az a szuka! – kiabált Cate.

Visszarohant az íróasztalához, és felkapta a telefont. Beütötte az ILF New York-i számát.

– Hogy a franc vinné el, rögzítőn van! – hörögte némi várakozás után. – Nem csoda! – tette hozzá, és lecsapta a kagylót.

Gyorsan ki kellett találnia valamit. A magazinnak tíz nap múlva nyomdában kell lennie, és nincs címlapfotójuk.

– Rajta, Ruth! – ugatott keresztül a szobán. – Hívd fel az összes képkönyvtárat, és nézd meg, mijük van hírességekről vagy igazán elsőrangú modellekről. Egy strandon, egy jachton, Saint-Tropezban bóklászva, tőlem csinálhatnak, amit akarnak, csak igazi „nyaralás”-szaga legyen.

Cate szoros kontyba tekerte a haját; mindig így tett, ha ideges volt.

Nick bedugta a fejét az ajtón.

– Káromkodunk, mint egy kocsis, Cate? – cukkolta a lányt. – Mi történt?

– Menjünk vissza az irodádba – mondta Cate, Nick ingujját cibálva.

Gyorsan elmondta a férfinak, hogy mi történt.

– Bassza meg! – kiáltott fel Nick, és belesüppedt a székébe. – Oda az ára annak a sok repülőjegynek meg szállodának.

– Felejtsd már el a pénzt egy percre! – szólt rá Cate bosszúsan. – Nincs borítónk. Ruth keres egy képet, amelyiket megvehetünk, de ez az utolsó mentsvár. Ha az első borítónk nem lesz nagy durranás, akkor az ipar azt fogja gondolni, hogy amatőrök vagyunk, csupán egy újabb, futószalagon készült magazin, amelyiknek semmi vonzereje nincs a divatvilágban.

Összeráncolt szemöldökkel járkált Nick irodájában.

– Ahogy Vicky visszaér, körbetelefonálhatja az összes többi modellügynökséget, hogy kiderítse, elérhető-e valaki az igazán nagy lányok közül a jövő héten. Én felhívom néhány sajtótitkár barátomat, bár első nekifutásra egyetlen brit sem jut az eszembe, aki megfelelne a borítónkra. A címlapnak káprázatosnak kell lennie. Igazság szerint kizárólag a hollywoodi sztárok vagy a nagy-nagy modellek eladhatók.

– Mit szólnál Serenához? – kérdezte Nick, felpillantva Cate-re. – Nincs Londonban vagy Cannesban a jövő héten?

Cate szórakozottan bólogatni kezdett, és közben kibámult az iroda autóparkolóra néző kicsi ablakán. Természetesen gondolt rá, hogy megkérdezi Serenát – úgy volt, hogy útban Cannesba, másnap Londonba érkezik –, de ehhez csak legeslegutolsó megoldásként akart folyamodni.

Mindenki azt várta, hogy a húgát teszi a címlapra, és Cate nem akart kiszámíthatónak tűnni. Meg akarta mutatni, hogy – bár a Balcon nővérek egyike – tud a maga lábán állni; ki tudja ezt a magazint a saját feltételei szerint is adni, anélkül, hogy igénybe venné a családi kapcsolatait.

– Szerintem… – szólalt meg Nick – hívd fel.

Cate szembefordult vele, és a kezével az asztalra támaszkodott.

– Nézd, inkább nem – mondta. – Biztosan megérted, miért nem akarom, hogy a húgom legyen az első borítón.

– Krisztusom, Cate – nyögte Nick aggodalmasan –, nyakig ülünk a pácban. Engem nem akarunk a címlapra tenni, igaz? Már tíz napunk sincs! De hiszen tudod.

– Figyelj, csak néhány órát adj nekem – mondta Cate nyugodt hangon. – Legelőször is kapcsolatba kell lépnem Sybil ügynökével. Megmondom, hogy kiszámlázzuk neki az összes 146

repülőutat és szállodát, és hogy láttam paparazzo-képeket Sybilről Cannesban. Talán meggyőzhetjük őket.

– A remény hal meg utoljára – mondta Nick.

Egye meg a fene a cannes-i filmfesztivált, gondolta Cate, miután már vagy egy tucatszor csapta le a telefonkagylót. Úgy tűnt, egy lélek sincs az irodában aznap, péntek délután. Számtalan üzenetet hagyott a filmsajtótitkárság irodáiban Cannesban, de senki nem hívta vissza. Nem is csoda, gondolta, hogy egy kicsit megnyugtassa magát: őrültekháza ez mindenki számára, aki ebben az üzletben érdekelt. Vicky közben nem jutott semmire a modellügynökségekkel. Mind a három vezető ügynökség azt mondta a lehető legkedvesebb modorában, hogy meg akarják várni az első számot, mielőtt elköteleznék nekik a toplányaikat. Ahhoz még túl korán volt, hogy az LA-i sajtótitkárokat hívja, gondolta Cate az óráját ellenőrizve – odaát még csak reggel hét óra van.

Egyébként is kételkedett, hogy bármilyen csodát tehetne abban az irányban. Az LA-i fotózások megszervezéséhez általában három-négy hét kellett, nekik pedig még napjaik sem, csupán óráik voltak. Újra megszólalt a telefonja, és reménykedve vette fel.

– Cate, csak Nick vagyok. Át tudnál ugrani egy pillanatra? Rebecca van itt.

Cate felhördült, és peckesen átlépdelt Nick irodájába. Rebecca Nick íróasztalának a szélén trónolt egy alig-strandruhában, barna bőrcsizmában, pilóta-napszemüvegben, szája ajakfénytől csillogott.

– Szia, drágám – örvendezett, és átnyúlt, hogy mindkét arcán megcsókolja Cate-et. Cate mindkét alkalommal összerezzent. – Az előbb felhívtam Nicket – magyarázta a barátnő, mindkét kezével a levegőben hadonászva a drámai hatás kedvéért –, és ő megemlítette, hogy egy kicsit kellemetlen helyzetben vagytok. Itt voltam a Covent Gardenban, úgyhogy beugrottam egy taxiba, és egyenesen idejöttem, mert azt hiszem, ki tudlak segíteni benneteket. Egyébként odavoltál a zakóért, vagy odavoltál a zakóért, amelyet átküldtem?

Cate ránézett, és megpróbált az arcára ragasztani egy mosolyt.

– Igen, igazán tetszett a zakó, nagyon szépen köszönöm.

– Különben – folytatta Rebecca, leemelve és a feje tetejére téve a napszemüvegét – éppen most hallottam, micsoda boszorkány ez a Sybil Down, de azt hiszem, tudom a megoldást. Még csak épphogy lefixáltuk a dolgot, de egy rettenetesen izgalmas lányt szerződtetünk, hogy az egyik ügyfelem – a Flaubert ékszer – arca legyen, és történetesen éppen Cannesban lesz a jövő héten, ő

lesz az ügyfelem partiján a háziasszony. Még nem vagyok benne teljesen biztos, de azt hiszem, szerezhetek nektek két-három órát a fotózáshoz, azzal a feltétellel, hogy a lánynak valamilyen Flaubert ékszert kell viselnie.

Rebecca diadalmasan vigyorgott. Cate megköszörülte a torkát.

– Nagyszerűen hangzik, de kiről van szó?

– Nem másról, mint Rachel Barnabyról! – áradozott Rebecca, és megfordult, hogy sugárzó mosolyt vessen Nickre. – Rachel tökéletes lesz! Ugye tudjátok, hogy tavaly ő volt a Vogue legnagyobb példányszámot eladó címlaplánya?

Cate hörgött magában. Bár tudta, hogy ez a tökéletes megoldás a problémájukra, összeszorult a szíve, amikor látta, hogy Nick hálásan felmosolygott Rebeccára. Úgy érezte, Nick irodájának kicsi, zárt tere csapdába ejtette Rebecca kárörvendésével. Belevájta a nagyujja körmét a tenyerébe, és megpróbálta kevésbé hálátlannak érezni magát. Végül is Rebecca kihúzza őket egy gödörből, nem igaz? De miért kell, hogy ez épp Rebecca legyen?

Nick felkelt, és oda sétált, ahol Cate ácsorgott.

– Jól vagy, Cate? – kérdezte, és aggodalmasan a lány vállára tette a kezét. – Ez nagyszerű, nem? Rachel Barnaby. Az a lány jó, ennyit még én is tudok!

Cate halványan mosolygott.

– Igen, nagyszerű. Tökéletes. És úgy fest a dolog, hogy Sybil embereivel nem fogunk túl messzire jutni. Nem, Rachel tökéletes lesz. Köszönöm, Rebecca, nagyon köszönöm.

147

Amikor Nick megfordult, hogy visszaüljön az íróasztalához, Rebecca, egyik szemöldökét felhúzva, és az ajka szélét enyhén rosszindulatú mosolyra biggyesztve, egy pillantást villantott Cate-re. Olyan gyerek szemével nézett, akinek sikerült a felelősséget a csínytevésükért az egyik utált testvérére kenni, ám az arckifejezés, amilyen gyorsan megjelent, olyan gyorsan el is tűnt.

Cate-ben azonnal feltámadt a gyanú. Lehetséges volna, hogy Rebecca tervelte ki ezt az egészet? De hát mi értelme volna, hogy először elszabotálja, aztán megmentse a címlapfotóját?

De talán éppen azért csinálta, mert így túlságosan… nos, eszementnek tűnik a dolog. Felnézett Rebeccára, aki édesdeden mosolygott, és az egyik vállára vette a táskáját, távozásra készen. Nem, biztosan paranoiás vagyok, hogy létezhetne ez?

– Itt hagyom ezt a két szorgos méhecskét – dorombolta Rebecca, amikor elérte az ajtót. – Legjobb lesz, ha igyekszem vissza, és elintézem ezt nektek. Természetesen az ügyfelem fogja fizetni Rachel minden költségét, úgyhogy ezért ne fájjon a fejetek, de le kell foglalnom magamnak egy repülőjegyet. Az ügyfelem határozottan ragaszkodni fog hozzá, hogy én is ott legyek, és irányítsak mindent. És Nick, édesem, bekéredzkedhetem a szállodai szobádba, ugye?

Cate tátott szájjal bámult utána, és érezte, hogy Rebecca az egész hadműveletet elorozta tőle.

És valami azt súgta neki, hogy igaza van az összeesküvés-elméletét illetően.

148

25

Az 1a ülésből, az egyetlen helyről, amelyet Serena hajlandó volt számításba venni, amikor nem magánrepülőgéppel utazott, remek kilátás nyílt az alatta kitáruló tájra. Figyelte, ahogy Berkshire mezői zölden és hívogatón a látóterébe úsznak, és rajtuk túl feltűnik London terpeszkedő metropolisa, amely ma zöld és hívogató, nem burkolózik a szokásos szmogfelhőbe, amelyet Serena gyakran látott a főváros fölött, amikor megérkezett New Yorkból.

– Tíz perc múlva leszállunk – szólt egy egyértelműen brit hang az utaskísérők mikrofonjába.

Serena kiitta a gyümölcslevet, függőleges helyzetbe állította az üléstámláját, és az ölébe tette kasmírpárnáját. Vegyes érzései voltak a hazajövetellel kapcsolatban, még akkor is, ha ez csupán egy köztes megállót jelentett Dél-Franciaország felé vezető útján. Főképp üzleti ügyek miatt volt itt: be kellett fejeznie a Cheyne Walk-i ház eladását, és részt kellett vennie egy fontos megbeszélésen – már bármikor esedékes volt, hogy a Jolie Cosmetics megújítsa vele a szerződését, és úgy érezte, feltornászhatja a pénzét, ha személyesen keresi fel a cég brit vezérigazgatóját az Eaton Square-i otthonában.

Az egész meglehetősen unalmasnak ígérkezett, bár ha teljesen őszinte akart lenni magához, mindenképpen ráfért egy kis kikapcsolódás a New York-i életformából. Az elmúlt néhány hétben a szépségszalonban tett véget nem érő látogatások töltötték ki a napjait; az estékbe pedig annyi New York-i partit zsúfoltak bele, hogy szinte összefüggő folyammá olvadtak össze a fejében.

Nem volt könnyű ilyen elkápráztatónak lenni. Mégis, úgy látszott, a szendvicsek és levegőbe cuppantott csókok homályos emléke meghozta a gyümölcsét: Serena Balcon újra izgalmas lett.

A megbeszélés Ed Charles házában jól sikerült, bár máig alig hitte el, hogy ténylegesen énekelnie kellett a broadwayi producernek a barna téglás belvárosi ház alagsori stúdiójában.

Azóta nem kértek tőle ilyet, amióta az iskola drámakörében szerepelt. De Ed kellőképpen nagy hírverést csinált körülötte azzal, hogy nem egyszerűen kapott egy szerepet a Fin de Sciècle-ben, hanem megkapta a szerepet: Letitia Dupontét. Ez több szempontból is szuper lehetőséget kínált: Letitia vegasi showgirl volt gyilkos hajlamokkal, olyan ragyogó, mint a Nicole Kidman által megformált figura a Moulin Rouge-ban, és olyan kihívó és tüskés, mint CZJ Oscar-díjas szerepe a Chicago- ban. És mindezek tetejébe, tegnap felhívta az ügynöke, hogy elmondja: felkérték egy próbafelvételre egy nagy akció krimihez; egy nagy akció krimihez, amelyben a pletyka szerint nem kisebb sztár szerepel majd, mint Tom Cruise.

Serena kinyújtotta a lábát, és megmozgatta a lábujjait kasmírzoknijában, több mint elégedetten az előmenetelével. Tizennyolc hónapon belül az övé lehet egy Oscar-jelölés, mosolygott önelégülten. Csak azt tudná, kinek van szüksége Tom Archerra?

– Szia, drágám, én vagyok! – búgta Serena, miközben belibegett Cate bejárati ajtaján, és, látva Cate házának a méreteit, enyhe nemtetszéssel az arcán körülnézett. – Mondd, hogy megérkezett a csomagom, vagy meghalok!

Cate, aki a szombat esti egyenruháját, egy Juicy Couture szabadidőruhát viselt nulla sminkkel, odajött, hogy megölelje a húgát.

149

– Megérkezett, de miért kellett FedExszel küldened? Csak két kis táska az egész – kérdezte a sarokban álló két kis Goyard bőröndre mutatva. – Nem tudtad volna ezekkel átverekedni magadat a vámon?

– Drágám, manapság mindenki előreküldi a csomagját – oktatta ki Serena. – Egyébként lehet, hogy az a két táska elegáns, de egy kicsit nehezek. Nem akarom megerőltetni magamat.

Serena belibbent Cate mellett a nappaliba. Cate háza halvány rózsaszínre festett keskeny, háromszintes épület volt a Portobello Road mögött eldugva. Nem volt nagy, de Cate világos, lányos lakhellyé varázsolta, tele krémszínű szőnyegekkel, semleges falakkal és a sarkokat felvidító hatalmas vázákkal, amelyekből szinte kicsordult a szagos bükköny és a bazsarózsa.

– Marhasültet készítek, remélem, éhes vagy – mondta Cate, és kitöltött maguknak két nagy pohár ásványvizet. – Tudom, hogy jobban szeretsz aludni, mint enni a gépen.

– Ez aranyos tőled, Cate, de igazság szerint egy kicsit vacakul érzem magamat – mondta Serena, és beletúrt a táskájába, aztán kihúzott egy nagy doboz arckrémet.

– Tessék – mondta, és Cate kezébe nyomta a csomagot. – Ránctalanító krém: gondoltam, éppen aktuális lehet. Úgy látszik, ez a legújabb pacsmag; gyémántpor van benne, bár hogy mi a csudának akar nekem bárki is idősödő bőrre való termékeket küldeni, arról fogalmam sincs.

Aprót kortyolt a vizéből, és követte Cate-et az elegáns diófa és márvány konyhájába.

– Biztos, hogy nem kérsz belőle? – kérdezte Cate, és beledöfött egy kést a marhahúsba.

Serena megrázta a fejét, és megpaskolta a gyomrát.

– Pillanatnyilag egy fura fogyókúrán vagyok.

– Mi az? – kérdezte Cate, a szemöldökét felhúzva. – A Nem Eszünk fogyókúra? Hiszen olyan sovány lettél!

– Te így vagy jó – mondta Serena, és tetőtől talpig végigmérte a nővérét, akinek az idomairól sokat elárult a velúr szabadidőruha. – Te már nem dolgozol a divatban – és különben is, neked ott van a nagy, boldog személyiséged. Neked nem kell négyes méretnek lenned.

Cate mosolygott és megrázta a fejét, emlékeztetve magát, hogy Serena felfogása szerint ez bók volt. Egyébként sem lett volna értelme szemrehányásba kezdenie, mivel a húga már áttért egy fontosabb témára: Serena Mesés Életére. Stephen Feldman, Serena új menedzsere szerint az a hír járta, hogy a jövőben nemcsak a Jolie Cosmetics brit és európai arca lesz, hanem ő fogja őket reklámozni az egész világon. Ez, mondta Serena, egy olyan szerződés, amely négy-öt milliónál is többet ér. És, tette hozzá, a hollywoodi kilátásainak se tenne rosszat, ha ott látnák minden hirdetőtáblán és magazinban az ismert világban.

Miközben Serena öntötte magából a pletykát, Cate kezdett rájönni, hogy a húga egyetlenegyszer sem említette Michael Sarkist. Állandóan mint „mi” beszélt: „Amikor elmentünk a Mentsd meg Velencét bálra”, „Amikor meghívtak minket Henry Kissinger kétszintes lakásába”, vagy „Amikor ingatlant kerestünk a Hamptonokban”. Ám őróla vagy őróluk semmi sem hangzott el. És név szerint Serena egyáltalán nem utalt Michaelra. Cate kíváncsi volt, de tudta, hogy nincs értelme a kérdezősködésnek. A Serena Bolygón mindig minden csillogó és nagyszerű volt; a húga a saját Csodálatos Életére soha, kizárólag másokéra tett pikírt megjegyzéseket. Cate mégis furcsállotta a dolgot. Ő maga régen volt ilyen helyzetben, de elég jól emlékezett rá, hogy egy új kapcsolat első három hónapja annyira tele van izgalommal, szenvedéllyel és mulatsággal, hogy egyszerűen kicsordul az emberből; szét akarja kürtölni az egész világnak.

Serena, mintha olvasott volna Cate gondolataiban, hirtelen témát váltott.

– Különben – mondta, lerúgva a Stephane Kelian magas sarkú cipőjét, és végignyúlt a hosszú bézs szófán – szeretném tudni, hogy veled mi történik. Valaki tutira említette nekem, hogy be vagy zsongva azért a Nick Douglasért. Ne érts félre, szívem, nagyon aranyos fiú. Isten a megmondhatója, hogy Tomnál épp azok az északi srác bájai vettek le a lábamról, de Nick igazán nem hozzád való.

Cate kedvesen mosolygott.

150

– Nem, nem, csupán üzleti partnerek vagyunk, ennyi az egész. Nick és én igazán jól kijövünk egymással, és csapatként is jól működünk. Tudom, hogy Tom barátja, és ezért nyilván elfogult vagy iránta, de őszintén, Sin, tényleg remek fickó.

– És Venetia? – kérdezte Serena, miközben ellenőrizte a tükörképét egy arany kompakt púdertartóban, amelyet a táskájából vett elő. – Nem akarom elhinni, hogy elment Spanyolországba! Ezer éve először vagyok itthon, és Venetia valahol Sevilla körül császkál, Camilla valami menedzsmenthétvégén van – nekem meg itt kell táboroznom!

– Sajnálom, hogy ennyire lehangolónak találod a házamat – mondta Cate, most már valóban bosszúsan. – Talán el kellene menned a Claridge’s Hotelba, vagy valahová, ahol ki tudják elégíteni a különleges igényeidet!

Serena bizonytalan tekintettel nézett fel a kompakttükréből.

– Mmm? Sajnálom, drágám, teljesen elkalandoztam. Mondd még egyszer, mit is csinál Venetia?

Cate sóhajtott, látta, hogy a szemrehányása el sem jutott a húga tudatáig.

– Van nagy munkába fogott, valami pasinak a farmházát újítja fel Andalúziában. Úgy tűnik, csodálatos ott kint, és tényleg szüksége volt, hogy kimozduljon a sok baja után.

– Baja? – kérdezte Serena, és becsattintotta a kompaktját.

Halványan emlékezett, hogy legidősebb nővére nyugtalannak és zavartnak tűnt a búcsúpartiján hetekkel azelőtt, de azt hitte, ez csupán a húgának rendezett szuperbuli miatt ránehezedő

nyomásnak volt betudható.

– Nem mondta neked? – kérdezte Cate. – Idő előtti klimaxa van, vagy valami ilyesmi. Igazán furcsa.

Serena üres tekintettel nézett Cate-re, mintha megint csak képtelen volna befogadni az információt.

– Ó – mondta végül, szinte suttogó hangon.

Cate a homlokát ráncolta, és kíváncsian nézett a húgára. Serenával nagyon ritkán fordult elő, hogy nem talált szavakat.

– Egyébként a petesejttartalékai annyira alacsonyak, hogy vagy teherbe esik a következő

hónapokban, vagy annyi. Megszakad a szíve, ha nem lehetnek gyerekei.

A szobát csend töltötte be. Cate felnézett, valami válaszra várt. Serena levette a lábát a szófáról, és elindult a konyha felé.

– Nem baj, ha iszom valamit? Egy diétás kólát, vagy ilyesmit? – kérdezte a gondolataiba merülten a válla fölött.

– Igyál csak – mondta Cate. – De épp most akartam kinyitni egy üveg bort. Van egy finom Sauvignon Blanc a hűtőben.

– Nem, nem – rázta a fejét Serena. – Azt hiszem, teát fogok inni – mondta, és kinyitotta a hűtőt.

Határozottan úgy tűnik, hogy megrázta a hír Venetiáról, gondolta Cate. Talán mindenek ellenére mégiscsak van lelke.

– Jól vagy? – kérdezte, követve Serenát a konyhába, és letette a tányérját a márvány munkalapra.

– Persze hogy jól vagyok! – csattant fel a húga, és bevágta a hűtő ajtaját.

– Tudom, hogy kiborító ez a dolog Venetiával – csillapította Cate, egyik kezét előrenyújtva –, de túl fogja tenni magát rajta, mindig mindenen túlteszi.

Serena, Cate mellett elhaladva, visszasétált a nappaliba, és összegömbölyödött a szófán.

Sovány térdét felhúzta az álláig, karjával átfogta a lábát. Cate is visszament, leült mellé, és megnyugtatóan átkarolta a vállát.

– Sin, valami baj van? Mondd el, hogy mi bánt.

Serena legalább egy percig hallgatott, aztán élesen kifújta a levegőt, és a térdébe temette az arcát. Saját bajainak a súlya egyre jobban ránehezedett az elmúlt hetekben… most, hogy meghallotta ezt a hírt Venetiáról, úgy érezte, hogy szétrobban. Röviden visszagondolt azokra az 151

időkre, amikor Tommal élt – mindig elmondhatott neki mindent, és a mégoly jelentéktelen aggodalmait is ráterhelhette. De New Yorkban nem volt senki, akivel beszélgethetett; ezt nem tudta megtenni egyik mesés új barátjával sem, Michaellal pedig végképp nem. És az utóbbi néhány hétben, a karrierjével kapcsolatos izgalmak alatt, olyan erősen és olyan mélyen eltemette magában ezt a kis titkot, hogy már szinte el is hitte, hogy elmúlik.

Felnézett Cate kedves arcába. Látszott, hogy a nővére mennyire aggódik, mennyire szeretne segíteni. Ez az, ami hiányzott neki a New York-i életében. A családja. Serena mély lélegzetet vett.

– Azt hiszem, terhes vagyok – mondta az érzelmektől fátyolos hangon.

Most Cate-en volt a sor, hogy mélyeket lélegezzen. Serena térdére tette a kezét.

– De hiszen ez jó dolog, nem gondolod? – mondta, próbálva kipuhatolni a húga érzelmeit.

– Nem, ez rohadtul nem jó dolog! – kiáltott fel Serena, és erőltetetten felnevetett. – Ez biztosan nem az, amit én szeretnék, és erősen kétlem, hogy az volna, amit Michael szeretne. A karrierem tényleg elindult, Cate – a hangjából most sütött a pánik. – Két igazán nagy szerepet kaptam, és az emberek LA-ben kezdenek felismerni. Egyszerűen nem maradhatok el egy időre, egyszerűen nem tűnhetek el a színről.

Cate még soha nem látta ilyen keservesen sírni Serenát, még azon a napon sem, amikor Tommal szakított. Általában annyira összeszedett volt, annyira uralkodott magán. Még most is, bár krokodilkönnyek gördültek le az arcán, tartást és eleganciát sugárzott, de Cate észrevette, hogy közel áll az összeomláshoz.

– Biztos vagy benne? – kérdezte olyan gyöngéden, ahogyan csak tudta.

– Lehet, hogy semmi baj – mondta Serena élénken. – Lehet, hogy csak valami hormonügy.

– De voltál orvosnál, csináltattál tesztet?

– Nem, semmit sem csináltam – rázta a fejét Serena.

Cate mosolygott magában. Milyen jellemző Serenára, hogy homokba dugja a fejét. Amikor hatéves korában elpusztult a kedvenc nyula, elrejtette egy fadobozban, és mindenkinek, aki megpróbált együttérzést tanúsítani, azt hajtogatta, hogy Marilyn „elment Franciaországba nyaralni.”

– Csak kimaradt egy menstruációm, ennyi az egész – mondta Serena. – Lehet, hogy a stressz, valószínűleg az. Annyi dolgom volt…

– De látszik, hogy aggódsz miatta. Miért nem csinálsz egy tesztet?

– Majd elmegyek a nőgyógyászomhoz, amikor kevesebb lesz a dolgom – mondta Serena, és feltápászkodott. – Most pedig, kérlek, hogy ne beszéljünk róla többet.

– Nem! – szólt rá Cate, és visszahúzta a szófára. – Nézd meg magad, kész idegroncs vagy!

– Cate – mondta Serena nyugodtan –, te talán nem érted, mit jelent hihetetlenül elfoglaltnak lenni, de nincs időm, hogy elmenjek az orvoshoz. Megbeszéléseim vannak Londonban, a sajtó vár Cannesban, ott van még az Amfarparti is – és aztán Michael elviszi a jachtot Monacóba a grand prix-re.

– Oké, nyugtassuk meg a lelkedet – mondta Cate határozottan, amolyan szerkesztő módra. – Most elmegyek, és veszek egy tesztet a patikában a sarkon.

Serena hirtelen rémültnek látszott.

– De mi van, ha valaki megtudja, hogy rólam van szó? Katasztrófa lenne, ha kitudódna.

Cate megpaskolta a térdét.

– Ne butáskodj: én veszem a tesztet. Errefelé mindenki fütyül rám – aligha én volnék a leghíresebb személyiség Notting Hillben. Ha boldogabbá tesz, felveszek egy baseballsapkát!

– Istenem, ez az egész olyan kínosnak tűnik – motyogta Serena, egy újsággal legyezve magát.

– Nézd, Cate, ne törődj vele, nem a középiskolában vagyunk. Majd felkeresem a nőgyógyászomat New Yorkban, amikor elkészültem a dolgaimmal.

De Cate már belebújt a dzsekijébe, és felkapta a kocsikulcsait.

– Megyek. Tíz perc múlva itt vagyok.

152

– Cate, ne…

Amikor az ajtó egy kattanással becsukódott, Serena a kezébe rejtette az arcát, és hagyta, hogy rátörjön a zokogás; könnyek dőltek a szeméből, a hatszáz dolláros Sally Hershberger-frizuráját az orcáihoz ragasztva. Végül kifújta az orrát, és mély lélegzetet vett. Nem tudta, hogy bosszankodjon, dühöngjön, vagy egyszerűen megkönnyebbüljön, hogy Cate kihúzta belőle az igazságot. Talán így a legjobb, gondolta, miközben megtörölte a szemét, és szipogott. Nem „csak” kimaradt a menstruációja: most már négy hét késésben volt. Amikor kiderült, rémültnek és magányosnak érezte magát. Michael volt az egyetlen ember New Yorkban, akit elég jól ismert ahhoz, hogy beszéljen vele róla, de neki aligha mondhatta el. Hogy fogadná? Örülne, vagy dühöngene? Szívesen venné az apaságot, vagy, isten ments, elmenekülne tőle? Mi lenne, ha kidobná őt? Michael életstílusát nem lehetett éppen gyerekbarátnak nevezni – és bár most boldogok voltak, a hedonista társasági élet, amelyet mind a ketten élveztek, nem lenne túl mesés egy totyogós babával a sarkukban.

Összerázkódott, és a lábával feldöntött egy borospoharat a padlón, de észre sem vette a Cate szőnyegén csordogáló folyadékot. Annyira igazságtalannak tűnt ez az egész. Miért nem lehet gyereke valaki olyannak, mint Venetia? Venetia annyira szeretett volna egy kis kölyköt, míg az ő

számára ez volt a legutolsó dolog, ami az életéből hiányzott. De hát Serena Balcon mindig megkapta, amit mások akartak, gondolta, és lassú mosoly jelent meg az ajkán.

Becsapódott az ajtó.

– Ez gyors volt! – mondta Serena, amikor Cate bejött, mélyen a szemébe húzott baseballsapkában.

– Gyors? Egészen a Kensal Rise-ig el kellett mennem az álca kedvéért. Nem akartam, hogy bárki meglásson egy Balcon lányt, amint terhességi tesztet vásárol – ó, micsoda skandalum! – tette hozzá halvány nevetéssel.

– Nem hiszem el, hogy rá tudtál erre beszélni – mondta Serena, és elvéve a csomagot, olvasni kezdte a hátán lévő utasítást. – Annyira primitív ez az egész, hogy rápisilsz azokra a pálcákra.

Tudod, New Yorkban a legdrágább egészségügyi ellátást kapom.

– Nos, a lelki nyugalmat nem lehet pénzben mérni – mondta Cate, és elindult, hogy bekapcsolja a Dualit vízforralót. – Ha terhes vagy – próbálkozott óvatosan –, Michaelé vagy Tomé a gyerek?

– Jézus – mondta Serena fuldokolva –, épp elég szörnyű ez a nélkül is, hogy megpróbálnál kurvának beállítani!

– Ugyan, hiszen nem erről van szó – mondta Cate félszegen. – De elég hamar viszonyod lett Michaellal azután, hogy szakítottál Tommal, nem igaz?

Serena lesújtó pillantást vetett Cate-re, felkapta a dobozt, és peckesen felment a lépcsőn Cate kis fehér, faburkolatos fürdőszobájába. Letelepedett a karmos lábú fürdőkádra, és szorosan markolva a dobozt, egy pillanatig csendben ült. Nem mintha nem lett volna már ilyen helyzetben.

Emlékezett, hogyan kuporgott a homályos fürdőszobában Huntsfordban a hidegben és egyedül, halálra rémülve, hogy az apja esetleg odatéved, és rajtakapja. Akkor negatív lett a teszt, de sok tekintetben jobban örült volna, ha akkor lesz pozitív, és nem most. Végül is van valami igazán dekadens és gondtalan egy kamaszkori terhességben. Jade Jagger fiatalon szülte a gyerekeit, és most finoman hobós, ahogy a nyomában vonuló családjával jár Londonból New Yorkba és Ibizára. De ne most, amikor a karrierje azon a határon van, hogy kirobbanjon, és végre azzá váljék, amit mindig is szeretett volna. Ne most, Istenem, kérlek, ne most.

Az ajtó túloldalán Cate a fürdőszobához vezető lépcső legfelső fokán ült, várta a húgát, és próbálta felkészíteni magát mindkét eredményre, nem tudván, hogy melyik lenne a jobb. Végül Serena kióvakodott az ajtó mögül, és leült mellé, egyenesen maga elé bámulva. Cate megfogta a húga kezét, és erősen megszorította; a szupersztár és a csillogó magazin szerkesztője, mint két megzavarodott és aggódó lány gubbasztott a lépcsőn. Serena lassan kinyitotta az ujjait, hogy megmutassa a fehér műanyag pálcát.

– Van rajta csík – suttogta.

153

Cate kinyúlt, és magához húzta a húgát.

– Mennyire megbízhatók ezek a dolgok? – kérdezte Serena gyenge hangon, és átnyújtotta a pálcát Cate-nek.

Cate lenézett a vastag rózsaszín csíkra.

– Azt hiszem, meglehetősen megbízhatók, de azért soha nem lehet tudni – válaszolta nem túl meggyőzően. – Jól fog menni, hidd el.

– Meg fogok hízni – mondta Serena halkan. – A melleim olyanok lesznek, mint egy luftballon, meg minden.

– Ne aggódj – mosolygott Cate. – Chanel húszas méretig készít ruhákat.

Majdnem felnevettek.

– Catey, mit tegyek? – sóhajtott Serena, a nővére vállán nyugtatva a fejét; a filmcsillag minden nagyzolása és magabiztossága elpárolgott belőle.

– Feküdjünk le korán – mondta Cate. – Majd reggel beszélünk róla.

Serena nem tudott aludni. Hánykolódott és forgolódott Cate vendégszobájának göröngyös ágyán, a kétségei egyszerűen nem hagyták nyugodni. A ritka pillanatokban, amikor mégis becsukta a szemét és álomba szenderült, az álmait, tele krokodilokkal és apokaliptikus látomásokkal és sok minden mással, Serena mint egyértelműen szorongásos álmokat ismerte fel a női magazinokból.

Feladta. Felült az ágyban, rágyújtott egy cigarettára, aztán azonnal el is nyomta. Kiutat kell találnia ebből a kutyaszorítóból. Kétség sem fér hozzá, hogy az időzítés most rossz egy gyerekszüléshez: egyenlő a szakmai öngyilkossággal. De egy abortusz gondolata… még a szót sem akarta beengedni a fejébe. Meglepődött, milyen határozott érzései vannak ezzel kapcsolatban. Mindig úgy tekintette az abortuszt, mint csupán a hasznos sebészeti eljárások egyikét, amelyeket egy modern nő a fegyvertárában tart, mint a botoxot vagy a zsírleszívást. De most… megrázta a fejét. Talán azért is találta annyira elítélendőnek a terhességmegszakítást, mert olyan fiatalon elvesztette az édesanyját. De volt más oka is.

Megsimogatta a hasát, a még lapos, még bársonyos, feszes, bronzbarna bőrt, és az ajkán mosoly kezdett formálódni. Serena bébije Michael bébije is. Mivel Michaelnak nincsenek gyerekei, a baba Michael elsőszülöttje, és így egy milliárddolláros vagyon örököse lesz. Ha fiuk születik, ez azt is jelenti, hogy a gyerek egyenes ágon örökölheti a huntsfordi házat és a bárói címet. A kisbabájuknak gazdagság, társadalmi megbecsülés és rang jut osztályrészül. Akárcsak neki. Akárcsak Michaelnak. Egyértelműen nyertes helyzet, határozottan érdemes érte egy évet kihagyni a filmezésből és fotózásból. A hasát még mindig átölelve, visszafészkelte magát a párnák közé, a szemhéját ólmos köd zárta le. Aznap éjjel nem volt több szorongásos álma.

Jack Kidman már a British Airways első osztályú várótermében volt, mire Venetia megérkezett Heathrow-ra; egy üveg ásványvizet kortyolgatott, és a Financial Times oldalait lapozgatta figyelmetlenül. Ahogy Venetia közeledett, felnézett és mosolygott, és az asszony valahogy nyugtalanítónak találta ezt a gesztust. Számtalanszor utazott külföldre tervezési munkákra az ügyfelei számára: hoteleket rendezett be Dubaiban, vidéki klubokat Floridában, második otthonokat Toszkánában; de ez valahogy más volt, intimebb. Jonathon még soha nem látszott ilyen lezsernek, ilyen elengedettnek, gondolta Venetia, miközben a szeme lassan felmérte Jacket. A márga-szürke pólóingben, sötétkék farmerban, barna bőrmokaszinban, leheletnyi borostával az állán úgy festett, mint egy nyaralásra induló gazdag üzletember. A fenébe is, milyen jóképű, gondolta Venetia, és amikor elindult a férfi felé a kis egyéjszakás utazótáskájával, úgy érezte, mintha valami tiltott dolgot művelne.

Hagyd abba, szidta magát. Ez nem egy sikamlós hétvége. Ez egy egynapos üzleti út. Ám ez mégsem tartotta vissza attól, hogy hazudjon Jonathonnak, amikor előző este az útról érdeklődött.

– Végül is ki megy? – kérdezte a férje hűvösen vacsora közben.

– Jómagam, az ügyfél és Nina, az egyik stylistunk.

154

Jonathon érdeklődése határozottan erőltetettnek tűnt, és a kérdésében nyoma sem volt a gyanúnak, de akkor miért hazudta, hogy Nina is eljön? Mi szállta meg? Ez egy ártalmatlan látogatás, hogy megbeszéljék a projektet. Megrázta a fejét, hogy kiűzze a gondolatot az agyából, és odament a férfihoz, hogy üdvözölje.

– Jó reggelt. Látom, kevesebb csomaggal utazik, mint én – mosolygott Jack, és lenézett egy kis barna utazótáskára a lábánál.

– Már feladtam a négy táskámat és a cipős bőröndömet – mondta Venetia rezzenetlen arccal.

– A cipős bőröndjét?

– Vicc volt.

– Ah, a jégkirálynő olvadozik – vigyorgott a férfi.

– Azt akarja mondani, hogy nincs humorérzékem?

A kérdés enyhén ingerültre sikeredett, amit Venetia rögtön meg is bánt. Jack végül is egy ügyfél.

– Nem ismerem elég jól. Mégis… – mosolygott a férfi.

Venetia érezte, hogy elvörösödik, mint ahogy gyerekkora óta mindig akár a legkisebb zavartól is, amely bíborszínnel ütött ki a bőrén, és a dekoltázsától kiindulva felkúszott a nyakán.

– Mindegy. Ebben pedig a munkaanyag található – mosolygott, és feltartott egy fekete bőrtokot. – Hoztam néhány dolgot magának, amit már meg is nézhet.

– Érdeklődéssel várom – vigyorgott Jack flörtölő pillantással, és pajkosan csillogó sötétzöld szeme ráncba szaladt a sarkoknál –, de rengeteg időnk lesz még erre később a hotelban. A Casa della Florában foglaltam helyet.

Na tessék, megint kezdődik, gondolta Venetia, amikor érezte, hogy ismét elönti a pír. Idegesen forgatta a karikagyűrűt az ujján. Majd kiugrott a bőréből. Még száz szót sem váltott ezzel a férfival, hát miért érzi úgy, mintha viszonyuk volna?

Hét órával később – ennyi idő alatt már New Yorkba lehet érni, morgott Venetia – a négykerék-meghajtású ezüstszínű autó, amelyet Jack a repülőtéren bérelt, megállt a finca előtt Andalúziában. A hatalmas ütött-kopott farmház szinte függött egy napégette domboldalon, alatta egy kis andalúziai falu fészkelt apró fehér kockacukorszerű házaival – Venetia évek óta nem látott ennél csodálatosabban elhagyatott helyet. A főépület régi zsalugáterei nyikorogtak, a meszelt falakon kúszó lilaakác virágfelhőkkel keretezte a boltíves ablakokat. A terrakotta cseréptető, mint a dagály hullámai a homokban, fodrozódott a napsütésben, és melléképületek álltak őrt egy vadlevendulával benőtt és hatalmas, repedezett agyagkorsókkal szegélyezett udvar körül. A birtok lélegzetelállító volt nyers szépségében, és, Venetia szempontjából, áradt belőle a lehetőség.

– Hát ez az – mondta Jack leplezetlen büszkeséggel. – Tudom, hogy talán holtfáradt, de nem bánja, hogy ide jöttünk először, és nem a szállodába? Mert hogy már négy óra van. Szerettem volna, ha látja, mielőtt lemegy a nap.

Venetia kikászálódott a kocsiból, Tod mokaszinja csoszogott az agyagos úton, amelyről sáfrány porfelhő szállt fel. A nap olyan kíméletlenül tűzött a homlokára, hogy le kellett vennie a nyakáról a kendőt, hogy felitassa vele az izzadságcseppeket.

– Nem. Semmi baj. Szeretném annyi természetes fényben látni, amennyiben csak lehet – mondta az épület felé lépkedve.

Ahogy haladt, a szeme minden apró részletet felitatott. A strukturális munka jó részét már elvégezték, de a ház még mindig csak egy héj volt. A falak csak durván voltak bevakolva, a padlók deszkalapokból álltak, de az öreg tornyot, amelyben megmaradt a régi harang, már megóvták, az eredeti famunka nagy részét megmentették, és a téglafalak újra a régi dicsőséget idézték. Még a levegőben is édes jázminillat terjengett.

Venetia elővette Nikon digitális kameráját, és elkezdett csattogtatni, bevéve a mennyezeteket is, ahol rusztikus mahagónigerendák nyújtóztak a magasba törő tető alatt. Egy hatalmas olívaprés tornyosult impozánsan az átriumban. Venetia kisétált egy még helyreállítatlan szárnyas üvegajtón 155

a napperzselte völgyre nyíló, hatalmas teraszra. Csüggesztő, gyönyörű, időtlen. Az előtte kitáruló tájban lehetett volna egy spagettiwestern hősnője, vagy akár egy andalúziai cigánylány. Egy ilyen helyen az ember újrateremtheti önmagát, gondolta, és hagyta, hogy a képzelete vadul száguldjon.

Jonathon soha nem húzódna el egy ilyen helyre, vélte hirtelen, szomorúan. De ha az ember egy ilyen helyre költözik, az nem a pénzről szól – a lélekről szól, a kalandvágyról szól.

Lassan közeledő lépteket hallott a háta mögött, és megfordult.

– Nos, mi a véleménye?

– Imádom – mondta halkan, a digitális kamera képernyőjére függesztve a szemét.

Visszasétált a házba, a fejében gondolatok kavarogtak arról, hogyan leheljen új életet ebbe a gyönyörű házba.

– Kövessen.

Ahogy szobáról szobára sétáltak, Venetia tekintete az épületet, a padlót, a fényt szívta magába; beszélt ugyan Jackhez, de nem nézett rá.

– Mennyi időt szándékozik itt tölteni? – kérdezte, amikor elértek egy tágas térbe, amelyről azonnal tudta, hogy az lesz majd a fő fogadószoba.

– Még nem tudom. Talán kilenc hónapot az évből.

– Mit fog csinálni? Dolgozik, pihen, szórakozik?

– Mind a háromból egy keveset – mosolygott a férfi. – Amit igazán szeretnék: alkalomadtán megnyitnék egy művészeti iskolát, ahová eljöhetne néhány ember, festhetne és élvezhetné a farmot. Egy művészeti „panziót reggelivel”, azt hiszem.

– Messze esik a hirdetéstől – jegyezte meg Venetia azon tűnődve, nem hangzottak-e cinikusan a szavai.

– Ez a tervem. Mindig is ez volt. Hogy húsz évig cakkosra dolgozom a seggem, és aztán visszavonulok.

Venetia úgy simított végig a kezével a falon, mint egy szobrász, megérintett minden dudort és repedést, végigtapogatta a vakolatot, mintha élet után kutatna.

– Nős? – kérdezte, és gondosan kerülte a férfi pillantását.

– Elvált. Kimondják a válást, amikor rendeztük az anyagiakat. Képzelheti, milyen bonyolult ez, ha az ember épp most adta el a cégét.

Venetia biztos volt benne, hogy izgalom futott át a testén, amikor Jack kiejtette az „elvált”

szót. Azonnal megpróbálta elnyomni az érzést.

– Tehát nem barátságosan zajlik a dolog?

– A személyi edzőjével lépett le – mondta a férfi lassan. – A klisé.

– Srácok?

– Három lány.

– Mennyi idősek?

– Hét, kilenc és tizenkettő. – Incselkedve nézett az asszonyra. – Hé, mi ez, valami kihallgatás?

Venetia leült egy halom deszkára a szoba sarkában, lesimította a farmerját, és megpróbált olyan arckifejezést ölteni, mintha tökéletesen hidegen hagyná az, amit épp most mondtak neki.

Igazság szerint már tudta a kérdéseire a választ. Az utazás előtt képtelen volt ellenállni a kísértésnek, hogy Google-keresést folytasson Jackről, és elolvasta a kereskedelmi sajtóban mostanában megjelent összes interjút. Zavarba hozta a rengeteg információ, amelyet sikerült összeszednie róla, de így egyértelműen világosabb képet kapott az előtte álló férfiról. Tudta, hogy Jack a nagyközönség előtt legjobban a hétköznapi fickó imázsát kedvelte – felvett munkásosztály-akcentus, lezser ruhák, a pimasz pasis hősködés –, ám ez csak a látszat volt. A semmiből indította el az ügynökségét, de Venetiához hasonló háttérből jött. Az apja gazdag shropshire-i földbirtokos volt, nehéz gyermekkoron ment keresztül – kidobták egy elitiskolából, mert marihuánát szívott, és kamaszkorában elvesztette az édesanyját. Venetia úgy képzelte, hogy a sikerre is ugyanazok az okok késztették, mint őt.

156

– Jack, normál körülmények között nem érdekelne a magánélete. De így dolgozom – válaszolt a tőle telhető legszakszerűbb modorban. – Tudnom kell, hogyan akar élni ezen a helyen, és ismernem kell az életstílusát, ha olyan munkát akarunk végezni, amilyet ez a ház megérdemel.

A férfi szeme játszott Venetia pillantásával.

– Tehát a tény, hogy van egy hétévesem, azt jelenti, hogy nemet mondunk az üvegre, krómra és jacuzzikra minden szobában?

Venetiát zavarba hozta a hangjából kiérződő flörtölés.

– Valami ilyesmi, Jack. Egyébként sem hiszem, hogy üveghalmok és kemény szélek jól működnének itt.

– Akkor mi működne jól? Nem ezért fizetem magát?

Venetia erőlködött, hogy vissza tudjon kapcsolni teljes fordulatszámú szakszerű üzemmódba.

Elfordította a fejét, hogy a férfira nézzen.

– Ennek a helynek szinte hihetetlen visszafogott bája van.

– Egy kicsit, mint a tulajdonosának? – kérdezte Jack.

Venetia szántszándékkal nem vett róla tudomást.

– Ennek a helynek bája van, és én azzal akarok dolgozni.

– Jonathon! Nem gondoltam, hogy felhívsz.

Venetia idegesen vette fel a telefont a hotelszobájában, és közben megpróbált egyidejűleg ajakfényt kenni a szájára.

– Talán nem szabad felhívnom a feleségemet?

Jonathon megpróbálta tréfásan korholni Venetiát, de az asszony bosszúságot hallott ki a hangjából.

– Dehogynem.

– Mit csinálsz? Indulsz a városba?

Az asszony idegesen nevetett.

– Ez itt aligha a Soho.

Az órájára nézett, és aggódva látta, hogy már több mint húsz perce találkoznia kellett volna Jackkel lent a hallban.

– Egyébként épp most készülünk elmenni Ninával, hogy valamit vacsorázzunk.

Azonnal érezte, hogy az arcába szökik a vér. Mi van, ha a férje beugrott az irodába, vagy látta Ninát az utcán?

– Tulajdonképpen azért hívtalak, hogy szóljak, nagy valószínűséggel Genfben leszek ezen a hétvégén – mondta Jonathon. – Sajnálom.

– De hát bejelentkeztünk a Babington Házba.

– A te kis gyógyfürdőmániádnak várnia kell – közölte a férfi hidegen. – Tudod, néha dolgoznom is kell.

Kopogtak az ajtón. Venetia nem vett róla tudomást, de a kopogás kitartott.

– Nézd, mennem kell…

– Nina?

Gúnyolódik rajtam?, tépelődött az asszony nyugtalanul, és újra elfogta a paranoia.

– Igen – mormolta a kagylóba csendesen. – Mennem kell. Holnap otthon leszek, mire hazaérsz vacsorára.

Jack állt az ajtókeretben, amikor Venetia kinyitotta az ajtót. Krémszínű nadrágba és fekete pólóba öltözött át, és bár csak néhány órát töltöttek a napon, Venetia tejeskávészínű szeplőket látott az orrán. Zavarba jött, amikor az ágyékában megmozdult valami.

– Azt hittem, hogy felültetett – mondta Jack. – Jöjjön, nem látogathat el a világnak ebbe a fertályába anélkül, hogy kipróbálna egy igazi andalúziai éjszakát.

157

Beszálltak a négykerék-meghajtású kocsiba, amellyel Jack egyre följebb kanyargott a hegyek közé. Ahogy az ég besötétedett, és rájuk köszöntött az éjszaka, Venetiát furcsa szabadságérzés öntötte el. Jól érezte magát; igazán nagyon jól. Jack remek társaság volt; folyt köztük az évődés, és Venetia egyszer csak azt vette észre, hogy nevet, tréfálkozik. A Jonathonnal folytatott beszélgetések olyan komorak voltak, hogy gyakran kételkedett, van-e egyáltalán humorérzéke.

De ma este okosnak, mulatságosnak és érdekesnek találta magát; úgy érezte, érdemes hallgatni, amit mond. Ma este azt tapasztalta, hogy ő van a figyelem középpontjában. Azon tűnődött, vajon ezt érzi-e Serena az élete minden percében.

Ahogy átpillantott Jack jóképű profiljára, amint az út fordulataira és kanyarjaira figyelt, azon kapta magát, hogy arra gondol: miért nem mardossa erősebb bűntudat. Úgy érezte, hogy mennél mélyebbre hatolnak a vidéki Spanyolországba, annál jobban eltávolodik a londoni életétől.

Szabadnak érezte magát.

Végül megálltak egy tömör kőépület előtt. A ház a domboldal sötétségébe burkolózott. Színes lámpafüzérek lógtak az ablakokon, és legalább negyven autó – ütött-kopott teherautók, öreg tragacsok, még egy traktor is – parkolt mellette egy földdarabon.

– Hol vagyunk?

– Százmérföldes körzetben a legjobb helyen, ahol flamencót láthatunk.

Jack magabiztosan bekalauzolta Venetiát. A bólintásai és mosolyai arról árulkodtak, hogy már ismeri a helybéliek felét, akik az egyik sört döntötték magukba a másik után a bárpultnál. Leültek egy asztalhoz egy kis megemelt színpad mellé. Tapasszal megrakott tálakat tettek eléjük: chorizót csípőspaprika-szószban, fokhagymás olajban úszó gombát, piros-és zöldpaprikával tömött frittatát.

Épp egy nagy kancsó sangriával mosták le az ételt, amikor egy karcsú férfi feszes nadrágban elfoglalta a színpadot egy gitárral. Rövid fekete haja úgy fénylett, mint egy lakkbőrből készült korona, miközben egy egzotikus, barnás bőrű fiatal nőt figyelt, aki a színpad felé törte magát át a tömegen. Sűrű, hollófekete haja volt, érett, darázsderekú testén fekete és skarlátvörös szaténruhát viselt, és úgy lépdelt, mint egy tigris. A zene először lassan indult, a gitár húrjainak hosszú, tiszta pengésével; a táncosnő ringatta a csípőjét a lassú, érzéki ritmusra.

– Fantasztikus ez a nő – suttogta Jack, és megérintette Venetia térdét.

Ahogy a hang megtöltötte a helyiséget, a flamencotáncosnő teste egyre drámaibb módon mozgott – a tánc egyszerre volt balettszerű és kecses, és szinte állati erőt sugárzó. A zene most már őrjítően szólt, a nő szinte hipnózisban siklott a színpad fapadlóján, testének hajlatai és vonalai megbűvölték az egész nézőközönséget.

Amikor vége lett a táncnak, Venetia úgy érezte, hogy egész teste lüktet a nyers energiától.

– Azt hiszem, ezek után szükségem van egy kis friss levegőre – nevetett.

Ebben a percben egy bozontos fehér bajszú öregember közeledett az asztalukhoz, hogy üdvözölje Jacket. Venetia, nem akarván megzavarni őket, kisietett a füstös teremből. A kinti levegő csendjétől szinte zúgott a feje. Elsétált a bártól, egész a kocsik végéhez. Felnézett az égre.

Még soha nem látta ilyen sötétnek, olyan volt, mint a nyomdászok koromfekete tintája.

Megpróbált a bolygókból alakokat formálni: egy kutya, egy medve, Jack arca…

– Venetia!

Gyorsan megfordult, épp időben, hogy meglássa Jacket, aki előreugrott, és megragadta a ruhaujját.

– Legyen óvatos – mondta lágyan. – Vigyázzon, nehogy lelépjen a szikla széléről. Nagyon nem szeretném elveszíteni.

Venetia még a sötétben is látta, hogy csillog a szeme. A sangria és a fejét még mindig megtöltő muzsika ritmusa engedte, hogy közelebb lépjen a férfihoz. Megpróbálta meggyőzni magát, hogy egyszerűen csak részeg, de az érzés, hogy ágaskodnak a mellbimbói, azt bizonyította, hogy a számára meglehetősen ismeretlen, hamisítatlan testi vágy tört rá.

– Óvatos leszek.

– Jól van? Egy pillanatra elfordultam, és már ott sem volt.

158

– Ne ijedjen meg. Még mindig itt vagyok – mosolygott az asszony.

Szeme a koromfekete völgy felé vándorolt. Jack közelebb lépett hozzá.

– Figyeljen. Hallja? – szólalt meg Venetia. – A csendet.

– Szeretem, hogy hallani lehet a csendet – mosolygott Jack.

– Egyszerűen fantasztikus volna egy ilyen helyen élni. Semmi zaj, semmi probléma. Ó, istenem – mosolygott. – Mit szól, mit fecsegek itt össze. Egy kicsit részeg vagyok.

– Egy csodálatos modorú részeg.

A csend ellenére Venetia kezdte nyugtalannak érezni magát, zavarta Jack jelenléte a vállánál.

– Azt hiszem, haza kellene mennünk – mondta fátyolos hangon.

Jack egyenesen a szemébe nézett.

– Ha tényleg azt akarja.

Egy belső hang figyelmeztette Venetiát, hogy megbabonázzák. A fickó egy reklámügynök!

Egy profi csábító! Csald ki a belsőépítészt a spanyol menedékedbe, és vonultasd fel az összes vele járó ingyenes szolgáltatást.

Jack egy lépést tett felé, és két ujját az álla alá tette.

– Azt akarja? – suttogta.

Venetia ellenállása gyakorlatilag semmivé foszlott. A levegő úgy tele volt elektromossággal, hogy az asszony biztosra vette, az egész völgyet fel fogja gyújtani. A szemhéja ösztönösen lecsukódott, ahogy a férfi ajka közeledett felé.

– Nem, nem akarok hazamenni – suttogta. Jack megragadta Venetia tarkóját, és közelebb húzta magához; közben a keze az asszony hajába túrt.

– Ne hagyja abba – kérte Venetia, és érezte, hogy a testében minden szexuális ösztön aktiválódik, felébred alvó állapotából. Jack gyengéden egy összevissza horpadt teherautó ütközője felé kormányozta, mit sem tudva arról, vagy törődve azzal, hogy a tulajdonos ott van-e valahol a közelben. Keze egyre feljebb kúszott Venetia lábán a ruha alatt, míg az ujjhegyei végül elérték a combja belsejét. Hallva az asszony lihegését, hüvelykujjai becsúsztak a bugyijába, és addig húzták a puha pamutot, amíg a bugyi le nem csúszott Venetia csípőjéről a földre.

Az asszony halványan még mindig tudatában volt, hogy meg kellene állnia, ám teljesen erőtlennek érezte magát bármihez azon kívül, hogy magához szorítja Jacket. Lehúzta a férfi cipzárját, és, teljesen felizgulva, maga felé irányította Jack lüktető vesszejét. Jack megnyalta az ujjai hegyét, mielőtt simogatni kezdte a lágy fodrokat Venetiában, de az asszonynak nem volt szüksége segítségre, hogy átnedvesedjen. Miután hónapok teltek el Jonathon hideg érzelmeiben, és a fogantatás nevében vég nélkül ismételt monoton szexben, ami után üresnek és értéktelennek érezte magát, végre egy érett, érzéki, a szexuális örömre kész nő ébredt fel benne.

– Kérlek, most – nyögte Jack nyaka hajlatába, és Jack kemény kezébe fogta Venetia fenekét, és felemelte az asszonyt a teherautó motorházára. Venetia hűvös szellőt érzett kibújó szeméremszőrzetén, amikor a lábát az ütközőre támasztva széttárta a combját.

Jack teste egész súlyával ránehezedett, és bevezette a rúdját az asszony forró testébe, olyan lassan, olyan édesen, hogy Venetiának az ajkába kellett harapnia, nehogy felsikoltson. Együtt mozdultak, lassan, hevesen. Venetia hallotta, hogy a motorháztető halkan nyikorog a testük ritmikus lökései alatt. Érezte a kezdődő rángásokat mélyen az ágyékában, ahogy Jack gyorsított az iramán. Minden érzés felfokozódott benne: a gyomra csomókba ugrott, a bőre bizsergett, a csiklója úgy megtelt vérrel a gyönyörtől, hogy úgy érezte, rögtön elájul.

Hatalmas erővel jutott a csúcsra, amikor Jack felrobbant benne, és azonnal a meleg fémre hanyatlott a motorháztetőn, miközben Jack forró nedve a combja belső oldalán csurgott végig.

Egy hangot sem szóltak. Jack a két melle közé hajtotta a fejét, Venetia pedig azt várta, hogy elöntse a bűntudat. De a bűntudat nem jelentkezett.

– Az ördögbe is, te aztán korán fent vagy. Még csak fél nyolc – morgott Cate, amikor borzas hajjal és álmos szemmel bebotorkált a konyhába.

159

Serena a reggelizőpultnál ült, egy pohár grépfrútdzsúszt szopogatott, és egy mézzel megkent pirítóst majszolt. Fekete szabott Dolce nadrágot, ropogós fehér inget és lapos balettcipőt viselt; ilyen külsővel Cate ritkán látta a húgát. Serena tegnap esti gyengeségének minden nyoma eltűnt; most úgy nézett, mint aki nem ismer tréfát. Halászni kezdett a sárgásbarna Birkin táskájában, és kihúzott egy jegyzetfüzetet, amelybe felírt egy csomó számot.

– Ezeken a helyeken megtalálsz a következő néhány napban – mondta fontoskodva. – A stúdió az Eden Roc Hotelban foglalt nekem szobát, de talán Michael villájában leszek. Mind a kettőt megpróbálhatod.

Ránézett az órájára, és félrelökte a pirítóst.

– A kocsimnak minden pillanatban itt kell lennie – mondta az ablakhoz sétálva, és kinézett a redőny résein keresztül. – Nem tudom, hol van a Farnborough repülőtér, de a barátom, Elmore azt mondta, hogy elvisz Nizzába a magángépén, ha kilencre odaérek hozzá. Van egy háza ott kint.

Cate kiöntött magának egy kávét a kannából, és megdörzsölte álmos szemét.

– Azt hittem szerda előtt nem kell Cannesban lenned?

– Te buta – sóhajtott Serena. – Ha netán elfelejtetted volna a tegnap esti vallomást, van néhány elintézendő dolgom. Nincs semmi értelme, hogy Londonban lebzseljek, és vásárolgassak.

– De mi lesz a megbeszéléseiddel…?

– Minden más várhat – csattant fel a húga azzal a nyers, csináljuk-már hatékonysággal, amely Cate számára ismeretlen volt. – Majd értesítlek, hogyan ment.

– De Serena…

– Ah, itt a kocsi – csiripelte Serena már az ajtónál. – Megyek, rendbe teszem az életemet.

Elmore Bryant öregedő rocksztár, visító királynő és Serena Új Legjobb Barátja, miután a kapcsolata Roman LeFeyjel megkeseredett, humoros, szórakoztató társaságnak bizonyult a nyolcvanperces úton Nizzába. A gépén felszolgált koszt igazi luxus volt, de nagy kockázat egy terhes nőnek, gondolta Serena, és visszautasította a rákos felfújtakat és a Cosmopolitanok szűnni nem akaró folyamát, amelyeket a gyönyörű, cizellált férfi utaskísérő kínált. Egyébként is, a hányingerrohamok mellett, amelyek különösen azóta gyötörték, hogy fent voltak a levegőben, a legkevésbé enni kívánt.

A végtelenségig nagyvonalú Elmore elintézte, hogy egy fehér Bentley várja Serenát a leszállópálya mellett, és vigye el bárhová, ahová menni akar a Côte d’Azurön. Amikor elérték a terminált, Elmore lekapta a gyémántberakásos napszemüvegét, és búcsúzás közben átható pillantást vetett a lányra.

– Rövid volt, de csodás, szerelmem, mindig nagy öröm téged látni. Ne felejtsd el – tette hozzá baljósan –, ha bármi történik, és szükséged volna egy helyre, ahol megszállhatsz, amíg itt vagy…

Valakire, akivel beszélgethetsz?

Serena azon tűnődött, vajon a telepátia is Elmore számos tehetsége közé tartozik-e. Mindkét arcán megcsókolta a férfit, és beszállt a kocsiba.

– Észben fogom tartani.

A forgalom őrjítő volt, és csigalassúsággal haladtak a zsúfolt tengerparti úton Cannes felé. A Nizza-Cannes útvonalon ingázó helikopterek, mint vörös darazsak dongtak Serena feje fölött. A lány hátradőlt a krémszínű bőrülésen, és azon tűnődött, hogyan mondja el a hírt Michaelnak.

Nem látott erre semmilyen egyszerű módot; egyenesen elő kell állnia az igazsággal.

Meglepetésére azon kapta magát, hogy menyasszonyi ruhákon jár az esze. Caroline Herrera ki tudna találni valami csodálatosat: elegánst, időtlent, gyönyörűt. Aztán ott van John Galliano is a mágikus kezével. Őneki ugyan nem kellenének azok a rózsaszín cikornyák, amelyeket Gwen Stefani menyasszonyi ruhájára tett, de egy tüllbe és szaténba álmodott Dior-fantázia az évtized ruhája lehetne…

160

Cannes egyszerűen lüktet az élettől, állapította meg Serena, orrát a kocsi füstszínű üvegéhez nyomva. Védőkorlátok álltak a Croisette mentén, kíváncsiskodó turisták kapták elő a kamerájukat minden csoportosulás láttán, és az összes nagyobb hotel – a Carlton, a Majestic, a Martinez – bejáratát hústorony biztonsági őrök vigyázták azzal az egyetlen feladattal, hogy a csőcseléket távol tartsák a szállodák csillogó előcsarnokától. Hála istennek, ő egy civilizáltabb helyen száll meg, gondolta Serena, és elmagyarázta a sofőrjének, hogy juthat el Michael villájához.

A kikötő Cannes Óvárosánál forgalmasabb volt, mint amilyennek valaha látta, telezsúfolva luxusjachtokkal; a sor hátán sor krémszínű és dióbarna hajótestek csillogtak a napfényben. Ahogy elhajtottak a kikötő mellett, Serena azon tűnődött, hogy Michael vajon ott lehet-e a száz láb hosszú jachtján, a Pandorá n. Ellenőrizte az időt: 11.45. Nem, még túl korán van. Általában egy óra tájban ment fel a hajójára, hogy megebédeljen, elintézzen egy-két üzleti találkozót, és a tenger biztonságából figyelje a Croisette-en zajló cirkuszt. Úgyhogy az autó a Cannes városának hátteréül szolgáló meredek hegyek közt kanyargott, miközben az utcák egyre csendesebbek lettek, ahogy felfelé haladtak.

A villa, amely felé közeledtek, tulajdonképpen nem Michaelé volt, ő csak bérelte a szezonra.

A Sarkis ingatlanbirodalom még nem jutott el a Côte d’Azurig, bár ez volt az egyik ok, amiért Michael hosszabb időt szándékozott a környéken tölteni. Igen, Michael imádta mind a filmfesztivál, mind a következő hétvégén esedékes monacói grand prix harsányságát, ragyogását és partijait, de valójában üzleti ügyben volt itt. Pénzt csinálni. Hallotta, hogy egy előkelő idős hölgy nemrégiben történt – és azt rebesgették, gyanús – halála után eladó lett egy hatalmas belle époque villa, és Michael szerette volna megszerezni. Azt akarta, hogy a Côte d’Azurön is legyen egy Sarkis-hotel, amely méltó párja a legendás dél-franciaországi Du Capnak és Grand Cap Ferratnak. És mire letelik ez a két hét, dicsekedett Serenának, a villa az övé lesz.

Hatalmas kovácsoltvas kapu és kúszó bougainville-ával benőtt háromméteres fal óvta körös-körül Michael ideiglenes otthonát. Serena megkapta a biztonsági kódot – meghatódott ettől a gesztustól –, és beütötte a számot a táblán a kapunál. Hatásos megjelenést tervezett, ezért elbocsátotta a Bentleyt, átsétált a kapun, el egy sor pálmafa mellett a ház felé, és közben megcsodálta a hatalmas, lejtős terrakottatetőt, a rózsaszín, mediterrán téglafalakat és a csinos virágokkal teli dézsákkal megrakott balkonokat. Az izgalom kis hulláma futott át rajta. A bejárati ajtó tárva-nyitva állt. Egy viharvert arcú és kócos ősz hajú öregember söprögetett némán az előcsarnokban, kilökve a port a meleg levegőbe. Közömbösen Serenára pillantott, és mintegy transzban, folytatta a munkáját. A lány cipősarka kopogott a márványon, ahogy besétált, és egy puffanással a padlóra ejtette a bőröndjét. Az egész házban a másnap reggel csendes, elhagyatott hangulata érződött.

– Michael! Itt vagyok! – kiabált fel a lépcsőn, és közben kigombolta az ingét, és lerúgta a cipőjét. Semmi. Csak egy porszívó zümmögése valahol hátul a házban. Egy szobalány dugta ki a fejét a korlát fölött, de csak bólintott, mintha hozzá lenne szokva, hogy idegen nők mászkálnak Michael villájában.

– Én – Mr. – Sarkist… – formálta a szavakat Serena lassú, kifejező angolsággal, de a nő már ott sem volt.

Serena lassan haladt a lépcsőn felfelé, és a nyakát nyújtogatta, hátha meglát valami életjelet.

Mélyeket lélegzett, és biztos volt benne, hogy a bársonyos nyári levegő ellenére füst és állott alkohol csípős szagát érzi. Ösztönösen tudta, hogy valami nincs rendben. Végiglépkedett egy hosszú folyosón a ház hátsó traktusa felé, és mivel tompa zajt hallott egy nagy tölgyfa ajtó mögül, óvatosan benyitott, és a nyakát nyújtogatta, hogy bepillantson a sötét szobába.

Hatalmas hálószobát látott. Bár már délre járt, a hosszú redőnyök zárva voltak, és csak egy keskeny napsugár hasított végig a padló közepén, mégis elég fényt adott ahhoz, hogy Serenának elálljon a lélegzete. Egy óriási kerek ágy állt előtte, amelyen három test vonaglott a gyűrött selyemlepedőkön.

Michael teste meztelen volt, leszámítva egy vékony, csillogó izzadságréteget. Ajka egy karcsú, vörös hajú nő jobb mellbimbóját harapdálta, aki kemény mellét belenyomta a férfi arcába. Egy 161

telt idomú szőke lovagolt Michaelen a farkára hajolva, a szája éhesen szívta be a férfi vastag rúdját, miközben Michael ujjai a csiklójával játszottak. Végtagok keszekuszasága, lebarnult hústömeg, vad és szenvedélyes nyögések fogadták Serenát – de a lány rémült sóhaja még így is hallható volt. A szőke hirtelen felült, a feje megperdült, a haja suhogva hátracsapódott. Michael felnézett, és tátva maradt a szája. Szeme egy pillanatra Serena tekintetébe kapcsolódott a tölgyfa padlón keresztül, aztán azonnal összeszedte magát, és fölényesen elmosolyodott.

Serenát elöntötte a hányinger, a feje szédült.

– Te undorító, te csaló…

Hangja reszelős volt a dühtől, ahogy lassú léptekkel az ágy felé közeledett. Michael hátrahanyatlott a párnahalomra, egyik lábát átvetette a csokoládé selyemágyneműn, szőrös barna keze továbbra is lustán simogatta fel-le a szőke lábát. Arca most a gyilkos arrogancia maszkját viselte.

– Serena. Tökéletes időzítés. Miért nem jössz, és csatlakozol hozzánk? – vigyorgott.

A vörös hajú, aki a mellbimbójába szúrt gyűrűn kívül anyaszült meztelen volt, csábosán mosolygott, és a saját melleit simogatva intette oda Serenát.

– Három már egy társaság.

– És négy egy orgia – sziszegte Serena, és az ajka eltorzult a dühtől. – Most pedig, koszos ringyók, lennétek szívesek a pokolba takarodni a barátom ágyából…

Michael még mindig lezseren feküdt, mintha ez megszokott jelenet volna a számára.

– Gyere, drágám. Ez Cannes. A partizás ideje.

Serena lassan megrázta a fejét.

– Akkor csak folytassátok ezt a csodálatos időtöltést!

Az ajtó felé fordult, menet közben lesújtó pillantást vetve Michaelra. A férfi leszállt az ágyról, és elindult felé, a farka még mindig ágaskodott, úgy mutatta az utat, mint egy lovag lándzsája.

– Serena, kérlek. Csak egy kis mulatságról van szó – mondta, és engesztelő mozdulattal széttárta a kezét.

A lány megfordult, és egyik ujjával vadul rámutatott.

– Tartsd meg a kurváidnak! – köpte a szavakat.

És bevágta az ajtót.

162

26

– Próbáld meg így nézni – mondta Elmore Bryant, miközben felhúzta a palackzöld Vilebrequin virágmintás sortját, és beleereszkedett az úszómedencébe. – Csak egy édes hármas volt. Néhányan az ilyen piszok gazdag fazonok közül mindenféle bizarr szarba belemásznak, úgyhogy rosszabb is lehetett volna. Sokkal rosszabb.

– Elmore, ezzel nem segítesz – válaszolta Serena, és kivett egy gyümölcsöt a tálból a barátja Cap Ferrat-i udvarházának a teraszán.

– Természetesen, a milliárdosok nem tudják a pöcsüket a nadrágjukban tartani, és pont, mondat vége – folytatta a barátja, felékszerezett kezével hadonászva a levegőben. – Ez tulajdonképpen meglep; biztos vagyok benne, hogy csak egy kis vacak van nekik. Mit gondolsz, mi hajtja őket, hogy annyi pénzt csináljanak? Tényleg kicsi az övé? – kérdezte Elmore, és fröcskölni kezdte a vizet. – Cserkészkolbászról beszélünk vagy makkról?

Serena belevájta a francia módra manikűrözött körmeit a kezében lévő őszibarackba, és amikor azok átszúrták a gyümölcs húsát, egy pillanatra azt képzelte, hogy Michael heréit tartja az ujjai közt.

– Ha nem haragszol, inkább nem tárgyalnám meg Michael péniszének a nagyságát – mondta méltatlankodva.

– Ahogy óhajtod – mosolygott Elmore pajkosan, és odaintette magához a medencénél felszolgáló fiút. – Earl Grey?

Serena elnyúlt a dél felé fordított nyugágyon. A ház a St-Jean-Cap Ferrat-i-öbölre nézett, és Elmore teraszáról nyílt az egyik legpazarabb kilátás Dél-Franciaországban.

– Ölni tudnék valami erősebbért – sóhajtott, és megigazította a csöppnyi türkiz bikinije pántjait.

– Hát, nem a te állapotodban, ifjú hölgy – jegyezte meg Elmore, bölcsen bólogatva a fejével, úgyhogy a napszemüvegét ékítő gyémántok hunyorogtak a késő délutáni napsütésben.

Elmore természetesen mindent tudott. Tudta, hogy Serena hármas szexben találta Michael Sarkist két szilikonmellű kurvával. Tudta, hogy Serena kiviharzott Sarkis cannes-i villájából, és tudta, hogy távozás közben lelökött egy súlyos terrakotta virágcserepet a balkonról, amely átszakította az immár exbarátja lángvörös Ferrarijának a szélvédőjét. Azt is tudta, hogy Serena Sarkis gyerekét hordja a szíve alatt.

A lánynak nem volt más választása, el kellett mondania, mi történt. Mivel csupán órákkal azután, hogy olyan feldobott hangulatban otthagyta Elmore-t a cannes-i repülőtéren, felbukkant a villájában, a barátja természetesen tudni akarta a hirtelen hisztéria okát. Serena először nem akart elmondani neki semmit, de sebezhetőnek, elhagyottnak és zaklatottnak érezte magát. Amikor kilépett Michael villájából, egy hosszú ideje nem tapasztalt érzés taglózta le: a magányosság.

Gyönyörű, híres nő volt, akit az egész világon kívántak, és szó szerint nem volt hová mennie.

Azonnal telefonált a személyi titkárának, Janey Norrisnak, és megkérte, hogy amilyen hamar csak tud, szerezzen neki helyet egy repülőgépre. De a cannes-i filmfesztivál közepén jártak, és 163

még Janey félelmetes ügyessége sem tudta Serenát kimenekíteni onnan aznap este kilenc előtt.

Serena az Eden Rocbeli foglalását sem akarta igénybe venni – a hely nyilván olyan, mint egy akvárium –, úgyhogy felhívta a legkézenfekvőbb mentőkötelét, Elmore Bryant Bentleyjének a sofőrjét. Még mindig a La Croisette-en araszolt a forgalomban, úgyhogy azonnal visszasietett, hogy elvigye őt Elmore villájának a menedékébe. Amikor Serena könnyek közt megérkezett, Elmore leültette a Földközi-tengerre néző míves pagoda alá, és a szavak és titkok ömleni kezdtek a lányból.

A férfi szemmel láthatóan élvezte az egész drámát, de, bár megrögzött pletykásnak ismerték, akkora szíve volt, mint egy ház. Biztosította Serenát, hogy addig maradhat nála, ameddig csak akar, és beterelte a sziporkázó Cap Ferratra néző egyik vendéglakosztályba. A villa mesés hely volt, ahol az ember összegömbölyödhetett, és elvonulhatott a világtól; amikor Serena bekúszott a vendégszoba XV. Lajos korabeli hatalmas ágyának ropogós ír ágyneműi közé, máris egy kicsit jobban érezte magát. De most, majdnem huszonnégy órával később, a megdöbbenése és a hisztériája – és ha brutálisan őszinte akart lenni magához, a sértettsége és az elárultatása – valami erősebb érzéssé alakult át: tomboló dühvé. Épp, amikor azt gondolta, hogy a dolgok rosszabbul már nem is állhatnának, felhívta a New York-i sajtótitkára, Muffy Beagle, hogy elmondja: két bulvárlap, a Sun és a Mirror másnap reggel cikkeket szándékozik megjelentetni róla. A Sun a két francia kurvával akar interjút közölni, akik valami titokzatos módon meg tudták szerezni Charlie Nolan, a hírességek szerelmi ügyeit kitálaló kíméletlen PR szolgálatait, aki ehhez hasonló szörnyű bulvártörténetekkel szórakoztatta a közönséget immár húsz éve. És a Mirror nak sikerült egy még kártékonyabb hírt kiásnia. A terhességét.

– Egyszerűen nem értem, hogy jöhettek rá a bébire – nyögte Serena, és halk pottyantással a terasz kövére ejtette az őszibarackot. – Csak a hülye, kibaszott nővérem lehetett, nem gondolod?

– dühöngött. – Úristen, el tudod képzelni, hogy Cate egyszerűen elment a sajtóhoz?

Szörnyülködve nézett fel Elmore-ra, egy pillanatig komolyan tűnődött a gondolaton, de aztán meglátta Elmore elítélő arcát.

– Nem. Azt hiszem, nem ő lehetett – folytatta Serena. – De elég nagy ostobaság volt a részéről, hogy elment, és megvette azt a terhességi tesztet. Annyira naiv és önző. Fogja magát, és elrohan a patikába, tekintet nélkül arra, milyen következménnyel járhat ez rám nézve. Biztos, hogy valaki abból a patikából volt. Nyilván állandóan a hírességeket lesik.

Egy pillanatra leállította vadul száguldó gondolatvonatát, megpróbálta mérlegelni az összes lehetőséget.

– Vagy talán néhány riporter odalopakodott, és feltúrta a kukáját. Vagy talán lehallgatták a telefonomat! Nem tudom. Hogy szerez a sajtó tudomást ezekről a dolgokról? Olyanok, mint az a rohadt Moszad!

Elmore odahúzott mellé egy nyugágyat, és meg veregette a fehér kitömött párnákat, hogy

kényelmesebb helyzetbe tegye magát.

– Drágám, megtörtént, semmi értelme, hogy emészd magadat miatta. Most arról kell gondolkodnod, hogyan minimalizálhatnád a kárt.

Serena már megejtette ezt a bizonyos beszélgetést a menedzserével, Stephen Feldmannal; azonnal kapcsolatba lépett vele New Yorkban, amint kiderült, hogy a lapok tudnak a terhességéről. Feldman nem bánt vele kesztyűs kézzel. Az abortusz most már egyszerűen szóba sem jöhet, mondta. Serena elkeseredetten tagadta még a gondolatot is, és közben érezte, hogy a szégyentől az arcába szökik a vér. Előző éjjel, ahogy összekuporodva feküdt Elmore vendéghálószobájában, órákon keresztül ébren tartotta magát az öngyőzködéssel, hogy milyen előnyök származnának abból, ha megszakíttatná a terhességét. Elég realista volt, hogy tudja, Michael moshatja, és talán mosni is fogja a kezeit vele és a gyerekkel kapcsolatban. És mi ő

Sarkis és a karrierje nélkül? Valóban szeretne minden mást feláldozva egyedülálló szülő lenni?

Bár, ahogy Feldman kifejtette a brutálisan tényszerű modorában, az abortusz lett volna a javasolt megoldás, ha a hír a terhességéről nem szivárog ki, de most, hogy ez megtörtént… Nos, egy abortusz most egyenlő volna az öngyilkossággal a karrierjére nézve. Közép-Amerikában abortuszt végeztetni felér a sorozatgyilkossággal. Valójában rosszabb. Az amerikai közönségnek 164

– bármilyen közönségnek, akiket Serena meg akart hódítani – ezt egyszerűen nem venné be a gyomra.

Serena hátradőlt, mélyebben belesüppedt a nyugágyba, és mint egy paplant, az álláig felhúzta a maga köré tekert bolyhos fehér törülközőt. Egyaránt volt sebzett és ragyogó, és úgy festett, mint egy Bond-lány és egy árva kislány kereszteződése.

– Még mindig visszafogadhatod – ajánlotta Elmore, és elhallgatott, hogy belekortyoljon a Cristaljába. – Nők már sokkal, sokkal nagyobb bűnökért is megbocsátottak férfiaknak. És az emberek tényleg megőrülnek egy kicsit Cannesban.

Serena vadul rázta a fejét. Tudta, hogy amit átél, az nem az összetört szív fájdalma. Ahhoz túl távolinak, nem elég bénítónak érezte. Tudta, hogy ötven százalékban düh, ötven százalékban a gyötrelem, amely az elárultatással járt, és az árulással nem tudott mit kezdeni. Az egója soha nem engedné meg, hogy bárkinek is megbocsásson, aki hűtlen volt hozzá. Egyszerűen túl hiú volt annak az elfogadásához, hogy valaki egy másik nőt – különösen egy kurvát – választhat helyette, tekintet nélkül arra, milyen előnyös volna ez a számára hosszú távon.

– Nem akarok újra együtt élni vele, le akarom vágni a tojásait – mondta színtelen hangon.

Elmore oldalról rápillantott, és elmosolyodott.

– Többféleképpen is meg lehet nyúzni egy patkányt, drágám. Ott üsd, ahol a legjobban fáj neki. A pénztárcáján.

– Nem kell annak a szarházinak a pénze. Semmi sem kell tőle, legfeljebb talán a feje egy tálon.

– Ne légy makacs.

– Komolyan gondolom. Egy fillér sem kell a pénzéből.

– A büszkeség a bukás előtt jár, drágám – mondta a házigazdája bölcsen.

– Tartsd meg az áruházi filozófiádat, Elmore, drágám. Semmit sem akarok tőle. Michael Sarkis megrohadhat a pokolban.

165

27

Serena a hét végéig Elmore villájában maradt. Elmore határozottan kitiltott minden újságot a házból, és amikor a lány nővérei mind kétségbeesve telefonáltak, hogy megtudják, mi van a húgukkal, Serena kifejezetten azt kérte tőlük, hogy ne mondják el neki a történet nyomában járó teljes igazságot. Ez az öröm a sajtótitkárára, Muffy Beagle-re maradt, aki viszont ragaszkodott hozzá, hogy részletesen tájékoztatja. Az összes angol bulvárlap két napig ezzel a sztorival volt tele. Csak egy crackpipát szívó szupermodellről és két kabinetminiszter közti viszonyról előkerült képek sorolták a történetet a tizenegyedik oldalra a harmadik napon.

Az is segített, hogy a kurvák igencsak keveset tudtak mondani. Egyikük kiszínezte az incidenst, hogy Serena Michael Ferrarijára dobta a virágcserepet, mondván, hogy felhasította a kocsi kerekeit is, de ahogy Muffy kifejtette, a Fleet Street sokkal tovább csámcsogott volna a történeten, ha Michael brit és olyan híres, mint, mondjuk, Tom Archer. A terhességéről szóló hírek igazság szerint rengeteg együtt érző lapterjedelmet szorítottak ki Serenának, de volt számtalan cinikus újságíró, akik lírai húrokat pengettek az egyedülálló anyákra váró nehézségekről, függetlenül attól, milyen gazdagok és híresek. Serena azonban az együttérzést rosszabbul viselte, mint a kurvákat. Gyűlölt bármilyen szempontból úgy gondolni magára, mint egy áldozatra, de ahogy Stephen Feldman kifejtette, pontosan így kellett lejátszaniuk a meccset a sajtóban. Stephen nagyon is tisztában volt azzal, hogy Serenát ragyogó, bár nehéz személyiségnek tartják a hazájában, és meg volt győződve, hogy ez az egész közjáték jelentős mértékben javíthat az imázsán. Felléphetne néhány jól megválasztott beszélgetős showban a pocsolya mindkét oldalán, határozta el. Ezután talán még Oprah és a Vanity Fair is érdeklődne iránta.

Bármekkora kísértést is érzett, hogy határozatlan ideig Elmore villájában maradjon, Serena lényének gyakorlatias és ambiciózus oldala tudta, hogy vissza kell mennie Londonba, és újra sínre kell tennie az életét. Először Londonba, azután New Yorkba, javította ki magát, mivel még nem akart visszamerészkedni Michael felségterületére. Egyébként volt néhány sürgető ügy, amely azonnali megoldást igényelt: például meg kellett újítania a szerződését a Jolie Cosmetics céggel. Az ügynöke boldogan lebonyolította volna a tárgyalásokat, de Serena még mindig jó ötletnek tartotta, hogy személyesen keresse fel a londoni székhelyű vezérigazgatót, Sidney Parkért; azzal érvelt, hogy így szemtől szemben mondhatja el neki a maga verzióját az eseményekről, és bűvölheti bele a férfit egy újabb jövedelmező megállapodásba.

– Nahát, igazán jól nézel ki – mondta Venetia, és ölelésre tárta a karját.

Serena épp most jött át gyorsított tempóban a vámon, miután Elmore magángépe letette egy kisebb kifutópályán a Luton-i repülőtéren. Legidősebb nővére ragaszkodott hozzá, hogy kijöjjön érte, és Serena egészen boldog volt, hogy továbbra is átengedheti magát az anyáskodásnak.

– Biztosíthatlak, hogy nem úgy érzem magamat – mondta, miközben megölelte Venetiát, és drámai módon összerázkódott, hogy kellő hangsúlyt adjon a szavainak.

166

– Tudtam Mustique-on, hogy van abban az emberben valami, ami nem tetszik nekem – jegyezte meg Venetia, és Serenába karolva a kis terminálépület előtt parkoló négykerék-meghajtású BMW felé vezette a húgát.

Serena felhúzta az egyik szemöldökét.

– Akkor jól megtévesztettél – mondta.

Venetia elengedte a megjegyzést a füle mellett. Befészkelték magukat a krémszínű

bőrülésekbe.

– A túl gazdag férfiak… Sin, el kell gondolkoznunk, megérik-e, hogy az ember izgassa magát miattuk – mondta Venetia halk hangon.

Serena oldalról a nővérére pillantott. Ritkán engedte, hogy más emberek viszonyainak banális részletei hatással legyenek rá, de még az ő számára is világos volt, hogy Venetia és a férje közt jó ideje nincs minden rendben. Nővére vibráló lénye észrevehetően elszürkült közel két évvel korábbi esküvője óta. Venetiának soha nem volt sok önbizalma, de egyértelműen látszott, hogy a Jonathon oldalán töltött élet, függetlenül attól, milyen gazdag és milyen jó kapcsolatokkal rendelkezik a férje, nem járt pozitív hatással a nővére önbecsülésére. De most valami megváltozott. Lopva Venetia profilját nézte, és észrevette, hogy a nővére bőre kicsit kipirultabb és nap-csókoltabb, mint általában, és a szeme csillog, ami hosszú ideje nem fordult elő nála.

– Meg kell mondanom, hogy te is nagyon jól nézel ki – jegyezte meg Serena, információ után puhatolózva. – Spanyolországban voltál, ugye?

Venetia elfordította a slusszkulcsot, és a szemét mereven előreszegezte a szélvédőn keresztül, de a húga látta, hogy rózsaszín pír önti el az arcát. Venetia csak bólintott. Serena érezte, hogy a nővére nem óhajt beszélni róla; így hát hiába volt pletykanarkós, most nem volt kedve, hogy megdolgozzon érte. Inkább matatni kezdett a Chloé táskájában, a Blackberryjére vadászva. Egy halom üzenet és e-mail várta. Amilyen gyorsan bekapcsolta a masinát, ugyanolyan gyorsan el is zárta. Elég volt a figyelemelterelésből, ideje, hogy újra magával foglalkozzon.

– Gondolom, akkor nálad fogok lakni? – kérdezte, és mint egy szórakozott gyerek, a légkondicionáló gombjaival játszott a diófa műszerfalon.

– Ameddig csak jól érzed magad – mosolygott Venetia.

– Nem akarok semmiféle szaros szobát, drágám. Az tetszik nekem, amelyiknek külön gardróbszobája van. Na gyerünk, taposs bele, érjünk végre Londonba.

Annak ellenére, hogy chicagói születésű volt, Sidney Parker, a Jolie Cosmetics vezérigazgatója az év kilenc hónapjában egy hatalmas, hatemeletes, stukkós Eaton Square-i házban lakott a sokkal fiatalabb angol felesége, Lysette kedvéért. Mrs. Parker egy festett szőke exkoktélpincér volt Délkelet-Londonból, aki már egészen fiatal korától komoly megszállottsággal hajszolta a jobb életet.

Egy más korban Lysette politikus vagy gengszter lett volna. Finoman kiegyensúlyozott módon keveredett benne a kíméletlen ambíció és a kaméleonszerű képesség fontos emberek elbűvölésére, és ez szerezte meg neki a Sidney Parker-trófeát. De Lysette nem állt meg itt, gyorsan megvetette a lábát, mint rettegett és ünnepelt társasági játékos, akinek a véleményét és támogatását nagy becsben tartották. Ha Lysette Parker nem jött el a jótékonysági adománygyűjtő

rendezvényedre, vagy nem jelzett vissza a partidra szóló meghívóra, akkor halottnak tekinthetted magadat a londoni társaságban.

Serena szerencséjére, Lysette mindig csodálta a gyönyörű Balcon nővéreket. A gazdag férj tőrbe csalása érdekében folytatott kampánya során Lysette mindvégig falta a Tatler magazint, és ilyetén formán intim ismeretségbe került a társaság befolyásos embereivel és a nagy arisztokrata családokkal, akik a lap oldalain szerepeltek. Serena minden volt, ami Lysette lenni szeretett volna, amikor két évtizeddel korábban felnőtt Lewishamben, és Lysette volt az, aki rábeszélte a férjét, hogy Serenát tegye meg a Jolie Cosmetics európai arcának. Tudta, hogy a kifinomult, kivételezett és nevetségesen gyönyörű Serena azt a rózsás angol fantáziaképet testesíti meg, amelyet annyi brit lány dédelget titokban.

167

Sidney sokkal jobban szeretett volna egy szupermodellt alkalmazni, mint amilyen a három évvel korábbi Jolie Cosmetics-lány volt, de tisztelte a feleségének az utca népét jól ismerő üzleti szemléletét, és, ahogy kiderült, Lysette megérzése helyesnek bizonyult. Hat hónappal azután, hogy Serena lett a Jolie arca, a profit hatvanhárom százalékkal nőtt az egész termékskálán, és a márka egy avíttas, hagyományos európai kozmetikai házból valami sokkal frissebb, modernebb és csillogóbb fogalommá vált. A vágyukban, hogy szexis, csücsörítő Serena-ajkuk legyen, a nők tizenöttől ötvenig tömegesen rohantak a Jolie szilva és őszibarack ajakfényeiért, míg a bőrápoló termékeik eladása megháromszorozódott, mivel a vásárlóik szerették volna magukon látni Serena makulátlan bőrét. Serena nem tudta, de többet köszönhetett a Parker családnak, mint hitte volna.

Venetia egy intéssel letette Serenát a kis lépcsősornál, amely Sidney és Lysette Parker otthonának hatalmas, éjfélkék ajtajához vezetett. Bár Serena ritkán volt ideges, most halvány lepkeszárnyreszketést érzett a gyomrában, amikor megnyomta a csengőt. Általában élvezte az ilyen megbeszéléseket, de még csak hat nap telt el azóta, hogy kitört a botrány az újságokban a terhességéről és Michael Sarkisról, és lehetetlen volt megjósolni, Sidney hogyan fogadta a hírt.

Ezt szem előtt tartva öltözött fel, a kellő hatás érdekében. Szűzies ragyogás, mosolygott: krémszínű hullámzó Chloé ruha, arany lapos balettcipő, Jolie arcpirosító az orcájára lehelve.

Tudta, hogy helyes döntés volt ilyen gyorsan felkeresnie Sidneyt. Azt szerette volna, ha a férfi első kézből, és nem a bulvárlapokból szerzi az információit. Egyébként is, a szerződést a lehető

leggyorsabban el kellett intéznie: mivel a Cheyne Walk-i házát eladta, az viszont, hogy visszamenjen New Yorkba, egyelőre szóba sem jöhetett, gyorsan találnia kellett valami új lakhelyet, és tudnia kellett, mennyit ér a szerződés, mielőtt bármit határoz ebben az ügyben.

Egy szürke ruhás Fülöp-szigeteki szobalány nyitott ajtót, és engedte be Serenát. Egy hatvan év körüli, nagydarab férfi jött ki borotvaélesre vasalt sötétkék öltönyben az előcsarnokba, hogy üdvözölje. Sidney valaha rendkívül jóképű férfi lehetett; barázdált volt az arcbőre, de a halvány mahagóniszíntől valahogy simábbnak és fényesebbnek tűnt. A homlokából hátrafésült ősz haj és a hosszú, határozott orron ülő vékony, aranykeretes szemüveg tette teljessé kozmopolita külsejét.

– Sidney, hogy van? – kérdezte Serena, és a kezét megragadva, mindkét arcán megcsókolta a férfit.

– Kitűnően. És maga csodálatosan néz ki – válaszolta Sidney jóindulatú mosollyal. – Menjünk be a dolgozószobámba. Ó, Joyce? – szólt a szobalányhoz. – Hozna nekünk teát?

Csendben sétáltak át egy díszes könyvtárba. A szobának a gazdag, elegáns tapéta, a diófa burkolat és a színek szerint csoportosított könyvekkel megrakott polcok hivatalos jelleget kölcsönöztek. Serenát egy kicsit apja huntsfordi dolgozószobájára emlékeztette, leszámítva, hogy ez a hely több festékszóró pisztolyt látott; olyan volt, mint az angol úr könyvtárszobája, ahogyan azt Ralph Lauren elképzeli. A patináspénz-érzést még jobban tönkretették a falakon függő, gyönyörű nőkről készült hatalmas bekeretezett fotók: az összes Jolie-szóvivő portréja. Serena képe Kelly Sanders, egy lélegzetelállító vörös hajú, texasi modellből lett tévéműsorvezető fotója mellett függött, aki Észak-Amerikában képviselte a Jolie-t, és mellettük Bay Ling, a feltűntem-és-már-jövök-is kínai modell volt látható, aki a pezsgésbe lendülő távol-keleti kozmetikai piacnak adta az arcát.

Sidney leült a hatalmas íróasztal mögé, belesüppedt a székébe, és egy arany Mont Blanc tollal játszott, míg Joyce csendben belépett, és letett egy ezüst teástálcát az asztalra. Serena kihasználta a pillanatot, hogy körbetekintsen. Még soha nem volt a dolgozószobában; amikor Sidneyvel találkozott, rendszerint a nappaliban ittak valamit. Talán most Lysette szórakoztatta ott a vendégeit.

– Örülök, hogy ilyen gyorsan meglátogatott – mondta Sidney, és átnyújtott Serenának egy finom porceláncsészét.

Még mindig érződött a hangján némi enyhe amerikai csengés, bár eltökélten igyekezett megszabadulni tőle az autentikus angol hangzás kedvéért.

– Tudom, hogy rengeteg megbeszélnivalónk van – mosolygott Serena, és átvetette egyik hosszú napbarnított lábát a másikon. – Nyilván hallotta, hogy alig voltam Londonban 168

mostanában, mivel New Yorkban élek, meg minden – ömlengett a lehető legkellemesebb és legdallamosabb hangján.

– Mit gondol Bay Lingről? – kérdezte Sidney hirtelen, és egyik kezével a lány képe felé intett.

Serena felnézett, hogy megszemlélje a fotót. Ő volt a legnyugatibb külsejű keleti lány, akit valaha látott. A bőre inkább enyhén napbarnítottnak, mint sárgának tűnt, a haja arra a szigorú bubifrizurára volt nyírva, amely most a legnagyobb divatőrület volt Manhattanben. Igazság szerint a kínainak szinte nyoma sem látszott benne. A csontozata tökéletes, finom arca inkább ovális, mint kerek, az ajka halvány és telt.

– Gyönyörű, igaz? – adta a szót Sidney. – Kína első számú szupermodellje.

– Igen. Bár a sajtó manapság mindenkit szupermodellnek hív, akinek hosszú a lába – nevetett Serena könnyedén.

Észrevette, hogy egy izom megrándul Sidney halántékán.

– De… valóban rendkívüli szépség – folytatta gyorsan.

– Már negyedmillió darab Kínai Rózsa ajakfényt adtunk el – mondta a férfi, és lassan ingatta a fejét.

Serena azon kapta magát, hogy utánozza a mozdulatot.

– Járt valaha Pekingben? – kérdezte Sidney.

Az ilyen kérdés egy ajánlat felé szokott vezetni. Serena érezte, hogy a nyugtalansága alábbhagy.

– Nem, még nem – mondta őszintén –, de tavaly télen Pukheten voltam az Amanpuriban – tette hozzá komolyan.

– Egy thai nyaralóhely aligha az új globális kereskedelem főhadiszállása – válaszolta Sidney rosszallással a hangjában.

Serena háta megmerevedett.

– Hihetetlen város – jegyezte meg a férfi hirtelen, az arcát simogatva, és nagyobb jóindulattal folytatta. – Amikor Bay Ling és én megnyitottuk a pekingi áruházat három hónappal ezelőtt, esküszöm, hogy a sor olyan hosszú volt, mint a kínai nagy fal! – göcögött halkan magában. – Emellett Oroszország, mint kereskedelmi potenciál feltárása jelentéktelennek tűnik. Kína a jövő.

Serena kénytelen volt elnyomni egy unott sóhajt. Nem volt abban a hangulatban, hogy előadást hallgasson a globális gazdaságról.

– Nos, talán megszervezhetne nekem egy utat. Borzasztóan szeretném mindezt látni – mosolygott, és finoman belekortyolt a teájába. – Talán ideje is volna, hogy a Jolie összes szóvivője találkozzon egyszer – mondta nagylelkűen.

Sidney nevetett, kicsit erőltetetten.

– Különben – szólt a férfi élénkebben –, azt hiszem, azért vagyunk itt, hogy a szerződéséről beszéljünk.

Serena mosolygott, és átcserélte a lábát.

– Csak nagy vonalakban – nézett pajkosan –, a többit rábízhatjuk az ügynökömre. Ezért fizetek neki tizenöt százalékot.

Serena belülről összerázkódott ennek a számnak a gondolatára. Ha a Jolie Európa mellett még Észak-Amerikára is megteszi a szóvivőjének, akkor az egy évi több mint 5 millió dolláros üzletet jelent. Ennek a tizenöt százaléka az annyi… Nem tudta kiszámolni, de az biztos, hogy rengeteg pénz, gondolta, hirtelen egy kicsit mérgesen.

Sidney szünetet tartott, egyik oldalról a másikra tekergette a forgószékét.

– Az utóbbi néhány napban sokat gondolkodtunk Lysette-tel a szerződése megújításán.

– Hogy van Lysette? – mosolygott Serena szélesen.

– Nagyon jól, igazán nagyon jól – bólintott Sidney. – Mint tudja, óriási a hitem és a bizalmam a cég irányításával kapcsolatos véleményét illetően.

– Rendkívül okos asszony – jegyezte meg Serena bölcsen.

169

– Valóban az – értett egyet Sidney, és az állát simogatta. – Nem csupán a feleségem, ő a kommunikációs csatornám is a nagyközönség felé. Igaza volt, amikor szerződtettük magát három évvel ezelőtt, és megbízom a maga jelenlegi helyzetével kapcsolatos ösztöneiben is. Miután New Yorkba költözött, és baráti viszonyba került Michael Sarkisszal…

Serena mohón közbevágott.

– Tudom! – áradozott. – Az, hogy odaköltöztem, évek óta a legjobb döntésem volt. Óriási mértékben megnövelte az ismertségemet szerte az Államokban. Megértem, kezdetben miért volt bizonytalan, hogy Európa mellett megtegyen-e Észak-Amerika arcának is, de most, igen, a dolgok egészen másképp állnak – mosolygott.

– Nem erre gondoltam – mondta Sidney minden érzelemtől mentesen.

– Ó… – mondta Serena. – Akkor nem tudom biztosan, hogy én…

Sidney előrehajolt az íróasztalán, és felgyűrte a sötétkék zakója ujját.

– A viszonya Michael Sarkisszal ártott a márkanévnek.

Serena arcáról lehervadt a mosoly.

– Nos, ahogy kétségtelenül tudja – mondta gyorsan, és megpróbált magabiztosnak és határozottnak tűnni –, az exbarátomat kompromittáló szituációban találtam Cannesban, és azonnal véget vetettem a kapcsolatnak. Úgy éreztem, ez a felelős lépés.

– És terhes – mondta Sidney tényszerűen.

– Igen – válaszolta Serena kissé bosszúsan. – Férfiak és nők kapcsolatában gyakran fogantatik gyermek.

Sidney hátradőlt, amennyire a széke engedte, látszólag azon igyekezve, hogy minél távolabb kerüljenek egymástól.

– Maga nagyon, nagyon szép nő – jegyezte meg Sidney egy árnyalatnyi mosollyal. – De azért foglalkoztattuk, mert megtestesített bizonyos dolgokat. Eleganciát. Előkelőséget. Hagyományt.

Ezek a Jolie Cosmetics oszlopos értékei.

– És én ugyanaz maradtam továbbra is – mondta Serena bosszúsan.

Sidney hagyta, hogy néhány pillanatig a csend töltse meg a levegőt.

– Lysette úgy érzi, és én egyetértek vele, hogy az, ami ezen a héten kiderült, alapjaiban változtatja meg a dolgokat. Zavarosnak tűnik, Serena.

– Ne legyen nevetséges – válaszolta Serena gőgösen. – Michael bebizonyította, hogy egy playboy. Én megtettem a tisztességes lépést, és megszabadultam tőle. Gyereket várok. Ez a huszonegyedik század. Rengeteg gyerek születik házasságon kívül.

– Mi egy hagyománytisztelő cég vagyunk – mondta Sidney lassan, minden szót hangsúlyozva.

– Tudja, hogy Középnyugat-Amerika mennyire konzervatív piac. Életbe vágóan fontos a cégünk számára, hogy úgy lássanak minket, mint akik a helyes értékeket közvetítjük. – Megköszörülte a torkát. –Ez a, ööö, hármas parti, a prostituáltak…

– Ez azt jelenti, hogy nem kapom meg Észak-Amerikát? – kérdezte Serena láthatóan megzavarodva. – De hiszen megbeszéltük…

Úgy tűnt, hogy Sidney nem figyel rá.

– Mint tudja, az európai szerződése megújításra vár, és úgy érezzük, hogy jelenleg nem volna helyénvaló megújítanunk.

Serena érezte, hogy elönti a düh.

– Ha ez azért van, mert terhes vagyok, remélem, tudja, hogy vannak törvények az ilyen fellépés ellen?

– A szerződése lejárt, és kizárólag a cégünktől függ, hogy megújítjuk-e. Vagy nem – tette hozzá. –Bárhogy is van, Bay Ling olyan sikeres volt számunkra Kínában, hogy úgy érezzük, talán eljött az idő, hogy nyugaton is bevezessük. Úgy véljük, hogy ezzel még ott kint a Távol-Keleten is több üzletet generálhatunk.

Serena rábámult.

170

– Vele akar engem helyettesíteni? – visította reszkető, éles hangon. – Ebben az országban és egész Európában az én Angol Rózsa-imázsom hozza maguknak az üzletet! Ez sikeres! Miért kellene engem leváltani valakivel, aki úgy néz ki, aki úgy néz ki… mint aki egy gyorsbüfében dolgozik? – szónokolt.

– Döntöttünk – szakította félbe Sidney nyugodtan. – Igazán öröm volt magával dolgozni az évek során. Lysette és én szeretnénk a nagyrabecsülésünk jeleként megajándékozni ezzel magát.

Belenyúlt a felső fiókba, és kivett egy Jolie púderkompaktot, amely abból, ahogy felemelte, úgy tűnt, mintha tömör aranyból készült volna.

– Kérem, adja Bay Lingnek – mondta Serena annyi méltósággal, amennyit képes volt összeszedni. – Úgy látom, szüksége van rá. Nem kell, hogy kikísérjen.

Sidney egyszerűen bólintott, amikor Serena felemelkedett. Kipattintotta a kompaktot, megnézte magát a tükörben, és ledörzsölt egy teafoltot a fogairól az ujjával. Aztán becsattintotta a kompaktot.

171

28

Tökéletes nap volt a pólóhoz. Talán nem a játékosok számára: a nap meglehetősen kegyetlenül tűzött egy május végi délutánhoz képest. Camilla a nagy sátor árnyékában ült a Staplehursti Pólóklubban, a Pimmsét szopogatta, és arra gondolt, hogy néhány kellemesebb módot is el tudna képzelni a vasárnap eltöltésére. Megnézett egy-két részidős lovaspólójátékot, megevett egy jó ebédet, és látták a szezon egyik legelőkelőbb társasági eseményén: hát ezt nem lehetett túl nagy próbatételnek nevezni. Ellentétben Serenával, ő nem különösebben élvezte a társadalmi eseménynaptár kimerítését, de mivel épp most került fel a Konzervatív Párt jóváhagyott jelöltjeinek a listájára, tudta, hogy láthatóbbá kell tennie magát. A potenciális politikusoknak nem csupán arra van szükségük, hogy lássák és hallják őket, hanem hogy a megfelelő helyeken lássák őket, és kezdetnek a Staplehursti Éves Jótékonysági Nap ugyanúgy megtette, mint sok minden más. Különösen, hogy a klub tulajdonosának, Josh Jacksonnak, a legendás rockzenekar, a Phoenix basszusgitárosának a külön kérésére volt itt.

– Hát akkor hol van? – kérdezte Cate a nyakát nyújtogatva, hogy körbenézzen a sátorban, ahol színészektől a helyi arisztokráciáig mindenki pezsgőt vedelt, és úgy tett, mintha értene a pólóhoz.

Bár már csak két nap volt hátra a Sand magazin nyomdába küldéséig, Cate nem tudta elutasítani Camilla ajánlatát, hogy csatlakozzék hozzá a Staplehursti Jótékonysági Napon a nagy Josh Jackson meghívására. Nemcsak arról volt szó, hogy a Phoenix zenéje az egyik bűnös szenvedélyének számított – úgy készült az érettségire, hogy a többszörös platinaalbumukat, az Albatross t hallgatta –, de a basszusgitárosuk döglesztően jóképű volt, és most nem tudott ellenállni a lehetőségnek, hogy megismerje.

Camilla egy magányos figurára mutatott, aki lóháton ült, könnyű vágtában vágott át a smaragdzöld pólópályán, és egy faütőt lóbált az egyik izmos, bronzbarna karjával.

– Ott van – mondta. – Játszik ebéd után, úgyhogy még azt sem tudom, fog-e enni.

– Milyen kár – mosolygott Cate. – Úgy érted, eljöttünk ide a világ végére, és még csak nem is üdvözölhetem.

Nyolc másik vendéggel ültek egy asztalnál, úgyhogy Camilla elfordította a fejét, hogy hallótávolságon kívül kerüljön.

– Csak udvariasságból jöttem el – mondta, lehalkítva a hangját, hogy senki se hallja. – Tudod, hogy soha nem voltam oda a pólóért, de ha egy ügyfél hív meg, erőt kell venned magadon.

– Ó, igen – mondta Cate szkeptikus mosollyal. – És miért is hívott meg Josh?

– Egy ügyben képviseltem nem olyan régen. A könyvelője több mint hárommillió fontot tüntetett el a különböző bankszámláiról. A csalás tipikus esete. Nyertünk. Gondolom, a mai nap a köszönöm.

– Nem, úgy értem, igazából miért hívott meg? – mosolygott Cate, miközben az előétel, a citromos, vajban sült spárga megérkezett elé.

Camillának befelhősödött az arca.

– Nem tudom, mire gondolsz.

172

– Most a tanácsadó ügyvéd van itt, vagy egyszerűen Josh kedvenc, gyönyörű ügyvédnője? – próbálkozott Cate pajkosan.

Camilla megpróbált felháborodott képet ölteni.

– Oké, az ügyvédje nincs itt, de ne kezdj semmit belemagyarázni, oké? Megnyertem a pert, ő

hálás. Ügy lezárva.

Bár Cate soha nem mondott ítéletet a testvérei egyetlen barátjáról sem – egyszer sem említette Camillának, hogy szerinte Nat Montague egy faragatlan, szoknyabolond, link alak –, boldog lett volna, ha Camilla összeházasodik a rock egyik legkívánatosabb agglegényével. Látva a férfi szálegyenes, inas testét, sötét bőrét és intelligens sötét szemét, képtelenség volt elhinni, hogy Josh Jackson a negyvenes évei végén jár. Húsz évvel azelőtt lecserélte az LSD-t a jógára, az italt az elvonóra, és a dalszerzésből származó jogdíjaiból vett egy háromszáz éves Jakab korabeli udvarházat, hozzáépített egy négypályás pólóklubot, és akkora élvezettel vetette bele magát a sportba, hogy teljesen új értelmet adott a rockjogdíjaknak.

– Most elkezdjük a licitálást a délután mesés díjaira.

Vége volt az ebédnek, és a rockénekes és legendás nőcsábász Rich Clark felállt, hogy megkezdje a feladatát mint árverező.

– Legyenek bőkezűek. Tudják, miért vagyunk itt. Nyúljanak mélyen a zsebükbe. Addig nem lesz semmiféle pólójáték, amíg nincs legalább kétszázezer lepedő a kasszában. Az első

fordulóban egy kétszemélyes hét kerül árverezésre a One & Only üdülőhelyre Le Saint Géranba, amelyet az Exit Travel volt szíves felajánlani. Kezdhetjük kétezer fonttal a licitálást?

Izgatott zúgás morajlott a sátorban, ahogy a licitálás elérte a négy-, a tíz-, aztán a húszezer fontot, amit a nap, a pezsgő és a társasági versengés is tüzelt. Egy Gordon Ramsay, a híres séf által készített házias vacsora 10 000 fontért, egy kéthetes üdülés az Amanpuriban 30 000 fontért kelt el, és öt éjszaka a riói Copacabana Hotelban 8000 fontos alkalmi áron talált gazdára. Camilla körülnézett a sátorban, és meglátta a sport-és kulturális minisztert, a Tory Párt négy jól ismert támogatóját és két újság főszerkesztőjét, és úgy döntött, hogy elvesztegetett út lenne, ha nem hívná fel magára és emberbarátságára a figyelmet. Itt senki sem tudja, hogy már csatlakozott egy bizottsághoz, amely a bántalmazott feleségek számára létesít otthont Notting Hillben, vagy hogy jelentkezett három tizenöt kilométeres „tréfás” futásra a jótékonyság nevében. Azért volt itt, hogy hatást keltsen, és ha ezt ma akarja elérni, akkor bizony bele kell nyúlnia a zsebébe.

– Egy hétvége New Yorkban egy manzárdlakosztályban a Mercerben – mondta Rich Clark. – Van ötezer fontra jelentkezőm?

Camilla érezte, hogy a keze lendületesen a levegőbe emelkedik, de már gyorsan válaszoltak is a licitjére egy hatezer fontos ajánlattal.

Ismét bólintott az árverező felé, amikor Cate játékosan megrángatta a karját.

– Minek akarsz te megint New Yorkba menni? – suttogta.

– Nyolcezer a bűbájos Camilla Balcontól! – kiáltotta a rockárverező, amikor felismerte a lányt.

– Ki ad nekem kilencet?

Ahogy a szoba egyre részegebb lett, a licitálás felkúszott 15 000 fontra, és Camilla visszalépett, elégedetten, hogy feltűnt a részvétele.

Amikor az árverező a sátor végébe mutatott, és a kalapács 20 000 fontnál lesújtott, Camilla megkönnyebbülten felsóhajtott magában, hogy nem mászott bele egy szükségtelenül drága délutánba.

– Ez közel volt – mosolygott Cate, ahogy az ebédelők kezdtek kiszivárogni, hogy megnézzék a póló kezdetét. – Értem, hogy talán meg akarod jutalmazni magadat, amiért felkerültél a jóváhagyott listára, de azért vannak olcsóbb módjai is annak, hogy az ember eljusson New Yorkba – nevetett.

Camilla sokatmondóan mosolygott. Cate nem tudta, hogy már megjutalmazta magát: bevásárló körutat tett Yves Saint Laurentnál, és vett egy pár cipőt, egy blúzt és egy zakót, amelyek tökéletesen kiegészítik a precízen összehangolt ruhatárát, a visszafogott, de elegáns öltözködés iskolapéldáját.

173

– A fenébe is, ne nézz oda, de találd ki, ki jön erre.

Josh Jackson lépkedett az oldalvonal felé fehér, testhez álló lovaglónadrágban, magas, fekete csizmában, térdvédőben, és a Jackson Csapat sötétkék-fehér pólóingében. A nap szeplők lángját varázsolta római vágású orra nyergére, és az arca ráncokba szaladt, ahogy mosolygott az éles fényben.

– Hölgyeim. Milyen jó, hogy eljöttek. Egy perc múlva lőnöm kell, de úgy gondoltam, idejövök, és üdvözlöm magukat.

Cate mosolygott, megpróbált valami humoros vagy érdekes mondatot kigondolni, de feladta, amikor látta, hogy a férfi pillantása kizárólag Camillára szegeződik.

– Nos. Nagyszerű nap ez a pólózáshoz – akadozott Cate nyelve. – Nem fogok túl sok Pimmset inni, mert még megbotlom az ütőjükkel kivágott rögökben.

Sem Josh, sem Camilla nem volt tudatában Cate, vagy bárki más jelenlétének. Cate kényelmetlenül érezte magát, mintha egy intim pillanatnál alkalmatlankodna, úgyhogy motyogva elnézést kért, és elindult a bár felé. Amikor elment, Josh ujjaival megérintette Camilla karját.

– Nagyon örülök, hogy eljött – mosolygott.

Camilla rábámult, aztán mintha transzból ébredne, egy apró lépést tett hátrafelé, úgyhogy a férfi keze lehullott a karjáról.

– Igen, kellemes nap ez a szabadban.

– Nem kellett volna eljönnie. Ezért úgy gondoltam, meglepem, hogy megérje magának az ittlét.

Camilla mosolygott, próbált nem pajkosnak tűnni.

– Hogy érti ezt?

– Láttam, hogy licitál a New York-i hétvégére.

Camilla érezte, hogy összerándul a gyomra. Megpróbálta az érzést elnyomni.

– Ó. Azt hittem, edz. Nem láttam az ebédnél.

– Oda kellett mennem az árverésre – mosolygott a férfi. – Rich Clark vezette, a jóisten tudja, miket képes mondani.

– Hát igen. A licitálás kicsit túlságosan felforrósodott a számomra – dadogta Camilla. – Egyébként épp karácsony előtt voltam New Yorkban, úgyhogy nem számít. Majd pénzadományt adok a jótékonysági célra.

– Hát ez kár.

– Micsoda? Miért?

– Mert az enyém a győztes licit.

– Ó, hát maga volt az!

– És kár, mert magának nyertem.

Camilla érezte, hogy kiszárad a torka.

– Nem értem.

– Maga licitált, úgyhogy azt hittem, szeretne New Yorkba menni.

– Josh. Ezt nem kellett volna… Nem fogadhatom el.

– Elfogadhatja. Főleg, ha meghív, hogy menjek magával…

Cate két pohár kirrel tért vissza épp akkor, amikor felharsant a kürt, jelezve, hogy kezdődik az első részidő.

– Josh Jackson szuperszexi – mosolygott Camillára, miközben figyelte, hogyan száll fel a férfi a pólópóni nyergébe.

– Megnyerte a licitet a New York-i hétvégére, és nekem adta.

– Ugratsz!

– És azt akarja, hogy őt is vigyem magammal.

Cate figyelte a húga arcát, amely teljes figyelmével a pólópályára összpontosított. Ő is a pályára pillantott, hogy lássa Josht, amint egy fényes bronz pólópónin lovagol. Eldübörgött mellettük, hogy végigüsse a labdát a pályán.

174

– Tetszik, ugye? – mosolygott Cate.

– Nem.

– Kérlek, mondd azt, hogy elmész az útra. Kérlek, mondd azt, hogy elviszed magaddal.

– Nem azért végeztem Nattel, hogy egy rocksztárral kezdjek járni – pattogott Camilla, szembefordulva a nővérével. – Jelenleg nincs szükségem semmire, ami leköti a figyelmemet.

– De Cam, isteni pasas, arról nem is szólva, hogy milyen kedves, és telis-tele van pénzzel!

Camilla egyszerűen visszafordult, hogy a meccset nézze. Számára a beszélgetés egyértelműen befejeződött. Épp most utasította el az ország egyik legjobb partijának számító nőtlen férfit anélkül, hogy egyszer is visszapillantott volna. Cate Camillára bámult, és lassan megrázta a fejét.

Nővére fegyelmezettsége szinte megrémítette.

175

29

Cate a Sand csöppnyi hivatali mosdójában egyensúlyozott a toalett ülésén, megpróbált egy fekete Pierre Hardy magas sarkú cipőt felhúzni, ajakfényt kenni a szájára, és barnítókrémet dörzsölni a lábára, mindezt egyszerre.

– Cate? Még mindig odabent vagy? – kérdezte egy türelmetlen hang, amelyet dörömbölés követett az ajtón. – Gyere már, itt a taxi!

– Csak még két percet adj, Nick – motyogta a lány, és szitkozódott magában, mert egy hatalmas adag barnítót a padlóra pottyantott.

Mély lélegzetet vett. Kész? Sóhajtott, ahogy belenézett a tükörbe, de meglepve vette tudomásul, hogy tetszik neki, amit lát. Egy krémárnyalatú Donna Karan koktélruhát vett fel.

Tudta, hogy ez nem a legelőnyösebb szín, de ha az ember elfeledkezett arról a kis remegésről a combja körül, igazán egész csinosan festett. A haja lazán és fényesen hullott le a két lapockája közt, és a szempillafestékkel vastagon kihúzott szeme tágra nyitva, csillogón és éberen tekintett a világba. Kivett egy kék bársonydobozt a táskájából, és kinyitotta. Egy kis szaténpárnán egy pár óriási gyémántfüggő feküdt. Az édesanyjáé.

Évek óta nem viselte, mindig valamilyen különleges alkalomra várt. Soha egyetlen estét sem érzett elég különlegesnek. Ám ha valaha volt alkalom, amikor felvehette őket, akkor ez a mai este volt, a Sand magazin beköszöntő partija. Átfűzte a függőket a fülcimpáján, és elmosolyodott.

– Kész.

Ahogy kilépett a mosdóból az irodába, Nick várt rá egy egygombos szénfekete öltönyben, ropogós halványkék ingben, arcából hátrasimított homokbarna hajjal. Cate visszatartotta a lélegzetét, azzal a kívánsággal, hogy bárcsak Nick ne volna olyan jóképű, és a hóna alá csúsztatta a táskáját. Érezte, hogy a férfi szeme végigsöpör rajta, de Nick nem tett megjegyzést a külsejére; a bókok már rég megszűntek, de a mosoly a kollégája arcán elismerésről árulkodott.

Nick gyorsan elkapta a szemét, és az ajtó mellett álló dobozhalom felé bólintott.

– Hány magazint vigyünk le? – kérdezte.

– Nem tudom – mondta Cate. – Talán ötvenet?

– Smucig – ugratta Nick. – Azt hittem, én vagyok a szűkmarkú.

– Csak aggódom, hogy ez a beköszöntő parti kezd túl drága lenni – válaszolta Cate.

– Nos, lehet, hogy ez így van, de amíg nem adunk el százötvenezer példányt havonta, meg kell tanulnunk a szemfényvesztés művészetét – mosolygott Nick.

– Ezt hogy érted?

– Tudom, hogy kicsit szorosan fogtam a költségvetést, de tudnunk kell, mikor spóroljunk, és mikor költsünk. És ma este a legkevésbé sem nézhetünk ki olcsónak, különösen, hogy az összes csúcshirdetőnk itt lesz. Lehetünk egy kis magazin, amely egy marokkói, elvitelre árusító büfé melletti szobában működik, de nem nézhetünk ki úgy – vigyorgott.

Cate akarata ellenére le volt nyűgözve. Mivel mindketten ugyanazt az utat járták be a Sand megindításáig, ugyanazokat a tanulási vargabetűket tették meg, ugyanazokat a hibákat vétették, 176

mindig úgy látta Nicket, mint aki menet közben találja ki a dolgokat, aki ugyanazt a játékot játssza, mint ő. De most, itt maga előtt, olyannak tűnt, amilyen valójában volt – egy lendületes és elképzelésekkel bíró üzletembernek, egy kemény vállalkozónak, akiben megbízhat, hogy sikerre viszi a magazinját.

– Hm, „A látszat minden”? – jegyezte meg fanyar mosollyal. – Ezt nyilván tőlem tanultad.

Nick lehajolt, hogy kinyisson egy dobozt, és kivette a Sand magazin első kiadásának egyik nyomdafestékszagú példányát, és mindkét karját kinyújtva, maga elé tartotta.

Nehéz volt nem dagadozni a büszkeségtől, ahogy ránéztek, ahogy megérintették. A borítón Rachel Barnaby káprázatos, szexis képe mosolygott csábítón, arany fürdőruhában egy pálmafa előtt a Côte d’Azurön. Belül, gyönyörű emberek és ragyogó helyek varázsos képei ingerelték az olvasót oldalakon keresztül, hogy ugorjon bele a gazdag, drága csodavilágba, amelyet egyenesen neki kínálnak.

– Ki gondolta volna? – vigyorgott Cate. – Közvetlenül a Borough Marketről jön, és nem valami trilliárdos jachtjáról.

– Egész jó – mondta Nick.

– Egész jó – ismerte el Cate szégyenlős mosollyal. – Bár kérdezz majd meg három hónap múlva, amikor megkaptuk az eladási számokat.

– Olyan boldogtalan tudsz lenni néha – mosolygott Nick a fejét rázva. – Most pedig vigyük el ezeket a magazinokat a partira, mutassuk meg mindenkinek, milyen jó vagy!

– Milyen jók vagyunk – javította ki Cate.

Semmi sem készítette fel Venetiát arra, hogy menynyire bűnösnek és elgyötörtnek fogja érezni magát egy viszonytól. Pedig elolvasott minden cikket a hűtlenségről, amelyet a női magazinok csak kínáltak; falta gyakorlatilag a repülőtéri könyvüzletekben kapható összes, csillogással teli regényt. Tágra nyitott szemmel hallgatta a legindiszkrétebb és legnőcsábászabb barátainak a történeteit az évek során. De soha, egyetlen pillanatig sem gondolta, hogy az ilyen tapasztalatoknak köze lehet az ő életéhez.

Miközben a One Aldwych Hotel legfelső emeleti lakosztályában zuhanyozott, és hagyta, hogy a víz meleg zuhatagai végigfussanak a bőrén, átérezte a hazug élet bűntudatának és gyötrelmeinek egész súlyát, egész terhét. Sevilla után egy tejes hétig ellenállt Jack hívásainak.

Testének minden porcikája arra ösztönözte, hogy állítsa le az egyéjszakás kalandot ott, ahol abbamaradt. De az a tökéletes pillanat a csillagok alatt Spanyolországban újra felébresztette benne az életerőt, és úgy érezte, képtelen távol tartani magát Jack Kidmantől.

Amikor a férfi már vakmerően otthon hívta, Venetia végül beleegyezett, hogy találkozzon vele. Azzal nyugtatgatta magát, hogy csupán rá akarja beszélni Jacket, szüntesse be végre a telefonhívásokat. A találkozó egy szenzációs szeretkezéssel ért véget a Mandarin Orientalban, két tökéletesen összefonódó testtel egy gobelinszőnyegen. Ezzel megkezdődött egy sor lopott, szexualitástól szikrázó pillanat hotelszobákban, a férfi Westbourne Grove-i lakásán, vagy egy különösen kockázatos alkalommal a Venetia Balcon üzlet textilraktárában. Az elmúlt három hétben legalább egy tucatszor találkoztak: munka előtt, munka után, két megbeszélés között – és ahogy a hazugságok odahaza szaporodtak, és Venetia munkamennyisége megduplázódott, az asszony naponta eltűnődött, vajon megéri-e. De megérte, mindennek ellenére. Évek óta először érezte, hogy él.

Jack az ágyon hevert összegyűrt fehér lepedőkbe burkolózva, és a szobapincér által felszolgált szendvics utolsó falatjait tüntette el, amikor Venetia a zuhanyozás után megjelent a szobában.

– Van itt egy kis gyümölcssaláta. Nem kérsz?

Venetia a fejét rázta.

– Már így is egy fél órát késem a partiról.

– Nem értem, miért nem jöhetek el. Úgy tehetnék, mintha nem ismernélek.

Venetia bánatosan nézett rá, és makacsul rázta a fejét.

– Mert Jonathonnal találkozom. És különben sem lenne helyes. Nem hazudhatok a húgaimnak.

177

Vadul dörzsölni kezdte magát egy törülközővel, megpróbálta eltüntetni a szex és a bűntudat szagát a parti előtt.

– Azt hiszem, igazad van. Biztosan nem tudnám a kezemet távol tartani tőled. Aztán meg mindenféle bajba keverednénk – mosolygott Jack gonoszul.

Venetia figyelmesen nézte, tekintete átfogta a férfi erőteljes, napbarnított testét és nyílt mosolyát. Tudta, hogy fel kell tennie egy kérdést, amely az első sevillai éjszaka óta kísértette.

– Jack, mit látsz bennem?

A férfi lágyan elnevette magát, és kinyújtotta a kezét, hogy az ágyra húzza Venetiát.

– Mit látok benned? – Mímelt meglepetéssel az arcán elhallgatott. – Szép orrod van, azt hiszem.

Venetia azonnal megsértődött.

– Viccelek, csak viccelek! Bár igaz, tényleg szép az orrod. Gyere ide – nevetett.

Az asszony leült az ágy szélére, és Jack karjába bújt. A férfi beletett egy epret a szájába, és az ujjait Venetia alsó ajkán tartotta.

– Van, szexis vagy, gyönyörű vagy, tehetséges vagy. Az egész világot meg fogod hódítani a vállalkozásoddal, és én rugdosni fogom azt a pimasz kis szexis feneked, hogy segítsek ezt elérni.

Venetia egy ideig hallgatott. Végtelenül helytelenítette ezt az egészet, de volt valami Jack Kidmanben, ami megfosztotta az erejétől, hogy véget vessen a kapcsolatuknak. A férfi megnevettette, azzal az érzéssel ajándékozta meg, hogy okos, azzal az érzéssel ajándékozta meg, hogy érdekes. Jack kreatív volt, eszes, spontán: az a fajta férfi, akit egész életében keresett. De egyszerűen túl későn találkoztak. Venetia behunyta a szemét, és megparancsolta magának, hogy Jonathonra gondoljon. De hasztalanul, még a férje arcát sem tudta maga elé idézni. Jack Kidman befészkelte magát a bőre alá, és az erkölcsei összeomlottak. Kinyílt Pandora szelencéje.

A partit a Cityben, a vadonatúj Monument Hotel penthouse lakosztályában tartották, amelyről azt pletykálták, hogy a legnagyobb penthouse lakosztály Londonban. Mivel a szálloda csak egy héttel azelőtt nyílt meg, sikerült ingyen megszerezniük az ígéret ellenében, hogy hírverést csinálnak a hotelnak a magazinban. A sajtófőnöknek csurgott a nyála, amikor átnézte a javasolt vendéglistát: végül is még soha semmi rossz nem származott abból, ha egy új létesítmény helyet adott egy ragyogó partinak a nyitást követő első napokban. Cate jobban szeretett volna egy West End-i helyszínt, de ilyen kicsi költségvetés mellett világos volt, hogy ajándék lónak nem nézheti a fogát.

– A rohadt életbe, ez aztán szép – jegyezte meg Nick, amikor a liftajtók sziszegve kinyíltak a penthouse átriumára, ahol Pete Miller, a művészeti igazgató a Sand első címlapjának négyméteres nagyítását állította fel. Igazság szerint az egész hely rendkívül hatásos volt. A hotel személyzetének jóképű tagjai fekete Armani öltönyben suhantak át a szobákon, hogy elvégezzék az utolsó simításokat: gyertyákat gyújtottak meg, megigazították a hamutartókat, megbizonyosodtak, hogy a két bár teljesen fel van-e töltve.

Cate és Nick szobáról szobára sétáltak, a luxusberendezésben gyönyörködve. A design megdöbbentően mutatós, bár férfias volt. A falakat japán cseresznyefa borította, hosszú fekete bőrkanapék töltötték meg a hatalmas nappali terét, ahonnan padlótól plafonig érő ajtók vezettek az óriási, az egész városra rálátó teraszra. Mesés, szórakoztatásra alkalmas lakosztály volt, kétségtelenül kifejezetten férfi vezérigazgatóknak szánva, akik nagy üzletek ügyében látogatnak Londonba.

Nick kinyitotta az üvegajtókat, és a pár kisurrant a teraszra; úgy vigyorogtak egymásra, mint két kölyök. Ahogy kiléptek, a meleg június esti levegő az arcukba csapott. A város ott nyújtózott előttük, kivilágítva, mintha New York miniatűr sziluettjét látnák. Szembetűnt a furcsa „Gherkin”

épület a látványos fényrácsozatával, még a London Eye kerek formáját is ki lehetett venni a távolban, és a Tower Bridge alakját: mintha egy sakkjátszmában két futó nézne farkasszemet egymással a Temzén keresztül.

178

Egy fekete öltönyös középkorú férfi jött oda sürgölődve hozzájuk, és úgy mutatkozott be, mint Willem, a szálloda vezérigazgatója.

– Annyira örülünk, hogy a rendelkezésükre állhatunk ma este – áradozott enyhe kelet-európai akcentussal. – Csak szóljanak, ha bármire szükségük van. Megtalálnak a huszonkettő-

ötvenhármas melléken. Eljön ma este a húga, Serena is? – kérdezte Cate-től reménykedve.

– Eljön, igen – válaszolt Cate somolyogva Willem diadalmas tekintete láttán, aki aztán elsietett, hogy még néhány hamutartót megigazítson.

– Tehát Serena eljön? – kérdezte Nick, és elvett egy pohár pezsgőt.

– Természetesen eljön – válaszolta Cate. – Hiszen a húgom.

– De Tom is itt lesz.

Cate meglepődve nézett vissza rá.

– Természetesen eljön – mondta Nick, utánozva a lányt. – Hiszen a legjobb barátom. Arról nem is szólva, hogy az egyik befektetőnk. Igazság szerint itt szállt meg a hotelban ma éjszaka.

Gondoltuk, hogy Serena talán itt lesz, úgyhogy abban maradtunk, hogy lecsöngetek neki a lakosztályába, amikor a húgod elment.

– Egek, milyen gyerekes ez az egész – mormolta Cate. – Hihetetlen, hogy még csak nem is látták egymást azóta.

– Idővel fogják – mondta Nick. – De azt hiszem, a ma este nem éppen a megfelelő alkalom egy kibékülésre, százötven ember és a sajtó képviselőinek a szeme láttára.

– Nem mondhatom meg Serenának, hogy Tom is itt lesz – tétovázott Cate, és közben elgondolkozva játszott a fülbevalójával. – Épp elég stresszes pillanatnyilag. Egyszerűen nem volna hajlandó eljönni.

– Ó, Cate, istenien nézel ki! – kiáltott rá Vicky, a Sand divatszerkesztője, aki odarohant, és az ujjait végigfuttatta Cate Donna Karan ruháján.

Nick mormolva kimentette magát, és elindult, hogy ellenőrizze a vendégek listáját, amint az elsők kezdtek becsordogálni a lakosztályba.

– Hány embert láttál? – kérdezte Cate aggodalmasan. – Megérkezett már valamelyik VIP?

Titokban újra elfogta az aggodalom, hogy hiba lehetett a citybeli helyszín, függetlenül attól, milyen gazdaságos volt itt megrendezni a partit.

Vicky vágott egy pofát, és átnyújtott Cate-nek a pohár Moëtet.

– Iszonyatos sok pezsgőt kell visszavinnünk az irodába, ha nem jönnek el az emberek.

Semmi ok nem volt az aggodalomra. Nyolc órára a penthouse lüktetett a ragyogó testektől.

Magas rangú képviselők jöttek el az összes fontos hirdetőtől, és lapozták lelkesen a Sand szerteszét kirakott példányait. A halk dzsessz háttérmuzsikát teljes hangerőre kellett kapcsolni, hogy hallani lehessen a nevetgélő tömeg fölött, és Cate, néhány itallal nyugodtabban, megengedte magának, hogy sütkérezzen a minden oldalról ráirányuló figyelemben.

– Olyan büszke vagyok rád – mondta Lucy, régi barátnője a Class magazintól, és mindkét oldalról megcsókolta. – Szét fogod rúgni a Class seggét – mosolygott –, és remélem, meg is teszed. Az a Nicole Valentine egy szörnyű vén kurva lett.

– Lett?

Mindketten kuncogtak.

Közben Camilla és Venetia is megérkeztek, lélegzetelállítóan a Marni, illetve Prada ruhájukban, és remek munkát végeztek, Cate-et segítve azzal, hogy a hirdetők közt forgolódtak, és elhalmozták őket a figyelmükkel. A hirdetési emberek látszólag nem bánták, hogy a nővérek nem játszottak aktív szerepet a Sand magazinban – boldogok voltak, hogy beszélhettek bármelyik Balcon nővérrel –, miközben az Evening Standard fotóriportere vidáman kattintgatta a gépét a remekre, a rangosra, a ragyogóra.

A magazin összes befektetője nagy erővel vonult fel, itták a pezsgőt, és mind nagyon elégedettnek tűntek magukkal, lubickoltak a rájuk vetődő dicsőségben. David Goldman nagyon okosan állapította meg, hogy tulajdonképpen nem magába a magazinba tették be a pénzüket, 179

hanem az ilyen estékbe, amikor hozzádörgölőzhetnek a hírességekhez egy penthouse lakosztályban.

Cate egy pillanatra elvonult egy sarokba, és a terepet szemlélte. Még soha nem érezte magát ilyen magabiztosnak, ilyen élettel telinek, ennyire a helyzet urának, mint ebben a pillanatban.

Látta, hogy a szoba túlsó végében Nick egy csoport PR-fickóval beszélget, miközben Rebecca ott lebzsel körülötte. Nick kigombolta a zakója gombját, és jóképű és kellemesen lezser benyomást keltett. Cate-ben felvillant a szomorúság, de rögtön félre is parancsolta. Lehet, hogy ő és Nick nem lehetnek egy pár, de egyértelműen kitűnő üzleti partnerek, és határozottan ideje már továbblépnie a gondolattól, hogy ebből még több is lehet. Abban a pillanatban meglátta David Goldmant, aki az egyik befektetővel beszélgetett. Pillanatokkal később észrevette, hogy beszéd közben David szeme, flörtölő mosoly kíséretében, állandóan felé vándorol. Három pohár pezsgő

után Cate kénytelen volt elismerni, hogy a férfi vonzó. A haja kicsit megnőtt, amióta utoljára találkoztak, és az acélszürke öltöny jól illik a ragyogó szeméhez, gondolta Cate magában kuncogva, és kezdte azt kívánni, bárcsak David odajönne üdvözölni őt.

– Catherine, milyen elbűvölő este.

Cate felnézett, és meglepetésére az apját látta. Tehát eljött. Lényének nagy része egyáltalán nem akarta őt itt látni. Még mindig dühös volt azért, amit Nigel Hammonddal, a befektetővel művelt, akit William Waltonhoz küldött referenciáért, és ezzel kis híján már a születésnél megfojtotta a befektetési lehetőségeiket. Másrészt viszont nem tudta rászánni magát, hogy teljesen elutasítsa Oswaldot, mivel egy kicsit tartott a következményektől, ha nem hívná meg. A papája haragtartó ember volt. Így hát egyszerűen elküldött egy meghívót a galériába, és többet nem gondolt rá, azt remélve, hogy az apja nem veszi majd a fáradságot, hogy eljöjjön.

– Épp arról beszéltem ennek az ifjú hölgynek itt – mondta Oswald, és a lányát egy mohó tekintetű újságíró felé vonszolta, aki szorgalmasan firkált egy jegyzetfüzetbe –, hogyan mutattalak be az első nagy befektetődnek, és indítottam el ezt az egész hólabdát. – Az újságíró csillogó szemmel nézett fel, készenlétben tartva a tollát, hogy a történetből még továbbiakat is lejegyezhessen.

– Igen, Cate, nagyon hálásnak kell lenned mindazért a támogatásért, amit az apádtól kaptál.

Cate elnyomott egy dühös horkantást.

– Bár már sok évvel ezelőtt elvesztettem a feleségemet – folytatta Oswald, komor tekintettel az újságíró felé fordulva –, mindig minden tőlem telhetőt megtettem, hogy a lányoknak mindenük meglegyen, amire szükségük van, és minden lehetőséget megkapjanak, hogy követhessék az álmaikat.

– Megérkezett már Serena? – kérdezte az újságíró, a szemével pásztázva a szobát. – Mesés volna egy családi fotó. A nővérek és az édesapjuk?

– Bármelyik pillanatban itt kell lennie – mondta Cate, és azon tűnődött, hová lett a húga.

Hogy elkerülje a Monument előtt lármázó paparazzókat, Serena elintézte, hogy a konyhán keresztül csempésszék be a hotelba. Egy kedves arcú hotelportás kísérte fel a penthouse lakosztályba az egyik személyzeti liften. Amikor Cate könyörgött Serenának, hogy jöjjön el a partira, megígérte, hogy csak egyetlen fotóriporter lesz ott, ám a lesifotósok hada az utcán akkora volt, mint egy összefutott rögbijátékoshalom. Serena tudta, hogy szenzációsan fest a csokoládébarna dzsörzé miniruhában, amely provokatívan abbamaradt a combja felénél, de amióta az eszét tudta, a fotósok jelenléte most először váltott ki belőle rettegést, ráadásul olyan erősét, hogy érezte: a bőre nyirkos lesz. A lift ajtaja sziszegve kinyílt a legfelső emeleten, és Serena állt ott egy pillanatig, a partit figyelve. Az ablaknál meglátta Cate-et emberek gyűrűjébe fogva, nevetgélve, míg az apja a bár körül lebzselt.

– Érezze jól magát, Miss Balcon – mosolygott a hotelportás, várva, hogy Serena kilépjen a partiba.

Serena megfordult, hogy válaszoljon neki, és egy ismeretlen érzés ragadta meg. Pánik. A szíve hirtelen olyan vadul kezdett kalapálni, hogy meg kellett szorítania a mellét; a lélegzése apró 180

lihegésekbe váltott, és a keze remegett. Rácsapott a liftajtó gombjára, hogy az ajtó becsukódjon, mielőtt bárki észrevehetné, hogy megérkezett.

Élesen beszívta a levegőt, hogy megnyugtassa magát, és szembefordult a portással.

– Nem vagyok még egészen kész – mosolygott, és idegesen összedörzsölte a nedves tenyerét.

– Én, én… azt hiszem, előbb szeretnék bejelentkezni a szállodába. Diszkréten, természetesen – mondta, és a nyomaték kedvéért a férfi karjára tette a kezét. – Lássuk, ez a lakosztály persze foglalt. Melyik lakosztályt javasolná ez után?

A portás megrántotta a zakóját, és köhögött, hogy megköszörülje hirtelen kiszáradt torkát.

– Igazság szerint a Fenchurch lakosztályt javasolnám az alatta lévő emeleten, de azt hiszem, ma éjszaka foglalt. Van azonban egy gyönyörű kisebb lakosztály közvetlenül mellette. Elvihetem most oda, és a hivatalos bejelentkezést elrendezhetjük később.

– Kitűnő – mondta Serena tettetett magabiztossággal. – Menjünk.

A Threadneedle lakosztály kicsi volt a penthousehoz képest, de volt benne egy hatalmas ágy, amely egy fehér paplantól, egy fekete bőrtakarótól és krémszínű mongúzpárnáktól dagadozott.

Meglepően kényelmes volt. És a biztonság érzetét nyújtotta.

– Kiveszem – mondta Serena.

Amikor a portás eltávozott, Serena lerúgta a magas sarkú cipőjét, hátradőlt a matracra, és mint egy sebezhető gyerek, az álláig felhúzta a térdét. Most jobban érezte magát, egyedül, észrevétlenül. A homlokához szorította a kezét, mintha különösen makacs fejfájással küszködne, de ez nem volt elég ahhoz, hogy megállítsa az arcán nagy cseppekben legördülő könnyeket.

Dühösen eldörzsölte őket, de erőtlennek érezte magát, hogy a vállát rázó zokogásnak gátat szabjon. Arra gondolt, milyen volna, ha megjelenne a partiban, ahol az összes jéghideg, kíváncsi szempár rászegeződne, a gondolatát fürkészné. Serena olyan nő volt, aki arra született, hogy az emberek figyelmében sütkérezzen, de ma este a páncélzata nem volt elég erős. Mindazok után, ami történt, még nem kész erre. Cate-nek tudnia kellett volna, hogy még nem kész erre.

Égető féltékenység mart a testébe, amikor a nővérére gondolt, amint ide-oda repdes odafent, mint egy boldog pillangó, a bókok ragyogásában sütkérezve. Cate sohasem volt sikeres, gondolta mérgesen, a mennyezetre emelve a szemét, ahonnan a dzsessz hangja épphogy leszűrődött.

Serena volt, akit ünnepelni és csodálni kellett. És most is ő, emlékeztette magát – de pillanatnyilag egyáltalán nem így érzett.

Szorosabban átkarolta a térdét, amikor az utóbbi néhány nap eseményeire gondolt. Azon túl tudta tenni magát, hogy a Jolie Cosmetics nem újította meg a szerződését; különben is, ostoba, begyöpösödött cég ez: aligha egy Estée Lauder. De a Fogjunk tolvajt! megbukott a pénztárnál, még az első tízbe sem került be a bemutató hétvégéjén, miután a kritikusok egyhangúlag lehúzták. „Serena Balcont választani a híres Grace Kelly-szerepre nem egyszerűen meggondolatlanság, hanem elmebeteg ötlet volt”, írta az egyik különösen vitriolos cikk. Az ügynöke még fájdalmasabb hírrel szolgált. Ed Charles, a Fin de Sciècle producere felhívta a hétvégén, és közölte, hogy úgy döntöttek, valaki másnak adják Letitia Dupont szerepét. Kisebb szerepet a produkcióban nem említettek; igazság szerint, semmilyen szerepet nem ajánlottak.

– Azért, mert terhes vagyok, igaz? – visított az ügynökének a telefonba. – Hogy merészelik?

Hogy merészelik? Mindenhová ki kell szivárogtatnunk ezt az információt, annyira tisztességtelen!

Az ügynöke felhívta Serena figyelmét, hogy a szerepre semmilyen szerződést nem írtak alá, hogy őt csupán számításba vették. De az a szerep az övé volt, gondolta Serena, ám hiába verte az öklével a sípcsontját. Tudta, hogy a találkozása Ed Charlesszal jól sikerült, és a próbafelvételének nagyon pozitív visszhangja volt LA-ben. Michael volt. Michael Sarkis tette tönkre az életét.

A könnyek most hatalmas zokogáshullámokban törtek rá, miközben a karját simogatta, mint egy anya, aki megpróbálja megnyugtatni a gyerekét. A gondolatai egy pillanatra Tom Archer felé vándoroltak. A négy hónap távolság megenyhítette az érzéseit iránta. Visszagondolt az elmúlt nyárra, amikor Monte Carlóban voltak a kaszinóban. Ő a rulettasztalnál állt, és azonnal kijött a 181

száma, amint Tom melléje lépett. „Én vagyok a szerencsetalizmánod”, suttogta Serena fülébe.

Talán igaza volt, ha most arra gondol, hogy minden elromlott, amióta szétváltak. Talán valóban Tom Archer a szerencsetalizmánja.

Hirtelen szálegyenesen felült, és letörölte a könnyeket az arcáról. Így nem lehet gondolkodni, szólt rá magára. Talpra ugrott, és bekapcsolta a szoba hangerősítőjét, hogy elnyomja a parti fentről jövő zaját, aztán besétált a fürdőszobába, vizet fröcskölt az arcára, és elszánt tekintettel megnézte magát a tükörben. Ideje, hogy előrelépjen, ne hátra.

– Milyen illatot viselsz ma este? – kérdezte Jonathon, és félszívvel beleszagolt Venetia nyaka hajlatába.

Venetia elhátrált tőle. Ugyanaz a parfüm volt, amelyet mindig is használt, de ma bőségesen spriccelt belőle magára, hogy eltüntesse Jack Kidman vagy a hotelszoba minden nyomát, és ezzel felhívta rá a figyelmet.

– Chanel 5. Ugyanaz, mint mindig – mosolygott a férjére, kicsit kerülve a tekintetét. – Általában nem veszed észre.

De Jonathon figyelme már elterelődött róla.

– Meg kell állapítanom, hogy egész jól megcsinálta – jegyezte meg, miközben kritikus szemmel pásztázta a szobát.

– Ki?

– Cate. Amikor megemlítette, hogy megpróbál pénzt szerezni egy magazinra, egy lyukas garast sem adtam volna az esélyeiért. Az én pénzemből egy fillért se tettem volna bele, természetesen. Karácsonyra majdnem biztosan tönkremegy, de a mai estéért dicséretet érdemel.

– Rengetegen eljöttek, ha engem kérdezel – válaszolt Venetia védelmezőén. – Ó, nézd. Ott van Diego. Menjünk, üdvözöljük.

Diego Bono, a nőiruha-design feje Venetia cégében, a teraszon állt fekete napszemüvegben, bár a fény gyorsan halványult London háztetői fölött. Venetia nézte agársoványságú alakját és koromfekete, rövidre nyírt haját, és arra gondolt, hogy olyan, mint egy francia heroinista.

– Azt hiszem, elmegyek valami italért – mondta Jonathon, és az ellenkező irányba kormányozta magát, mint amerre Venetia húzta.

– Ne butáskodj. Partner vagy az üzletben. Gyere és üdvözöld a férfit, aki több pénzt fog hozni a cégnek.

Érezte az ellenállást a férje karjában, és visszavonult, bosszankodva a közömbös nemtörődömség újabb jelén, amellyel Jonathon az életéhez, az öröméhez és a vállalkozásához viszonyult. Dühös pillantást vetett rá, és újra megrántotta a karját.

Öleléssel üdvözölte Diegót, és mindkét arcán megcsókolta a férfit.

– Diego. Micsoda meglepetés. Nem tudtam, hogy itt lesz.

– Együtt vacsoráztam egy barátommal, aki ragaszkodott hozzá, hogy elvisz egy magazinpartira. Fogalmam sem volt, hogy a húga adja.

– Sok helyre járunk – nevetett Venetia. – Diego. Ismeri a férjemet, ugye?

A két férfi tekintete egymásba kapcsolódott.

– Igen, azt hiszem – mosolygott Diego Jonathonra. – Venetia elkapta a pillantását, amely körbejárt a szobában. – Különben ez jó alkalom, hogy emberekkel találkozzam – tette hozzá Diego bágyadt mosollyal. – Itt van mind a Times, mind a Guardian divatszerkesztője, úgyhogy megyek, elterjesztem Venetia Balcon hírét.

Bólintott és otthagyta őket, Venetia pedig rátámadt Jonathonra.

– Olyan rohadt udvariatlan vagy. Tudom, hogy a designerek nem a te eseteid, de azért nem kell ilyen nyilvánvalóan unott képet vágnod.

– Pusztán utálom a szakmai smúzolást – válaszolta Jonathon. – Még akkor is, ha érdekelt vagyok benne.

Venetia sóhajtott, és lerázta a férje karját, amikor Jonathon megpróbált belé karolni.

182

– Nem tudom, miért igyekszünk…

– Drágám, sajnálom. Hadd hozzak neked egy pezsgőt, és kimegyünk a teraszra.

Az asszony érezte, hogy Jonathon viselkedése hátraarcot csinál: a szája vonala ellágyult, és az ujjaival végigsimított Venetia karján. A régi trükkje. Próbára teszi, gyötri, feldühíti, és aztán az utolsó pillanatban magához édesgeti azzal, hogy irányítottan bedobja a kedvességét.

Venetia megenyhült, és érezte, hogy a teste kienged a feszültségből a férje mellett.

– Csupán annyit szeretnék, hogy egy kicsit jobban megerőltesd magad a barátaimmal, a kollégáimmal.

Jonathon az asszony tarkójára csúsztatta a karját, és száraz csókot nyomva a homlokára, magához húzta Venetiát.

– Sajnálom, drágám, egy kicsit szórakozott voltam. Nehéz a munka. A genfi iroda… de hát ez nem kifogás. – Felesége arcához emelte a kezét, és végighúzta rajta az ujjait. – Miért nem hagyjuk itt a partit, jelentkezünk be egy lakosztályba, és nem jövünk ki reggelig?

A gesztus teljesen váratlanul érte az asszonyt. Belülről visszahőkölt, de megpróbált nem megmerevedni a férje szorításában. Nem olyan régen még bármit megadott volna, hogy Jonathon némi szenvedélyt, spontaneitást vigyen az életükbe, de most minden túl kevésnek, túl elkésettnek tűnt. És biztos volt benne, hogy nem tudna két szállodai lakosztállyal szembenézni egyetlen nap leforgása alatt.

– Azt hiszem, fájni fog a fejem. Egész nap nem éreztem túl jól magam.

Jonathon lenézett rá az átható kék szemével, és a kijárat felé kormányozta Venetiát. Az asszony keményen próbált minden Jack Kidmanről szóló gondolatot kitörölni az agyából, miközben felnézett rá – a férjére –, és hagyta, hogy Jonathon megfogja a kezét.

– Fejfájás? – kérdezte Jonathon élvezettel. – Ebben az esetben miért nem búcsúzunk el, és megyünk haza?

Cate visszavonult a penthouse harmadik csöppnyi hálószobájába, és megpróbálta felhívni Serena mobilját. A parti nyüzsgött az újságíróktól, odakint pedig paparazzók tömege várt. Serena jelenléte nagy hírverést jelentett volna a magazinnak, de Cate kénytelen volt elismerni, hogy végül is talán nem volt jó ötlet, hogy Serena eljöjjön. A húga nem vette fel a telefont. Hol lehet?

Cate üzenetet hagyott neki, amikor meghallotta, hogy a szoba ajtaja kinyílik, és ahogy megfordult, David Goldmant pillantotta meg. Pengeélesnek tűnt a méretre szabott vasszürke öltönyében és kemény fehér ingében, amely kiemelte napbarnítottságát.

– Elnézést – nevetett Cate idegesen –, csak azért jöttem be ide, mert néhány percre szerettem volna elmenekülni. Azonnal visszamegyek az elharapódzó társadalmi életbe.

– Nos, ha valóban egyedül akar maradni, talán be kellene csuknia az ajtót – mondta David gonoszul, és becsattintotta a zárat maga mögött. – Nem bánja, ha csatlakozom magához?

– Nem kéne ott kint lennie, lévén maga a híres nagy partizó? – mosolygott Cate, és elfogadott a férfitól egy pohár rozé pezsgőt.

David vállat vont.

– A befektetők, úgy tűnik, gondoskodnak magukról, és Nick elvan Rebeccával. – Cate szíve egy pillanatra összeszorult. – Tehát az egyetlen ember, akit ismerek itt, az maga – mondta David, és letelepedett a hatalmas mahagóniágy szélére.

Mivel Cate-et halálra gyötörte a tizenkét centis cipősarka, vállat vont, és leült David mellé. A férfi azonnal közelebb húzódott hozzá, a zakója ujja elidőzött Cate meztelen karján. A lányt hirtelen szédülés fogta el; nem tudta egészen biztosan, hogy a parti sikerétől, a pezsgőtől vagy David közelségétől van-e.

– Igazán fantasztikus munkát végzett. Mindenkinek elmondtam, milyen nagyszerű nő maga. – David szünetet tartott. – Az egyik legnagyszerűbb nő, akivel életemben találkoztam.

Cate érezte, hogy az idegei tépázzák a testét. Amikor a férfi bezárta a hálószoba ajtaját, azt várta, hogy azonnal ráveti magát, és hirtelen úgy találta, hogy ez nem is olyan kellemetlen kilátás.

183

– Ó, biztosan sportot űz abból, hogy nagyszerű nőket ismerjen meg – mondta Cate pajkosan, és kihörpintve a pezsgője maradékát, letette a poharat a szőnyegre.

– Tréfál velem? – mosolygott David, és végre megmozdította az egyik kezét, hogy Cate térdére tegye.

Cate feje forogni kezdett, és nem húzódott el, amikor a férfi hátralökött egy vastag hajtincset a válláról, bár tudta, hogy David rutinos csábítása manipulálja az érzékeit.

– Mit szólna egy ünneplő csókhoz? – suttogta David.

Ajka a lány ajkára tapadt. Bár egy jelzőcsengő felsivított valahol Cate agyának egy távoli zugában, akaratlanul is válaszolt a csókra.

David belefúrta a kezét Cate hajába, és gyengéden ledöntötte a lányt az ágyra. Cate lényének egyik fele szeretett volna ellenállni; másik fele arra vágyott, hogy a férfi még hevesebben csókolja. Hátraestek a pelyhes, krémszínű paplanra, és David ujjai végigvándoroltak Cate nyakán, hogy megérintsék a mellbimbóját a ruhája vékony, sikamlós anyagán keresztül. Cate lihegett, és mindkét kezével megragadva a férfi arcát, egyre mélyebb csókba húzta Davidét.

– Mit művelünk? – kérdezte, amikor végül felült, hogy levegőt kapjon.

David keze becsúszott Cate ruhájának krémszínű ráncai alá, és felkúszott a lány combja tövéig.

– Végre jól érezzük magunkat.

– Na végre! – nevetett Nick, és egyik karjával átölelte Tom Archer vállát.

Tom visszamosolygott rá. Kellemesen érezte magát, hogy a régi barátjával lehet, hogy újra élvezheti a londoni társasági életet. Régen nem merészkedett be a városba egy görbe estére, és most az utolsó cseppig ki akarta élvezni. Úgyhogy egyáltalán nem volt boldog, hogy odalent kellett várakoznia a Fenchurch lakosztályban, különösen, hogy valaki a szomszédos szobában őrült hangerőre kapcsolta a zenét. Amikor Nick felhívta, hogy megmondja, a jelek szerint Serena nem jön el, örömmel csatlakozott a mulatsághoz, bár a lényének egy kis része bizony várta, hogy láthassa a lányt. Felkapott egy italt, és egy hajtásra megitta.

– Tehát most rám került a sor, hogy egy kis időt töltsek az ünnepelttel? – ugratta Nicket.

– Nem tehetek róla, hogy hirtelen mindenki velem akar beszélni – mondta Nick széles vigyorral. – Különben harmincöt évbe telt, mire valaki észrevett, úgyhogy hadd élvezzem a pillanatot.

– És hol van Cate? – kérdezte Tom.

– Gőzöm sincs – válaszolt Nick, és körülnézett a zsúfolt szobában. – Alig láttam az elmúlt órában. Ideje, hogy koccintsunk a sikerünkre.

– Csak nem? – kérdezte Tom pajkosan. Nick a bordáiba bökött.

– Nem, olyasmiről szó sincs.

Tom nem volt teljesen meggyőzve, mivel Nick tekintete, Cate-et keresve, továbbra is a szobában cikázott.

– Erről jut eszembe, úgy gondoltam, hogy meg kell említenem neked valamit – mondta Tom, és a könyökénél fogva egy sarokba kormányozta a barátját, ahol nem hallhatták meg őket. – Beszéltem Marion Dohertyvel; tudod, ő az ILF modellügynökség tulajdonosa. Nem vagyok meggyőződve, hogy a mai este a megfelelő pillanat, hogy ezt előhozzam, de elmondott nekem valamit, amit szerintem neked is és Cate-nek is tudnotok kell.

Nick Tomra nézett, figyelte, amint zavartan egyik lábáról a másikra áll, és egy kicsit meglazítja a nyakkendőjét.

– A nő teljesen be volt kokózva, úgyhogy nem tudom, mennyit lehet elhinni, de…

Nick levett egy füstölt lazacos roládot egy arra haladó tálcáról, és intett a barátjának.

– Folytasd – sürgette.

– Nos, egészen biztosan nem tudta, hogy mi ismerjük egymást, vagy hogy befektető vagyok a Sand ben, úgyhogy nyilván nem volt semmi oka, hogy hazudjon. – Tom szünetet tartott, idegesen 184

belekortyolt az italába, és végül belenézett Nick szemébe. – Nézd, azt hiszem, jó lenne, ha beszélnél a barátnőddel.

Nick beletömte a szendvicset a kitátott szájába.

– Mit akarsz ezzel mondani? Mi történt?

Tom elfordította a tekintetét.

– Rajta, mi van? Bökd már ki!

– Marion szerint Sybil Down – tudod, a szupermodell – lett volna az első címlapotok, ő

Marion egyik lánya, igaz?

– Igen, igaz, de kiugrott az utolsó percben. Ezért kellett Rebeccának megkérnie Rachel Barnabyt. Történetesen minden a legjobban alakult.

Tom feszengve nézett a barátjára.

– Marion szerint Rebecca felhívta, és azt mondta neki, hogy Sybil nem dolgozhat a Sand nek.

Azt mondta, hogy egy vacak kis szervezet vagytok, amelyik ugyanolyan gyorsan meg fog bukni, mint amilyen gyorsan szárnyra kapott. Valami burkolt fenyegetést is elsütött, hogy ha Sybil mégis elvállalná a munkát, nem kap meg egy fontos megbízatást Rebecca egyik ügyfelénél. Most, hogy Marion látta az első kiadást, csodálatosnak találja a Sand et, de néhány hétig persona non grata voltatok az ILF-nél, barátom.

Nick hitetlenül nézett Tomra.

– Mi a francért csinálna Rebecca ilyet?

A szeme London sziluettje felé vándorolt. Ennek így nem volt semmi értelme. Miért szabotálná Rebecca a Sand címlapját, csak hogy rögtön utána kirántsa a gödörből? Cate szervezte meg a Sybil Down-fotózást, és teljesen meg volt zavarodva, amikor kútba esett a dolog. Hirtelen eszébe jutott, hogy elengedte a füle mellett Cate egyik megjegyzését, egy megjegyzést, amelyet akkor tapintatlannak tartott: a lány azt mondta, furcsállja, hogy Rebecca megszervezte Rachel Barnabyt, és megmentette a Sand első címlapfotóját.

– Egyszerűen alá akar tenni Cate-nek – mondta Nick csendesen Tomnak, mintha most jutna először eszébe a gondolat.

– Ezek szerint Cate és Rebecca nem jönnek ki egymással? – faggatózott Tom, kérdőn felhúzva az egyik szemöldökét.

– Kibaszott Rebecca – mormolta Nick az orra alatt.

Meglátta a lány platinaszőke haját a szoba sarkában, és faképnél hagyva Tomot, elindult felé.

– Rebecca.

Rebecca megpördült, Nick nyaka köré fonta a karját, és mély dekoltázsát a férfi melléhez nyomta. Káprázatosan nézett ki, idomait egy hát nélküli, combközépig érő, fémes színű ruha emelte ki. A leheletén whisky szaga érződött, szeme tágra nyílt a kokaintól. Nick mennél tovább nézte, annál kevésbé látta benne a gyönyörű nőt, és annál világosabbá vált előtte, hogy Rebeccának csúf a lelke. Mindig ilyen volt Rebecca, vagy neki tartott ilyen sokáig, hogy kiismerje?

Micsoda idióta vagyok – gondolta.

– Mesés parti – lehelte a lány Nick nyakába. – Bár vettem két zsákbamacskát, és egyikben sincs semmi elfogadható.

Nick hevesen ellökte magától.

– Tudom, mit mondtál Marion Dohertynek.

– Miről, drágám? – kuncogott Rebecca, és a terasz felé vonszolta a férfit.

– Arról, hogy Sybil Down ne csinálja meg a címlapunkat. – Elhallgatott, és megvetően méregette a lányt. – Hogy a kurva életbe merészelted?

Rebecca összefűzte a kezét Nick nyaka mögött, és megpróbálta magához húzni a férfit.

– Ki hantázott itt összevissza? Én semmit se tettem – mondta lekicsinylő hangon, és az ajkát hozzádörzsölte Nick nyakához.

185

– Valaki, akiben megbízom – válaszolt Nick egykedvűen, és lerázta magáról Rebecca karját. – Valaki, akiben jobban megbízom, mint benned.

– Nick, én nem mondtam semmit – erősködött a lány csücsörítve.

– Valóban? – kérdezte Nick gúnyosan.

Rebecca megértette, hogy rajtakapták, hátralépett, el Nicktől, és keskeny csípőjére tette a kezét.

– De minden a legjobban sikerült, nem így van? – sziszegte védekezőn. – Amikor hagyod, hogy én intézzem a dolgokat, és nem Cate Balcon, akkor minden elintéződik. Rendesen.

– Cate-et hagyd ki ebből – csattant fel Nick. – Egyébként ő mindent kézben tartott. Lehet, hogy rendbe hoztad a dolgokat, Rebecca, de te voltál az, aki a kibaszott problémát okoztad nekifutásból.

– Csak hallanád magad – mosolygott gúnyosan a lány, hátralökve a haját. – Patetikus vagy.

Állandóan véded őt. Gyerünk. Lepj meg. Mondd, hogy lefekszel vele. Lefekszel, igaz?

– Nem, nem igaz.

– Lefekszel vele, a kurva életbe – visította Rebecca, és egyik hosszú ujjával Nick mellére bökött.

– Ez nem Cate-ről szól, Rebecca. Ez rólad szól. Miért tetted? Tényleg ennyire nincs önbizalmad?

Nick a lányt nézte, akinek az arcát úgy eltorzította a gyűlölet, hogy teljesen elvesztette a szépségét.

– Nem, ne sérts meg egy válasszal. Már itt sem vagyok – suttogta Nick.

– Csak rajta – kiabált Rebecca, és miközben Nick elsétált a teraszról, ledöntött egy adag vodkát. – Menj csak, keresd meg az ölebedet. És ne fáraszd magad azzal, hogy hazajössz ma este.

Nick keze ökölbe szorult a dühtől, miközben elsétált tőle, és nevetségesnek érezte magát, hogy ennyi idejét elvesztegette erre a nőre; tiszta őrület, hogy hagyta magát rászedni Rebecca sekélyes szépségétől, és képes volt azt hinni, hogy szerelmes belé, holott csak jó szórakozást jelentett.

Rebeccának azonban egy dologban igaza volt. Meg akarta találni Cate-et.

Újra végigpásztázta a szobát, és valami mozgást észlelt: a kis hálószoba ajtaja kissé kinyílt, és Cate nézett ki rajta idegesen. Nick megkönnyebbülten felsóhajtott, és azon kapta magát, hogy elmosolyodik, ahogy látja a lányt kilépni a szobából. Oda kell jutnia hozzá, beszélnie kell vele Rebeccáról, Marionról, Sybilről. De a tömeg most sűrű volt. Átfurakodott egy csoport vendég mellett, és közben kilökött egy pezsgőspoharat valakinek a kezéből. Lenézett, bocsánatkérést motyogva, és amikor újra felpillantott, jéggé dermedt. David Goldman jött ki a szobából, centikkel Cate mögött, a kezét tulajdonosi mozdulattal a lány derekán tartva. A lift felé indultak.

Távozóban voltak. Együtt. Nick élesen beszívta a levegőt az orrcimpáin keresztül, és elkapott egy koktélt egy arra haladó pincértől. Egy hajtásra megitta, és a poharat visszacsapta a tálcára.

186

30

A mustique-i villájához, a New York-i duplexéhez és a hamptonokbeli tengerparti nyaralójához képest Michael Sarkis londoni bázisa egy kisebb, diszkrétebb második lakás volt Belgravia egyik csendes kis zugában eldugva. Azért még így is fényűző helynek számított. Fehér stukkóhomlokzat, márványátrium, a magasföldszintre vezető elegáns lépcső.

Serena leparkolt az Aston Martinjával a ház előtt, és körülnézett, nincsenek-e paparazzók a környéken, mivel nagyon jól tudta, hogy imádnák ezt a sztorit. Serena megérkezik Sarkis búvóhelyére, hogy pénzről beszéljenek! Nos, most az egyszer igazuk lenne, gondolta. Majdnem igazuk. Még mindig nem volt biztos benne, hogy mit akar Michaeltől, és ezen gondolkozva egy álmatlan éjszakát töltött a mai megbeszélés előtt. Most ő kérte a találkozót, miután Cannes óta nem fogadta a férfi hívásait. Lényének egyik része még mindig nem vágyott ennek a szemét alaknak a pénzére, ám ha igazán őszinte akart lenni, szüksége volt rá. A Jolie Cosmetics-szerződés a kutyáké, az ügynöke éppenséggel nem rukkolt elő semmi jóval, már ami a munkát illeti (határozottan mennie kell!), nem volt ott Tom és Michael, hogy állják a mindennapi számláit, és most, hogy magáról kellett gondoskodnia, alig tudta elhinni, milyen drága az élet.

Egyszerűen felháborító! Márpedig most nem fog elkezdeni filléreskedni. Egy új ház, dajka, a Portland Kórház számlái, ruhák: minden pénzbe kerül. És mindent meg fog fizettetni Michaellal.

– Serena.

Besétált a fogadószobába, és letette a retiküljét az asztalra. Michael egy fekete bőr és króm kanapén ült Hermès öves farmerban, és nyitott nyakú piros ingben. Serena ránézett, és érezte, hogy elektromos remegés tüze fut felfelé a gerincén. Órákat töltött azzal, hogy bevésse az agyába, mit fog először mondani neki, de nem számolt a tehetetlen vággyal, amely elöntötte, amikor meglátta a férfit a luxusbarlangjában. Már attól meggyengült a védekezőképessége, hogy egyáltalán bejött a szobába, és tudta, hogy rögtön hátrányos helyzetbe került. Megpróbálta összeszedni magát, de képtelen volt levenni a szemét Michaelról, és egy tiltott gondolat fészkelte be magát a fejébe, egy gondolat, amelyet megpróbált elnyomni az elmúlt héten. Lehet, hogy túlságosan elhamarkodottan döntött, amikor nem vett róla tudomást? Talán hagyni fogja, hogy még néhány napig kaparja a küszöböt, és aztán visszaveszi. Visszaveszi mindezt, gondolta, ahogy a lakás méregdrága berendezésén jártatta a szemét.

A két ember a magabiztosság megtestesülése volt, olyan erős feszültség vibrált közöttük, hogy szinte tapintani lehetett. Michael mindent betöltő jelenléte körülfogta Serenát, és a lány rögtön megbánta, hogy hajlandó volt a saját térfelén találkozni vele. Hála istennek, egy testhez álló McQueen ruhát vett fel.

– Adhatok valamit inni? – kérdezte a férfi, és odasétált egy kis bárhoz a szoba sarkában. – Én egy Bloody Maryt iszom. Kérsz egy Virgint?

Serena felhúzta az egyik szemöldökét, aztán megrázta a fejét, és figyelte, ahogy a férfi paradicsomlét tölt egy pohárba. Michael kényelmesen visszahelyezkedett a kanapéra, és a tekintetét Serenára szegezte.

– Jobban örültem volna, ha tőled, és nem az újságokból tudom meg a hírt a bébiről – mondta.

187

Serena keresztbe tette hosszú, napbarnított lábát, és végigsimított rajta az ujjaival.

– Nem adtál rá lehetőséget.

Némán meredtek egymásra, és Serena érezte, hogy megduzzad a mellbimbója, ahogy a férfi szénfekete szeme átfúrja a tekintetét. Eszébe jutott az utolsó alkalom, amikor ebben a szobában voltak. Mustique után. Meztelenül a vastag szőnyegen. Michael rágurul, megragadja a haját, és belehatol. Felrobbanó szenvedély. Összetartozás.

Serena meglepődve vette tudomásul, hogy a haragja minden lepergő másodperccel egyre jobban eloszlik, és egy másik erős érzelem veszi át a helyét. A vágyakozás. Azon tűnődött, hogy Michael is ugyanezt érzi-e, de aztán küzdeni kezdett, hogy dühös maradjon, összeszedett, ellentmondó érzelmeinek az ura, miközben Michael tovább figyelte őt.

– Michael, csak azt akartam mondani…

Sarkis felemelte az egyik ujját.

– Egy pillanat. Még várunk valakit, aztán elkezdhetjük.

– Mit kezdhetünk el? – kérdezte Serena zavartan.

Megszólalt a csengő, és Michael megnyomta maga mellett a kapunyitót. Egy alacsony, zömök férfi sétált be sötét öltönyben, kezében bőr aktatáskával.

– Ki ez? – kérdezte Serena, és hirtelen idegesség fogta el.

– Ez az én Jim Bergerem, az ügyvédem, akivel mától kezdve tárgyalni fogsz.

– Mi az ördög ez? – fröcsögött Serena. – Michael! Mondd meg, hogy mi folyik itt.

– Nagyon egyszerű. Apasági tesztet akarok – válaszolta Michael szenvtelenül.

– Micsoda? – visított Serena. – Megalázol azokkal a kurvákkal, és most apasági tesztet akarsz?

Michael hidegen nézett rá, nyugodtan ült a kanapén, mint minden porcikájában kíméletlen üzletember, és gúnyos mosoly játszott az ajkán.

– Ha az én gyerekem, beszélhetünk gyerektartásról, és azt megtárgyalhatod Jimmel. De ha nem? Természetesen tudom, hogy miért vagy itt, Serena, és biztosíthatlak, hogy egy fillért sem fogsz látni.

188

31

A valaha feljegyzett legforróbb júniusi hetek egyikét élték. A fű elérte a zöld szín csúcspontját, aztán minden fűszál lustán kókadozni kezdett a hőségben. A birtokot körülvevő fák vad, buja, szinte trópusi lombot öltöttek, és a tó a birtok közepén kezdett kiszáradni, halványbarna peremet hagyva maga után, mintha a piszkos fürdővíz épp most pörgött volna le a lefolyón.

Oswald a terasz árnyékában ült Huntsfordban, az épp elfogyasztott könnyű ebéd után. Pármai sonka, lime-színű avokadódarabok, és mustárkel meghintve a kedvenc balzsamecetével, amelyet mindig külön hozatott magának egy Modena melletti apró faluból. Az ételt a bársonyos levegőben kissé megmelegedett nagy adag gin-tonikkal mosta le. Hirtelen fáradtság tört rá, az órájára pillantott, és úgy döntött, hogy az ebéddel egybekötött megbeszélést a lehető

leggyorsabban letudja, hogy lefekhessen, és átaludhassa a nap tikkasztó hőségét.

– Tehát, Mr. Loftus – fordult az asztal túloldalán ülő férfihoz. – Ha lenne szíves nálam hagyni néhány szemelvényt a munkájából, hogy átolvashassam őket, és talán a jövő hét elején újra beszélhetnénk. De tudnia kell, hogy más írókkal is tárgyalok.

David Loftus, egy negyvenes évei elején járó töprengő ember belenyúlt a táskájába, és egy kisebb halom magazint és könyvet csúsztatott Oswald elé, amelyekről a ház ura kiszámítottan nem vett tudomást.

– Odaadom önnek a névjegykártyámat is, úgyhogy csak hívjon fel, ha bármi mást tudni szeretne. – A férfi komoly tekintettel pillantott Oswaldra. – Húsz éve várom, hogy egy ilyen memoárban segédkezhessem, mint az öné.

Oswald halványan elmosolyodott. Davidnek az ebéd alatt előadott dörgölőző viselkedése ellenére már eldöntötte, hogy Loftust fogja négernek használni az emlékiratai megírásánál. Az ügynöke melegen támogatta, az ajánlólevelei megfelelők voltak: Oxbridge, számos történelmi életrajz a tarsolyában, néhány jól fogadott krimi álnév alatt. Ám ami még fontosabb, hogy ott lakott a környéken, plusz gyorsnak bizonyult – és Oswaldnak addig kellett ütnie a vasat, amíg meleg volt.

A múltban a kiadók langyos figyelemmel fogadták Oswald emlékiratainak az ötletét, de a Serenáról kipattant legújabb hírek óta dühöngött az érdeklődés az Egyesült Királyság legragyogóbb testvérei mögött álló férfi iránt. A kiadója a lehető leggyorsabban akarta a könyvet, és bár Oswald ékes tollú írónak tartotta magát, aki tökéletesen alkalmas rá, hogy maga vesse papírra a visszaemlékezéseit (arról már nem is beszélve, hogy alig várta az alkalmat, hogy visszakövetelhesse a rivaldafényt a lányaitól), tudta, hogy egy könyv megírása bizony kemény munka. Szüksége volt egy Loftushoz hasonló palimadárra, aki ugyan lefarag egy kis összeget az előlegből – a jogdíjakból ugyan nem! –, cserében viszont elvégzi a munka nehezét.

– Érintkezésben maradok magával – mondta Oswald, David üzleti névjegyét nézegetve, és egy intéssel elbocsátotta a férfit.

– Alig várom – válaszolta Loftus. – Ez mindkettőnk számára előnyös lehet.

189

Amint Loftus távozott, kinyílt a teraszra vezető üvegajtó, és Zoë Cartwright nyüzsgött ki rajta.

Oswald a huntsfordi zenei esemény produkciós igazgatójának fogadta fel a fiatal nőt, aki látszólag rettenetesen sietett, és úgy szorított egy halom barna dossziét a melléhez, mint egy csecsemőt szoptató anya. Oswald felnyögött. Eredetileg két hónappal azelőtt parancsolta Zoët a fedélzetre, hogy megkönnyítse az életét: kész volt elismerni, hogy nem rohan oda a munkamennyiségért, amelyet egy általa elképzelt léptékű esemény megtervezése jelent. Zoënak kitűnő referenciái voltak, mivel az előző nyáron két nagyszabású rendezvényt szervezett meg a Richmond Parkban, és a kezdeti napokban nélkülözhetetlennek bizonyult. Egyszerűen csinálta a dolgát, és hagyta, hogy Oswald más, fontosabb dolgokkal foglalkozzon: pólóval, Maria Dante körülrajongásával, az autóin való száguldozással.

De most, hogy a nagy nap közeledett, hogy a szombatra tervezett zenei estig már csak négy nap volt hátra, Oswald úgy érezte, hogy Zoë albatroszként ül a nyakán. A lány a chelsea-i lakásából áthelyezte az operációs központot a huntsfordi Kék Szobába, azzal érvelve, hogy idő-

és költséghatékony, ha a helyszín közelében van. Bár Oswald látta a dolog értelmét, Zoë most óránként zaklatta: hosszadalmas napi beszámolókat tartott, és állandóan döntéseket követelt az esemény legapróbb részleteit illetően is. Még csak azt sem lehetett mondani, hogy a jelenléte kellemes lett volna. A fiatal, egérszürke jelenség cserkészlányos bagolyszerűségét Oswald dühítőnek találta. Még csak vonzó sem volt. Azokra a barátnőkre emlékeztette, akiket annak idején Cate hordott haza az iskolából: tésztaképű szüzek ennek megfelelő személyiséggel. Nem úgy, mint Serena barátnői, gondolta, és hirtelen izgalom fogta el az emléktől: szexis tizenhat évesek parádéja túl rövid szoknyákban és a lázadásukat kifejező mélyen kivágott topokban.

Oswald somolygott, miközben megitta a maradék gin-tonikot.

Zoë leült, felkészítve magát egy összecsapásra. Ami őt illette, már régen minden oka megvolt, hogy átkozza a napot, amikor elvállalta a Huntsfordi Zenei Est megszervezését. Igen, ambiciózus volt, igen, ez egy fantasztikus előrelépést jelentett az újdonsült rendezvényszervező cégének, de iskolás kora óta nem bántak vele így. Lord Oswald Balcon gonosz, önmagától eltelt, a gyengébbeket terrorizáló férfi volt, aki munkaadóként félelmetesnek bizonyult. Több mint két órát várt rá, hogy átfussák a legutolsó költségszámításokat és táblázatokat, és tessék, a végén azt hallja Collinstól, hogy Oswald aludni óhajt ebéd után. Aludni! Zoë erről csak álmodozhatott. Az elmúlt hat hétben tizennyolc órás munkanapokat dolgozott végig, hogy sikerre vigye a zenei estet, miközben Oswald szűkmarkúsága és a reklámozástól való ódzkodása azzal fenyegetett, hogy tönkreteszi a munkája minden eredményét. Már korábban is volt szerencséje ehhez a típushoz: az ilyenek kétségbeesetten vágynak a társadalmi dicsőségre, de túl lusták és arrogánsak ahhoz, hogy tegyenek is érte valamit.

– Méltóságod – kezdte némi izgatott remegéssel – remélem, nem bánja, hogy megzavarom, de azt hiszem, rendkívül fontos, hogy megbeszélést tartsunk. Az eseményig mindössze négy nap van hátra, és nekem különböző aggályaim vannak, amelyeket feltétlenül meg kell beszélnünk.

– Nagyon jó – mondta Oswald, a szája sarkait törölgetve egy damasztszalvétával, és rosszallóan nézett a lányra. – Essünk rajta gyorsan túl.

Zoë hang nélkül kinyitotta a dossziéit, és különböző táblázatokat és terveket kezdett kiteregetni a kovácsoltvas asztalra, miközben Oswald odaintette Collinst, hogy szedje le az asztalt.

– Végül is mikor gördül be a cirkusz? – kérdezte Oswald. – Azt hittem, hogy mostanra már feldúlja az életemet a berendezések kavalkádja. Nem marad egy kicsit túl későre a színpad felállítása?

Zoë megköszörülte a torkát, és megrázta a fejét.

– Nem, bizonyára emlékszik, hogy ezt már megbeszéltük. Naponként kell fizetnünk a berendezésekért, és ön ragaszkodott hozzá, hogy minden a lehető legkésőbb érkezzen, az extraköltségeket elkerülendő. Holnap jön a berendezés, de biztosítottak, hogy a felállítása nem tarthat egy napnál tovább, az időjárástól függően, természetesen.

190

Ránézett Oswaldra a szemüvege fölött, és mély lélegzetet vett, mivel tudta, hogy a következő

napirendi pontja nem fog tetszeni a ház urának.

– A színpad miatt nem aggódom különösebben – kezdte óvatosan –, ami fejfájást okoz, hogy Johnny Benjamin, a fickó, aki a pénzügyeinket intézi, épp most küldött át e-mailen egy profit/veszteség táblázatot. Hacsak a jegyeladások nem nőnek drámaian – tétovázott –, úgy tűnik, hogy az esemény jelentős veszteséggel zárulhat.

Oswald ajka dühösen felgörbült.

– Azért csináljuk az egészet, hogy pénzt nyerjünk, nem azért, hogy pénzt veszítsünk.

A hangja halk, fegyelmezett és fenyegető volt. Zoë idegesebb lett tőle, mintha heves gyalázkodással támadt volna rá. Feljebb tolta a szemüvegét az orrnyergén, és megpróbálta összeszedni magát.

– A legnagyobb tisztelettel jegyzem meg, de minden egyes kiadást bemutattam méltóságodnak.

Zoë, a számoknál összerezzenve, végigfuttatta az ujját a táblázaton. Tudta, hogy a báró azt az érzést akarja kelteni benne, hogy ő engedte ki az estét az ellenőrzés alól, holott a sikert éppen az veszélyeztette, ahogy Oswald az esemény menedzseléséhez viszonyult. Míg a legszükségesebb részleteken, mint például a színpadon spórolni akart, a nagystílűség látszata érdekében minden flancból a legjobbhoz ragaszkodott. Ha Glyndeburne-ben két étterem volt a helyszínen, érvelt, akkor Huntsfordban is kettőnek kell lennie. Zoënak sikerült némi kompromisszumot kiharcolnia, hogy az egyik étkezési lehetőség egy nyársas malacsütő legyen, amelyről azt gondolta, hogy jó mulatság és költséghatékony. Viszont Oswald ragaszkodott hozzá, hogy az étterem egy szuperkategóriás sátorban kapjon helyet, ami önmagában százezerrel terhelte meg a rendezvényt, arról már nem is beszélve, hogy Mark Tennantot, a San Paulo luxusséfjét hívták meg, hogy felügyelje az élelmezést. Zoë megpróbált rámutatni, hogy Glyndeburne kissé más eset: a társasági naptár régen bejáratott, ragyogó fix pontja, amelyet a vállalati szponzorálás a legmagasabb szinten támogat, és így képesek teljes operákat, mint a Figaró t és a Pillangókisasszony t színpadra állítani. A Huntsfordi Zenei Estet Zoë mindig sokkal könnyedebb eseménynek képzelte el, olyasminek, mint a Kenwood Ház nyári estéi Észak-Londonban, ahol egy zenekar és különböző

művészek szórakoztatják rövid jelenetekkel a piknikező közönséget. Nem látta be, miért van szükség szmokingra, teljes éttermi kiszolgálásra és a legkorszerűbb hordozható vécékre, különösen, hogy Oswald a személyzeten és a reklámozáson akart takarékoskodni.

Oswald a tekintetét a táblázat aljára irányította, és hörögni kezdett.

– Képtelenség, hogy ez az összeg pontos legyen! – ordított.

– Pedig attól tartok – mondta Zoë magabiztosan. – És a nagy részét már el is költöttük.

Oswald alig akart hinni a fülének. Csak nem akar ez a kis senkiházi fölényeskedni vele?

Felkapta a táblázatot, és sokkal nagyobb figyelemmel tanulmányozta a számokat, mint eddig bármikor.

– Mindig mondtam, hogy a személyzet létszáma a nevetségesség határát súrolja – jegyezte meg hidegen, a különböző bérköltségeket darálva. – Színházi ügyelő, világítási mérnök, pénztárigazgató, élelmezési vezető! A francba, ennek a listának soha sincs vége?!

– Egy ilyen méretű eseményhez képest a minimálisra csökkentett létszámmal gazdálkodunk – válaszolt Zoë türelmesen. – Ha ezek közül bárki kimaradna, a rendezvény egyszerűen nem működne megfelelően. Ön mindig azt akarta, hogy a Huntsfordi Zenei Estnek súlya és presztízse legyen. Ez nem egy amatőr színjátszó csoport produkciója.

Oswald egy pillanatig várt, amíg Zoë szavai elhatoltak a tudatáig, és közben egyfolytában a táblázat baljós számait bámulta. Fogcsikorgatva ismerte el, hogy a lánynak igaza van. Nem mintha hagyta volna, hogy Zoë ezt észre is vegye. Oswald már hónapokkal azelőtt kihagyta Venetiát a szervezésből, mert a lánya erősködött, hogy a Huntsfordi Zenei Estet sokkal szerényebb körülmények közt kell megrendezni. De Oswald hiúsága ezt nem engedte. Tanúja volt, hogyan változtatta a Christie család Glyndebourne-t a negyvenes években a birtokukon 191

tartott szerény szabadtéri eseményből egy milliók által élvezett hatalmas nemzetközi márkanévvé. Szeretett volna egy szeletet abból a tortából, és nem óhajtott hatvan évet várni rá.

Milyen nehéz lehet megszervezni a nagy operafesztiválok riválisát?, tette fel magának a kérdést. A banktól könnyű volt jelentős kölcsönt szereznie, hogy fedezze az előre fizetendő

költségeket, és a társasági köre lelkesen magáévá tette az ötletet. Most azonban az aggodalom felhői kezdtek tornyosulni a feje fölött. Már eddig is nyugtalanította, hogy a Maria által mozgósított művészek névsora egy kicsit – hogy is mondja? – egy kicsit szedett-vedett. Igen, volt néhány jó nemzetközi név a plakáton, de az igazán nagyok közül egy sem: senki olyan nagy formátumú, mint Pavarotti, Dame Kiri. Aztán ott volt Maria jelentős fellépti díjának a kínos kérdése. A díva azzal érvelt, hogy az esemény elvonja egy nagy pénzes munkától Dubaiban. De ez apróságnak számított, és jelentéktelenné halványult, amikor őlordságát az a gondolat rémisztette, hogy pénzügyi katasztrófával néz szembe. A kölcsön óriási volt, a kamat magas; ez az egész ügy tönkreteheti.

– Van megoldás – mondta Zoë lassan, miközben belekortyolt a teába, amelyet Collins szolgált fel.

– Folytassa – mondta Oswald hidegen.

– A jegyeladások – fogalmazzunk úgy – egy kicsit lassúak.

– Nevetséges – csattant fel Oswald, az asztal kovácsoltvasára meredve. – Egy ilyen mesés esemény hallatán az emberek kezében égnie kell a telefonoknak, és mindenkinek kétségbeesetten kell várnia a választ.

– Már hetekkel ezelőtt próbáltam felhívni lordságod figyelmét, hogy több forrást kell az esemény marketing-és reklámoldalának biztosítanunk – óvakodott az emlékeztetéssel Zoë.

– Ostobaság! – ugatott Oswald. – Mindenki, akit ismerek, erről az estéről beszél!

Zoë tudta, hogy tojáshéjon kell táncolnia.

– Talán az ön barátai igen. De a Nagy Brit Publikum szemszögéből nézve, ez nem igazán ér fel Glyndebourne vonzerejével.

Pontosan itt szúródott el a dolog, gondolta Zoë magában boldogtalanul. Emlékezett a sok-sok héttel azelőtti beszélgetésükre, amikor Oswald „Ez alpári!” felkiáltással lesöpörte az asztalról a kérését, hogy foglalkoztassanak egy PR-ügynökséget. Azt az elképzelést is megvétózta, hogy fogadjanak egy jegyirodát a pénztár kezelésére – vehemensen ellenezte, hogy tíz százalékot fizessenek egy ügynökségnek a jegyeladásokból származó bevételből. Ehelyett a jegyárusítást egy diák intézte a Kék Szobában egyetlen telefonvonallal.

A nap már megkerülte Huntsfordot, úgyhogy hosszú hősugarakat szórt a teraszra, amitől Oswald még keservesebben érezte magát.

– Tehát mi az eget verő elgondolás, kisasszonyka?

– További kétezer jegyet kell eladnunk, hogy minimalizálhassuk a veszteséget. Ha több ember tud róla, tömegesen fognak ideáramlani, és bizton számíthatunk a jegyeladásokra az esemény napján. Ám ahhoz, hogy elérjük ezeket az embereket, nagyot durranó hirdetési kampányt kell szerveznünk.

Oswald új megvilágításban látta a fiatal alkalmazottját.

– És mit javasol, hogyan érjük el ezt a „nagy durranást” ? – kérdezte szkeptikusan.

– A lányán – mondta Zoë –, Serenán keresztül. Egyetlenegyszer nem mutatkozott a nagyközönség előtt a bulvársajtó három héttel ezelőtt napvilágra hozott hírei óta.

Oswald fészkelődni kezdett a székében. E pillanatban jobban szeretett volna nem gondolni a legfiatalabb lánya szégyenletes viselkedésére. Bár Serena ritkán tudott olyat tenni, ami Oswald szemében helytelennek tűnt, az apja most nagyon sötéten látta a Michael Sarkistól fogant terhességét. A dolog nem is lenne annyira rossz, ha Serena még mindig kapcsolatban állna az amerikaival – lehet, hogy ez a pasas egy ócska alak, de a mérhetetlen vagyona lenyűgözte Oswaldot. Ám más sem hiányzott a Balcon családban, mint egy zabigyerek, aki befeketíti a hírnevüket. Viszont a gondolat, hogy adósságba veri magát a Huntsfordi Zenei Est kapcsán, minden mást elnyomott az agyában, ezért hajlandó volt odafigyelni Zoë elképzelésére.

192

– Senki nem számít rá, hogy Serena itt lesz szombaton – mondta Zoë, meggyorsítva a szavait.

– Végül is a lapokban megjelent a hír, hogy a terhessége miatt viszály tört ki önök közt.

Oswald felborzolódott. Még annak is a végére kell járnia, hogyan fogtak szimatot azok a rohadt bulvárlapok a közte és Serena közt mindössze tíz napja lezajlott veszekedésről.

– Ha rá tudná beszélni Serenát, hogy esetleg legyen az est háziasszonya, vagy legalább mutassa be Maria Dantét, az temérdek előzetes hírverést generálna.

Oswald érezte, hogy a dühe alábbhagy, csak azután kezdte az ellenvetéseit felsorolni.

– Igen, de hogy fogja az a néhány vaktában publikált történet azokban a koszos lapokban eladni a jegyeket az olyan kaliberű vendégeknek, akik eljönnének Huntsfordba?

– Meg fog lepődni – mondta Zoë, és egyik szemöldökét a szemüvege teknőckerete fölé vonta.

– Csupán valami médiahírverésre van szükségünk. A marketingben dolgozom, és garantálhatom önnek, hogy telt házunk lesz, ha a mi közönségünk pillanthatja meg először Serenát. Talán még azt is elintézhetnénk, hogy egy kis hangulatkeltő interjút adjon a Telegraph ban pénteken. Ön is tudja, hogy egyetlen szót sem szólt a sajtónak a legutóbbi zűrjei óta.

Zoë érezte, hogy megpendített egy húrt.

– Gondolom, a szükség nagy úr – mondta Oswald fanyarul, és a pillantása elvándorolt Zoëról, és a szeme előtt ezüstösen csillogó tavon állapodott meg.

El kellett ismernie, hogy az ötlet jó. Arról azonban fogalma sem volt, hogyan fog Serena reagálni az elképzelésre. Az apja lánya, és talán még mindig ellenségesen, de legalábbis felemás érzésekkel viszonyul hozzá. Oswald jól tudta, hogy mindketten képesek manipulálni a másikat, ezért úgy döntött, hogy a próbálkozás megéri a kockázatot, különösen, hogy vagy sikerül megnyernie a lányát, vagy az anyagi csőd vár rá.

Elbocsátotta Zoë Cartwrightot a táblázataihoz, és a telefon után nyúlt.

193

32

Egy piszkos farmerba öltözött zömök fickó húsos kezével rácsapott a Mercedes szélvédőjére, és megállította Serena sofőrjét Huntsford kapujánál. A sofőr nyugodtan kihajolt az ablakon, és udvariasan megkérdezte, mi a probléma.

– Hun van a karkötőjük? – kérdezte a gorilla egy írótáblával hadonászva.

Serena megnyomott egy gombot, és az elektromos ablak zümmögve leereszkedett.

– Ez az otthonom – mondta szigorúan, mivel túl fáradt volt ahhoz, hogy a férfira villantsa filmcsillagmosolyát.

Az őr abban a pillanatban felismerte, mogorván elnézést kért, és útjára engedte az autót.

– Milyen nevetséges – sziszegte a lány, miközben a válla fölött hátranézett a kellemetlenkedő

férfira.

Amikor visszafordult, tátva maradt a szája Huntsford elé táruló átlényegülésétől. Még félmérföldnyire a nagy háztól is elállt a lélegzete a munkálatok méretétől. A láthatáron egy hatalmas, kupola alakú, hálószerű állványzattal megerősített színpad tűnt elé. A kocsiutat vaskerítések szegélyezték, farmeros félmeztelen férfiak állították fel a toaletteket, a kocsiparkolót és az éttermet jelző táblákat, míg a tó túlsó oldalán teherautók, kamionok, generátorok és utánfutók tömege parádézott. Legalább hatvan ember nyüzsgött mindenütt, kábeleket cipeltek, írótáblákkal tapostak a pázsiton keresztül, vagy óriási levesestálakat vittek az éttermi sátrakba.

Hatalmas-lenyűgöző, gondolta Serena, és telt ajka mosolyra húzódott.

Kemény alkut folytatott az apjával, amikor Oswald két nappal azelőtt felhívta, hogy rábírja a részvételre. Az ösztönei vadul tiltakoztak. Még mindig sebzettnek és elárultnak érezte magát, különösen a Michaellal történt találkozó után, és egyáltalán nem állt készen arra, hogy a nagyközönség szeme elé merészkedjék. Miután kipattant a hír a terhességéről, gyilkos kések kerültek elő. Különösen fájdalmasan érintette a vélemény, hogy ő már csak tegnapi hír, vagy hogy hiányzik belőle az egzotikus, az egész földkerekséget meghódítani képes vonzerő ebben az új, egyre táguló kozmopolita világban. Csak akkor hajlandó visszakényszeríteni magát a rivaldafénybe, érvelt, ha ez megéri neki. Úgyhogy részesedést követelt a rendezvényből. Azt mondta az apjának, hogy hét százalékot kér a jegyeladásból, amit Oswald könyörtelenül lealkudott három százalékra. Nem ideális, vélte Serena magában, de annyit bőven megér, hogy leautózzon vidékre. Biztosra vette, hogy ez a róla alkotott képet is pozitív megvilágításba helyezi: a kötelességtudó lány besegít apja zenei estjébe; ezt még az őt becsmérlők is zabálni fogják.

– Némi kis átalakulás, nem ez a véleményed? – kérdezte Oswald Serenát, amikor az autó megállt a kétszárnyú ajtó előtt, és ő kisegítette a kocsiból, majd óvatosan megölelte a lányát.

– Igen, jelentős változás – mosolygott Serena, és lejjebb húzta a lábán a mikroszkopikus méretű sortját, hogy egy kicsit szalonképesebbnek tűnjék. – Pont olyan, mint Glastonbury.

Oswald rémülten hőkölt hátra.

– Az a szörnyű hippifesztivál? Ezt nem hiszem – válaszolt kurtán.

194

Serena ledobta a Mulberry táskáját a karjáról, és bebandukolt a házba.

– Csak tréfáltam, Papa. Látom, hogy mesés lesz.

Hagyta, hogy csend telepedjen közéjük, és várta, hogy az apja előhozakodik-e a néhány héttel korábbi vitájukkal. De úgy látszott, Oswald megjegyzés nélkül hagyja azt az incidenst – és Serena terhességének fontosabb témáját is.

– Maria ötkor érkezik a házba – informálta a lányát csak úgy mellékesen. – Gondolom, csatlakozol hozzánk a vacsorára? Talán egy kicsit megerőltethetnéd magadat, hogy jobban megismerd.

Na persze, még mit nem, gondolta Serena sötéten. Nem beszélt a nővel az áprilisi búcsúpartija óta, és nulla hajlandóság volt benne, hogy most olajágat nyújtson felé. Azt remélte, hogy az erőszakos olasz csak múló gusztust érez az apjára, mint az összes többi nő Oswald életében az elmúlt tizenöt év során: az elvált asszonyok, a légikísérők, az idősödő modellek és a középkorú társasági asszonyok közül egy sem tartott tovább, mint az apja samponja. Ám Serenát zavarta, hogy ez a liaison látszólag egy kicsit komolyabb kapcsolattá kezdi kinőni magát. Az elmúlt három hónapban a legkülönbözőbb társasági eseményeken látták őket együtt; Richard Kay rovata már úgy utalt Dantéra, mint Oswald partnerére. Ez bosszantotta Serenát, de nem tudta kitapintani, miért.

Meleg volt, és ragadósnak érezte magát, ezért úgy döntött, hogy felmegy a szobájába átöltözni; gyorsan kiválasztott egy csöppnyi Sass & Bide farmer miniszoknyát, egy mellény fazonú topot, és egy pár csillogó Gina strandpapucsot. A terhesség még jottányit sem változtatott karcsú alakján, gondolta boldogan, miközben megcsodálta magát az ablak mellett álló tükörben.

Az összes nővér közül Serenának volt messze a legjobb tájolású szobája a házban, amelynek a tóra néző két hatalmas félköríves ablaka lélegzetelállítóbb kilátást kínált, mintha New York sziluettjét vagy a Temzét látta volna onnan. Különleges, természetes, gyönyörű volt.

Serenát átjárta az odatartozás érzése, miközben kinyitotta az ablakokat, és hagyta, hogy a bársonyos fuvallat az arcát csókolgassa. Ez volt a család központja, ezért mindig különös kapcsolatban lesz a hellyel, de ma úgy érezte, hogy még az eddiginél is bensőségesebb kötelék fűzi a köveihez, a kertjeihez és a légköréhez. Az előző napi ultrahangvizsgálat kimutatta, hogy a méhében hordott magzat fiú. Elsőrendű fontosságú ügynek tartotta, hogy megvizsgálja a huntsfordi bárói cím ügyét, és abban reménykedett, hogy nem létezik olyan kellemetlen törvény, amely megakadályozná, hogy egy nem házasságban élő pár gyereke örökölhesse a címet.

Biztosan nincs ilyen: ez már a huszonegyedik század. Elmosolyodott, amikor úgy gondolt a gyerekére, mint Huntsford tizenegyedik bárójára. Ettől ő erős jogot formálhat majd az előtte elnyúló birtokra. Annyi mindent tudna vele csinálni: nem úgy, mint a papája, aki hagyta, hogy a hiúság és kapzsiság elhomályosítsa a józan ítélőképességét. Serena irányításával Huntsford a nagy angol birtokok közé léphetne, Longleat riválisa lehetne. Szent meggyőződéssel hitte, hogy a karrierje fel fog támadni a hamvaiból, de elég realista volt ahhoz, hogy tudja, a hírnév tünékeny, és nem tud majd örökké a külsejéből megélni. Plusz már tárgyalt egy ügyvéddel, hogy hogyan akaszthat le arról a kurafi Sarkisról egy hatalmas összegű gyerektartást. Minden fillért ki fog szedni belőle, amit csak tud.

Serena felvillanyozódott a pénzről szóló gondolatoktól, és elhatározta, hogy elindul, és felfedezi az odakint zajló cirkuszt. Némileg álcázni próbálta magát, úgyhogy feltett egy óriási Chanel napszemüveget, és egy sötétkék-fehér breton kendővel hátrakötötte a hosszú haját. Most, hogy jelentős érdek fűzte az esemény sikeréhez, nem akarta, hogy az összes férfi munkás figyelme elterelődjön miatta a feladatáról. Ahogy kisétált a napsütésbe, kénytelen volt elismerni, hogy az a fiatal rendezvényigazgató, az a szerencsétlen, semmitmondó külsejű Zoë Cartwright lány kitűnő munkát végzett. A Lady Penelope Carvery, a többrétegű krémszínű fátyollal díszített és Oswald imádott 1922-es Rolls-Royce-áról elnevezett központi étterem volt annyira látványos, mint bármely sátor, amelyben addig megfordult, és Zoë azt mondta, hogy hatalmas trópusi virágkompozíciókat várnak másnap reggelre, hogy egy botanikus melegház hangulatát kölcsönözzék a helynek.

195

Ahogy végigsétált a látványos helyszínen, átfutotta az általa előkészített rövid beszédet, amellyel másnap délután meg akarta nyitni az eseményt. Ezt élvezni fogom, gondolta. Ám az, hogy mit kellene felvennie, nagyobb kihívást jelentett. Az utazóbőröndje zsúfolva volt gyönyörű

ruhákkal, amelyekről Serena tudta, hogy hatásosak lennének – de melyiket válassza? Életében először most valami egyszerűre szavazott. Egy olvasztott barna Armani estélyi ruhára egy gyönyörű topázcsattal a hát mély, V alakú kivágásának az alján. Sokkal kevesebbet mutat, mint a vékony, áttetsző fekete estélyi, amelyet szintén elhozott, és kevésbé feltűnő, mint a fehér görög Versace darab, amelyben, tudta jól, mesésen fest. De az Armani ruha így is szépséges és az alkalomhoz illő, és azt sugallja, hogy egy sikeres, erős nő viseli, aki elvárja, hogy komolyan vegyék.

– Holnapra készül? – kérdezte egy hang a háta mögött.

Serena megfordult, és szembe találta magát egy nagyon vonzó, világos farmert és kigombolt fehér inget viselő férfival; az ing látni engedte a feszes, bronzbarna kockás hasa fölött himbálózó laminált azonosító kártyát. A haja szexisen összekócolódott, mélykék szeme játékra készen villant a lányra.

– Ismerem magát? – kérdezte Serena fensőbbségesen, akit váratlanul ért a hatás, amelyet a férfi gyakorolt rá.

– Miles Roberts – válaszolt az idegen, és egy kemény fedelű könyvet a hóna alá gyűrve, kézfogásra nyújtotta a kezét.

– És magának mi dolga van itt, Miles? – kérdezte Serena, nem tudva ellenállni a pajkos hangvételnek.

– Én vagyok a művészeti kapcsolattartó.

Serena lehúzta a szemüvegét, és szélesen a férfira mosolygott.

– És ez mit jelent? – érdeklődött.

– Ó, azt hittem, hogy a maga munkaterületén dolgozó nő mindent tud erről – jegyezte meg Miles enyhe mosollyal.

– Szóval abban az örömben lesz része, hogy holnap kiszolgálhatja Maria Dante minden szeszélyét?

– Valami olyasmi – válaszolta Miles.

– Remélem, szépen megfizetik érte – mosolygott Serena csípősen.

– Nem bánja, ha csatlakozom magához? – kérdezte Miles, és felvette a lány lépteinek az ütemét. – Csak néhány nappal ezelőtt kezdtem itt, és még nem egészen szoktam hozzá a birtokhoz. Hatalmas, igaz?

Serena mosolygott.

– Hozzászokik az ember – nevette el magát.

Érezte, hogy felélednek benne a flörtölőösztönök. Michael Sarkis után megesküdött, hogy legalább a nyárra feladja a férfiakat, de remek külsejű férfiakkal mindig érdemes eljátszani. Ez itt végül is csak a fesztivál egyik alkalmazottja, de modellszinten jóképű, gondolta Serena, és lopva egy pillantást vetett a férfi profiljára. Megengedhetek magamnak néhány perc mulatságot, döntött, és visszatolta a szemüvegét az arcára. Amellett ez jobb, mint ha a személyzet egyik tagjával sétálna körbe. Tudta jól, bárki rejtegethet egy kamerát, hogy képeket készítsen róla, és eladja a bulvárlapoknak, és a legkevésbé sem akarta, hogy ezt az emberbaráti gesztust, mármint a megjelenését Huntsfordban, tönkretegyék azzal, hogy lekapják, miközben kábeleken bukik keresztül, vagy biztonsági őrökkel vitázik.

– Tehát hová tart? – kérdezte Miles reményteljesen.

– Sétáljon el velem a színpadhoz – kérte Serena, és a keze leheletkönnyedén hozzádörzsölődött a férfi karjához. – Oda kell mennem, hogy ellenőrizzem, és megnézzem a kilátást.

– Miért? – kérdezte Miles. – Tényleg maga lesz az est háziasszonya? Hallottam ilyen szóbeszédet.

196

– Nem egészen a háziasszonya, csupán a felvezetője – mondta a lány kokettáló mosollyal. – Árnyalatnyi különbség. Kilencre ágyban szeretnék lenni. Az operafesztiválok nem igazán az én műfajom.

– Ó, igen, gondolom, hamar elfárad, tekintve…

Miles arcán hirtelen döbbent kifejezés jelent meg, amikor rájött, hogy rosszat szólt. Nem tudta megállni, hogy ne bámuljon Serena kemény, bronzbarna rekeszizmára, amely egy kicsit kikandikált a pamutmellényke alól.

– Tehát akkor volt már terhes? – nevetett a lány. – Igen, abban a köznyelvben „örökké holtfáradt” néven ismert állapotban vagyok, drágám.

– Nos, nem hiszem, hogy sok esélye lenne egy nyugodt éjszakai alvásra holnap éjjel – mosolygott a férfi. – Hacsak a hálószobája nem egy hangszigetelt atombunker.

– Ó, tehát tud az atombunkerről? – nevetett Serena.

Miles zavartan nézett.

– Apám épített egy atombunkert a nyolcvanas években. A világ összes helye közül épp a rózsakert mögött. El tudja képzelni ezt a paranoiát, hogy a pénzpocsékolásról már ne is beszéljek? De igaza van, nem hiszem, hogy ez lesz életem legkellemesebb éjszakai nyugalma.

Talán vissza kéne mennem Londonba…

A gondolatai elkalandoztak.

– Ó, pedig én azt hittem, hogy itt marad egy darabig – mondta Miles csalódott hangon.

Elhallgatott, újra megzavarodva, hogy ilyen részleteket tud Serena életéből. – Legalábbis ezt mondta a stáb – vonta meg a vállát. – Elég nagy izgalmat okozott a hír.

– Ó, igen? – flörtölt Serena. – Mennyire nagyot?

– Nagyon nagyot.

– Az jó – vigyorgott a lány. – Reméltem, hogy nagy szenzációt keltek.

– Azt fog – mondta Miles. – Azt fog.

Maria ebben a pillanatban semmit sem kívánt kevésbé, mint hogy a huntsfordi silány kis fesztiválra készüljön. Oswald rettenetes hangulatban volt, amióta a díva három órával azelőtt megérkezett, egyfolytában morgott és nyavalygott az est növekvő költségei miatt. Drámai ugrás mutatkozott a jegykeresletben, miután a lapok hírül adták, hogy Serena megjelenik a nyilvánosság előtt, de Mariának kétségei voltak, hogy ez elegendő lenne Oswald mohó költekezésének az ellensúlyozására. És a másnapra prognosztizált szakadó eső biztosan távol tartja majd a tömegeket az esemény napján. Nem mintha Maria azt akarta volna, hogy Oswald pénzt veszítsen; mi haszna volna neki akkor a férfiból? Ám leginkább azért emésztette a düh, hogy minden figyelem átterelődött róla Serenára.

Amikor néhány nappal azelőtt Oswald elmondta neki, hogy a legkisebb lánya bekapcsolódik a zenei estbe, Maria izzott a gyűlölettől. Biztosra vette, hogy a tehetségtelen kis lotyó egy időre kikerült a képből. Botrányokkal terhelt élete miatt Oswald lila lett a dühtől a család nevét befeketítő szégyen gondolatától, most meg tessék, nem elég, hogy képes hagyni, hogy Serena vezesse az eseményt és legyen a sztárattrakció, de még fizet is neki ezért a kiváltságért. Maria csodálta volna Serena pimaszságát, hogy olyan kíméletlenül alkudozott az apjával, ha ez nem mutatja világosan, mekkora befolyással bír Oswaldra. Nos, ebből elég. Amíg Serena manipulálni tudja az apját, ő irányítja Huntsfordot, és Maria ezt nem fogja hagyni. Egyszer s mindenkorra véget akart vetni Serena befolyásának.

Belevájta a cipősarkát a fűbe, ahogy dühösen az irodakonténer felé masírozott, amelyet holnap fog használni. A nap már lehanyatlott az erdők zöldjét utánzó fák sora mögött, mintha az estének egy részleges napfogyatkozás adná a fényét, de a madarak még mindig énekeltek a kísérteties szürkeségben. Maria az órájára pillantott: 19.40. Újra szitkozódni kezdett. A vacsorát nyolckor szolgálják fel a házban, és tizenöt perc kell ahhoz, hogy visszaérjen oda. Az irodakonténer átlagos hét és fél méter hosszú volt, amelynek egy hosszú ülőpad és egy asztal állt az egyik, és egy sor szék és tükör a másik végén. A köztük lévő teret fogason lógó ruhák, parókák és 197

virágokkal teli vázák töltötték ki. Maria okosabb volt, mint hogy kivilágítsa a hollywoodi stílusú égőkkel körülvett hatalmas tükröket, inkább egy kis mennyezeti világítást kapcsolt be, amely lágy izzással töltötte meg a kabint. Egy férfi ült a hosszú asztalnál, és cigarettázott.

– Ó, hát itt van – jegyezte meg Maria, és ismét az órájára nézett. – Időben, nagyon helyes.

– Jó volna, ha gyorsan végeznénk – mondta a férfi. – Legalább ötven ember nyüzsög még mindig a színpad körül. Éjfél előtt nem végzünk.

Egy borítékot lökött át az asztalon, a lapjait összezáró pókerjátékos stílusában. Maria felvette, és számolni kezdte a belsejében rejtőző ropogós ötvenfontos bankjegyeket a hosszú ujjaival. A nagy mennyiségű pénz tapintása még mindig szexuális élvezetet okozott neki, és a benne élő

pugliai szegény kislány minden egyes bankjegyet meg akart fogni. Megérezte az asztal túloldalán ülő férfi hideg pillantását, úgyhogy leállította magát, és a borítékot a fekete bársonyretiküljébe dugta.

– Oké, figyeljen – mondta. – Tizenöt perc múlva kezdjük a vacsorát. Oswald soha nem hagyja, hogy egy vacsora két óránál előbb befejeződjék. Szereti minden fogás élvezetének átadni magát, és ragaszkodik hozzá, hogy a vendégei is ezt tegyék. Mindössze háromfős személyzet van az egész házban, úgyhogy könnyűszerrel elkerülheti őket. – Egy sima barna borítékot lökött az asztalra halk puffanással. – Itt a kulcs a hátsó ajtóhoz. A lány szobája közvetlenül a főlépcső

tetején van, a harmadik ajtó a ház homlokzatán végigfutó széles folyosón. Biztosan megtalál ott bent mindent, amire szüksége van.

– Valóban biztos benne? – kérdezte a férfi.

– A lány kokaint fogyaszt. A saját szememmel láttam a partiján márciusban. Nyilván van nála valamennyi. Nem lepne meg, ha alkoholt is inna, és tablettákat is szedne. Teljesen felelőtlen kis kurva.

Maria olasz akcentusában a szó „kutya”-ként hangzott. A férfi elmosolyodott a sötétben.

Érezte, hogy begerjed, amikor elképzelt egy pompás hajtépő civakodást a két csodálatos, uralkodó természetű nő között.

– Nos, ajánlatos volna, hogy meg is találjuk, amit keresünk – mondta végül, és bedobta a cigarettáját egy műanyag csészébe, ahol az egy szisszenéssel kialudt a zaccban. – Az újság rengeteget fizet ezért.

– Ó, meg fogja kapni, amit akar – nyugtatta meg Maria Dante, olyan hevesen bólogatva, hogy egy hajfürt a sötétbarna szemére hullott. – Serena Balcon soha nem okoz csalódást.

Oswald Balcon a XV. Lajos korabeli asztal főjén ült a Vörös Szalonban Mariával és Serenával mint két ágyassal a két oldalán, akik elegánsan csipegették a spárgafejeket.

– Oswald Balcon – szólalt meg Maria könnyedén, fényes csokoládébarna szemét a férfira emelve –, szerintem ez a legkisebb létszámú vacsora, amelyen eddig Huntsfordban részt vettem.

Mi történt a többi lánnyal? Azt hittem, családi összejövetel lesz ma este.

Oswald nyomatékosan letette az ezüstkését és – villáját, és több mint elégedetlenül nézett.

– Sem Cate és Camilla, sem Venetia és Jonathon nem jönnek holnapig – jegyezte meg, rosszallóan összeszorítva az ajkát. – Hiszen jól tudja, hogy soha semmiben nem számíthatok a család támogatására.

A megjegyzés visszhangzott a szobában, amely, lévén húsz személy leültetéséhez is elég nagy, most valóban üresnek tűnt. A helyzeten nem javított a két nő közt uralkodó fagyos légkör, akik, leszámítva a fűszerek továbbadását, szándékosan nem néztek egymásra. Mintha morgás törne fel a föld mélyéből, mennydörgés zúgása görgött feléjük a távolból. A hang aggodalmas kifejezést varázsolt Oswald arcára, de azonnal megpróbálta palástolni.

Collins jött be az ajtón, egy harangfedőkkel megrakott ezüst tálalókocsit tolva maga előtt.

Széles mozdulattal lekapta az egyik ezüst kupolát, és Serena elé tette a lány vacsoráját. Hirtelen sült tonhalszelet volt egy krumplival és zöldségekkel megrakott tányéron.

– Ez mi? – csattant fel Serena Collinsra nézve, és haragosan ledobta a szalvétáját. – Nézze meg! Gyakorlatilag nyers!

198

– De hát mindig így szerette a steakjét, Serena kisasszony – védekezett Collins egy kicsit elvörösödve.

– Ez azelőtt volt, hogy terhes lettem – sóhajtott Serena, meg sem próbálva leplezni a bosszúságát.

– Serena! Hagyd abba ezt a cirkuszt! – dörgött Oswald, kezével az asztalra csapva. – Szörnyű

meleg nap volt, azt kértem Collinstól, hogy valami könnyűt szolgáljon fel.

– Nyilván még te sem voltál soha terhes – pattogott Serena.

Jeges pillantást vetett az apjára, és hátralökte a székét az asztal alól. Fáradt volt és rosszkedvű.

Igazság szerint kimerült. Úgy érezte, hogy bármelyik pillanatban beleolvadhat a padlóba. Semmi másra nem tudott gondolni, mint a szobájára, és egy kis alvásra. Egészen biztosan nem bírna ki még két órát azzal, hogy halálra unja magát az apja és Maria turbékolásától.

– Nem, egyikőtök sem értheti meg, hogyan érzem magam – közölte Serena most felállva és a tányérja mellé téve a szalvétáját –, de mondhatom nektek, hogy igazán rémesen. – Apjára függesztette a tekintetét. – Ha megfelelő állapotban akarok lenni, hogy holnap tisztességes munkát végezhessek, alvásra van szükségem. Most, ha megbocsátotok.

Oswald tudta, hogy az a bölcs dolog, ha Serena a friss, sziporkázó lényét vonultatja fel másnap, ezért hát bólintott, és a keze ismerős mozdulatával a lánya tudomására hozta, hogy el van bocsátva.

Maria a háta mögé pillantott az állóórára: 20.45. Hirtelen felállt.

– Serena, kérlek – vetette a lányra az elővarázsolható legőszintébb mosolyát –, nagyon megbántódnék, ha most lefeküdnél. – Kitárta a karját, mint egy Madonna. – Kérlek, maradj.

Sokkal jobban meg kellene ismernünk egymást. Collins készíthet neked egy finom, jól átsütött steaket, igaz, Collins? Akkor maradhatsz, és pihenhetsz az asztalnál.

– Ahogy mondtam – mosolygott Serena, és minden erejét összeszedte, hogy kedvesnek lássék –, igazán nem hiszem, hogy megértheted, mennyire fáradtnak érezheti magát egy nő a terhessége harmadik hónapjában. Papa, talán találkozhatnánk reggel, hogy átfussuk a bevezető beszédemet?

Serena ekkorra már elérte a szoba padlóját takaró keleti szőnyeg túlsó végét, és kilépett az előcsarnokba. Maria felugrott a helyéről, hogy utána menjen, szinte kirohant az ajtón, hogy utolérje a lányt.

– Serena – szólt rá halkan –, apád korábban mondta nekem, mennyire fontosnak tartja ezt a vacsorát – és azt, hogy mi jól kijöjjünk egymással.

Serena megpördült a sarkán.

– Majd túlteszi magát rajta – bökte oda. – És a jövőre nézve azt ajánlom, hogy egy kicsit jobban erőltesd meg magadat a ház úrnője kedvéért.

Maria csak állt ott, és aggodalmasan nézte, ahogy Serena felsétál a hatalmas lépcsősoron, durcásan egyenként véve a fokokat.

– Hülye olasz tehén – morgott Serena az orra alatt, és már húzta is le a cipőjét, hogy mezítláb sétáljon végig a folyosó vastag vörös szőnyegén.

A ház első emeletén kísérteties csend honolt. A legtöbb villanyt leoltották. Korábban látta, hogy Collins körbejár, és szisztematikusan lekapcsolja a lámpákat, egyértelműen a takarékoskodás kétségbeesett kísérlete céljából. Az elektromosságon megspórolt néhány fillér éppenséggel nem fogja megtölteni a huntsfordi pénzesládákat, gondolta Serena bosszúsan. Ahogy elhaladt az egyik tóra néző ablak mellett, összerezzent, amikor felgyújtották a lámpákat a kupolás színpad fölött, kemény, steril fénnyel árasztva el a kertet. Hála az égnek, behúzta a függönyöket a szobájában, gondolta. Nem szerette volna, ha kivilágítják az ágyát, mint egy futballstadiont.

Lenyomta a szobája aranyozott kilincsét, és belépett. Azonnal megérezte, hogy valami nincs rendben. Érezte valakinek a jelenlétét. Ösztönösen úgy markolta a tízcentis sarkú Jimmy Choo cipőjét, mint egy baltát. A másik kezével a falon tapogatózott a villanykapcsolóért. Határozottan volt valaki a szobában: tudta. Végül megtalálta a kapcsolót, és felkattintotta a villanyt. Az első

reakciója sikítás volt, de a hangja kiabálásba ment át, amint azonnal felismerte a betolakodót.

– MILES! Mi az ördögöt csinál…

199

A férfi az egyik kezében egy kis elemlámpát tartott, a másikkal Serena útitáskájában kutatott.

– Semmit nem fog találni ott – mondta a lány lassan, és a hitetlenségtől szinte földbe gyökerezett a lába.

– Serena, én, nézze…

Miután világos volt, hogy rajtakapták, Miles az ajtó felé rohant. Serena túl lassan reagált, hogy megállíthassa, ehelyett csalódottan lóbálta a Jimmy Chooja sarkát a feje fölött.

Amikor a varázslat megtört, sikítani kezdett, de mivel érezte, hogy az átható hangnak túl messzire kell elhatolnia ahhoz, hogy valaki meg is hallja, kirohant a folyosóra, és olyan hangosan kiabált, ahogy a torkán kifért. A sikítások között hallotta az eszeveszett lépések robaját, amint a férfi hatalmas ugrásokkal vette a nagy lépcső fokait, majd nem sokkal ezután egy motorbicikli hangja következett, ahogy gyorsan felbőgött a bejárati ajtó előtt. Oswald kirontott az előcsarnokba, Serena pedig föntről bámult lefelé.

– Mi a hétszentség folyik itt? – ordított rá Oswald a lányára. – Ha úgy döntöttél, hogy otthagyod a vacsorádat, most legalább hagyhatnád, hogy mi nyugodtan élvezhessük a magunkét.

– Egy betolakodó! Egy betolakodó volt a házban! – kiabálta Serena.

Oswald az ajtóhoz rohant, de már csak a motorbicikli eltűnő vörös hátsó lámpáját látta. Serena lassan lerogyott a padlóra. A korlátnak támasztotta a fejét, és zokogásban tört ki.

Camilla besétált a Claridge’s Hotel királyi lakosztályába, és Serenát fejjel lefelé, fordított V

alakba hajlított testtel a padlón találta.

– Mi az ördögöt csinálsz? – kérdezte félrebillentve a fejét, miközben a húgát nézte.

– A lefelé fordított kutya, hogy néz ki? – sóhajtott Serena, és kigöngyölítette magát. – Az életmódtanácsadóm Caprin van, a pszichológusom engedély nélkül távozott, és az ügynököm kibaszott használhatatlan. A jóga tűnik az egyetlen mentsvárnak, amely pillanatnyilag megőrzi az épelméjűségemet.

– Tehetek érted valamit? – kérdezte Camilla segítőkészen, és leült a kanapéra.

– Mit szólnál egy revolverhez? – válaszolt Serena összeszorított ajakkal.

Serenát huszonnégy óráig nem találták, miután rajtakapta a behatolót Huntsfordban. Köddé vált. Eltűnt a zenei estről anélkül, hogy bárkinek egy szót szólt vagy üzenetet hagyott volna. Csak akkor oldódott meg a holléte titka, amikor Camilla néhány sort kapott tőle az eset másnapján. A Claridge’s királyi lakosztálya volt Serena egyik kedvenc búvóhelye, amikor a világ bezárult körülötte: finoman kretonos, tökéletesen diszkrét, és még Gilbert és Sullivan zongorája is ott állt benne. Nem mintha Serena tudott volna zongorázni.

– Szeretnéd elmondani, hogy mi történt? – kérdezte Camilla, és elvett egy szem szőlőt a gyümölcsöstálból.

A feszültség félreérthetetlen volt Serena arcán. Camilla megdöbbent: a húgát soha nem látta másképp, mint gyönyörűnek, magabiztosnak és tökéletesen a helyzet urának.

– Tudod, hogy sok mindent el tudok viselni – mondta Serena vadul. – Paparazzókat, akik kurvának neveznek az utcán. Riportereket, akik átkutatják a szemeteskukámat. Azt, hogy lehallgatják a telefonomat. De hogy ott találjak valakit a házamban. A szobámban. – Megdörzsölte a halántékát, és a hangja drámaian lehalkult. – Azért jöttem ide, mert el akartam rejtőzni. Szörnyű volt, Cammy. Tényleg az volt.

Behajlította a térdét, és lerogyott a Claridge’s luxuslakosztályának a szőnyegére.

Camilla, aki hozzá volt szokva a húga drámai jeleneteihez, nem szólt semmit, de aztán észrevette, hogy valódi könnyek gördülnek le Serena arcán. Odament hozzá, és átölelte a vállát.

– Oké, oké. Nahát, ez a stressz nem tesz jót a babának – suttogta. – Biztonságban vagy. A behatoló nem bántott, és nem vitt el semmit.

– Akkor sem oké, nem igaz? – válaszolta Serena, és az ujjai hegyével eldörzsölte a könnyeket a szeme sarkában. – Hallottam, hogy az est katasztrofálisan sikerült. Mennyire volt rémes?

– Elég rémes volt – mondta a nővére egy grimasszal. Igazság szerint az „elég rémes” enyhe kifejezés, gondolta Camilla. Az előző este totális katasztrófával végződött, ami kétséget kizáróan 200

ezrekbe kerülhetett az apjának. – A legnagyobb bajt az időjárás jelentette – folytatta. – Annyira ocsmány volt tegnap, hogy rengeteg embert távol tartott. Aztán a hangosítóberendezés rövidzárlatot kapott, körülbelül húsz percig nem működött, és hogy őszinte legyek, tökéletes sártenger volt mindenhol. Az emberek még hajnali négykor is sorban álltak, hogy kijussanak.

– És mi történt a bevezetéssel? Ki nyitotta meg? – kérdezte Serena, bűnösnek érezve magát, mivel ez az ő szerepe lett volna.

– Na, mit gondolsz? A papa. Olyan hosszan szövegelt, hogy kifütyülték. Ha nem kellett volna mindenkinek esernyőt tartania, üvegekkel dobálják meg.

– Ó, remek – mondta Serena a szemét forgatva. – Gondolom, ez az én bűnöm is. Hibáztasd a feketebárányt – mindenki ezt teszi.

Hátrahanyatlott a rubintpiros kanapéra, és az állához húzta a térdét.

– Hogy érted ezt? – kérdezte Camilla.

– Nézd meg az újságokat. Nem láttad még őket ma reggel?

Camilla felnyalábolt egy halom újságot, amelyek a versenyzongora tetején hevertek a lakosztályban. A Sunday Reporter szenzációs hírt közölt: Serena megszökik a családjától a szeretője kedvéért.

– Rajta, olvasd csak el – sóhajtott Serena. – Szerintük én vagyok az oka, hogy az est katasztrófába torkollott. Én lettem volna a sztárattrakció, és cserbenhagytam a papát.

Camilla az ujja hegyével követte az újság szövegét. „A terhes Serena fütyült a család iránti kötelességére, amikor meglépett az eseményről, hogy egy piával feltüzelt randevút élvezzen a szeretőjével.” Camilla felnézett.

– Milyen szeretővel?

– Hát éppen ez az, de ezt még le tudom nyelni – válaszolta Serena, és a szája vékony, eltökélt vonallá keskenyedett. – Az nem tetszik, amit a családról írnak. Nem szeretem a célzást, hogy nem érdekel a családom.

A hangja elhalkult, amíg egészen leheletnyi és törékeny nem lett. Camilla a húgára nézett, aki úgy roskadt a kanapéra, mint egy csodálatos film noir hősnő. A királyi lakosztály gyönyörű

háttere foglalta keretbe, és Camilla önkéntelenül arra gondolt, hogy milyen jól illik Serenához a boldogtalanság. A lehangoltságát sikerült elegánsan viselnie, ám a nyilvánvaló felindultság egyáltalán nem volt jellemző rá. Serena bőre golyóállónak tűnt, de Camilla gyanította, hogy a közelmúlt sorozatos eseményei kezdték a húgát bedarálni. Tom, Michael, a bulvárlapok őrülete, a terhesség, a behatoló. Mennyit bír elviselni egy ember mindössze néhány hónap leforgása alatt, még akkor is, ha az illető Serena?

– Van még valami – mondta Serena, és elsötétült az arca.

Odanyúlt a padlón heverő bőröndhöz, amelyből ruhadarabok és cipők lógtak ki, és kihúzott egy gyufaskatulya méretű lezárható zacskót. Az asztalra tette.

Camilla megérintette az ujja hegyével, és megérezte benne a fehér port.

– A kurva életbe, Sin. Kokain? – kérdezte, és meglepetten felnézett.

A húga lassan bólintott.

– A tied? – kérdezte Camilla óvatosan, mert tudta, hogy Serena kipróbálta a drogot a múltban.

– Nem! Nem az enyém! – csattant fel Serena, és elkapta a zacskót. – Terhes vagyok, ha nem emlékeznél.

– Akkor kié?

– A francba, fogalmam sincs. Az utazótáskámban találtam – mondta Serena, és a hangja visszanyerte a szokásos tüzét. – És ha az a behatoló, aki átkutatta a holmimat, még egy másodpercig ott van, megtalálta volna.

– Vagyis mit akarsz mondani? – kérdezte Camilla, aki úgy érezte, hogy a húga újabb színielőadásának a tanúja. – Hogy ő tette oda?

Serena vadul rázta a fejét.

201

– Nem, azt nem hiszem, hogy ő dugta oda. Azt hiszem, hogy Maria tette; igazság szerint biztos vagyok benne. Az a behatoló, Miles, meg vagyok győződve, hogy riporter volt. Maria adta neki a tippet, mert azt akarta, hogy megtalálja a kábítószert.

Camilla nem tudott visszatartani egy hitetlen nevetést, és közben azon tűnődött, hogy mégiscsak Serena kokainja lehetett, és paranoiás lett tőle.

– Ugyan, Sin…

– Tudom, hogy hangzik, de Miles nem volt rajta Zoë Cartwright listáján, amelyet az esemény alkalmazottairól készített: megkérdeztem tőle. És ahogy a művészeti kapcsolattartónak nevezte magát, és ahogy pontosan tudta, hol van Maria irodakonténere, és a nő minden aznapi lépéséről tudott…

– Tegyük fel, hogy igazad van, de mi az ördögért tenne Maria ilyet? – kérdezte Camilla, még mindig hitetlenül.

– Mert egy utolsó kurva, Cam. Lehetetlenné akar tenni. Istenem, ez az egész annyira kiborító.

– Serena elővett egy tükröt a táskájából, és vizsgálgatni kezdte az arcát, eszeveszetten tapogatva az ujjaival a bőrét. – Rohadt pocsékul nézek ki. Mit gondolsz, nem kellene egy botoxkezelést kapnom?

Camilla fanyar mosollyal nézett rá.

– Tehát nem szedsz kokót, viszont botoxkezelést akarsz?

– Ez cseppet sem mulatságos – hepciáskodott Serena, és egy párnára zöttyent. – Én mondom neked, hogy Maria Dante rossz hír a családra nézve.

– Hát akkor tudod, mit? – válaszolt Camilla. – Ő és a papa tökéletesen megérdemlik egymást.

202

33

Venetia nyara gyorsan tovaszállt. Munka, Jack, munka – egy kéthetes közjátékkal a Cala di Volpe Hotelban Szardínián Camillával, aki állította, hogy Venetiának kikapcsolódásra van szüksége. Venetia az egész két hetet boldogtalanul töltötte; olyan rettenetesen hiányzott neki Jack, hogy rávette magát: látogatást tesz egy pszichiáternél, amikor visszatér. A beszélgetés a kiváló pszichoterapeutával, dr. Margaret MacKenzie-vel az orvos marylebone-i rendelőjében számos bonyolult személyes problémát vetett fel, amelyeket Venetia jobban szeretett volna a szőnyeg alá söpörni, beleértve a kamaszkori abortuszát és az azt követő szexuális kapcsolatait.

De a konzultáció nem hozta el a vágyott gyors gyógyulást. Dr. MacKenzie kifejtette, hogy nem az ő dolga válaszokkal szolgálni Venetiának, ő csak terelgetheti az asszonyt, hogy maga találja meg a válaszait.

– Hogy írná le a szexuális életét a férjével? – kérdezte dr. MacKenzie Venetiát a B & B Itália kanapéjának a kényelméből.

– Nevetségesnek – válaszolta az asszony.

Aztán elmondta, hogy az elmúlt tizennyolc hónapban egyfolytában színlelte az orgazmust Jonathonnal a házastársi kötelesség nevében.

– És mit gondol, ez mitől van? – tette fel a kérdést az orvos.

– Tizenhét éves koromban teherbe estem. Az apám rákényszerített, hogy vetessem el, és hosszú ideig azt hittem, hogy a szex valami mocskos, bűnös, helytelen dolog.

– Még most is ezt érzi?

Venetia fészkelődni kezdett, amikor a Jack Kidman miatti bűntudatára gondolt.

– Hogy bűnös? Igen.

– Bűnösnek érzi magát a szexuális aktus miatt? – kérdezte dr. MacKenzie, miután Venetia bevallotta neki a viszonyát.

– Bűnösnek amiatt, ahogyan érzek – válaszolta az asszony.

És ez a dolog lényege, gondolta, miközben kisétált a rendelőből. Már nem csupán nyers szenvedélyről volt szó Jack Kidmannel; ennél mélyebb, gazdagabb lelki kapcsolat alakult ki köztük. A hűtlenségről azt tartják, hogy tiltott, veszélyes és romboló hatású valami, nem így van?

Akkor miért azt tapasztalja, hogy biztonságot, védelmet nyújtó és jelentőségteljes érzés?

Venetiának nem volt szüksége Margaret MacKenzie költséges szolgálataira, hogy elárulja neki: a viszonya Jackkel valami komolyabb elkötelezettség felé halad.

Tíz nappal később Venetia a szeretője ágyában feküdt; a reggeli nap beömlött az ablakon, fénycsóvát vetve a meztelen testükre.

– Mire gondolsz? – kérdezte Jack gyengéd, mosolygó hangon, és kisimított egy rakoncátlan hajfürtöt az ujjaival az asszony arcából. Venetia hozzá szorította a testét.

– Csak arra gondoltam, hogy munkához kell látnom. Tíz nap múlva lesz a bemutató, és rengeteg a dolgom.

203

– Itt kellett volna maradnod tegnap este. Azt hittem, Jonathon távol van üzleti ügyben.

– Tudom – mondta Venetia. – De…

Még mindig nem érezte elég bátornak ehhez magát. Mi van, ha Jonathon odatelefonál a házba késő éjszaka? Mit gondolna a házvezetőnője, Christina, amikor lejön, hogy reggelit készítsen, és senkit nem talál a házban? Mi van, ha? Mi van, ha? Mi van, ha? Egyszerűen túl kockázatos az egész.

– Látlak ma este? – incselkedett vele Jack, és közelebb húzta a karjával. – Agyonéheztetsz a figyelmed megvonásával.

Ahogy Venetia arra gondolt, hogy Jonathon visszatér Genfből aznap délután, hirtelen úgy érezte, hogy elfogja a bosszúság, a düh az egész helyzet igazságtalan voltától.

– Olyan rohadtul önző vagy – csattant fel, és karcsú testét a férfi felé fordította.

– Önző? – kérdezte Jack meglepetten.

– Neked minden oké. Visszavonultál, nincs munkád, nem élsz senkivel, különváltál a feleségedtől. Akkor jössz és mész, amikor csak tetszik. Bárcsak én is így élhetnék, de nem ez a helyzet. Az én világomban másképp festenek a dolgok. Én nem engedhetem meg magamnak, hogy ilyen piszok önző legyek.

Kilendítette a lábát az ágyból, felvett egy selyemkimonót, és peckesen belépett a szomszédos fürdőszobába, hogy vizet fröcsköljön az arcára. Jack hagyta, hogy átjárja az asszony bosszúsága, és felült az ágyban, hogy figyelje Venetiát, amint egy selyemszállal vadul tisztítja a fogát a tükör előtt. Venetia átlépdelt Jack hatalmas Westbourne Grove-i lakásán, be a high-tech rozsdamentes acél konyhába, és kinyitotta a hűtőt, hogy kiontson egy pohár jéghideg tejet egy kristálykehelybe.

Rákönyökölt a reggelizőpult márványlapjára, és leengedte a hideg folyadékot a torkán. Hallotta a férfi lépteit a háta mögött, és érezte, hogy két erős kar fogja át a dereka körül. Egy pillanatig nem nézett vissza, élvezte az érzést, ahogy Jack ujjai megérintették a bőrét a kimonó selymén keresztül. Azt is tudta, hogy a férfi meztelen: a pénisze a hátához nyomódott.

– Akkor hagyd őt ott – suttogta Jack.

Venetia ijedten megpördült.

– Nem hagyhatom ott Jonathont – mondta élettelenül.

– Miért nem? Azt mondtad, hogy kellemetlen érzéseket szuggerál beléd; nincsenek gyerekeitek. Egyáltalán szereted?

Az asszony mérgesen hátralökte a haját az arcából, és letette a poharat a márványra, érthetetlenül azon kapva magát, hogy meg akarja védeni a házasságát.

– A szeretetnek ehhez semmi köze. Jonathon a férjem.

– Csakis a szeretetnek van ehhez köze, Venetia. – A férfi ránézett, és nála teljesen szokatlan módon elveszítve a türelmét, a fejét rázta. – Kurva komoly problémáid vannak.

– Miszerint?

– Miszerint felmentéseket keresel embereknek, lojális maradsz emberekhez, függetlenül attól, hogy milyen rosszul bánnak veled, mert ilyen bánásmódot vársz el – rosszat. Soha nem leszel boldog, amíg nem tanulsz meg nemet mondani, nem tanulsz meg elsétálni, vagy nem tanulsz meg egy kicsit önzőbb lenni.

Jack szavai olyan nyersek és igazak és brutálisak voltak, hogy Venetia fizikai fájdalmat érzett.

– Ha olyan apád lett volna, mint az enyém, megértenéd – mondta halkan, túlságosan gyötrődve ahhoz, hogy haraggal válaszoljon.

Jack elébe került, és az ujjai közé fogta az asszony állát.

– Megérdemled, hogy mindent megkapj, amit csak szeretnél, Venetia. Ne hagyd, hogy az apád azt ültesse el benned, hogy nem vagy méltó rá. Mert az vagy.

Az asszony bólintott.

– Szeretlek – mondta a férfi csendesen.

Venetia levegő után kapott, de semmi nem történt. A torka elszorult a bűntudattól, amihez még a növekvő pánik érzése is társult. Jack szereti. Úgy tűnt, mintha csak két perce lett volna az az 204

éjszaka Sevilla csillagai alatt, amikor először csókolóztak. Most pedig, ha jól érti, Jack arra céloz, hogy szakítsa el az élete szövetét.

A férfi hátába vájta az ujjait, és olyan közel húzta őt magához, ahogy csak tudta. Tisztában volt vele, hogy mit akar. Jack Kidmant akarta. De nem tudta, elég erős-e ahhoz, hogy meg is kapja.

Már fél egy volt, mire Venetia visszaért az üzletébe. Brix Sanderson várt rá a tetőteraszon, egy

csésze Earl Grey teát szürcsölgetve – semmi tej, viszont egy vastag szelet citrom. Brix volt London legjobb divat-PR-ja, és a főváros legmesésebb leszbikusa. Hosszú, rézvörös, göndör sörény, orrplasztikai műtét a nyolcvanas évekből és azoknak a sürgető modora, akikre mindig rengeteg tennivaló vár.

– Szép terítő – mondta Brix pajkos mosollyal, amikor Venetia kivonult a teraszra.

– Elnézést? – mondta Venetia.

– Ez! – válaszolt Brix, és az asztal felé intett. – Olyan rohadt jó ízlésed van!

Venetia Balcon üzletében még egy csésze tea is eseménynek számított. A kovácsoltvas asztalt ébenfekete vászonterítő takarta. A porcelán vakító fehér, art deco design. Színek szerint csoportosított teászacskók sorakoztak egy kerek porcelántálban, míg a fehér és keményített szalvétákat origamifigurák módjára hajtogatták össze az asztalon.

– Köszönöm, hogy eljöttél az üzletbe – mondta Venetia, és odahúzott egy széket. – És bocsáss meg, hogy le kellett mondanom az ebédet, de nyakig vagyok a munkával ahhoz, hogy máshová is mehessek, mint ide vagy haza – mentegetőzött, kissé bűnösnek érezve magát, hogy ahhoz azért volt elég ideje, hogy az egész délelőttöt ágyban töltse a szeretőjével.

Tudta, hogy Brix nyilván ugyanolyan elfoglalt a Divathét izgalmai közepette. Az ügynöksége, a Szexis Hétfő csinálta sok nagy cégen kívüli divatcímke, plusz számos elsőrangú márka PR-ját, így egy nagy pezsgőházét és egy luxusautóét is. Venetia boldog volt, hogy sikerült Brix szolgálatait megszereznie a Venetia Balcon cég nőiruha-vonalának a bemutatásához. Brix az ötvenes évei körül téblábolt, és a divatvilág három évtizedes tapasztalata mind a kisujjában volt.

Az sem jelentett hátrányt, hogy Ginger Foxtonnal, az ország legbefolyásosabb divatkommentátorával élt.

Venetia kitöltött magának egy csésze teát a kannából; hagyta, hogy a dohányszínű levelek átpörögjenek egy ezüstszűrőn.

– És mi volt a véleményed New Yorkról? – kérdezte, mivel tudta, hogy Brix aznap reggel érkezett vissza Londonba Manhattanből, ahol az egyik ügyfele tartott bemutatót a New York-i Divathéten.

– Tényleg isteni – áradozott Brix, és hátradobott a válla fölött egy sötétvörös göndör tincset. – Általában jobban izgatnak az őszi kollekciók, de idén – nos, fogalmazzunk úgy, fején találtuk a szöget.

– Ezt hogy érted? – kérdezte Venetia meglepetten.

– Nos, abból, amit odaát láttam, a jövő nyár kizárólag a kis délutáni ruhákról, a határozott szabásvonalakról és a gyönyörű sörbetszínekről fog szólni.

Venetia idegesen gondolt a kollekcióra, amelyet a következő szerdán készült bemutatni Londonban. Teniszfehérek, áttetsző kasmír, vaj puha kiegészítők, hosszú, halvány, széles szárú nadrágok és klasszikus hatású rövid kombinétopok.

– Ó, ez eléggé úgy hangzik, mint ahonnan én elrugaszkodtam – jegyezte meg, és a hangja csalódottságról árulkodott.

– Ne aggódj, drágám – nevetett Brix Venetia divattal kapcsolatos naivitásán. – Hatásos, ha ugyanolyan elképzelések mentén gondolkodsz, mint a többi nagy név. Nem akarsz militaryt bedobni, ha Marc Jacobs úgy dönt, hogy idén minden hobós lesz. Jó kereskedelmi érzékre vall, ha ugyanabban a szituban vagy, mint az összes többi nagy divattervező, bár a Venetia Balcon-változatnak megvan a maga különleges csavarintása, ami remek. Egyébként is – mondta Brix 205

izgatottan, és lerántotta magáról a Fendi bőrdzsekijét, majd a szék hátára dobta – találd ki, hogy ki jön el a bemutatódra.

– Ki?

– Csak Miranda Seymour! – ragyogott Brix, és egy csörrenéssel letette a csészéjét.

– Nem! Krisztusom, micsoda húzás volna!

Miranda Amerika legbefolyásosabb magazinszerkesztője volt. Egyenlő mértékben félték és csodálták, megvolt a hatalma, hogy a csúcsra lökjön vagy a sárba tiporjon bármilyen divattervezőt. Vitán felül ki tudott rántani egy küszködő újoncot az ismeretlenségből, és meg tudta alkotni belőle a következő Donna Karant. Annak ellenére, hogy Miranda angol volt, nagyon ritkán jelent meg a szülővárosában a Divathéten, általában a New York-i bemutatókat követően egyenesen Milánóba repült. Az volt a filozófiája, hogy London egyszerűen nem elég jelentős divatfőváros ahhoz, hogy megtisztelje a jelenlétével.

– De mi a csudának jön el a bemutatómra? – kérdezte Venetia, még mindig döbbenten.

– Tudtam, hogy örülni fogsz – nevetett Brix, szemmel látható élvezettel. – Általában fütyül Londonra, de most valami kitüntetést vesz át egy nem tudom milyen egyetemen. Felhívott az asszisztense, és kért egy jegyet a Venetia Balcon-bemutatóra; el akar jönni, amíg a városban lesz.

Ha a véleményemre vagy kíváncsi, a nő egyszerűen be van gőzölve ettől az egész angolfelsőosztály-dilitől. Úgy értem, nálad mindenhol a jó kockában van a pipa, nem igaz? – mondta Brix, és szándékosan rájátszott a dél-londoni akcentusára. – Te arisztó vagy, te vagy Serena Balcon nővére, és ragyogó életet élsz a befektetésialap-férjeddel. Semmi kétség, látta a házadat a Vogue amerikai kiadásában. Mutass be egy jó showt, ifjú hölgy, és figyelmezz a szavamra, be fogja dobni magát érted.

Brix kihúzott egy óriási barna gyíkbőr noteszt a Mulberry táskájából, és elkezdte átnézni a jegyzeteit Venetiával.

– Azt ugye tudod, hogy a bemutatód délelőtt tízórás időpontja felér egy temetővel – indított.

Venetia tisztában volt ezzel, de még így is mozgósítania kellett minden összeköttetését a Brit Divat Tanácsnál, csak hogy felvonultathassa a debütáló kollekcióját. Egy ilyen ismeretlen, mint ő, szerencsésnek tarthatta magát, ha egyáltalán részt vehetett a bemutatókon.

– Ugyanakkor a visszajelzés egyszerűen fenomenális – lelkendezett Brix. – Minden népszerű

brit magazin szerkesztője eljön. Az összes kulcsfontosságú divatíró, plusz a szokásos hírességek, akik mindig feltűnnek ezeken a helyeken. Gondolom, Serena itt lesz?

Venetia bólintott.

– A The Times interjút akar veled készíteni, a szombati Telegraph magazin Diegót akarja bemutatni: feltéve, ha tudunk róla egy fotót készíteni ezen a héten.

– Most rögtön felhívom – mondta Venetia, és felvette a mobilját.

Ebben a percben Leila Barnes, Venetia asszisztense jött ki a teraszra, meglehetősen zaklatott kifejezéssel az arcán.

– Venetia, beszélhetnék veled egy pillanatra? – kérdezte.

Venetia azonnal megérezte az aggodalmat a hangjában, és elnézést kérve Brixtől, belépett az épületbe vezető üvegajtón.

– A rendőrség van itt, veled akarnak beszélni.

Venetia első gondolata a Range Rover volt, amelyet az egyik parkolóóránál hagyott az üzlet előtt. Csak nem járt már le? Belépett az irodájába, ahol két rendőrtiszt – egy férfi és egy nő – ült az egyenes hátú bőrszékeken, szemmel láthatóan roppant kínban.

– Mrs. von Bismarck? – kérdezte a nő, és felállt.

– Igen, én vagyok – mondta Venetia a tőle telhető legnagyobb nyugalommal. – Kérem, foglaljanak helyet. Nos, miben állhatok a rendelkezésükre?

A rendőrnő harminc körül lehetett, intelligens arca volt, és a világosbarna haját csinosan hátrakötötte a tarkójára. Gillian Finch őrmester néven mutatkozott be, megköszörülte a torkát, és várt, amíg Venetia helyet foglalt az íróasztala mögött.

206

– Attól tartok, rossz hírt kell közölnöm – mondta halkan, és egyenesen a tárgyra tért. – Úgy látszik, baleset történt – tűz ütött ki Diego de Bono észak-londoni lakásában.

Venetia ereiben megfagyott a vér.

– De ő jól van, ugye? – kérdezte rekedten, a szavak szinte kiugrottak a torkából. – Mikor történt? És ő hol van? Mi történt?

A két rendőrtiszt gyorsan egymásra nézett, mielőtt Finch őrmester folytatta volna.

– Attól tartok, Mr. de Bono meghalt a tűzben…

Tétován elhallgatott, amikor a döbbenet kiült Venetia arcára, és az asszony a szája elé kapta a kezét.

– De nem egészen ezért vagyunk itt, Mrs. von Bismarck.

– Nem értem – válaszolt Venetia az aggodalomtól reszkető hangon.

– Okunk van azt hinni, hogy a férje szintén a házban volt a tűz idején.

Finch megállt, hagyta, hogy Venetia felfogja a helyzet teljes súlyát.

– Találtunk egy testet, amelyről azt hisszük, hogy a férjéé, és szeretnénk, ha velünk jönne, és azonosítaná a holttestet.

Venetia most már hisztérikus volt.

– Jonathon halott? Ezt akarja mondani nekem? Diego házában? – szakadtak ki belőle a kérdések, és az ujjai a mellét markolászták. – De hiszen ez nevetséges. A férjem alig ismeri Diegót. Mi dolga volna a lakásában? Honnan veszik ezt?

– A test részben elégett – szólalt meg most a másik rendőr, és nem nézett Venetia szemébe –, de a ruházatában találtunk azonosítókat. Hitelkártyákat, meg ilyesmit. Mindegyiken a férje neve szerepel.

– Nem, ez nem létezik, ez lehetetlen – kezdte Venetia lassan rázni a fejét.

– Azt hiszem, velünk kellene jönnie, asszonyom – mondta Finch őrmester. – Hogy minél hamarabb tisztázhassuk ezt. Azt hiszem, a legjobb lesz, ha mi visszük el – tette hozzá kedvesen, és egyik kezét Venetia reszkető vállára tette.

Venetia legyintett a kezével az arca előtt.

– Igen, igen, hm, máris jövök, csak meg kell… meg kell mondanom a kollégámnak.

Lassú, határozott léptekkel a terasz felé indult, leszegett fejjel, ujjait a halántékára szorítva.

– Mi történt? – kérdezte Brix, és azonnal felállt.

Venetia mély lélegzetet vett, megpróbált racionálisan gondolkodni. Egyik kezét a fekete abroszra tette, igyekezett szilárdan tartani magát, míg sápadt arccal felnézett Brixre.

– Tűz volt – dadogta fátyolos szemmel. – Diego meghalt.

Látta, mint egy lassított felvételen, hogy Brix szája kinyílik a rémülettől.

– Jézus, ó, te jó Isten, ó, te jó Isten – nyögte Brix néhány pillanat múlva.

– És talán Jonathon is – tette hozzá Venetia rekedten suttogó hangon. – Azt mondják, hogy Jonathon is ott volt a lakásában. – Felnézett Brixre, próbált értelmet adni a hírnek. – De nem tudom felfogni, ez hogy lehetett… Alig ismerték egymást…

Ahogy felpillantott Brixre, látta, hogy valami átsuhan a kollégája arcán. Tudás… zavar? Brix nem nézett Venetia szemébe. Döbbenete ellenére Venetia felfigyelt rá.

– Brix, mi van?

Brix visszaült, és átható tekintettel a teáscsészéjére meredt. Belemártott egy ezüstkanalat a folyadékba, és figyelte, ahogy a tea csigavonalban körbe-körbe kavarog.

– Brix, mondd el! Te tudsz valamit, látom? – szólt rá Venetia, és a hangja most határozott volt.

– Nem, nem tudok… – védekezett Brix csendesen.

– Mondd el! Diegóról és Jonathonról van szó?

Brix felnézett, szeme találkozott Venetiáéval.

– Jonathon és Diego ismerték egymást, ők… barátok voltak. A nyáron többször láttam őket együtt a városban.

207

Brix egy pillanatra megállt az „együtt” szónál, amit Venetia rögtön észrevett. Egy undorító gondolat fészkelte be magát az agyába, amelyet megpróbált elűzni. Együtt? Úgy értette Brix, hogy együtt?

A lelke mélyén tudta, hogy Jonathonnak több viszonya is volt, amióta megismerték egymást.

Titokzatos számlák virágkereskedőktől és szállodáktól, női telefonálók, akik azonnal letették a kagylót, amikor ő beleszólt, a pletykák, hogy látták valamelyik high-class szexpartin, ahol a gazdagok és dekadensek süllyedtek le az érzéki vágy sötétebb bugyraiba. De szakértővé képezte ki magát abban, hogy semmiről ne vegyen tudomást Jonathon életében, amit nem a saját szemével lát. Biztos volt benne, hogy Brix többet is tud, de pillanatnyilag nem akarta, hogy mindaz az ő tudomására is jusson.

– Elmegyek a rendőrséggel – mondta halkan.

Brix bólintott.

– Nem akarod, hogy csináljak valamit? Nem akarod, hogy veled menjek?

Venetia megrázta a fejét, és megfordult, hogy kövesse Finch őrmestert. A Range Roveré ott állt a ház előtt, de képtelen lett volna vezetni, a keze úgy reszketett, mint egy alacsony fordulatszámra állított turmixgép. A rendőrautó hátsó ülésén ült – elszigetelten, sebezhetőn, egyenesen maga elé meredve, és semmit sem látva. Robotpilótára állítva beütötte Camilla számát a mobiltelefonjába, és várt, hogy kicsengjen. Hűvös, nyugodt Camilla. Szüksége volt rá.

– Halló, Camilla Balcon.

– Én vagyok.

– Venetia? Jól vagy?

– Nem igazán, én… én… – A hangja a vonalban alig hallható és rekedt volt. – Figyelj, Camilla, hol vagy?

– Otthon dolgozom.

– Cam, szükségem van a segítségedre.

A hangja most elbizonytalanodott, megjelentek a könnyek.

– Van, hol vagy? Mi történik? – A csend válaszolt. – Nézd, mondd meg, hogy hol vagy – mondta Camilla sürgetően. – Eljövök érted.

Venetia még sohasem volt halottasházban. Egyedül az anyja halálát élte át, de akkor tízéves volt. Legközelebb akkor került a holttesthez, amikor a csészealj nagyságú liliomokkal és rózsákkal feldíszített diófa koporsót nézte a temetésen a templom első sorából. De épp elég bűnügyi drámához volt szerencséje a szombat esti televízióban, hogy tudja, mire számíthat. Egy hosszú, elhagyatott iskolára emlékeztető steril, foszforeszkáló fénnyel megvilágított épületre.

Venetiát és Finch őrmestert egy halottkém fogadta, aki némán bevezette őket egy hideg, csupasz szobába. Venetia válla görcsbe rándult, amikor a férfi odavitte egy keskeny asztalhoz, amelyen egy lepedővel letakart hosszú alak feküdt.

– A füst beszívása volt végzetes – mondta Finch őrmester, azon igyekezve, hogy a szavai megnyugtatóan hangozzanak. – Az arc nagy részét elkerülték a lángok.

Venetia nyirkos keze megragadta a táskája bőrszíját, amikor Finch őrmester visszahajtotta a test felső részét takaró lepedőt. Az asszony ösztönösen összerázkódott, és elfordult. Szidta magát, és rákényszerítette a tekintetét, hogy a holttest arcára nézzen. A szemek csukva voltak, két sötét félholdat festve a homlok alá, de bárhol felismerte volna Jonathon arcvonásait: a kiugró pofacsontokat, a kontinentális orrot, a határozott ajkat. Ellenállt a kísértésnek, hogy öklendezni kezdjen.

– Ő az – mondta, és megfordult, hogy a rendőrnőre nézzen.

A halottkém visszahúzta Jonathon arcára a lepedőt, és ezzel csendben lezárt egy fejezetet Venetia életében.

Camilla egy szürke műanyag széken ült a fogadó helyiségben. Amikor meglátta Venetiát, felállt és lassan felé sétáit, a magas sarkú cipője kopogott a csupasz padlón.

208

– Annyira sajnálom, Van – mondta, és megölelte a nővérét. – Gyere, hazaviszlek hozzám.

Camilla Finch őrmesterre nézett.

– Van még valami?

A rendőr együtt érző pillantást vetett Venetiára.

– Nem, megvan Mrs. von Bismarck telefonszáma, és az ön címe. Még ma délután vagy holnap el kell jönnöm, hogy beszéljek önökkel, és feltegyek még néhány kérdést.

Venetia ránézett.

– Miről lehet még szó? Mit tud még? Kérem, mondja el – krákogta.

– A nyomozást végző tűzoltótiszt első jelentése szerint valószínűleg egy cigaretta okozta a tüzet a kanapé mögött. Egy csomó borosüveg volt ott, ahol a tűz kezdődött. Azt hiszem, a két férfi előzőleg ivott.

– Hol találták meg őket?

Finch őrmester kerülte Venetia tekintetét.

– Hol találták meg őket? – ismételte meg Venetia remegő hangon.

Tudta a választ. Megjósolta, milyen szavak fogják elhagyni a rendőrnő ajkát, mielőtt annak ideje lett volna kiejteni őket.

– Az ágyban – mondta Gillian Finch halkan. – Sajnálom.

Venetia megragadta a húga karját, ahogy a parkolón keresztül Camilla Audija felé tartottak.

Szitált az eső, a déli napsütés vasszürke felhőknek adta át a helyét. Belesüppedtek a kocsi első

ülésébe. Az egyetlen hang az eső kopogása volt a szélvédőn. A kocsi belseje bepárásodott.

Venetia az ölébe bámult, egy szálat vizsgált a nadrágja varrásán, megpróbált visszaemlékezni, mi volt az, amit Jonathon utoljára mondott neki. Nem jutott eszébe. Felnevetett. Kegyetlenül hangzott, mint egy gyengéket terrorizáló ember nevetése.

– Mindkettőnknek viszonyunk volt, tudtad, Camilla? – kérdezte. – Mindkettőnknek egy másik férfival, mint ahogy kiderült.

Camilla hallgatott.

– Tudom, hogy a dolgok nem voltak tökéletesek Jonathon és köztem, távol álltak ettől. De mit tettem én, ami ennyire rossz volt? Miért találkozott Diegóval? Egy férfival? – Levegő után kapkodott, és az önfegyelme összeomlott, a feje a mellére hanyatlott, és zokogásban tört ki. – Mit tettem?

Camilla felé nyúlt, és megfogta a remegő kezét.

– Nem a te hibád. Nem a te hibád – ismételte meg csendesen. Venetia mély lélegzetet vett, és küszködött, hogy össze tudja szedni magát; előrebámult, és megpróbálta megszámolni az üvegre hulló esőcseppeket.

– Most már nem számít. Többet nem találkozom Jack Kidmannel.

Camilla pontosan tudta, mit próbál tenni a nővére. Meg akarja büntetni magát Jonathonért, meg akarja büntetni magát, amiért megpróbált a szerelem nélküli házasságán kívül szeretetet találni.

– Van, nem kell ezt…

– A bemutatót is le kell mondanom – közölte Venetia hidegen.

– Biztos vagy benne? – kérdezte a húga. – De hiszen olyan keményen dolgoztál.

– Le kell – mondta Venetia csendesen, és addig húzta a kilógó szálat, amíg teljesen felfeslett. – Diego miatt kell megtennem.

Camilla ránézett, nem értette Venetia lojalitásait.

– De hiszen a férjeddel volt kapcsolata.

Leállította magát. Venetia szomorúan nevetett.

– Nincs értelme, igaz? Semminek sincs értelme.

A bemutató mégis ment a maga útján. Oswald ragaszkodott hozzá.

209

– Amíg Jonathon hagyatéka nem rendeződik, negyvenöt százalék szavazati jogom van a cégben – mondta, bedarálva Venetia legjobb szándékait, amíg, végül, a lánya már túl gyengének érezte magát ahhoz, hogy ellenálljon.

A kollekciója rosszabbkor nem is debütálhatott volna: a férje temetését követő napon. Venetia valaha olyan nyugodt, rendezett és egyszerű világa úgy futott ki a lába alól, mint a homok.

Egy másodpercet sem tudott pihenni, mert a feje abban a pillanatban a bűntudat, a kételyek és a fájdalom méhkasává vált. Nem a bánat volt elviselhetetlen, hanem az árulás. Valóban halálra égett a férje? Valóban viszonya volt egy másik férfival – az ő saját divattervezőjével? Az egész az ő hibája volt, a saját Jackkel elkövetett hűtlenségének perverz megtorlása? És Jack: nem hagyhatja, hogy belopakodjon a gondolataiba. Most nem.

Ahogy a bemutató közeledett, Venetia legendás tartása semmivé foszlott. A bőre sárgás volt és fakó, a haja rendetlen, a ruhája gyűrött. Üresjáratban futott, és csak a kollekciója rossz sajtójának a réme tartotta mozgásban. A modellek kiválasztása, a ruhapróbák, a beköszönő kollekció eszeveszett előkészületei a zsibbadtság és a kétségbeesett energia ködében zajlottak. Nem hagyhatta, hogy ebben kudarcot valljon, amikor már minden mást tönkretett.

Az eseményre zsúfolásig megtelt a Londoni Divathét sátra. Diego halála jelentette a bemutatónak az elképzelhető legjobb reklámot. A divat pletykamalma felpörgött azzal kapcsolatban, hogy hogyan halt meg, és Venetia nevetségesnek érezte magát. Brix Sanderson sokat csillapított a botrányon azzal, hogy mindenkinek azt terjesztette: Jonathon és Diego azért voltak együtt, hogy üzleti ügyeket tárgyaljanak. Brix tudta, hogy ha kiderülne az igazság, hogy a két férfi a szex miatt találkozott, Venetia teljesen elzárkózna a világtól – és nem engedhette, hogy a barátnőjével ez történjék.

A kifutó elején a Virág Produkciók művészi vízesés hatású kompozícióját Diego hatalmas fekete-fehér arcképére cserélték. Venetia csak bólintott, amikor meglátta; sikerült lenyelnie a torkába feltoluló epét. De, ahogy a bemutató produkciós igazgatója rámutatott, szükségük volt erre a hatás kedvéért. És működött a dolog. Az első sorban ülő emberek fele sírt, amikor a modellek végigvonultak a kifutón a gyönyörű ruhákban. A bemutató vastapsot kapott.

A színpad mögött Venetia meg sem tudott mozdulni a rázúduló rengeteg embertől, akik egyszerre nyilvánították a részvétüket és a tetszésüket. Miranda Seymour hátracsoszogott a színpad mögé egy hatalmas ezüstróka galléros, testhez álló szürke kasmírzakóban, és kétszer arcon csókolta Venetiát.

– Ha folytatni tudod ezt az elképzelést, a következő szezonban már készen állhatsz New Yorkra. Hívj fel – tette hozzá, és eltűnt.

Az előtérben Oswald tartott udvart, sütkérezett a figyelemben és a divat királyainak egyértelmű elismerésében, akiket nem igazán értett, de szeretett volna megérteni. Venetia a háttérben, egy hatalmas ruhaállvány mögé rejtőzve hallgatta a nevetést, a tapsot és az elismerés hangjait. Még életében nem volt ennyire elkeseredve.

210

34

– Vad Temperamentumra! – lelkesedett Philip Watchorn, és egy újabb pohár 1975-ös Dom Pérignont emelt a magasba. A Hotel de Crillon elnöki lakosztályában hat másik férfi, mind kivörösödött arccal az egész napos ivászattól, felé biccentette a poharát. Vad Temperamentum trénere, Barry Broadbent, aki nem volt hozzászokva az ilyen luxushoz, hátradőlt, és egyetlen hatalmas korttyal kiitta a poharát. A selyemkanapén, mint valami hűbérúr, Finbar O’Connor, a zsoké trónolt, aki túl kicsinek látszott ahhoz, hogy ilyen bőséges mennyiségű alkohol beleférjen; elégedett bólogatással szemlélte a terepet, míg Philip és Nicholas Charlesworth boldogan csevegett, és gratulált egymásnak a nagyszerű naphoz. Csupán Oswald tűnt józanabbnak, az ajtótól figyelte a jelenetet, és elgondolkozva simogatta a poharát, miközben a hétvége eseményeit vette számba.

Valóban rendkívüli nap volt. Még mindig nem tudta elhinni, hogy az ő lova nyerte meg a síklovaglás európai díját. Nem sokkal azelőtt szamárnak titulálta az arab telivért. Talán egy kicsit kemény volt Barry Broadbenttel, amikor a mén a newburyi versenyeken az ötödik helyen végzett áprilisban. A fenébe is, hogy ez milyen régen volt! Hat hónappal később Vad Temperamentum megnyerte a Prix de l’Arc de Triomphe versenyt Longchampban. Ez annyi, mint három első

csoportos győzelem zsinórban, két második hely, és majdnem egymillió font pénzdíjban.

Micsoda szezon!

Az izgalom, amikor ma látta, hogy Vad Temperamentum hosszú nyaka elsőként húz el a céloszlop mellett, olyan volt, mint egy kábítószerlöket. Az egyetlen kellemetlen érzést Declan O’Connor, Finbar bátyjának és „ügynökének” a jelenléte okozta, aki egész nap a sarkukban kuncsorgott. Gonosz arcú kis szemét, gondolta Oswald, miközben figyelte, hogyan ül védelmezőn Finbar mellett a kanapén, és vedeli be az összes pezsgőjüket. Alig szólalt meg egész nap, kivéve, amikor ködös célzásokat tett Finbar „bónuszaira”. Amikor Oswald rámutatott, hogy a BWC Holding több mint nagyvonalúan megjutalmazta a zsokéjukat, Declan a szokásos ferde mosolyával reagált.

– Csak vigyázok a kisöcsémre – sunyított.

Csak vigyázok a kisöcsémre. Az alattomos, jelentőségteljes mód, ahogy ezt mondta. És valami nagyon ismerősnek tűnt a hangjában. Oswald már hallotta valahol. Az agya lassan kapcsolt: lehet, hogy ez volt az a hang, amelyik megfenyegette a telefonban a Two Thousands Guineas napján?

Lehet, hogy Declan volt a telefonáló? De miért foglalkozna ez az ocsmány kis féreg vele? Lerázta magáról a gyanút, amikor Nicholas Charlesworth megkocogtatta a poharát, hogy rendre intse a férfiakat a szoba túloldalán.

– Most arra van szükségünk, uraim – jelentette be –, hogy kimeneküljünk ebből a hotelből, és élvezzük Párizst. Vacsorára az V. Györgyben foglaltunk helyet, és aztán ismerek egy csodálatos kis klubot a hatodik kerületben: addig tart nyitva, ameddig akarjuk. A kocsi kint vár, hogy elvigyen bennünket, úgyhogy fogják a kabátjukat, öreg harcosok!

A déjávu leküzdhetetlen érzése futott át Oswald testén. Olyan volt, mintha újra a hatvanas években járnának. Itt voltak ők, mind hatalommal rendelkező, sikeres férfi, és még több hatalom 211

és siker kecsegteti őket, csak ki kell érte nyújtaniuk a kezüket. Akkoriban Oswald lett volna az első, aki csatlakozik a társasághoz, hogy végigjárják Mayfair vagy Párizs klubjait, ma azonban nem. Felemelte a teveszőr zakóját, és belecsúsztatta a karját a vörös selyembélésbe.

– Attól tartok, hogy nekem egy kicsit túl izgalmas volt ez az egész, uraim. Ha megbocsátanak, azt hiszem, én visszavonulok. Hosszú volt ez a hétvége.

– Mi ütött beléd? – kérdezte Philip, és pajtáskodó modorban a barátja vállára csapott. – Ám ha mindenáron ünneprontó akarsz lenni, igyekezz időben felkelni és készen lenni reggel. A kocsi nyolcra jön értünk. Legyél készen, jó?

Oswald halvány mosollyal nézett a barátjára, kihátrált az ajtón, és végigsétált a folyosókon, amíg elérte a lakosztályát az alattuk lévő emeleten. Miután több bosszús kísérletet tett, hogy beleerőltesse a nyílásba a kártyáját, végül sikerült kinyitnia az ajtót, és anélkül, hogy fölgyújtotta volna a villanyt, belépett. A lakosztály kicsi volt, de csodálatos kilátás nyílt belőle a Place de la Concorde-ra. Érezte, hogy körülöleli a sötétség; mögötte a kivilágítatlan szoba üres héja, előtte az egész éjszakai Párizs, amelyet csupán a nedves őszi szitálástól elhomályosult sáfrányszínű utcai lámpák pöttyöztek.

Magasan a város sziluettje fölött állt, és úgy érezte, mintha valami fekete világegyetem ura volna. Halvány mosoly törte meg az ajkát. Még mindig a győzelem mámorában élt, és bár az alkohol elbódította az ösztöneit, a jövő hirtelen tisztán állt előtte. Egy aranybányán ülnek. Az a hülye Watchorn dumálhat a „sportok királyáról”, amennyit csak akar – bár tény, hogy határozott izgalmat jelentett, amikor látták, hogy Vad Temperamentum begyűjti a lóversenyzés egyik legrangosabb díját. De a lóversenyzés ma már nem a versenyzésről szól; a marketing a lényeg.

Ezt megtanulta a Huntsfordi Zenei Est kudarcából, és még egyszer nem fogja elkövetni ugyanazt a hibát. Az igazi haszon manapság a tenyésztésre alkalmas díjnyertes csődörök kinevelésében és marketingjében rejlik. A nagy istállók szerte a világon évek óta ezt teszik: a bajnok lovakért, az olyan lovakért, mint Vad Temperamentum, alkalmanként ötven-, százezer fontot is elkérnek, hogy megtermékenyítsen egy kancát. Díjat fognak kapni a tenyésztésért, amely milliókra rúghat, és az ebben az évadban keresett összegek zsebpénznek fognak tűnni mellette.

Csodálatos volt a testét átjáró szinte szexuális izgalom, amelyet a remény okozott. Nem számíthatott rá, hogy a lányai a kellő formában megőrzik a Balcon-örökséget; tudta, hogy ez rajta fog múlni, és azon, hogy milyen ravaszul játssza a játszmáit. Kapzsin tekintett ki az alatta elterülő

városra. Az utcai lámpák fényében épphogy kivehette Nicholas Charlesworth, Finbar és Declan alakját, akik eltűntek egy Bentleyben, hogy belevessék magukat a város frivol éjszakájába. Mind azt hiszik, hogy olyan nagyokosak, de természetesen ő az, akinek itt az összes nagy ötletet köszönhetik. És éppen most is kipattant egy a fejéből, amitől a teste összerándult, és a várakozástól hányinger fogta el. Igen, ez jó. Ez működni fog. És ez az ő éve lesz.

212

35

Elmore Bryant fehér Bentleyje az oxfordshire-i tájon kanyargott, keskeny, girbegurba vidéki utak labirintusán keresztül, amelyek szélessége alig haladta meg a behemót járgányét. Pompás délután volt egy esküvőhöz. Tekintve, hogy már októberben jártak, az időjárás sokkal kegyesebbnek mutatkozott, mint elvárható lett volna.

Elmore Serenához fordult, és megszorította maga mellett a lány bőrülésen pihenő kezét.

– Ugye nem bánod, ha újra elmondom, milyen drága vagy, hogy beugrottal mára a ragyogó kísérő szerepébe? – mosolygott, és csókot imitálva az ajkát csücsörítette. – Hihetetlen, hogy Horatio az utolsó percben cserbenhagyott. Azt hiszem, rászolgáltam, amiért ilyen megbízhatatlan brazilokkal kezdek.

Serena mosolygott.

– Szó, ami szó, borzasztó jóképű – mondta. – Ezért valami engedményt kell tenned.

– Mindegy, így jobban fogunk szórakozni – mondta Elmore, és meglobogtatta a kemény fehér meghívót a kezében. – Igazi patinás vegyes társaság várható, úgyhogy isteni lesz az embereket figyelni.

Úton voltak, hogy tanúi legyenek Elmore barátnője, Melissa D és a lány bankár barátja menyegzőjének. Melissa D, a kanadai MSZA – modell-színésznő-akármi – és Notting Hill-i lakos közeli barátja lett Elmore Bryantnek, amikor két évvel azelőtt a Water Meadows Klinikán találkoztak. Melissa a sajtónak „kimerültség” címen tálalt kokainfüggőségből lábadozott, míg Elmore azért volt ott, hogy megpróbáljon egy csúf Roederer Cristal alkoholszenvedélytől megszabadulni. Melissa jól ismert alakja volt a brit társasági oldalaknak, de mint a legtöbb MSZA, nagyon kevés igazán biztos saját jövedelemmel rendelkezett, ezért úgy döntött, hogy a csinos felkapott lányok kellőképp kitaposott útját fogja követni, és jól megy férjhez.

Sikerült Robert Charles Bakert, etoni öregdiákot és sikeres kereskedelmi bankárt begyűjtenie, akivel a Tehén nevű gasztrokocsmában ismerkedett meg Westbourne Grove-ban tizenkét hónappal azelőtt. Robert Charles Baker roppant szürke életet élt addig a pontig, amíg Melissával nem találkozott, és kifejezetten boldogan teljesítette a lány kívánságát, hogy a Hello! magazin tudósítson az esküvőjükről. A pár teljesen el volt ragadtatva, amikor Elmore közölte velük, hogy vendégként Serena Balcont hozza magával, mivel ez jelentősen emelte a kézfogó hírességkvótáját, és reményeik szerint a pénzt is, amit Melissa követelhet a magazintól. Serena azonban egyáltalán nem osztotta a lelkesedésüket, amikor Elmore közölte vele a meghívást, és kezdetben nem is akart elmenni azon az alapon, hogy az ilyen hírességek magazinesküvője egyszerűen kész ciki.

Azért nem kellett neki túl sok rábeszélés. A katasztrófa kivételével, amelyet a Huntsfordi Zenei Est jelentett, Serena egész nyáron szándékosan a háttérbe húzódott. Egyrészt élvezte, hogy elbújhat a csigaházában, és nyaldoshatja a sebeit, másrészt a társasági élettől való távolmaradása azzal az örömteli hatással járt, hogy az emberek sokkal kíváncsibbak lettek az életével kapcsolatos pletykákra, képekre és hírekre. De most október volt, és ahogy a hetek múltak, a média érdeklődése egyre lanyhult. És ami még riasztóbbnak tűnt, új lányok csapatát kapta fel a 213

sajtó. Serena olyan sok első oldalas interjút mondatott le a sajtótitkárával, hogy a magazinok már nem is keresték.

Különös, perverz módon hiányzott neki, hogy a mobiltelefonját nem dugítják el a bulvárlapok véletlenszerű hívásai, és nem látja a háza előtt táborozó lesifotósok nagy távolságra hordó objektívjeit. Serena Balcont soha nem fogják elfelejteni, ám most mégis az aggodalom alig érezhető jeges fuvallata rebbent át az életén. Igen, az ő döntése volt, hogy kivesz egy kis szabadságot, de nagyon is tisztában volt azzal, hogy mik itt a játékszabályok, és a legkevésbé sem akarta, hogy amikor legközelebb megjelenik a sajtóban, egy paparazzo fotóján lássák nagy hassal és nagy mellekkel. Vissza akart vonulni, hogy aztán pillangó módjára újra felröppenjen januárban, miután megszülte a babát. Azért talán egy kis tapssal járó reklámozás nem árthat időközben.

Elmore, mintha olvasna a gondolataiban, oldalról alattomban rápillantott, és vigyorogni kezdett.

– Tudod, Melissa gyönyörű lány, de azt hiszem, ma délután az a veszély fenyegeti, hogy el fogod homályosítani. Egyszerűen elragadóan festesz. Még ha egy hangyányit pikánsnak találom is, hogy fehérbe öltöztél.

Serena lenézett a gyönyörű selyemruhájára, amely olyan leheletvékony volt, hogy sejtelmesen áttűnt alóla a La Perla fehérneműje. A ruha nyakvonalát mélyen kivágták, az elején apró gyöngygombok futottak végig, amelyeknek az alsó felét Serena félig nyitva hagyta, hogy kivillanjon a hosszú, krémszínű lába. Az alakja egy kicsit kitelt, a popsija hajlata szembeszökőbb lett, úgyhogy a teste, mint egy gyönyörű görög kancsót, kitöltötte a lágyan leomló ruhát. A látványt egy bronz magas sarkú szandál, a sípcsontján végigtekeredő pánttal, és a csuklóját átfogó vastag arany karperec tette teljessé: Serena olyan volt, mint egy érett görög istennő.

– Egyébként nem fehéret viselek, hanem piruló rózsaszín t.

– Rettenetes vagy – mosolyodott el Elmore. És mindketten nevettek.

A Chateau d’Or az egyik legfelkapottabb étterem/hotel volt Angliában, márvány kandallópárkánya roskadozott a számtalan kulináris díjtól, amelyeket a felújítása óta eltelt két év alatt szedett össze. A valaha az egyik gyönyörű Loire menti kastély mintájára épült nagyszerű

főúri lakhelyet nemrégiben alakították át egy deluxe Michelin-csillagos étteremmé. De a népszerűségét a chateau legalább annyira köszönhette a parkjában szétszórt szexis, fényűző

lakosztályoknak is. Ez volt a romantikus hétvégék egyes számú végcélja egész Európában, és a Melissa-Robert-esküvőre az egész helyet kibérelték egy napra. Lime-fák szegélyezték a hosszú, kavicsos kocsifelhajtót, és a galambszürke kőből épült kastély négy álomszerű tornya rikító kék őszi égre meredt. Magát a ceremóniát az óriási télikertben tartották az épület hátsó traktusában, amelyet trópusi virágokkal és a menyasszony és a vőlegény nevének kezdőbetűit formázó olvadozó jégszobrokkal díszítettek fel.

Nem volt nehéz kitalálni, melyik oldalon állnak a menyasszony, és melyiken a vőlegény vendégei: az egyiket elárasztották a Roberto Cavalli, Dolce & Gabbana leopárdbőrök, a tollas Philip Treacy kalapok és a rendelésre készült parfümök egzotikus illatai; a másik oldal hagyományosan brit volt és józan, telezsúfolva a szürke különböző árnyalatait felvonultató délelőtti öltönyökkel, skót kiltekkel és előkelő egyetemek nyakkendőivel. A Hello! fotósai akcióba lendültek, amikor Serena besétált az ajtón, és a gépek eszeveszett zümmögése mellett gyakorlott mozdulatokkal pózolt a felvételekhez. Bár valójában nem volt a pár ismerőse, hogy közeli rokonságról már ne is beszéljünk, mégis a második sorba kísérték, ahol minden szem rászegeződött, mohón vizslatva, hogy mit visel.

Serena majd meghalt, hogy alaposan körbepillanthasson a teremben, feltérképezendő, ki van még ott, de tudta, hogy nem tűnhet túl kíváncsinak, ezért a szertartás programfüzetét bámulta, amíg a zene nem jelezte, hogy belép a menyasszony. Serena a szeme sarkából Robert Charles Bakert vizsgálta kritikus pillantással. A harmincas évei elején járó férfi fiatal vonásait szigorú arckifejezés és a vidéki ügyvédekre jellemző frizura öregítette, amit még súlyosbított Robert Charles vizenyős szeme és gyengeséget mutató álla. Rögbijátékos-fizikuma kivénhedt az 214

íróasztal mögött töltött hosszú óráknak köszönhetően. Nyilván azt hiszi, hogy Melissával megfogta az isten lábát, mosolygott Serena magában. A londoni W11 negyed kompromisszumának klasszikus esete, amikor gyors eszű modellek budi nívójú háttérrel és minden valódi tehetség nélkül jó géneket pumpálnak a jellegtelen, savóarcú felső középosztályba – férfiakba, akiknek a magániskolái neveltetésből fakadó arroganciája elhiteti velük, hogy isteni csajok járnak nekik a meghitt, buta, de kitűnő származású nyugat-londoni lányok helyett, akikhez pedig százszor jobban illenének. Végül minden fej megfordult, amikor Paul Weller „Valamit csinálsz velem” dallama megtöltötte az üvegszobát, és Melissa végiglebbent a rögtönzött templomi hajón.

– Mi van rajta? Mi van rajta? – sziszegte Elmore, és a nyakát nyújtogatta, hogy lásson valamit.

– Azt mondta, hogy „hobós hitves” lesz.

Melissa ruhája laza és hullámzó volt: hófehér organza omlott le méterszámra a magasított, empire szabású derékvonalról, és a bő, trombita formájú ujjak a legfinomabb fátyolszerű

anyagból készültek – akár egy középkori hercegnő ruhája. A lány sötét, gesztenyebarna haja, középen elválasztva, lazán repdesett, és hosszú preraffaelita csigákban keretezte az arcát, majd zuhatagszerűen a vállára hullott. Tiara helyett egy finom aranypánt fogta át a homlokát.

– Az egész nagyon Ali McGraw-s – suttogta Elmore, és a feje majdnem 180 fokkal elfordult.

– Inkább Ali babás – kuncogott Serena, és újra előrenézett. – Mi a csudát keres rajta az az arany homlokpánt? Csak nem Flash Gordonként akart megjelenni?

Serena, elégedetten, hogy messze ő a legszebb és legjobban öltözött nő a teremben, hátradőlt, hogy élvezze a szertartást. Természetesen neki nem ilyen elképzelése volt az álomesküvőről: több mint enyhén közönségesnek tartotta az ötletet, hogy valaki lényegében egy hotelban mondja ki a boldogító igent. Bár semmilyen vallásos meggyőződés nem kötötte, mégis azt gondolta, hogy egy katedrális hajóján végiglibegni versenymedence hosszúságú uszállyal – hát ez az igazi módja a dolognak. De még Serenának is nehezére esett, hogy túl sokáig cinikus maradjon. Megpróbált fintorogni, amikor a pár elmondta a maguk által összeállított eskü szövegét, de titokban egészen meghatódott, ahogy Robert és Melissa először csókolta meg egymást, mint férj és feleség, és szívélyes tapsvihar hullámzott át a termen.

Miközben Robert és Melissa kéz a kézben kisétált a széksorok között, és a tömeg jóindulatú csevegés közepette kiözönlött a télikertből, Serena keze önkéntelenül simogatni kezdte viselős hasa domborulatát. Egy másodpercre elfogta a magány üressége. Aztán megrázta a fejét, és megragadta Elmore kezét.

– Menjünk ki innen – suttogta, mivel érezte, hogy az emberek bámulni kezdik. – Három hónapja nem ittam egy kortyot sem, de most szívesen elpusztítanék egy italt.

– Üdv, sógorasszony! Vagyis leendő sógorasszony!

Serena az asztalánál ült a bankett-teremben; most megfordult, és David Goldmant pillantotta meg maga előtt, egy pohár pezsgővel a kezében és olyan arckifejezéssel, mint aki számára a józanság hamarosan már csak távoli emlék lesz. Mosolyogva felállt, és a tízcentis sarkú görög szandáljában egy magasságba került a férfival.

– Sógorasszony? – ismételte meg. – Igaz, mostanában nem sokszor találkoztam Cate-tel, de van valami újság, amit szeretne elmondani nekem?

David nevetett.

– Csupán kedveskedni akartam ezzel a kifejezéssel – mondta, és hosszan belekortyolt a rózsaszín Moëtjébe.

– Hadd találjam ki – kezdte Serena, és hagyta, hogy egy arra haladó pincér félig megtöltse a poharát –, a vőlegény barátja?

– Jaj! – rezzent össze David. – Ez övön aluli ütés volt, Miss Balcon. Tudnia kell, hogy én nem tartozom a pénzügyi társadalom hagyományos tagjai közé.

Serena egy pillanat alatt tetőtől talpig végigmérte, aztán kénytelen volt elismerni az igazát. A férfi éjfélkék öltönye makulátlan és méretre szabott volt, inge fehérsége kiemelte az aranybarna 215

bőrét, koromfekete haját divatosan összekócolva viselte, és a szeme – Serena most vette észre először – olyan megdöbbentően acélszürke volt, mint egy viharos éjszakai égbolt. David Goldman tulajdonképpen elég vonzerővel rendelkezett ahhoz, hogy a terem menyasszonyi oldalához tartozzon. Na persze, ezt nem fogja közölni vele.

– És hol van Cate?

Cate és David már csaknem négy hónapja együtt vannak, gondolta Serena, a Sand beköszöntő

partijának éjszakája óta. Bár ő csupán egyszer-kétszer találkozott Daviddel az egész nyár folyamán, tudta, hogy a pár sem sokat látja egymást. Cate állandóan dolgozott, David pedig csinálta, amit csinált a Cityben. Ennek ellenére Serena őszintén meglepődött, hogy nem látja a nővérét az újdonsült barátja oldalán ezen az esküvőn.

– Ó, hiszen tudja, milyen – sóhajtott David –, örökké hol ezt, hol azt csinál azzal a nyamvadt magazinnal. Ezen a hétvégén LA-ben van címlapfotózáson. De hát – mosolyodott el lassan – mivel ma este partner nélkül vagyok, boldog lennék, ha egy másik gyönyörű Balcon lánnyal tölthetném az időt.

Tréfásan meghajolt. Serena is mosolygott, csodálta David merészségét. Gyakran tapasztalta, hogy az olyan nők, mint ő, félelmet keltenek a férfiakban.

– Remélem, nem akarja azt mondani, hogy ha ló nincs, szamár is jó? Én soha nem játszom másodhegedűst.

Serena tudatában volt, hogy a hangjába árnyalatnyi flörtölés vegyül.

– Szemernyi kétségem sincs efelől – válaszolta David somolyogva. – Nos, megkísérthetem egy tánccal?

Serena szándékai ellenére jól érezte magát. Elmore otthagyta, eltűnt, hogy eljátsszon egy darabot a zongorán: az ajándékát a boldog párnak. Most, hogy David Goldman társaságába csöppent, Serena úgy találta, hogy kifejezetten tetszik neki a férfi stílusa. David boldogan pletykált rosszul megválasztott esküvői ruhákról, és terelte el részeg befektetési bankárok figyelmét, akik alig várták, hogy Serenával beszélgethessenek; ezenkívül mindig a megfelelő

helyen nevetett, amikor Serena mondott valamit, és úgy pörgette őt a táncparketten körbe, hogy lebbenő tündérnek, és nem hat hónapos terhesnek érezte magát. A férfi természetesen nem az ő

típusa volt. David Goldman nem volt sztár, mint Tom Archer, és nem volt milliárdos üzletember, mint Michael Sarkis, de Serena kezdte meglátni azt, amit Cate látott benne. Davidnek olyan volt a szeme, mintha állandóan valami huncutságon törné a fejét, és olyan igézetes volt a lénye, hogy a flörtölést művészi kifejezésformává tette. Serena eltűnődött azon, hogy David Goldman vajon mit lát a nővérében. Cate aranyos, okos és csinos is a maga módján, de Serena ismerte az ilyen David-féléket: férfiakat, akik a szépségtől, a csillogástól és a feltűnő nőktől indulnak be, nőktől, akikkel úgy lehet parádézni, mint egy vadászzsákmánnyal. Az ilyen férfiak egyszerűen nem gerjednek be olyan nőktől, mint Cate.

A parti kezdett kifújni. Már csupán egy maroknyi vendég csápolt a táncparketten negédes, hetvenes évekbeli diszkózenére, míg a terem túloldalán üres borospoharak álltak halomban bordó-foltos abroszokon. A menyasszony, mínusz a hajpántja és a cipője, és a vőlegény, mínusz a zakója és a nyakkendője, integetve és kuncogva indult el a kastély első emeletén lévő

nászutaslakosztályba. Elmore-t utoljára a DJ asszisztensével, egy fiatal, napbarnított férfival látták eltűnni, akinek olyan kemény feneke volt, mint egy jégsaláta. Az egyik sarokban Melissa koszorúslánya, egy eltűnőben lévő lánybanda énekese szenvedélyesen smárolt egy szürke öltönyös könyvelővel. David körülnézett, és felkapott egy üveg Moëtet, majd amikor konstatálta, hogy az üveg üres, csalódottan kijelentette, hogy a partinak vége.

– Már úgyis túl sokat ittam – közölte a homlokát dörzsölve. – Ön hol lakik ma éjszaka, Miss Balcon? Elmore-ral? Vagy elkísérhetem valahová?

– Azt hiszem, valami Galambdúc nevű helyen vagyok – mondta Serena. – Nem tudom egész biztosan, hol van.

216

– A fűszerkert végében, ha jól emlékszem. Nem messze lakom onnan – mondta David, és felállt, hogy kihúzza Serena székét.

– Jó is – jegyezte meg a lány –, lehet, hogy szükségem lesz egy támogató karra. Ezer éve nem ittam semmit, és most a három pohár pezsgő túllépte a tűrőképességem határát.

Úgy érezte, hogy inog a magas sarkain, de amikor kilépett az éjszakába, az arcába csapó hideg levegő azonnal magához térítette. Viharlámpák lógtak a fákról, és halványan izzottak, mint egy-egy szentjánosbogár, úgyhogy Serena épp csak ki tudta venni a pázsiton keresztül a lakosztályaik felé tartó párok alakját. A cipősarka belesüppedt a fűbe. Lehajolt, hogy kifűzze a szandálja pántjait, és közben David karjába kapaszkodott, támasztékot keresve, míg végül mezítláb állt az őszi levelekkel és konfettivel teleszórt pázsiton. Nem engedte el a férfit, miközben a Galambdúc felé sétáltak, és amikor megérkeztek az ajtóhoz, Davidnek nem kellett megkérdeznie, hogy felmehet-e a lakosztályába. Fellépkedtek az óriási fa méhkasra emlékeztető kétszintes épület kőlépcsőjén az első emeletre. Kékes-ezüst holdfény ömlött be az ablakokon, reflektorként világítva meg az óriási baldachinos ágyat.

– Gyönyörű szoba, ugye? – kérdezte Serena halk és ideges hangon.

– Igen, gyönyörű – válaszolta David, és képtelen volt levenni a szemét a lányról.

Serena ruhája szinte teljesen áttetszővé vált a különös holdfényben, földöntúli csillogó izzást kölcsönözve a testének.

David, aki csupán centikre állt tőle, kinyújtotta a kezét, hogy megérintse a lány ujjai hegyét.

– Mit csinálna, ha most megpróbálnám megcsókolni?

Serena hosszú másodpercekig hallgatott, amíg David közelebb nem lépett hozzá, és az ujjaival meg nem érintette az arcát.

– Hagynám – tétovázott.

Aztán közelebb húzta a férfi fejét, amíg megérezte a meleg leheletét a nyakán. Amikor David puha ajka megérintette a bőrét, felcsapott benne a vágyakozás lángja. Túl régen nem érintette meg senki.

A férfi ujjai szakértő módon vándoroltak fel a nyaka hajlatáig, és kezdték lassan, eltökélten, egyenként kigombolni az apró gyöngygombokat, míg a finom anyag lecsúszott Serena válláról, és mint egy tollpihe, a földre libbent. David kikapcsolta a kávébarna csipke melltartót, és a feje lecsapott, hogy az ajkába vegye Serena egyik kemény, barna mellbimbóját. Serena képtelen volt megálljt parancsolni magának, ujjai David övcsatjával babráltak, aztán, mint egy támadásba lendülő kígyót, kirántotta az övet a nadrágból. Serena szeme előtt egy múló pillanatra felvillant Cate arca, de a képet elűzendő, szorosan lezárta a szemhéját. Cate nem tekinti komoly kapcsolatnak Davidet, gondolta, alig látják egymást; és megpróbálta a jelenést visszanyomni, mint egy szellemet a palackba.

David lehúzta Serena csöppnyi tangáját a lány combján keresztül. Serena hanyatt lökte a férfit: az előreugró pocakja miatt nem akarta, hogy fölébe kerüljön. Együtt zuhantak bele a paplan tollpihés ráncaiba.

– Így – suttogta.

A masszív erekcióján feszülő kotont leszámítva Goldman anyaszült meztelen volt. Hanyatt feküdt, és Serena, kemény combját a férfi engedelmes testéhez nyomva, meglovagolta. Megfogta David farkát, és a végét bemártotta a nedves vaginájába, simogatta vele a csiklóját, aztán olyan lassan vezette be magába, hogy David felnyögött, és a keze mohón felnyúlt, hogy a lány mellével játsszon. Serena himbálta, aztán a férfiba őrölte a csípőjét, a medenceizmai keményen szorították belül David dákóját; figyelte, ahogy a férfi arca ráncokba szalad a gyönyörtől, a szemét lehunyja, és egy elragadtatott nyögés hagyja el az ajkát. Serena most teljesen átvette a vezetést, és élvezve a hatalom érzését, felemelte a testét úgy, hogy majdnem kicsúszott a férfiból, aztán újra lefelé lökte magát, rá Davidre, és a szabad kezével megragadta a golyóit.

– Hihetetlen baszás – nyögte David.

A teste ívben a lány felé emelkedett, aztán visszazuhant a matracra, és közben Serena is eljutott a maga erőteljes orgazmusáig. Lepillantott, hogy megnézze David kimerült, jóképű arcát, 217

felfelé görbülő ajkát, és a gyönyör egy újabb hulláma futott át rajta. Elégedetten és magabiztosan mosolygott. Serena Balcon nem vesztette el a vonzerejét.

Vasárnap délelőtt fél egykor David Goldman lármásan kopogott Nick Douglas highgate-i lakásának az ajtaján, azt remélve, hogy a barátja fent és működőképes állapotban van. Segítségre volt szüksége. Órákkal korábban kicsusszant Serena ágyából, sietve kijelentkezett a Chateau d’Orból, mielőtt bárkibe beleütközhetett volna, és nyilván számtalan bírságot begyűjtve gyorshajtásért útközben, eszeveszett 200 kilométeres tempóban száguldott vissza Londonba, azzal a kérdéssel kínozva magát, hogy most mi legyen. Megbánta, hogy lefeküdt Serena Balconnal? Őszintén? Nem. Serena jelentette a hódítást, amelyre húsz éve vágyott. Istenem, hogy milyen szexis, gyönyörű, begerjedt volt; David még életében nem szeretkezett terhes nővel, és, oké, a hasa domborulatát először egy kicsit furcsállta, de Uram, Istenem, a nő kielégíthetetlen maradt a hajnali órákig. David Goldman sok nőt cipelt már ágyba, de a ragyogó modellek, a kis szerepes színésznők, a lazaszőke bigék London-szerte: az összes azonnal feledhetővé vált Serena Balcon mellett. Kivéve a lány nővérét, Cate-et, természetesen.

Hirtelen újra elfogta az aggodalom. Cate Balcon. Csinos, igen, de nem a legmutatósabb nő, akivel valaha járt. A teste egy kicsit túl telt az ő ízlésének, de a lány mulatságos, okos, kivételezett. És azzal az édes, bizalommal teli ártatlansággal, amelyet David annyi nőben hiányolt, sikerült teljesen belopnia magát a szívébe. David Goldman még soha nem fontolgatta komolyan, hogy megállapodik, de most egyre többet gondolt arra, hogy az imádni való Cate Balcon lehet az a nő, aki… nos, nem éppen megszelídíti, de legalább eléri nála, hogy egy kicsit tovább akarjon egy helyen megülni, mint általában. Ez volt az ok, amiért most, Nick Douglas ajtaja előtt állva, egyszerűen rettenetesen érezte magát. Nem akart többé az elmúlt éjszakára gondolni, de kénytelen volt. A pezsgő, a Pimms, a whisky: mind ott nyargalt még a véráramában, és ettől úgy érezte, hogy a teste kocsonyából, a feje vattából van. Tudta, hogy két választása lehet: megmondja Cate-nek, hogy mi történt, vagy tartja a száját. Természetesen az utóbbi lehetőség volt messze a vonzóbb opció, de mi van, ha Serena az a fajta testvér, aki mindent meggyón a nővérének? Mert ez esetben százszor rosszabb lenne a helyzet, mint ha ő próbálna valami kárenyhítésbe fogni. Úgy döntött, hogy ahhoz az emberhez fordul, aki a legjobban ismeri Cate-et: Nickhez.

A kapunyitó berregett, és ő besétált. Ott találta Nicket elterülve a kanapén, vasárnapi újságok és egy komplett angol reggeli maradványait mutató tányér társaságában: megdermedt tojáspatakok, szalonnabőrke-darabok és paradicsomhéjak éktelenkedtek rajta. Davidet még jobban elfogta a hányinger.

– Jól érzed magad? – kérdezte, és lesöpört egy halom újságot egy székről, hogy le tudjon ülni.

– Mint a disznó a szarban – mosolygott Nick. – Te csak ne becsüld le a férfi örömét, hogy elpiszmoghat vasárnap délelőtt. Ez egy nagyszerű brit hagyomány.

– Egyesek szerencséjére – jegyezte meg David, és az egyik lábát feltette a dohányzóasztalra. – Én éppen most döngettem vissza Oxfordshire-ből.

– Ó, tényleg? – kérdezte Nick, miközben felkelt, és elindult a konyha felé. – Nem valami esküvőn vagy ilyesmin voltál? Tea?

– Kávé. Erős.

– Már jön is. Valami foci kezdődik nemsokára, ha kedved volna itt maradni ma délután. Cate nem jön meg este előtt, ugye?

– Nem, nem jön meg este előtt… – ismételte meg David szórakozottan.

Addig fészkelődött a székén, amíg már csak a legszélén ült, és mindkét kezével beletúrt a hajába. Mély lélegzetet vett, és egy másodpercig azt kívánta, bárcsak ne jött volna el Nickhez.

Miközben a régi barátja lakását nézte, amely valaha, amikor Nick Rebecca Willarddal élt együtt, egy divattervező makulátlan apartmanja volt, mára pedig egy agglegény rendetlen, könyvektől, CD-ktől, még egy tegnap estéről ott maradt pizzásdoboztól is túlcsorduló vacka lett, David rájött, mennyire eltávolodott Nicktől az elmúlt néhány hónap során. Hirtelen teljesen 218

elbizonytalanodott, ki iránt lesz Nick lojális. A csupasz tények azt mutatták, hogy Nick sokkal több időt tölt Cate-tel mostanában, mint ő, és talán közelebb áll a lányhoz, mint hozzá. De Davidnek bíznia kellett abban, hogy a tizenöt éves barátságuk elég erős. Azonkívül ilyen ügyekben a férfiaknak össze kell tartaniuk, nem igaz?

– Nem a foci vagy egy másnaposnak kijáró gyengéd, szerető gondoskodás kedvéért jöttem, de köszönöm a kávét – mondta David, és felemelte a gőzölgő bögrét, amelyet Nick tett elé.

Elhallgatott.

– Mi történt? – kérdezte Nick. David mély lélegzetet vett.

– Valami olyat tettem, amit nem lett volna szabad.

– Jézusom, mégis mit? – Nicket hirtelen aggodalom fogta el David komor hangvételétől. – Baleset történt?

– Nem, semmi ilyesmi – válaszolta David, és felnyúlt, hogy meglazítsa a gallérját, mintha úgy érezné, hogy fojtogatja. – Amint tudod, a barátom, Robert esküvőjén voltam tegnap este. Igazából senkit nem ismertem ott.

– Ez nem rád vall – mosolygott Nick cinikusan.

– De… ott volt Serena.

David hagyta, hogy csend telepedjen közéjük, várta, hogy Nick bekapja a horgot, és megkíméli attól, hogy neki magának kelljen kimondania a szavakat.

– És?

David csak a padlót bámulta.

– Mondd, hogy nem… – kérte Nick tágra nyílt szemmel.

– Ő ott volt, én részeg voltam – vallotta David, és a hangja kezdett elvékonyodni. – Tudod, milyen, megetetett azzal az „Ó, törődjön velem, senkit nem ismerek itt” maszlaggal. Kihasznált.

Nick hangja kongott a döbbenettől.

– Ezt nehezen tudom elhinni.

David kezdett egy kicsit megnyugodni. Azt látta, hogy Nick iszonyú dühös, de legalább nem húzott be neki, vagy nem dobta ki az ablakon.

– Egy hülye barom vagy! – mondta Nick csendesen, próbálva visszafogni a dühét. – Mit fog Cate gondolni? Mit fog érezni? Nehogy egy másodpercig is azt hidd, hogy lecserélheted az egyik nővért a másikra! Most mondom neked: Serena le se fog szarni. Talán ma reggel már nem is emlékszik a nevedre – nem vagy alkalmas abraknak a Hollywood Reporter be, ugyebár?

– Azért ennyire nem rossz az a nő – motyogta David halkan.

– Egyébként – folytatta Nick, és undorral letette a csészéjét –, ez nem Serenáról szól, ez Cateről szól.

– Ezért vagyok itt – mondta David, és kezdte kissé bosszúsnak érezni magát. – Te mindenkinél jobban ismered őt, mit tegyek?

– Erre azelőtt kellett volna gondolnod, hogy beletetted a… Uram, Isten! Az a nő hat hónapos terhes!

– Nézd – mondta David –, tudom, hogy tele van a tököd velem, és hogy közel állsz Cate-hez, de ez utóbbiért jöttem ide, hogy megkérdezzem a véleményedet. Gondolod, hogy elmondjam neki?

– Ó, és mi a másik lehetőség? – kérdezte Nick csípősen. – Hogy a szőnyeg alá söpröd, és reménykedsz, hogy elmúlik?

David meglehetősen szerencsétlenül nézett, most sokkal inkább tűnt egy megszeppent kisfiúnak, mint egy nagy hatalmú City-játékosnak.

– Soha nem lehet tudni – mondta, és megvonta a vállát. – Nem valószínű, hogy Serena elmondja Cate-nek, nem igaz? És ha én nem mondom el…

– Ahogy téged ismerlek, fogadok, hogy Serenát átölelve hagytad el a porondot mindenki szeme láttára tegnap. És nem nyüzsgött a hely a Hello! újságíróitól?

– Már mind hazamentek – mondta David ingerülten.

219

Nick küzdött, hogy bizonyos mértékű higgadtságot vigyen a hangjába.

– Nézd, haver, meg kell mondanod neki. És viselned kell a következményeket. Ki mint veti ágyát, hogy úgy mondjam.

David hátradőlt a széken, és hangosan kifújta a levegőt, mintha egy nehéz súlyt vettek volna le a melléről. Hirtelen beletörődött a sorsába, és ettől egy kicsit kevésbé érezte elveszettnek magát, egy kicsit jobban hasonlított a régi Davidre.

– Nos, majd meggondolom – mondta zsémbesen.

Nick a kanapé alá rúgott egy halom újságot.

– Egy igazi fasz vagy – mondta a fejét ingatva. – Cate igazán nem érdemel meg téged.

David felállt, indulásra készen, és felkapta a kocsikulcsait a szék karfájáról.

– Ez szemlélet kérdése, Nick – jegyezte meg szinte teljesen helyreállt önbizalommal. – Kösz a kávét.

És kisétált az ajtón.

Cate-et kikészítette az időeltolódás, de egyébként jó hangulatban volt. A sikkes Wolseleyban reggelizett a Piccadillyn Nickkel és Jenny Tysonnal, a kedvenc PR-osával, egy élénk, csak-semmi-cicó nővel, aki imádta az iparág pletykáit terjeszteni. Cate fáradtnak, de boldognak érezte magát. És éhesnek – gyorsan eltakarította a juharsziruppatakokkal leöntött, és egy csésze Earl Grey teával kísért amerikai gofrikat. Jenny egy bagelt csipegetett, de nagyon sietett, el kellett rohannia.

– Óriási puszi mindkettőtöknek – mondta, és a levegőbe csücsörített Cate arcának mindkét oldalán. – Tízre vissza kell érnem az irodába, különben senki nem fog egy szalmaszálat sem keresztbe tenni.

– Ismerem ezt az érzést – kontrázott Cate. – Csak befejezem a narancslevemet – mondta a poharára mutatva –, és mi is indulunk.

Miközben Jenny eltűnt a forgóajtón keresztül, Nick kézbe vett egy brosúrát a Maldív-szigetek egyik nyaralóhelyéről, amelyet Jenny hagyott ott nekik.

– Hát ez igazán hasznos volt – ismerte el. – Nem is értem, hogy eddig miért bántam ilyen keményen a PR-osokkal. Ha jól értettem, Jenny azt mondta, ez a hotel felajánlja, hogy vigyünk el egy hírességet a Maldív-szigetekre, töltsünk ott egy hetet a fotózásával, és ők fizetnek mindent?

– Valami ilyesmit, igen – mondta Cate, és jót mulatott a kollégáján. – Zene a füleinek, eh, kapzsi, vén Scrooge?

Nagyot kortyolt a narancslevéből, és lazított a székében, nyújtózott, hogy egy kicsit hatásosabban felébressze magát.

– De meg kell mondanom neked, hogy ez volt az utolsó hétvége, amikor dolgoztam ebben a hónapban. Ezek az utak LA-be napokra kikészítik az embert. Azt hiszem, épp itt az ideje, hogy elkezdjem visszakövetelni a magazintól legalább az életem egy kis szeletét. Te mit csináltál ezen a hétvégén?

– Semmi különöset – vonta meg a vállát Nick, és kezdte egy kicsit kellemetlenül érezni magát.

– Csak lófráltam, elolvastam az újságokat, megnéztem egy videót. Csendesen telt.

Cate bólintott.

– Nekem valami esküvőre kellett volna mennem Daviddel, de le kellett mondanom. Az a modell, Melissa D? Nem vagyok túlságosan oda érte, de a Chateau d’Orba szívesen elmentem volna: pazarnak tűnik. Talán David elvisz egy hétvégére – mosolygott, és kinyújtotta a kezét, hogy felvegye a zakóját. – Remélem, David nem találta elviselhetetlenül unalmasnak, hogy egyedül kellett mennie, de hát ő annyira társaságkedvelő. Beszéltél vele?

– Nem. Igen. Öö, nem – nyökögött Nick, és lenyúlt, hogy felvegye a földről a táskáját. – És te?

– Akkor hát beszéltél vele? Igen vagy nem? – kérdezte Cate, magában mulatva.

Nick a forgóajtót nézte meredten, és úgy tett, mintha nem hallotta volna a lányt.

– Indulhatunk?

220

Cate ösztönei, bár a jet lag tompította őket, vették a hangulatot.

– Nick, mi baj van? Beszéltél Daviddel? – kérdezte most már komolyabban.

– Nem – mondta Nick mérgesen –, menjünk már. Tizenegykor megbeszélésem van.

Cate bajt szimatolt. Ez nem volt jellemző Nickre. A megbeszélés alatt élénk és csevegő volt, mint általában, de ahogy a társalgás Davidre terelődött, olyan lett, mint egy trappista szerzetes.

– Nick Douglas – szólította meg Cate újra élesen –, van valami, amit nem mondasz el nekem?

– Nincs! – tiltakozott Nick.

– Hát ami azt illeti, szarul tudsz hazudni – közölte Cate, és egy puffanással visszatette a táskáját az asztalra. – Láttad Davidet?

– Oké, igen, nagyon rövid időre tegnap délután.

– És?

– És semmi.

Cate összehúzta a szemét.

– Gyerünk, Nick, miről nem tudok én itt?

– Nézd, David biztosan beszámol majd az esküvőről saját maga – mondta Nick, és hirtelen megbánta, hogy bármit is mondott.

– És van valami, amiről be kell számolnia? – kérdezte újra Cate.

Ösztönösen tudta, hogy valami nincs rendben. A kilátás, hogy David elmegy egy esküvőre, ahol nyüzsögnek a ragyogó fiatal húsok, nem töltötte el magabiztossággal. Cate nem volt ostoba.

A dolgok jól mentek köztük, de nem áltatta magát: tudta, hogy David bukik a fiatal lányokra, és bár ennek soha semmi jelét nem látta a négy hónap alatt, amióta együtt jártak, hol lehetne jobban megkísérteni a barátja hűségét, mint egy ilyen esküvőn?

– Van valami, amit tudnom kellene Davidról és az esküvőről? – kérdezte most már nyomatékosan, és megpróbálta elkapni Nick tekintetét.

Nick egyszerűen megrázta a fejét. Cate felmordult.

– Megkérdezhetem Davidet, de ki tudja, létezik-e olyan férfi, akiből ki lehet húzni az igazságot? – jegyezte meg csípősen. – Azt hiszem, meg fogom kérni Serenát, hogy kérdezze meg a barátját, Elmore-t. Tudom, hogy ő ott volt az esküvőn.

– Miért nem kérdezed meg egyenesen Serenát? – adta neki a lapot Nick. – Ő is ott volt.

– Meg is fogom! – mondta Cate, és összeszedte a holmiját.

Nick vágott egy grimaszt, és átkozta magát, hogy megint eljárt a szája. Biztosra vette, hogy David Goldman már beszélt Cate-tel.

– Hagyd a csudába, Cate – mondta, és igyekezett, hogy a hangja közömbösen csengjen –, nincs mit elmondani. Egyszerűen eltúlzod a dolgot.

– Bocsáss meg, ha paranoiássá tettél, Nick – mondta a lány gúnyosan.

– Menjünk vissza az irodába – javasolta a férfi, és megnyugtatásképpen Cate vállára tette a kezét. – Csupán a jet lagtől szenvedsz.

Cate lerázta a kezét, és az ajtó felé indult.

– Majd meglátjuk, nem igaz?

Újra az íróasztalánál, Cate nyugtalannak érezte magát. Heti két-három alkalomnál többször nem találkozott Daviddel, de gyakran beszéltek egymással, és szokatlan volt, hogy a huszonnégy óra alatt, amióta visszaérkezett, egy vakkantást sem hallott tőle. Nick határozottan ideges volt valami miatt a reggelinél. Rémes, hogy mennyire nem tud hazudni. Röviddel azután, hogy februárban megismerkedtek, Cate észrevette, hogyan csillog a szeme, ha valamit el akar titkolni előle.

Nem tudott koncentrálni, úgyhogy fogta a zakóját, és kisétált az épületből. Fogott egy taxit, és a sofőrnek Serena chelsea-i címét adta meg. Az időjárás rosszabbra fordult: esőcseppek pattogtak az ablakról, amelyhez könnyedén odatámasztotta a fejét, és kábultan nézte a tovasuhanó Londont.

Hirtelen megszólalt a mobilja. Felvette, és megnézte a számot. Nick volt. Visszatette a telefont a 221

táskájába. Amikor másodszor is csengett, nem vett róla tudomást, és harmadszorra egyszerűen kinyomta.

Első gondolata az volt, hogy Davidet hívja tetemre, de valahogy érezte, hogy a férfi le tudná fegyverezni. Könnyebb lesz Serenából kicsikarnia az igazságot, ha egyáltalán látott vagy hallott valamit. Ha lehetett a húgára rosszat mondani, azt biztosan, hogy iszonyú pletykás.

Serena egy mutatós, fehér Palladio-homlokzatú ház felső két emeletét lakta a Boltons negyedben. Cate háromszor nyomta meg a kaputelefon csengőjét, mire egy álmos hang válaszolt, és beengedte. Izgatottan fontolgatta, hogyan is fogjon ehhez a játszmához. Blöffölni fog, gondolta. Úgy tesz, mintha többet tudna, mint amennyit valójában tud. Ez az, ezt a módszert kell alkalmaznia. Serena ásítozva nyitotta ki az ajtót egy fehér vászonköntösben, a hosszú szőke haja olyan kócos volt, mint egy szörfös lányé, és egy hímzett selyem alvós maszk ült a feje búbján.

– Cate. Mit akarsz? – motyogta. – Ez a szabadnapom.

– Ugyan mitől vagy máskor nem szabad? – kérdezte Cate, nem tudva tartani a száját.

Serena cicegett, és az órájára nézett.

– Körülbelül fél órád van. A Holdkő Klub jön háromra.

– A Holdkő Klub?

– Elmore találta ezt a hihetetlen látó nőt, akinek doktori fokozata van, meg minden. Ő elnököl ezeken a találkozókon, ahol a lelkiségről meg ilyen dolgokról beszélgetünk. Körülbelül tízen vagyunk, és egyszerűen bámulatos. Olyan, mint az, az új… könyvklub.

Cate el sem tudta képzelni, hogy a húga valaha is részt vett volna egy könyvklubos csoportban. Egy percet azzal töltött, hogy körülnézett Serena új lakásában, amelybe a húga épp most költözött be, miután két hónapig a Claridge’sben lakott. Nem lakberendező tervezte gondosan, mint Serena és Tom Cheyne Walk-i házát, de volt benne valami bájos felelőtlenség, sima fehér falak és lakkozott diófa padló, tele egy gyönyörű, ragyogó személy gyönyörű, ragyogó holmijaival. A St. Mary’s-templomra nézett, úgyhogy biztosan egy vagyonba került.

– Hogy találtad ezt a helyet? – kérdezte Cate kíváncsian.

– Emlékszel Kolum sejkre, akit annak idején mindig meglátogattam, amikor lementem a L’Equipe Anglaisbe?

Tom előtt Serena keresztülment egy korszakon, amikor ki sem jött London gazdag európaiak által látogatott éjszakai lokáljaiból.

– Halványan – hazudta Cate.

– Hát ez az ő londoni lakása. Alig van itt; mostanában mindig Párizsban lebzsel, úgyhogy azt mondja, legalább az új esztendőig az enyém lehet a lakás. Egyébként megkínálhatlak valamivel?

– ásított, és lezseren integetett az orra előtt a kezével, mintha a legcsekélyebb szándékában sem állna, hogy menjen, és hozzon valamit a nővérének.

Cate tudta, hogy vagy jelentéktelen fecsegessél tölti a fél órát a Holdkő Klub megérkezéséig, vagy egyenesen a tárgyra tér. Még mindig emésztette a Daviddel kapcsolatos kíváncsiság.

– Milyen volt az esküvő?

– Oké, semmi különös – válaszolt Serena közömbösen.

Hát ez az. Cate látta. Annyira jól ismerte a húgát, hogy könnyűszerrel meg tudta különböztetni az arrogáns érdektelenségét attól a szándékától, hogy elkerüljön egy kérdést.

– Tudni akarom, mi történt – mondta gyorsan. – És jól teszed, ha mindent elmondasz, mert Nick már beszámolt nekem.

Serena egy rángassál felébredt, mintha adrenalinbelövést kapott volna.

– Ó, és mit mondott neked Nick? – kérdezte fennhéjázón.

– Mindent elmondott Davidról.

– Ó, mit tud Nick Douglas bármiről is? – kérdezte Serena, és védekezőn szorosabbra kötötte magán a vászonköntösét.

Serena színésznő volt, és jó hazudozó: meggyőző, manipulatív, természetes. De Cate látta a nyilvánvaló bűntudatot az arcára festve. Nem volt szembeszökő, inkább lágy és finom, mint egy vízfestmény, de azért ott volt.

222

– David elment Nickhez tegnap az esküvő után. Elmondta neki – közölte Cate tettetett sokatmondással a hangjában.

Serena lenézett a széttárt ujjaira. A szoba néhány pillanatra teljes csendbe borult.

– Ő kezdett ki velem, ha nem tudnád – mondta hirtelen felpillantva, dacosan lángoló szemmel.

A kimondott szavak szörnyűsége körbepördült a szobában. Cate lélegzete felgyorsult. Négy egyszerű szó: „Ő kezdett ki velem.” Velem. Serenával. A húgával. Cate úgy érezte, mintha mellbe rúgták volna.

– Te voltál az? – suttogta.

Serena arca sápadt volt a bűntudattól.

– Cate, komolyan. Semmi nem történt – mondta gyorsan, próbálva közömbös hangot megütni.

– Nem hiszem el! – mondta Cate. A szavak suttogással kezdődtek, egyre vadabbul hangzottak, míg végül sikításba torkolltak. – Lefeküdtél vele, igaz? –visította, és felugrott a kanapéról.

Serena egy lépést tett hátra, kezdett kioldalazni a szobából.

– Cate, én nem. Szavamra – dadogta.

– Legalább lenne benned annyi bátorság, hogy ne hazudj nekem – üvöltötte Cate, küszködve, hogy visszanyerje a lélegzetét.

Serena sápadt arcát nézte, és szeretett volna fullánkos gyűlöletet oltani a hangjába, de nem sikerült. Ehelyett hátat fordított a húgának, és elkezdte róni a szobát, dühödten próbálva visszapislogni a könnyeit. Érezte, hogy a testében minden izom görcsbe rándul.

– Catey, sajnálom. Igazán.

Serena előrelépett, hogy megérintse a nővérét, aki olyan gyorsan hőkölt hátra, hogy majdnem elesett.

– Takarodj tőlem! – kiáltotta, és zokogásban tört ki. – Takarodj.

Visszasüppedt a kanapéra, a teste olyan volt, mint egy rongybaba.

– Miért? Serena, miért tetted?

– Cate. Szörnyen érzem magamat. Részeg voltam. Tudod, hogy hosszú ideje nem ittam. Nem gondoltam…

– Nem érdekel, hogy részeg voltál – támadt rá Cate vadul. – Nem érdekel, ha olyan részeg voltál is, hogy az ott lévő összes férfival basztál. Ami érdekel… – Cate érezte, hogy megtörik a hangja. – Hogy miért vele…? Amikor bárkit megkaphattál volna, miért őt kellett kiszemelned?

Serena a szék szélén ült, a keze az ölébe hullott.

– Mert akart engem – mondta halkan.

A hangja visszafogott, nyugodt és határozott volt. Cate nem tudta megállapítani, hogy a bűntudattól vagy az arroganciától.

– Te kurva – suttogta Cate, és érezte, hogy a körmei belevájódnak a tenyerébe. – Te önző, elkényeztetett, beképzelt kis kurva.

– Nem jelentett semmit – botladozott Serena nyelve.

– Nem jelentett semmit? – ismételte meg Cate hitetlenül. Csalódottan a levegőbe lendítette a kezét. – Nos, nekem jelent valamit – krákogta.

Leszegte a fejét, és az ajkába harapott, hogy türtőztetni tudja magát, aztán felkapta a táskáját, és az ajtó felé indult.

– Cate, ne menj el. Kérlek, beszéljük meg…

Cate hátranézett, a szeme most csak szomorúságról árulkodott.

– Nincs miről beszélnünk – mondta, és kinyitotta az ajtót.

– Cate, várj. Ne…

De Cate már elment, lerohant a lépcsőn, ki az utcára, úgy érezte, hogy az egész világa felrobbant, és sűrű, sötét, fullasztó hamufelhőben hullik vissza rá.

223

36

Oswald Mayfair legtekintélyesebb könyvelői irodájában ült egy magas támlájú bőrszékben, és a vére forrni kezdett. Súlyos kételyei támadtak afelől, hogy az előtte ülő fiatalember képes-e megtalálni az ülepét a kezével, az ő üzleti ügyeinek az intézéséről már nem is beszélve.

Hat hónappal azelőtt Lionel Davenport, a hatvanas évektől Oswald könyvelője és a Davenport Davis vállalat vezető társtulajdonosa visszavonult, és Peter Cable kezébe adta a gyeplőt, akit Davenport „a cég dinamikus jövőjeként” írt le Oswaldnak lelkesen. Azóta Oswald mást sem hallott a pénzügyi helyzetéről, mint bajt és bánatot, és úgy tűnt, ez alól a mai nap sem kivétel.

– Tehát akkor mit tehetünk? – kötözködött Oswald növekvő bosszúsággal. – Lionel azt mondta, hogy maga kreatív, hát akkor rajta. Az év végéig össze kell szednem mintegy két és fél milliót. Eladó a lányom üzletének negyvenöt százaléknyi része. A férje meghalt abban a rettenetes tűzben, hallotta? – Önelégült mosoly árnya suhant át az ajkán. – És mozgatható pénzre van szükségem, hogy megvehessem!

– Nos, ez eltarthat egy ideig – mondta Cable tétován, az előtte heverő számokra pillantva.

– Egy ideig? Egyáltalán nincs idő – horkantott Oswald. – A lányom arról beszél, hogy Amerikába akar terjeszkedni, és semmi kétségem, hogy ha megteszi, a részesedés értéke meg fog emelkedni. Úgyhogy gyorsan meg kell szereznem a pénzt. Hogy csináljuk?

Peter Cable nagy kínban odébb tolt egy halom papírt maga elől, és rákönyökölt a bőrborítású íróasztalra. Küszködött, hogy megfelelő szavakat találjon a hír közléséhez.

– Azt kell tanácsolnom lordságodnak, hogy ne próbáljon pénzt felhajtani az üzleti érdekeltségei kiterjesztéséhez ebben a konkrét időszakban. Ehelyett határozottan azt javasolnám, hogy erősítsük meg a Balcon család bankszámláit, és még egy vészforgatókönyvet is dolgozzunk ki.

– Mit akar azzal mondani, hogy „vészforgatókönyvet”? – hitetlenkedett Oswald a székében hátradőlve. – A Balcon-birtok az elmúlt háromszáz évben mindig virágzott, és a legcsekélyebb jelét sem látom, hogy ez az anyagi helyzet megváltozna a közeljövőben.

Peter Cable, egy általában hatékony és önfegyelemmel bíró férfi, most kénytelen volt türtőztetni magát, nehogy hangosan kifújja a levegőt az ügyfele előtt. Figyelmeztették, hogy az öreg Oswald Balcon a cég legbakafántosabb kuncsaftja, de még a Davenport Davis számára is rangos üzletet jelentett. Megérte, hogy eltűrjék a hangulatváltásait, ha cserében olyan kapcsolatokkal rendelkező ügyfelük lehetett, mint Lord Balcon. Ajánlatos volt megőrizni Oswald kegyeit, bármennyire is hepciáskodott.

– Anyagilag gyenge tizennyolc hónap áll mögöttünk – mondta Cable. – És azt hiszem, a pénzügyi év lezárása előtt szükségünk lesz valami kárenyhítésre. A múlt évi adó kifizetése, amely hamarosan esedékes – nos, ez talán még sikerülhet. De a következő évi számla: őszintén mondom, az egész birtokra nézve katasztrófát jelenthet.

Oswald hangosan és határozottan felsóhajtott.

224

– Rengeteg honoráriumot fizetek maguknak, hogy az ilyesmire megoldást találjanak.

Feltételezem, hogy tud valamit csinálni, vagy vigyem máshová az ügyeimet?

– Lord Balcon, csupán azzal tudok dolgozni, amim van – mondta Cable, és kezdett felpaprikázódni. Belelapozott egy köteg táblázatba, és közben úgy húzta fel a szemöldökét, mint egy rajzfilmfigura. – Őszintén, e pillanatban az ön potenciális bevételeinek minden oszlopa inog.

Huntsford fenntartása egy vagyonba kerül, és a galéria is gyengélkedik. Nem sokat tudok a művészet világáról, de a számokat nézve igazán nem hiszem, hogy a befektetései azt a hasznot hoznák, amelyre ott szükség volna.

Oswald elfordította a tekintetét, nehogy Peter Cable meglássa benne az aggodalom felvillanását. Végre kezdte belátni, amit a galéria igazgatója, Mark Robertson hónapok óta próbált szajkózni: hogy Oswald döntésének, miszerint tizennyolcadik századi holland bronzokba fektessék a pénzüket, rossz az időzítése. Gyönyörűek, ez igaz. És pillanatnyilag nagyon olcsók, de csak azért, mert a piacuk jelenleg döglött. Olyan műtárgyakat vettek, amelyek a kutyának sem kellenek.

– És mindennek a tetejébe, a befektetési alap hozama nagyon alacsony. Most kulminálnak a húsz év üzleti befektetései, amelyek talán nem voltak – mondjuk úgy? – túlságosan sikeresek – tette hozzá Peter, próbálva a lehető legdiplomatikusabb maradni, mivel látta, hogy az ügyfele arca kezd kivörösödni.

Oswaldnak egy pillanat alatt eszébe jutott a Daily Telegraph hónapokkal korábbi cikke, amely „nyúlagyú elképzelések” és „rosszul tervezett vállalkozások” kifejezésekkel illette az üzleti érdekeltségeit. Hogy merészelték! Most újra ugyanezt gondolta. Mást sem próbált soha, mint spekulálni, hogy pénzt gyűjtsön. Jó kapitalista volt, és mit kapott érte cserébe?

– Ami a legjobban aggaszt – szólalt meg Peter azon tűnődve, hogy Oswald kezdi-e végre kapiskálni a helyzet komolyságát –, az a kölcsönszerződés, amelyet aláírt, hogy pénzt szerezzen a Huntsfordi Zenei Estre. – Újabb halom papírt húzott ki egy iratrendezőből. – Nos, bár nem a Davenport Davis végezte az esemény könyvelését, megkaptam róla a pénzügyi elszámolást, és – világos, hogy jelentős veszteséggel zárult.

– Egy új üzleti vállalkozás első évéről van szó! – dühöngött Oswald, az arca előtt hadonászva a kezével, hogy elűzze a gondolatot. – Bármelyik vállalkozó elmondhatja magának, hogy muszáj egy kezdeti csapást elszenvedni ahhoz, hogy a következő évben szélesíteni lehessen a skálát, és haszonra lehessen szert tenni. Ez az üzleti gyakorlat egyszeregye.

– Ó, tehát azt tervezi, hogy jövőre is rendez egyet? – kérdezte Peter, őszintén meglepődve.

Oswald nem vett róla tudomást, és úgy bámult át a szobán, mint egy gyerek, akinek lanyhul a figyelme.

– Egyébként – folytatta Cable óvatosan – van egy kikötés a kölcsön feltételeiben, miszerint az otthonát kockáztatja, ha nem teljesíti a fizetési kötelezettségeit.

– Huntsford vagyonkezelésben van – pattogott Oswald arrogánsan –, biztonságban vagyunk.

– Nem egészen, nem – mondta Cable lassan. – És ha jól tudom, egy fizetési kötelezettségének már nem tett eleget?

Oswald hangosan felsóhajtott.

– Egy kifizetés, ezért talán még nem teszik a hurkot a nyakamra, igaz?

Peter a karórájára pillantott. Két órát töltött Oswalddal, és mindenáron szeretett volna odaérni az új barátnőjével megbeszélt ebédrandevúra. Előrehajolt, és az ujj hegyeire támaszkodott.

– Egész egyszerűen, Oswald, növelnünk kell a birtok bevételeit – és gyorsan, különben az a veszély fenyeget, hogy újra kell gondolnunk a lehetőségeinket. – Szünetet tartott. – Nem tud a lányaitól valami pénzt szerezni? Úgy tudom, meglehetősen sikeresek.

– Nem fogadok el jótékonyságot senkitől, legkevésbé tőlük – válaszolta Oswald gőgösen, és szemmel láthatóan dühösen.

Cable úgy döntött, hogy más taktikával próbálkozik.

– Amit tehetnénk – és hadd hívjam fel a figyelmét, hogy az ön helyzetében lévő más birtokosok is ezt tették, amikor adósságot kellett kifizetniük –, hogy bérbe adjuk Huntsfordot egy 225

időre, mondjuk, ötven évre. Legalább egy tucat hotel és szabadidős cég van, amelyik ölni is hajlandó volna azért, hogy egy ilyen csodálatos ingatlant elfoglalhasson. Kiadnák kereskedelmi használatra – például konferenciákra –, és Huntsford hivatalosan továbbra is a Balcon-vagyon része maradna. Még ott is lakhatna egy külön kis házban. Igazság szerint épp a múlt héten keresett meg bennünket a Sarkis Csoport, egy hatalmas hotelkonglomerátum képviselője, és a számok, amelyeket említett, igazán roppant meggyőzően hangzottak.

Oswald elvörösödött.

– Sarkis? – üvöltötte. – Kiadni Huntsfordot? Hogy mer egyáltalán ilyesmit elfogadható megoldásként elém tálalni?

– Nos, valamit ki kell találnunk – védekezett Peter, egészen megzavarodva Oswald heves reakciójától.

– Pontosan – morogta Oswald, és a táskáját felvéve felállt. – És ha maga nem hajlandó kreatívan gondolkozni, akkor ez minden kétséget kizáróan rám vár.

Egyetlen további szó nélkül kiviharzott a szobából, és bevágta maga mögött az ajtót.

226

37

Cate körbepillantott a Magazindíjak Brit Társasága koktélfogadásán, amelyet minden évben a Park Lane-en lévő Grosvenor House Hotelban tartottak, és kénytelen volt újra elcsodálkozni, vajon miképp érhette el, hogy felterjesztették egy kitüntetésre. A Sand annyira jelentéktelen lap volt az iparág nagy játékosaihoz képest, akik a teremben lófráltak; ötszázan képviselték a teljes spektrumot, a Vogue-tól a Golf Worldön és a Country Life-on át a GQ-ig. A Sand eladási mutatói az első számtól kezdve meglepően magasak voltak. Az isteni ruhákkal és egzotikus helyszínekkel telepakolt lap megpendített egy húrt a nagyközönség szívében a hosszú forró nyár alatt, és a jól fizető és gazdagokra célzott divat-és kozmetikai hirdetések kezdtek becsordogálni. Ám Cate a saját magazinja szerkesztését és kiadását még mindig egy kicsit hobbinak érezte, úgyhogy nagyon megdöbbent, amikor felterjesztették az Év Lapindító Szerkesztője kitüntetésre. Ahogy körülnézett a fogadáson, enyhén csalárdnak és érdemtelennek érezte az ottlétét, mint a gyerek, aki a járókából beszökött a felnőttek szobájába, és most minden pillanatban rajtakaphatják.

– Kit ismer itt? Kik itt a nagy nevek? – kérdezte a Sand művészeti igazgatója, Pete Miller, aki egy pezsgő-narancslé koktélt vedelt, és meglehetősen furcsán festett a kölcsönzőből vett szmokingban és a piszkos tornacipőjében. Cate hálás volt, hogy annak ellenére, milyen sokba került egy asztal, Nick ragaszkodott hozzá, hogy az egész csapat eljöjjön. A nyakát nyújtogatta, hogy szemügyre vegye a szmokingok és koktélruhák tengerét.

– Néhány embert ismerek. És van néhány ember, akiket szeretnék elkerülni, úgyhogy ha oldalba bököm, rejtsen el.

Nem tudta eldönteni, mitől émelyeg jobban: a kilátás keltette gyomorremegéstől, hogy elnyerhet egy díjat, vagy a gondolat keltette aggodalomtól, hogy összefuthat William Waltonnal.

Bár régen magához tért a Class magazintól történt elbocsátásából, amely már fényévnyi távolságra tűnt, a nemrégiben lezajlott összecsapás Serenával felszínre hozta benne az elutasítás, a szégyen, az alkalmatlanság minden érzését. Az elmúlt három hetet azzal töltötte, hogy belevetette magát a munkába és a végtelen munkaórákba, hogy elvonja a figyelmét a szörnyű

fájdalomról, amelyet Serena árulása okozott. Magát is meglepte, hogy David linksége mennyire nem keltett benne semmilyen érzést. Igazság szerint elég egyszerűen kitörölte a férfit az életéből, a drága virágok folyamatos érkezése ellenére. De Serena: ez már más ügy volt. Cate még mindig annyira törékenynek és sebzettnek érezte magát, hogy legszívesebben kihagyta volna az egész díjátadási ceremóniát, hogy egy újabb magányos estét töltsön egyedül egy üveg borral, ahol senki sem tud hozzáérni vagy bánatot okozni neki.

Cate elnézést kért Pete-től, aki ügyetlen kísérletbe fogott, hogy befűzze Rutht, a képszerkesztőt, és kiment a toalettbe, hogy felfrissítse magát. Újra feltett egy kis ajakfényt, és egy percig ellenőrizte magát a tükörben. Smaragdzöld Matthew Williamson selyem estélyi ruha lebegett a vonalai körül, hosszú haja a vállára omlott, arcpirosító emelte ki és kerekítette le az orcáit: legalább jól nézett ki. Bement az egyik fülkébe, bezárta az ajtót, és mély lélegzeteket vett.

Fokozatosan hangok jutottak el hozzá a szomszédos bokszból.

227

– Úgy látszik, biztos befutó a Lapindító Szerkesztő díjra – mondta az első hang halk horkantás kíséretében, ami azt jelezte, hogy fehér por tűnt el valakinek az orrlyukában.

Egy másik hang válaszolt csípősen.

– Tudod, mi mind nyerhetnénk kitüntetéseket és díjakat, ha az apucink kötegszámra vágná hozzánk a bankjegyeket, hogy eljátszadozhassunk egy magazinnal, csak azért, mert kirúgtak.

Cate lehajtotta a vécéülőke fedelét, és lélegezni sem merve ráült a hideg műanyag szélére; azt kívánta, bárcsak összeüthetné a Jimmy Choo szandálja sarkát, és hipp-hopp, ott legyek, ahol akarok, máris haza hessenhetne. A vacsora még el sem kezdődött. Talán sikerülne észrevétlenül kiosonnia, és nyolcra már otthon is lehetne. Egyébként sem valószínű, hogy bármit is nyerni fog.

– Valaki boldogtalannak látszik, pedig nemsokára besöpörhet egy díjat – mosolygott Nick Douglas, aki elkapta, amikor kijött a toalettből.

– Hol voltál? – kérdezte Cate, és az arcára ragasztott egy mosolyt. – Itt kellene lenned, hogy támaszom légy a győzelem estéjén.

– Az asztalok elrendezését néztem meg Vickyvel és Marie-val.

Cate-be nevetséges féltékenység mart. Nicknek minden joga megvan, hogy társadalmi életet éljen a stáb tagjaival – még a legcsinosabb tagokkal is, gondolta. Eszébe jutott, hogyan flörtölt az összes Sand- lány a férfival az ivászatokon az irodában. A Nick iránt táplált érzelmei fokozatosan elhalványultak, vagy talán háttérbe lettek szorítva az elmúlt néhány hónap alatt, amíg David a porondon volt, ám most, hogy újra magára maradt, Cate-et ismét elfogta az ismerős érzelmi kavargás, amikor belépett az irodába. Újra azon kapta magát, hogy egy kicsit több időt tölt a készülődéssel reggelente, hogy a tőle telhető legcsinosabban fessen. Bosszankodott ezen, de nem tudta leállítani magát.

– Örülni fogsz, ha meghallod, hogy a tízes asztalnál ülünk – közölte Nick. – Nem túl messze a színpadtól, amit jó jelnek tekintek.

– Hmmm – mormolta Cate szórakozottan.

– Jól vagy?

Cate erőt vett magán, hogy vidámabbnak látsszék.

– Igen. Csak idegesen, azt hiszem.

– Én tudom, hogy nyerni fogsz – mondta Nick, és egy csöppet közelebb lépett, úgy, hogy a köztük lévő távolság kizárt mindenki mást. – Te vagy a legjobb ebben a bizniszben, és ezt be is bizonyítottad ezzel a magazinnal.

Mosolygott, mogyorószín szeme melegen és biztatón nézett, és Cate érezte, hogy egy kicsit emelkedik a hangulata. Ahhoz volt szokva, hogy az apja azt hajtogatja: ő csak egy futottak még, a középszerűség művészetének mestere; úgyhogy amikor meghallotta a képességeibe vetett őszinte bizalomról szóló férfihangot, fény gyúlt a lelkében.

– Gyerünk, menjünk, és nyerjünk néhány díjat.

Negyven mérföldre onnan, Surrey szívében, Camilla Balcon is azon igyekezett, hogy jó benyomást keltsen, de ő nem tudott ragyogó magazinborítók mögé rejtőzni. Az volt a feladata, hogy meggyőzze az Esheri Konzervatív Szövetséget: a szakmai múltja, az ideológiája, a szenvedélye elegendő ahhoz, hogy a következő reménybeli parlamenti jelöltükké válasszák.

Végignézett a hűvös teremben az arcok tengerén, amelyek az unottól a kihívóig a kifejezések egész spektrumát felvonultatták, és megpróbálta összeszedni magát. Camilla soha nem volt ennyire ideges a bíróságon, de hát a bíróságon védelmezi a törvény. Attól függ, hogy győz vagy veszít, hogy milyen ügyesen tudja manipulálni a törvényt az ügyfele érdekében. Vannak szabályok és precedensek, amelyekre támaszkodhat, és ő jó: a legjobb. De ma este sokkal kiszolgáltatottabbnak érezte magát. Az emberek aszerint fogják megítélni, képes-e arra, hogy a választókerület következő parlamenti képviselője legyen, és nem aszerint, hogy képes-e egy halom tényt előtálalni.

228

Mégis úgy érezte, hogy a szövetség bizottsági tagjaihoz intézett beszéde jól ment. Camilla végül is született közszereplő volt, és még magát is meglepte, mennyire meggyőzők a nézetei és mély a hite. Mindenről volt véleménye, ez igaz, de kellőképp politikus-e? Ez jelentette a kihívást.

Mivel tizennyolc évig Huntsfordban élt, és az apja mindig lenyomta a torkán a maga fejbe vágó nézeteit, megtanulta, hogyan harcolhat az igazáért, de a vacsoraasztalnál lezajlott végeláthatatlan, rosszindulatú megjegyzésekkel fűszerezett viták ellenére sem érdeklődött soha különösebben a politika iránt. És a politikai elkötelezettség hiánya volt az egyetlen dolog, ami aggasztotta az elmúlt néhány hét alatt, miközben a pártpolitikát magolta: vajon a nézeteit szenvedélyesnek, őszintének és elkötelezettnek találják-e majd?

Ahogy ott állt a párt előtt az Esheri Konzervatív Szövetség főhadiszállásán, egy túlméretezett úri kaszinóhoz hasonlító óriási teremben, azon tűnődött, vajon megtett-e mindent, hogy magával ragadja őket. Miután túlélt egy húszperces kérdésözönt a hallgatóság részéről, az eurótól az oktatásig minden témakörből, egy utolsó pillantást vetett a párttagokra, akik el fogják dönteni a sorsát, és egy mosollyal búcsúzott tőlük, amely a reményei szerint a megfelelő egyensúlyt mutatta a tekintély, hozzáértés és báj között.

Gillian McDonald, a szövetség elnöknője és Charlesnak, a főnökének a felesége felállt, hogy köszönetet mondjon Camillának, és elmondja a záró szavakat, mielőtt a tagok elmennek szavazni.

– Nem fog sokáig tartani – súgta oda Camillának, miközben tapsvihar zúgott fel a teremben.

Camilla lesétált a színpadról, ki egy rosszul megvilágított folyosóra, ahol a két riválisa, Gerald Lawrence és Adam Berry ültek a feleségükkel a fal mellett felállított székeken.

Halványan rájuk mosolygott, és azonnal rájött, mennyire szeretné megkapni ezt a lehetőséget, és azon morfondírozott, hármójuk közül vajon kit választanak. Már eddig is jól szerepeltek, hogy idáig eljutottak, hiszen a Tory Központi Iroda által jóváhagyott hatvanöt jelöltből mindössze ők maradtak.

Ránézett a mellette ülő férfira. Gerald Lawrence helyi ügyvéd volt, kopaszodó, hajlott hátú ötvenes. Nem elég, hogy megingathatatlan jobboldali nézeteket vallott – ami mindig nyerő a közönség ötven év feletti tagjainak a nagy többségénél –, de egész életében Esherben élt, és öt évig szolgált helyi tanácsnokként. Camilla tudta, hogy ez olyan előny, amellyel nem versenyezhet; tudta, hogy a jelenlévők jelentős százaléka szívesebben venne egy helyi képviselőt, mint valakit, akit szerintük Londonból verbuváltak.

A második jelölt még veszélyesebb versenytárs volt. A helyi üzletember Adam Berry egymilliót szedett össze a kereskedelemből. A „maga erejéből felkapaszkodott tory”-álmot képviselte, aki ráadásul jóképű volt, negyven alatti, divatosan öltözködött, és volt benne valami Thatcher-szerű ragyogás, ami kétségtelenül hozzásegítette a vagyona megszerzéséhez. Nem rendelkezett Camilla megfontolt, intelligens modorával – a lány látta, amikor beszélt, és egy kissé bizonytalannak és homályosnak találta a nézeteit –, de hármuk közül valószínűleg Berry kapja a legtöbb pipát a kockákba. A klasszikus toryt testesíti meg, és erős helyi támogatást élvez.

– Tehát most – mondta Berry, amikor visszahívták őket a terembe.

A három jelölt egymás mellett állt a színpad előterében. Camilla összekulcsolva tartotta maga előtt az ideges izzadságtól egymáshoz tapadó kezét, amikor Gillian McDonald szólásra emelkedett.

– Megtiszteltetés számunkra, hogy három ilyen kitűnő személy szeretne képviselni bennünket mint Esher parlamenti jelöltje – kezdte. – Azonban csupán egyvalakit kérhetünk fel, hogy a választókerület helyéért küzdjön a következő parlamenti választásokon.

Gillian szünetet tartott. Camilla számára ez maga volt a gyötrelem.

– És ez alkalommal a bizottság úgy döntött, hogy Camilla Balcont szeretné felkérni jelöltnek, hogy értünk küzdjön.

Camilla agya lefagyott, amikor meghallotta a bejelentést, nem is egészen értette a lényegét.

Őróla van szó? Ő kapta meg? Teljesen összezavarodva Gillianre pillantott, aki melegen rámosolygott. A tömeg éljenzésben tört ki, és Gerald és Adam átnyúltak, hogy jótékonyan 229

megrázzák a kezét. Egy pillanat alatt körbevették a párttagok, hogy kezet fogjanak vele, és gratuláljanak neki.

– Fantasztikus lesz, hogy egy erős fiatal nő képviseli Eshert – ragyogott egy idősebb hölgy, és kedvesen szorongatta Camilla kezét.

– Azért szavaztam magára, mert csodálom a modernista nézeteit – mondta egy másik. – A pártnak középen kell harcolnia.

Egy hatvan év körüli, ráncos arcú, szép ezüsthajú férfi egyenesen odament Camillához, és könnyedén megérintette a vállát a kezével.

– Gratulálok, Miss Balcon. Elnyerte a szavazatomat. Nem mintha szüksége lett volna rá – mondta, és kacsintott.

Camilla visszavigyorgott rá, hálásan, hogy mindenfelől támogatást kap: fiataltól, öregtől, tradicionalistától és aktivistától, akik benne látják a pártjuk liberálisabb jövőjét.

– Ismertem az apját a politikus korszakából – mondta az ezüsthajú férfi, és Camilla boldog mosolya köddé foszlott Oswald említésére.

– Ezért szavazott rám? – kérdezte.

Azt remélte, hogy a győzelmét nem fogja elhomályosítani az előnyöket osztogató Oswald árnyéka. Tudta, ha az apja megneszeli a tényt, hogy akár egyetlen ember az ő Lordok Házában eltöltött évei miatt szavazott a lányára, soha nem fogja hagyni, hogy Camilla megfeledkezzen erről. Még ha miniszterelnök válna is Camillából, kizárólag a saját érdemei alapján, Oswald akkor is azt hinné, hogy mindez neki köszönhető.

Az idős ember a fejét rázta, mosoly sejlett fel az ajkán.

– Én az apja ellenére szavaztam magára, nem miatta – válaszolta, mielőtt beleolvadt a tömegbe.

Camilla megpróbálta volna megállítani, kétségbeesetten szerette volna tudni, hogy ki a férfi, és mit tud az apjáról, de már eltűnt. A következő harminc percet azzal töltötte, hogy hálásan fogadta a dicséretet és hízelgést mindenkitől a teremben. De aznap este egyetlen bók sem volt édesebb, mint az, amelyet az ezüsthajú férfitól kapott.

Cate és Nick besorjáztak a Nagy Terembe a vacsorához. A mennyezetet fekete szövetdrapéria és apró fehér tündérlámpák díszítették, olyan volt, mint egy csillagtenger. A helyiséget a hátbaveregetések lármás zaja és az egymással versengő kérkedések hangja töltötte meg. Cate még mindig olyan ideges volt, hogy alig nyúlt a báránysültjéhez, viszont ledöntött majdnem egy egész üveg új-zélandi Sauvignon Blanc-t. Mire Simon Patterson, a harsány tévébemondó és a díjátadási ünnepség házigazdája elfoglalta a színpadot, Cate egy kissé kábának és fáradtnak érezte magát.

– És most elérkeztünk az Év Lapindító Szerkesztője kategóriához – jelentette be Patterson, miután tízperces sortüzet adott le az iparág bennfentes vicceiből.

Fél tucat magazinborító villant fel a háta mögött a vetítővásznon, arra késztetve Cate-et, hogy hirtelen felriadjon. Ahogy a címlapok egyenként megjelentek, a nagy cégek által kiadott magazinokat hatalmas ordítás kísérte. Amikor feltűnt a Sand borítója, a tíz ember Cate asztalánál megpróbált minél nagyobb lármát csapni, beleértve Pete Millert, aki egy üres borosüveggel verte az asztalt, de az éljenzésük elveszett a hatalmas teremben. Cate háta mögül bátorító kiáltások hangzottak fel, és bárkik voltak is, Cate a lelke mélyén köszönetet mondott nekik a kedvességükért.

– Szeretném megkérni Hugo McElvoyt, az Alliance Magazines elnökét és az Év Lapindító Szerkesztője kategória szponzorát, hogy jöjjön fel a színpadra, és adja át a díjat – mondta Simon Patterson, és egy robusztus, ősz hajú, hatvanas férfi lassan elindult a színpad felé.

– Ó, nem – nyögte Cate –, a volt főnököm. Az élet édes iróniája.

A férfi felért a pódiumra, megigazította a nadrágszíját, és felolvasta a nevezéseket az előtte lévő kártyáról.

230

– Ebben az évben olyan szoros volt a verseny, hogy úgy döntöttünk, egy különdíjat is kiadunk – jelentette be McElvoy, és kinézett az elcsendesült tömegre. – Ezt a díjat egy ragyogó új lap kapja, amely valóban átformálta a piacát, és egy vitathatatlan rést talált a versenyben.

Cate érezte, hogy Nick keze megragadja az övét.

Lehet, hogy ezek mi vagyunk? Lehet, hogy ezek mi vagyunk?, gondolta Cate, a pohara szárát babrálva.

– És a különdíjat kapja… Greg Davies, a Men’s Style Weekly szerkesztője.

Cate érezte, hogy meggörnyed a háta, miközben tapsvihar támadt körülötte.

– Különben ki akarna második lenni? – kérdezte Nick, és átnyúlt, hogy megszorítsa a vállát.

– A kategória győztese – folytatta McElvoy, a rettenetes sípoló gerjedést produkáló mikrofonnal küszködve – egy olyan kiadvány, amely nagyon rövid idő alatt óriási sikert ért el. A bírák úgy jellemezték a magazint, hogy újszerű, szexis, és friss levegőt vitt az iparágba, és a szerkesztőjét, hogy tehetséges, motivált, kockázatvállaló. Az Év Lapindító Szerkesztője díjat kapja… Cate Balcon a Sand magazinért!

Hatalmas tapsvihar támadt. Ahogy Cate felállt, hogy felmenjen a színpadra, Nick elkapta, és olyan szorosan ölelte magához, hogy Cate érezte az ujjai melegét a ruhája vékony anyagán keresztül.

A díjak átadása után Cate-nek el kellett hessegetnie a gratulálok tömegét, akik az asztala körül tolongtak. Régi barátnője, Laura Warren, a Class cikkszerkesztője mindkét arcán megcsókolta, és minden jót kívánt.

– Igazán meg lehetsz elégedve magaddal – mosolygott Laura.

– Nagyon köszönöm – mondta Cate. – Milyen furcsa év, nem igaz? – tette hozzá nevetve.

– Nem édes a bosszú? – kérdezte Laura egy pezsgőspohárral hadonászva, és szemmel láthatóan inogva a cipője sarkán.

– Hogy érted ezt? – kérdezte Cate, és kitöltött magának egy adag forró feketekávét, abban a hiú reményben, hogy kijózanodik.

– Nem hallottad? – csodálkozott Laura. – Hétfőn kirúgták William Waltont és Nicole Valentine-t. Annyira kínos volt – ömlött belőle a szó az izgatottságtól, hogy ő közölheti a még forró pletykát. – Nicole nem volt hajlandó elhagyni az irodáját – az irodádat. Gyakorlatilag a biztonságiaknak kellett kicipelniük, és aztán kiderült, hogy tíz lepedő értékű cucc hiányzik a divattárból. Nyilván ő fújta meg!

– Azért dobták ki Nicole-t, mert lopott? – kérdezte Cate, az elképedéstől a szája elé kapva a kezét.

– Nem, te buta – nevetett Laura, és le kellett ülnie. – Mindkettejüket a vezérkar rúgta ki. Azt hiszem, maga Hugo McElvoy, a lap átalakításáért, amelyet három kiadással ezelőtt „terveztek meg”. Nem láttad a példányszámok adatait? Körülbelül ötven százalékkal estek vissza. Úgy látszik, annyira pocsék volt a koncepció, hogy McElvoy mindkettejük távozásához ragaszkodott.

Rettenetesen rosszul kitalált elképzelés volt: a hirdetők egyszerűen hánytak tőle. Tiszta őrület volt: a Class ból Glamour t akartak csinálni.

– Ó, istenem – nevetett Cate ragyogva.

– Egyértelmű – folytatta Laura, élvezve a rendelkezésére álló pletykamennyiséget –, hogy az sem segített, hogy Hugo benne volt ezeknek a díjaknak a bírálóbizottságában, és tudni akarta, miért nem az ő cégénél dolgozik a Sand szerkesztője. Amikor rájött, hogy Walton rúgott ki… hát ez volt az utolsó csepp a pohárban.

Cate csak ült ott, simogatta a plexikitüntetését, és vigyorgott. Nem volt bosszúszomjas természet, de ez az este kezdett édes ízt hagyni a szájában.

– Ne légy meglepve, ha a legközelebbi jövőben kapsz egy telefonhívást, hogy menj vissza a Class hoz. Erről csiripelnek a verebek.

Cate kedvesen megrázta a fejét.

231

– Mind nagyon hiányoztok – mondta, és kitöltött egy csésze kávét Laurának. – De miért mennék vissza, amikor az év elején kirúgtak?

Laura összedörzsölte a mutató-és hüvelykujját.

– Pénzért, szerelmem. Kérd a régi fizetésed dupláját, és biztos vagyok benne, hogy megkapod.

Cate úgy érezte, hogy kimerült, túlcsordulnak benne az érzelmek és több mint egy kicsit spicces, ezért úgy döntött, hogy amíg még fel van dobva, hazamegy. A nyakát nyújtogatta a tömeg fölött, hogy megtalálja Nicket, aki több asztallal odébb állt, és egy sötét hajú, ötvenes férfival beszélgetett, aki figyelmesen nézte a félhold alakú szemüvegén keresztül. Nick elkapta Cate tekintetét, elnézést kért, és a testeken és székeken áttörve odament hozzá, kezében egy üveg pezsgővel.

– Íme ő, a büszke győztes – mondta, és egy poharat felkapva megtöltötte Moëttel. – Nem fogod elhinni.

– Hé, soha nem fogod kitalálni!

Egyszerre szólaltak meg mind a ketten, és most csak álltak, vigyorogva.

– Oké, te kezdd – mondta Nick.

– William Waltont és Nicole Valentine-t kirúgták!

– Régi vicc – nevetett Nick. – A forró pletyka, Miss Balcon, hogy nem egy, hanem két vezérigazgató is megkörnyékezett az elmúlt húsz percben, akik találkozni akarnak velünk, mert meg akarják vásárolni a cégünket. És az egyikük az Alliance Magazines. Hugo McElvoy azt mondta – és most idézem –: „Nagy öröm lenne a számunkra, ha visszakaphatnánk Cate Balcont vezető szerkesztői minőségben.” Én lennék a kiadási igazgató, és a Sand et bevinnék a nőimagazin-portfoliójukba. Imádnak minket!

Cate kuncogni kezdett, és a kuncogás egyre erősödött a torkában, míg végül mély, szívből jövő nevetésben tört ki. Nehéz volt elhinnie, mennyire boldogtalannak érezte magát mindössze néhány órával azelőtt.

– Mi van? – kérdezte Nick.

– Ó, csak az, hogy olyan fura volt ez az este. Azt hiszem, túl sok pezsgőt ittam.

Tovább kuncogott, és csak akkor hagyta abba, amikor elfogta a csuklás.

– Tehát mit mondjunk a kérőknek? – kérdezte Nick, amikor Cate magához tért.

Tálcán kínáltak nekik egy vásárlót a Sandért. Mindkettejüknek huszonöt százalék részesedése volt a cégben. Ez rengeteg pénzt jelentett volna.

– Azt mondom: „Egy nagy túrót nekik!” – jelentette ki Cate dacosan, és hozzákoccintotta a poharát Nick üvegéhez.

– Akárcsak én, Cate Balcon – mosolygott a férfi, és átkarolta Cate meztelen vállát –, akárcsak én. Én meg te, együtt hoztuk ezt létre. A Sand a bébink, és szerintem még egy kis ideig gondoskodnunk kell róla.

232

38

Camilla az éjfélkék Land Rover ütközőjén ült, amely arra szolgált, hogy mindenkit kiszállítson a vadászat helyszínére, és az apját figyelte, ahogy a levegőbe emeli Holland and Holland puskáját. Mély hangú durranás rezegtette meg a vizes szürke eget, amit egy földre hulló madár verdesése kísért. Oswald megfordult, és ragyogó mosollyal nézett az őt figyelő társaságra: Philip Watchornra, Nicholas Charlesworthre, Maria Dantéra és három japán üzletemberre, akiket Watchorn hozott magával, hogy megédesítsen egy üzletkötést. Oswald sötétbarna huntsfordi tweedzakóban, hosszú tweed térdnadrágban, kanárisárga pulóverben és lapos, enyhén félrecsapott sapkában parádézott, és úgy festett, mint egy tizennyolcadik századi orvvadász.

Apám elemében van a vadászszezonban, gondolta Camilla, és megtartotta a távolságot a társaságtól. Borzasztóan szeretett volna visszamenni a házba. Cate-tel és Venetiával ellentétben ő

nem különösebben ellenezte a vadászatot. Még élvezte is az orrát csípő lőpor szagát, és az érzést, ahogy felmelegíti a vadászatot követő falatozáson mindig felszolgált rengeteg Earl Grey tea, whisky és vastagon megvajazott pogácsa. De ma fáradt és bosszús volt, és Maria Dante látványa egy eredeti viaszosvászon Barbour viharkabátban és vastag sminkben, ahogy az apját tapizza, kellemetlen érzéseket keltett benne. Egy falka spániel ugrálva és ugatva elrohant, hogy elhozza a madarat.

– Rohadtul fáj a vállam – mondta Oswald, miközben odalépkedett a lányához, és vaskos kezével a vállát dörzsölte.

A kijelentése ellenére Camilla látta, hogy remekül érzi magát. Apja észrevette, hogy lógatja az orrát.

– Mi bajod van? Egész délután siralmas hangulatban voltál. Vagy csatlakozz hozzánk, vagy menj vissza a házba. Pokolian kellemetlen vagy, ahogy itt duzzogsz a kocsi mellett.

– Nem fog ez sokáig tartani, ugye? – kérdezte Camilla, és felállt, hogy szemtől szembe nézzen az apjával.

– Majd megyünk, ha vége a vadászatnak – válaszolt Oswald kurtán –, és nem akkor, amikor te kegyeskedtél elérni az unalomküszöbödet.

Megfordult, hogy végignézzen az egészen a huntsfordi erdő széléig elnyúló füves tájon, ahol a kutyák rohangásztak, fácánokat keresve. Bal karjára akasztotta a puskáját, és kezdte leverni a sarat a csizmájáról.

– Csalódott vagyok, hogy nem tudtad rábeszélni Catherine-t, hogy lejöjjön ma este – panaszolta, és nem nézett Camilla szemébe. – Kifejezetten kértem, hogy az egész család jöjjön haza mára, de hát látszik, hogy mindenki magasról tesz arra, amit mondok.

– Tudod, hogy mi ott a helyzet – mondta Camilla, és becsukta a teveszőr kabátja cipzárját, úgy, hogy a gallér most eltakarta az állát. – Cate és Serena egyszerűen nem akarják látni egymást.

– Milyen patetikus! – csattant fel Oswald, és ingerülten felhúzta a fegyvere kakasát. – Csak nem még mindig az a vita valami fiúról? Tudod, hogy sokszor nem értettem egyet azzal, ahogy Serena ebben az évben viselkedett, de azok után, amin átment, Cate megengedhetne neki egy kis 233

boldogságot. Amikor a másik nemről esik szó, Cate igazán nem hiheti, hogy versenyre kelhet Serenával, nem igaz?

Mivel Camilla nem akart belebonyolódni ebbe a sajátos témába, úgy gondolta, hogy a legjobb taktika, ha csendben marad, azt remélve, hogy az apja visszamegy a többiekhez. Maria Dante egész nap kisajátította Oswald figyelmét, így ez volt az első ellopott öt perc, amelyet megoszthatott az apjával. Most beszéltek első alkalommal szemtől szemben, amióta elnyerte a jelöltséget, hogy Esher reménybeli parlamenti képviselője lehessen. Még szóba kell hoznia ezt az apja előtt. Camillának úgy tűnt, hogy a politikai ambíciói változatlanul tüskés érzéseket keltenek az apjában, ezért hallgatott, abban a reményben, hogy Oswald maga említi meg a dolgot, vagy ajánl fel egy morzsányi gratulációt. Ám eddig: semmi. Camilla először azt hitte, hogy az újság valahogy elkerülte az apja figyelmét, a jelölését követő tonnányi helyi híradás és a nagy formátumú lapok tálalása ellenére, de ahogy tovább élt a csend közöttük, rá kellett jönnie, hogy a teljesítménye semmiféle elismerést, ha mégoly kicsit, sem fog kapni. Nem értette, miért.

Összerándult a gyomra a feszültségtől, amikor felmerült benne egy ok, és gyorsan megpróbálta elhessegetni a gondolatot.

Venetia Serena hálószobájában ült Huntsfordban, kinézett az ablakon, és bámulta, ahogy a vízfestékszínű ég lilába fordul, mint egy zúzódás.

– Teázni fognak, amikor a vadászat véget ér. Nem akartál volna odamenni? Tudod, milyen lesz a papa, ha nem teszünk semmilyen erőfeszítést.

Serena hatalmas baldachinos ágyában feküdt, néhány párnával feltámasztva. Fejével a diófa éjjeliszekrény felé intett; egy porcelán teáscsésze állt rajta, és egy pogácsa, amelyből egy apró harapásnyi hiányzott.

– Nem akarok. Már ettem – mondta duzzogva, és a hasa két oldalát dörzsölte a kezével. – Egyébként is, terhes vagyok.

Az ágy végén összehajtogatott újságra mutatott.

– Olvastad?

– Nem – mondta Venetia.

– Tomot a Golden Globe-ra jelölték.

Venetia nem tudta, hogyan reagáljon.

– Ez jó hír, nem igaz?

Serena csüggedtnek látszott. Nem volt szüksége újságra, hogy megtudja Tom jelölését.

Legalább öt ember felhívta, hogy tudassa vele a hírt, amint a jelöléseket közölték, és minden beszélgetés valami furcsa érzést szakított fel benne, amelyet nem tudott meghatározni. De ezt nem fogja Venetia orrára kötni.

– Természetesen jó hír egy olyan évben, amikor az én filmem befuccsolt, és az egész karrieremet fel kellett függesztenem – mondta.

Megpróbált gunyorosnak tűnni, de a hangja csak halk cincogásként hatott. Venetia biztos volt benne, hogy Serena rögtön sírva fakad. Rá nem jellemző aggodalommal nézett a húgára, örült, hogy elvonhatja a figyelmét a saját problémái súlyáról. Huszonhét év alatt Venetia még egyetlenegyszer nem aggódott Serenáért. Legalábbis komolyan nem. Igen, a húga gyerekként örökös fejfájást okozott neki az anyjuk halála után, amikor ő vette át a mama szerepét a családban. Nyugtalankodott, amikor Serena későig kimaradt éjszaka, amikor kidobták az iskolából, amikor rajtakapták, hogy cukorkát lopott a helyi üzletből a faluban. De Venetiában élt az a szent meggyőződés, hogy Serena egyszerűen mindig a talpára esik, függetlenül attól, mit hoz rá az élet, vagy mit von ő a maga fejére. Legfiatalabb húgában nem volt meg az a belső tartás, mint, mondjuk, Camillában, izzott viszont benne valamiféle aranyló védelmezőerő, mintha egy angyal vigyázna rá, hogy áldott létet biztosítson neki.

De ma délután Venetia kevésbé hitt ebben. Serena bőre még mindig tökéletes volt, mint egy alabástromszobor domborulatai, de nem sugárzott belőle fény: sem a híres, várandósokra jellemző izzás, sem a legendás sztárjellegzetesség, amely rendszerint áradt a lényéből. Durcás 234

volt, mogorva, csendes. Gyönyörű volt, de ez az olyan-törékeny-hogy-összeroppanhat szépséget jelentette. Soványnak tűnt, kiállt a kulcscsontja, és a pocakja furcsán ugrott előre, mintha nem is tartozna a testéhez. Venetia biztosra vette, hogy a húga depressziós. Amíg ő maga kétségbeesetten vágyott egy babára, mialatt szinte eszét vesztve azon tűnődött, hogy mi baj van a testével, sok száz oldalt elolvasott a terhességről könyvekben és az interneten, és kifejezetten a téma szakértőjének tartotta magát. A szülés előtti depresszió sokkal ritkább, mint a szülés utáni, de meg volt győződve, hogy a húga ettől szenved.

– Mi baj van? – kérdezte Serena ingerülten, a nővére aggódó arckifejezését látva.

– Az igazat mondjam? Szerintem depressziós vagy – mondta Venetia határozottan.

– Nem vagyok depressziós – sóhajtott Serena elgyötörten. – Csak nagyon fáradt.

Nem győzte meg Venetiát.

– Tudod, mit kéne tenned? – erősködött.

– Mit? – kérdezte Serena mérgesen.

– Ki kéne békülnöd Cate-tel.

Serena fölemelkedett és az ágy fejtámlájának dőlt, szándékosan kerülve Venetia tekintetét.

– Ideadnád a teát?

Egyet kortyolt belőle, és visszafordult a nővéréhez.

– Mit gondolsz, kit visz el Tom a Globe-ra?

A Balcon-hagyományok egyike volt, hogy a vadászat szombat estéjén Oswald szmokingos vacsorát adott, hogy lakomázzanak a leterített vadakból. A vacsorához, amely italokkal kezdődött a Nagy Hallban, a lépcső körül gyülekeztek. Az urak, boldogan a lehetőségtől, hogy kibújhatnak a nedves, szúrós tweedekből, csokornyakkendőt kötöttek, és lakk operacipőt vettek, míg a hölgyek számára ez remek alkalmat kínált, hogy elegáns koktélruhába öltözzenek, amely mindig jól festett Huntsford grandiózus háttere előtt.

Még Serena is, bár nem sok kedve volt a társasági bájolgáshoz, megerőltette magát, hogy mindenkit elhomályosítson, különösen, hogy Maria is jelen volt. Ezüstszürke, áttetsző eredeti Ossie Clark kaftánba rejtette a terhessége minden jelét, és a haját sikkes balerinakontyba fésülte fel. Tudta, hogy úgy fest, mint egy másik korból idecsöppent gyönyörű háziasszony. Amikor a lányok lejöttek a lépcsőn, és a Nagy Hallban gyülekeztek, Camilla megjegyezte, mennyire hasonlít Serena az anyjára, a szépsége csúcsán lévő Margaret Balconra. De a bók szinte azonnal semmivé foszlott, amikor meglátták Maria Dantét, aki pontosan úgy vonult le a lépcsőn, mintha ő

volna a kastély tulajdonosa. Serena arra gondolt, hogy úgy fest, mint egy pantomimjáték úrhölgye, aki elfoglalja a színpad közepét a nagy fináléhoz. Igen, Maria gyönyörű nő, ismerte el kelletlenül, de a szépsége avítt, bombasztikus, a skarlát bársony estélyi ruhája túl hosszú és súlyos, a hollófekete haját túl szigorúan fésüli hátra.

Serena mindig számított rá, hogy az apja egy nap talál majd egy új partnert, de soha, egyetlen pillanatra nem hitte, hogy egy másik nő úgy elfoglalhatja a helyét Oswald szeretetében, ahogyan Maria tette. Azon tűnődött, vajon véletlen egybeesés-e, hogy a viszonya az apjával hűvösebb lett, amióta Maria a színre lépett. Kétségtelen, hogy a terhessége csalódást okozott Oswaldnak, de az elmúlt huszonhét évben az apja hagyta, hogy mindent megússzon: ha kirúgták, ha a sejkkel járt, ha színésznő lett – Oswaldnak a szeme se rezzent. Serenát mindig megkímélte a vad rosszallástól, a lesújtó elutasítástól, a nyilvánvaló közömbösségtől, amit a nővéreinek el kellett szenvedniük – mostanáig. Szinte érezte az elutasítás fémes ízét a nyelvén. Gyűlölte. Nem akarta. Nem volt hajlandó eltűrni.

Venetia elvett egy campari-szódát Collins ezüsttálcájáról, és várta a megfelelő időt. Soha nem adódott alkalmas pillanat, hogy bármilyen nehéz ügyet megbeszélhessenek az apjukkal, de vadászat után, udvarias emberek körében, amikor a whisky némileg feldobta Oswald hangulatát, talán egy kicsit jobb előhozakodni a problémájával, mint más alkalommal. Venetia váratlanul 235

lepte meg az apját, épp amikor Oswald megszakította a társalgást Nicholas Charlesworthszel, és Collinst kereste a szemével, hogy még egy aperitifet kérjen.

– Hogy van a vállad? – kérdezte. – Camilla említette, hogy megsértetted a vadászaton.

– Ó, semmi ok az aggodalomra – hessegette el a kérdést Oswald, és meglegyintette a kezét a levegőben. – Apropó, te miért nem voltál ott? Tudom, hogy nevetséges módon ellenzed a vadászatot, de a teára odajöhettél volna.

– Próbálok egy aránylag nyugodt hétvégét kiszorítani magamnak – mondta Venetia. – Holnap korán reggel visszamegyek Londonba. Rengeteg munkát el kell takarítanom, mivel, ahogy tudod, New Yorkba repülök a hét végén.

– Nem, ezt nem tudtam – jegyezte meg Oswald hidegen, és a jó hangulat szinte kiszivárgott a vonásaiból. – Miért mész? Felteszem, hogy még többet elkölts Jonathon hagyatékából?

Venetia megbántódott.

– Tudod, miért megyek New Yorkba. Legalább fél tucatszor mondtam már neked.

Oswald az italát pörgette a kristálypoharában.

– Az ellenszegülésed nem vezet sehová. Nem lesz New York-i terjeszkedés, legalábbis az igazgatótanács jóváhagyása nélkül. Éppen a nevetséges vágyad, amellyel ezt erőlteted, volt az oka, hogy Jonathon ügyvédi felhatalmazást adjon nekem – hogy védjem az érdekeit.

Venetia tudatában volt, hogy vissza kell fognia a hangját, ezért a szavait elszánt suttogással ejtette ki.

– Egyszerűen nem értem az ellenvetéseidet New Yorkkal kapcsolatban. Találtunk egy fantasztikus helyet az üzletnek, a rendeléseink a Bergdorf koncessziónál soha nem voltak magasabbak, és az amerikai Vogue-ban megjelent portrécikk után az irodánkat elárasztották érdeklődésekkel…

– Ahogy világosan kifejtettem az igazgatótanács esi ülésen a múlt héten – szakította félbe Oswald – , a cégnek külön határozatra van szüksége, hogy a New York-i terveidnek zöld utat adjon, és én élni fogok a szavazati jogommal, hogy ezt meghiúsítsam. Nem azért, hogy nehézségeket támasszak. Egyszerűen meg vagyok győződve, hogy az üzletnek lassan kell terjeszkednie. Az amerikai terjeszkedés többe kerülne, mint amennyit az üzlet jelenleg megengedhet magának.

Venetia hevesen rázta a fejét. Sűrűfésűvel fésülte át a pénzügyeket, és látta, hogy az üzlet igenis elbírja a terveit. Meggyőződése volt, hogy az apjának más szerepel a napirendjén, és semmi érvelés vagy könyörgés nem fogja eltéríteni tőle. Ezért kétségbeesésében megpróbálta az ügyeket a saját kezébe venni, és magának megszerezni Jonathon részvényeit. Összeomlott, amikor hetekkel korábban felolvasták Jonathon végrendeletét, és kiderült, hogy míg a férje rá hagyta a házat és egy jelentős pénzösszeget, a negyvenöt százalékos részesedését a Venetia Balcon Kft.-ben az Ausztriában élő öccse, Stefan kapta.

Jonathon nehéz, szemét alak volt világéletében, és most megpróbálja még a síron túlról is fojtogatni. Rosszabbat nem is tehetett volna, mint hogy a részvényeit Stefannak adta; tudta, hogy Venetia és Stefan von Bismarck nem állhatják egymást. Venetia szemében a férfi egy zöldfülű

nőgyűlölő volt, akiből teljességgel hiányzott Jonathon munkaetikája, viszont megvolt benne a bátyja összes, mindent elváró arroganciája. Ezért Venetia, amikor elrepült Bécsbe, hogy megpróbálja rábeszélni, adja el neki a részvényeit, nem sok reményt fűzött a sikerhez. És úgy is történt, ahogy várta, Stefan szórakozott a kétségbeesésén; egész megbeszélésük alatt egy mézesmadzagot húzogatott Venetia orra előtt, amelyről az asszony tudta, hogy sohasem fogja elérni.

– Jó árért eladhatnám neked – mondta kemény, teuton beszédmodorában az osztrák főváros melletti családi Schloss ban. – Ám ez nem lenne összhangban Jonathon kívánságával.

Venetia a semmivel tért haza, leszámítva a haragtól feszülő testét, és egy zacskó püspökkenyeret, amelyet a repülőtéren vett, ám soha nem szándékozott megenni. Most, Oswald együttműködése nélkül, a cég patthelyzetbe került, és az apja egyértelműen nem volt kompromisszumkész hangulatban aznap este.

236

Oswald elvitorlázott, és Venetia szórakozottan hallgatta a Nagy Hallban folyó csevegést. A japán társaság már távozott, úgyhogy Philip Watchorn lazább hangulatban volt. Collins kezdett körbejárni a társaságban, hogy feltöltse a pezsgőspoharakat a halványsárga nektárral, amikor hirtelen csilingelő hang hallatszott: Oswald megütögette a kristálypoharát egy kanállal.

– Szeretnék egy kis bejelentést tenni vacsora előtt – mondta.

A hangja kettévágta a beszélgetés moraját. A nagy lépcsősor második fokán állt, és Maria Dante most mellé lépett, és kisajátító mozdulattal a karjába kapaszkodott.

– Nagy örömmel közölhetem mindnyájatokkal, a családommal és a legközelebbi barátaimmal, hogy megkértem Maria kezét, és elámultan mondhatom, hogy ő igent mondott.

Taps hangzott fel, Philip részéről még egy hangos éljenzés is. Portia Charlesworth Serena vállára tette a kezét.

– Annyira örülhetsz! – dorombolta.

Serena úgy megdöbbent, hogy alig kapott levegőt.

– Az öröm nem a megfelelő szó – sikerült kinyögnie egy másodperc után üveges mosollyal, vicsorító fogakkal.

Átrohant az előcsarnokon Venetiához, akinek még mindig nyitva volt a szája.

– Ezek szerint végül kaptunk egy gonosz mostohát. Micsoda vége lett a mesének!

Venetia a fejét rázta, és megpróbált kipréselni egy mosolyt.

– Ha a papa ezek után nem fog gyötörni bennünket, akkor jól is elsülhet a dolog.

Még magát sem sikerült meggyőznie.

– Mi van, nem gratuláltok az apátoknak? – kérdezte Oswald, aki mellettük termett, és feléjük nyújtotta gesztenyebarna bársonykarját.

Serena nem tartotta oda az arcát, ehelyett esetlenül megragadta az apja kezét.

– És mikor következik el a boldog nap?

– Az új évben, amilyen hamar csak meg tudjuk szervezni – válaszolt Oswald. – A fogadás természetesen a házban lesz, és a falu templomában fogunk összeházasodni.

Mindkét lány ugyanazt gondolta: pontosan abban a templomban, amelynek a kertjében az anyjuk van eltemetve.

– Gratulálok, Papa – mondta Venetia hűvösen, és egyik orcáját az apjáéhoz nyomta. – Meglepetésként ért minket, de természetesen mindnyájan örülünk. Most, ha megbocsátasz, el kell mennem, hogy ugyanezt elmondjam Mariának.

Maria még mindig a lépcső alján állt, és a ruhája gallérját simogatta, mint egy páva. Amikor meglátta, hogy Venetia közeledik, több lépést tett előre, és olyan közel ment hozzá, hogy Venetia szinte elvesztette az egyensúlyát, mintha Maria lerohanta volna a személyes életterét. Látta a hatalmas pórusokat Maria orrán, és a finom piros ereket a szeme fehérjében.

– Isten hozott a családban – mondta Venetia, igyekezve, hogy a szavai őszintén csengjenek.

– Ó, olyan sokat jelent a számomra, hogy ezt mondod – mosolygott Maria, majd mindkét arcán megcsókolta Venetiát, és keményen megszorította a felső karját. A hangja hirtelen rendkívül kimódolt színt kapott. – Akkora megkönnyebbülés lehet a számodra. Olyan sokáig te voltál a ház úrnője anélkül, hogy valójában Lady Balcon lettél volna. Igazán felszabadultnak érezheted magadat.

– Ezt azért nem mondhatnám – jegyezte meg Venetia, és azonnal résen állt.

– Szeretnék köszönetet mondani – áradozott Maria, és a vörös körmű ujjaival megragadta Venetia kezét. – Kitűnő munkát végeztél, amikor kibélelted nekem a fészket. Persze rengeteg tennivaló van ezen a házon – suttogta, mint egy összeesküvő. – Meggyőztem Oswaldot, hogy az egész helyre ráfér a felújítás. Van egy barátom Párizsban, Európa egyik csúcs belsőépítésze, aki már alig várja, hogy hozzáfoghasson. – Maria fölényesen mosolygott. – Talán összejöhetnénk vele egy ebédre. Biztos vagyok benne, hogy rengeteg közös témát találnátok.

Mintha gránát csapott volna be Venetia mellett. Az elmúlt tíz évet azzal töltötte, hogy megpróbálta rábeszélni az apját: Huntsfordnak beleérző felújításra van szüksége, és ő az, aki ezt 237

elvégezheti. Olyan bensőségesen ismerte a házat és a történetét, és az egész design stílusa annyira megfelelt egy ilyen projektnek. Úgy érezte, mintha belerúgtak volna.

– Azt hiszem, azért fontos, hogy teljesen az irányításom alatt történjen a projekt, nem gondolod? Hogy rányomjam az ízlésem bélyegét erre a helyre – folytatta Maria színpadi suttogással. – Végül is, sokkal fiatalabb vagyok Oswaldnál.

Venetia először nem egészen értette, mire céloz, de Maria gyorsan megadta a hiányzó információt.

– Eljön a nap, amikor csak én fogok csattogni ezen a helyen, úgyhogy szükségem van rá, hogy pontosan olyan legyen, amilyennek én szeretném.

– Csak te? – kérdezte Venetia.

– Mint Lady Balconnak, életem végéig használati jogom lesz Huntsfordra a férjem halála esetén. Igazság szerint Oswald már intézkedik is, hogy a végrendeletében ez álljon. – A hangjából csöpögött a felsőbbrendűség, és drámai lélegzetet vett. – Természetesen alig tudom elképzelni az életet Oswald nélkül, de az ember legyen gyakorlatias, és fontos, hogy szeressek itt élni. Most egy kicsit, nos, áporodott ez a hely.

Venetia odafagyott a ponthoz, ahol állt, képtelen volt feldolgozni ezeket az információkat.

– Ez egy családi otthon – hangsúlyozta, még mindig kábán. – Nem hiszem, hogy Huntsfordot át kellene tervezni egyetlen személy elképzelései szerint.

Maria felhorkant.

– Ez egy kicsit naiv, nem gondolod, drágám? – búgta. – Aligha fogok családi kupaktanácsot összehívni, valahányszor új függönyt akarok választani.

Collins közeledett, és felajánlotta Venetiának, hogy megtölti pezsgővel poharát. Az asszony bólintott, és egy hajtásra kiitta. A családja, az otthona, a gyökerei – minden, amit közel negyven éve ismer – nagyon meg fognak változni. És tökéletesen fegyvertelennek érezte magát, hogy ezt megakadályozza.

238

39

Cate pocsékul érezte magát. Még az aranylamé füzérekkel feldíszített szoba, vagy a divatházakból megállás nélkül áramló karácsonyi ajándékok folyama sem tudta felvidítani.

Lüktetett a feje, folyt az orra, és egész nap egy falat sem ment le a torkán. Amikor mindenki elment az irodából ebédelni, lenyelt egy nagy korty vizet, és hangosan nyögve az íróasztalára hajtotta a fejét. Bárcsak alhatna egy kicsit, gondolta, és hagyta, hogy a szemhéja lecsukódjon egy pillanatra. Hirtelen kiegyenesedett a székében, amikor lépéseket hallott. Nick Douglas jött be a szobába, ledobott elé egy barna papírzacskót az asztalra, karba tette a kezét, és tettetett szigorúsággal meredt rá.

– Nehogy azt hidd, hogy nem hallom az irodámból, hogy szipákolsz és köhögsz és szuszogsz.

Olyan hangokat adsz ki, mint egy vénember.

– Milyen elragadónak írsz le – motyogta Cate szarkasztikusan, és egy újabb papír zsebkendőért nyúlt. – Az az igazság, hogy piszok szarul érzem magamat.

Nick odahúzott egy széket az íróasztala mellé.

– Ennek talán köze lehet a tényhez, hogy mintegy négy hónapja egyetlen szabadnapod sem volt. – A hangja cukkolta a lányt, de látszott, hogy őszintén aggódik. – Hívtam neked egy taxit.

Bármelyik pillanatban meg kell érkeznie, és mindent, amire szükséged van, megtalálsz ebben a barna zacskóban. Indulás, tűnj el. Szarul nézel ki. Ha azt szerettük volna, hogy Rudolf, a Vörös Orrú Rénszarvas vendégszerepeljen az irodában, a Mikulással beszélünk.

Cate felcsattintotta az asztalán heverő púderkompaktot, és megnézte az arcát. Nicknek igaza volt: szörnyen nézett ki. Betegnek, vizenyős szemmel és a sok fújástól lángvörös, hámló orral.

Aztán belekukucskált a zacskóba. Volt benne egy doboz neocitrán, két csokis sütemény, egy halom pletykalap és rekordmennyiségű Kleenex papír zsebkendő.

– A túlélőcsomagod – mondta Nick. – És most lennél szíves távozni?

Cate otthon összekuporodott a szófán egy rózsaszín kasmírtakaró alatt, egy bögre neocitránt szürcsölgetett, és még mindig bűntudatot érzett. Egy kicsit fel is volt bolydítva. Ismeretlen világegyetem fogadta a hatvanórás munkahetén kívül. Notting Hill utcáin, amelyeken áthajtott a kocsiban, nyüzsögtek a babakocsis, magas sarkú cipős, frissen melírozott hajú ragyogó kismamák. A televíziót eldugították a főzőprogramok, a fekete-fehér filmek és a kellemes csevegő műsorok, nem azok a krimik és késő esti drámák, amelyekhez hozzá volt szokva, amikor hazaért az irodából.

Az izmai fájtak, amitől nyögött, és azon tűnődött, itt van-e az ideje egy újabb neocitránnak.

Kétóránként vagy négyóránként lehet bevenni?, morfondírozott, és azt kívánta, bárcsak ne dobta volna el a dobozt. Feladta, és kinyitotta a Heat egyik számát. Mosolygott, és befészkelte magát egy párnába. Elvei dacára nem tudta megállni, hogy ne olvassa el, ki kivel feküdt le, meg az összes legújabb hollywoodi pletykát, és ne nézze meg a paparazzofotókat az éjszakai lokálokból kitámolygó szappanoperasztárokról. Miután ezzel végzett, az OK! és a Hello! következett, míg végül előhúzta a Splash t, az Egyesült Királyság legpikánsabb, legobszcénabb hírességeket bemutató magazinját. Átnézte a sztárok cellulitjáról és épphogy, piros szőnyeges ruháiról készült 239

képeket, és elérkezett a nagy karácsonyi cikkükhöz: „Az év győztesei és vesztesei”. Lapozott, és akkorát ugrott, hogy a bögre meglódult a kezében, és néhány csepp neocitrán a takarójára ömlött.

A magazin középső, széthajtható oldalán bejelentették, hogy „Az év egyes számú lúzere: Serena Balcon”.

A foszforeszkáló rózsaszín címet cseppet sem hízelgő paparazzofotók montázsa kísérte, olyan képek, ismert rájuk Cate, amelyeket rendszerint kivágnak, és amelyek akkor készülnek, amikor a híresség tüsszent vagy pislog, vagy a haját szétfújja egy szélroham. A lapok általában nem kérik ezeket, de arra tökéletesek, hogy valakit a személyes problémái agóniájában mutassanak be. Cate túl jól ismerte a húgát – Serena soha nem sírna az utcán, vagy inná le magát egy kifejezetten nyilvános partin, de ezek a félrevezető fényképek más történetről meséltek. A kísérőszöveg felsorolta Serena szakítását Tommal, a viszonyát Michael Sarkisszal, a terhességét és a dél-franciaországi kurvákat. Azt is részletezték, hogy nagy szerepekből maradt ki Hollywoodban, hogy kiejtették tekintélyes modellszerződésekből, és még a huntsfordi betolakodót is megemlítették. És ami még rosszabb, utaltak alkohol-, kábítószer-és elmeproblémákra is. Csupán egy évvel korábban ugyanez a magazin nyolc oldalt szentelt a húgának „Serena stílusa” címmel, most pedig egy karambolozó, elmeháborodott, hiú, hírnév után loholó őrültnek ábrázolták, aki a totális összeomlás szélén áll.

Cate első reakciója a düh volt. A cikk beindította minden védelmezőösztönét, és hirtelen elöntötte a vágy, hogy lássa a húgát. Fogalma sem volt, hogy Serena olvas-e olyan lapokat, mint a Splash, de azt tudta, hogy ha ezt meglátja, keresztre feszítve fogja érezni magát. Nem mintha Serena nem tudná elviselni, hogy néhány fokkal lejjebb szállítsák – Cate még mindig képtelen volt elfelejteni a „mert akart engem” megjegyzése nyegleségét, amikor tetemre hívta David Goldmannel kapcsolatban. De abból, amit Venetia a vadászat hétvégéjéről mesélt, az derült ki, hogy a legfiatalabb húguknak nem az egóját, hanem a lelkét morzsolták fel lassan az elmúlt tíz hónap eseményei. Mielőtt Cate tovább gondolkozhatott volna erről, lecsapta a magazint, felkapott egy zakót és a kocsikulcsait, és az ajtóhoz rohant, Chelsea felé véve az irányt.

A Boltons, ahol Serena lakott, tulajdonképpen egy oválist formázó közpark és egy régi templom kertje köré épült hatalmas, sok millió fontos házegyüttes volt. Cate leparkolta a Minijét Serena lakásával szemben, és miután felkapta az utasülésről a barna papírzacskót, bevágta a kocsi ajtaját. Vagy egy tucatszor csengetett. Semmi. Megpróbálta a mobilt, amely azonnal üzenetrögzítőre kapcsolt. Aggódni kezdett, és igyekezett kitalálni, hol lehet a húga. Nem valószínű, hogy Serena nagyon messzire ment volna nyolc hónapos terhesen. A hidegben álldogálva, Cate kétszer a nyaka köré tekerte a sálját, és felpillantott az ablakokra, hogy lássa, ég-e a villany.

– Hol a büdös életben lehet? – motyogta, miközben visszasétált a kocsihoz.

Nekidőlt a Mini tetejének, és újra megpróbálta a mobilt. Az aggodalomtól megrebbent a gyomra. Egy pillanatig azon tűnődött, ne hívja-e a rendőrséget, aztán nevetségesnek tartva az ötletet, elvetette. Figyelte, ahogy balra tőle egy elegáns idősebb hölgy, két cocker spánielt vezetve pórázon, besétál a parkba; a szeme szórakozottan követte a nőt, miközben újra meghallgatta Serena üzenetét. Már éppen vissza akart ülni a kocsiba, amikor felfedezett egy vékony szőke alakot, aki egyedül ült egy padon a parkban. Odament a kerítéshez, és bepillantott.

Határozottan Serenának tűnik, gondolta, és összehúzott szemmel közelebb lépett.

Talált egy nyitott kaput, és bement, a cipője sustorgott az ösvényt borító rézszínű

levélszőnyegben. Serena nem nézett fel Cate közeledtére, mereven ült a padon, a szeme valami távoli pontra fókuszált, egy hatalmas szürke poncsóba tekerte be szorosan a testét. Sápadtnak tűnt, a szeme karikás volt, és a haja… Cate egy pillanatra megállt útközben. Mi történt a hajával?

Rövid, tépett csomókban meredezett, mintha egy sövénynyíró ollóval támadták volna meg. Cate, ahogy a húga felé közeledett, érezte, hogy elönti a vétke és az ostobasága tudata. Serena mellett kellett volna állnia. Igen, Serena fájdalmat okozott neki, de a dühe már elpárolgott, az elmúlt néhány hétben csak a megátalkodottság tartotta vissza attól, hogy felvegye a telefont.

Egy szót sem szólt, amikor leült a húga mellé a hideg padra, és Serena szobormerev maradt.

Mindketten a két cocker spánielt figyelték, ahogy ugrálva egy eldobott bot után vetették magukat.

240

– Gondoltam, talán örülni fogsz ennek – szólalt meg Cate halkan néhány perc után.

Belenyúlt a barna papírzacskóba, kivett egy csokoládés süteményt, és gyengéden Serena lábára tette. Serena felvette, letört belőle egy darabot, és odadobta a burkolókövek körül tülekedő

galambcsapatnak. Végül szembefordult Cate-tel.

– Remélem, nem azért jöttél, hogy kioktass – mondta.

– Azért jöttem, hogy egy süteményt adjak neked – mosolygott Cate reményteljesen.

Figyelte, ahogy Serena ajkának a sarka lassan felfelé görbül.

– Nem kellene dolgoznod?

– Beteg vagyok.

– Tiszta vörös az orrod – jegyezte meg Serena, és odanyúlt, hogy megérintse az ujja hegyével.

Újabb csend tolakodott közéjük, az egyetlen hang a kutyák távoli ugatása volt.

– Mondd – kezdte Cate –, mit gondolsz arról, hogy Maria bekerül a családba?

– Természetesen el vagyok ragadtatva a hírtől. A melegség és csípős humor – a régi Serena – kezdett visszalopakodni a hangjába.

– Ez azt jelenti, hogy eljössz a huntsfordi bálra a jövő héten?

– Te elmész? – kérdezte Serena tétovázva.

Cate bólintott.

– Hiányoztál – mondta Serena csendesen egy újabb szünet után.

– Te is nekem.

Ez személytelenre sikeredett, egy kicsit túl őszintétlenre, mint amikor az ember arra, hogy „Szeretlek”, automatikusan azzal válaszol: „Én is”.

– Sajnálom, Cate. Annyira sajnálom – mondta Serena, és tágra nyitott szemmel felnézett a nővérére.

– Oké, már nem számít.

– De számít. Tudod, hogy nem az volt a szándékom, hogy elcsábítsam Davidet. Egyszerűen megtörtént.

Cate maga elé bámult, eszébe jutott az utolsó találkozásuk brutális fájdalma. Megfordult, hogy a húgára nézzen, és észrevette, hogy fénylik a szeme. Gombócot érzett a torkában.

– Magányos voltam – folytatta Serena.

Cate azon tűnődött, hogy elpróbálta-e a beszédét. Annyiszor elképzelte, hogy ő mit fog mondani Serenának. De most semmit sem érzett helyénvalónak.

– Volt egy pillanat, amikor megállhattam volna. De nem álltam meg… – A szavak károgásként törtek elő a szájából, ahogy visszaemlékezett a Chateau d’Orban lezajlott éjszakára.

– Féltékeny voltam rád, Cate. Magam elé képzeltelek a lapindító partidon. Egy vállalkozással, egy jóképű férfival a karodon, amikor az a rengeteg ember mind azt hajtogatja, milyen csodálatos és sikeres vagy. Annyira féltékeny voltam, hogy el akartam venni ebből egy kis darabot.

Cate-et letaglózta az őszintesége és az önismerete.

– Te voltál féltékeny rám? – kérdezte szinte nevetve, és lassan rázta a fejét. – Sin, neked mindened megvan. Gyönyörű vagy, híres vagy, sikeres vagy. Nézz körül. Sikert fogsz látni mindenhol, benne ülsz a sűrűjében.

Serena elfordította a fejét, hogy a körülöttük lévő hatalmas fehér házakat nézze, amelyek némelyike akkora volt, mint egy nagykövetség.

– Ó, tényleg? – kérdezte üres hangon. – Siker a fickó, akié a házam, aki megengedi, hogy itt lakjak? Talán azt reméli, hogy lefekhet velem.

Most könnycseppek gördültek le az arcán; letörölte őket a poncsója sarkával. Cate közelebb ült hozzá, átölelte a vállát a karjával, és a harag, az árulás úgy elpárolgott, mint a víz a meleg bőrről.

– Ugyan, ne gondolkozz így.

– Megérdemlem, Catey. Egy kurva vagyok. Igazad volt, egy elkényeztetett, beképzelt kurva.

Mindent eldobtam magamtól ebben az évben: barátokat, karriert, szerelmet.

241

Cate megszorította a vállát.

– Ez nem igaz.

– Roman virágot küldött nekem – mondta lassan, lágyan mosolyogva, mintha ezt az elfogadás jelének tekintené.

Cate meglepettnek látszott – tudta, hogy Serena és régi barátja, a divattervező hónapok óta nem beszéltek egymással.

– Nem is virágot. Tulajdonképpen egy növényt – javította ki magát Serena. – Egy gyönyörű

mikulásvirágot egy szép karácsonyi üdvözlőkártyával. – A szája megmerevedett a szégyentől. – Nem érdemlem meg.

– Nem késő, hogy elkezdd rendbe hozni a dolgokat – mondta Cate határozottan. – Hívd fel Romant. Hívd fel az ügynöködet. – Szünetet tartott. – Hívd fel Tomot.

– Talán – mondta Serena halkan, és nem nézett a nővére szemébe.

Cate maga felé húzta a húga fejét. Ahogy megsimogatta Serena haját, látta, hogy levágták, rosszul, durván. Elkapta a kezét, mintha áramütés érte volna.

– Sin, mi történt?

– Én vágtam le.

Cate érezte, hogy a szemébe tolulnak a könnyek, miközben a húgát nézte, aki olyan sebezhetőnek és szomorúnak tűnt a parkban egy padon; gyönyörű arcát összekaszabolt haj keretezte, nagy pocakja előreugrott soványka kis testéből.

– Catey, nagyon rosszul vágtam le.

Serena hangja erősen indult, aztán reszketni kezdett, míg végül már nem tudta visszatartani a zokogását. Cate szorosan magához húzta.

– Oké, oké – csitította.

A könnyek most feltartóztathatatlanul ömlöttek.

– Gyűlölöm, Cate. Gyűlölöm.

Cate hagyta, hogy Serena feje a vállán pihenjen, és megszorította a húga karját a poncsója vastag gyapjúján keresztül.

– Legelőször azt csináljuk, hogy bemegyünk, és készítünk egy csésze finom teát ezekhez a süteményekhez – mosolygott, és érezte, hogy Serena belenevet a kabátja szövetébe. – És aztán kezdünk valamit ezzel a hajjal. Csak el tudjuk érni John Friedánál, hogy besuszterolja Serena Balcont egy előjegyzésre karácsonyeste előtt?

Serena kifújta az orrát, felnézett, és bizonytalan mosollyal megvonta a vállát.

– Ha én nem tudom elérni, ki tudja?

242

40

New York hideghullámtól szenvedett. Megpróbált havazni, a nap nem tudott áthatolni a vastag, fehér felhőtakarón, és a harapós szél csontig hatolt. A füles sapkák ideje volt ez, de a New York-iak az Upper East Side-on látszólag nem sok ügyet vetettek rá. Csupán egy kicsit feljebb húzták a gallért vastag kabátjukon, és egy kicsit meggyorsították a lépteiket. Venetia az egész napot begubózva töltötte a hoteljában, a St. Regisben, és kihasználta a szobája, a Christian Dior lakosztály minden előnyét – szobapincér-szolgálatot rendelt, forró csokoládét ivott, és matatott a gyönyörű galambszürke térben, amely túl meghitt volt még a gondolathoz is, hogy kimenjen vásárolni.

Persze, rengeteg mindent akart venni; közeledett a karácsony. Szeretett volna Henri Bendelnél illatosított gyertyákat, Tiffanynál csecsebecséket, FAO Schwarznál játékokat beszerezni a barátai gyerekei számára, de mindennek várnia kellett holnapig. Ma azon kívül, hogy melegen tartsa magát, egyetlen dolog szerepelt a napirendjén: a New York-i terjeszkedés előmozdítása.

Felmerült a fejében az elképzeléseit gáncsoló apja képe, aki a kemény munkája minden eredményét tönkre akarja tenni. Nem fogja hagyni, hogy Oswald megbénítsa, gondolta, és a szája vékony, elszánt vonallá keskenyedett. Azért van itt, hogy történjen végre valami.

Pontosan fél négykor Venetia beszállt egy taxiba, és az 57. utcába vitette magát. A kocsi egy magas, barna téglás épület előtt állt meg, amelynek a bejárati lépcsői fölött egy bronztábla hirdette, hogy Katz, Lloyd és Bellamy irodáihoz érkezett.

Christopher Bellamy, egy cambridge-i végzettségű citybeli sikerember és Venetia egyik iskolai barátnőjének a bátyja, öt évvel azelőtt emigrált New Yorkba, miután beházasodott egy kitűnő connecticuti családba. Letette az amerikai ügyvédi vizsgákat, beszállt egy New York-i praxisba, és most partner volt Midtown egyik virágzó, ingatlanokkal foglalkozó ügyvédi cégében.

– Venetia – mondta Christopher, és felállt egy terebélyes íróasztal mögül, hogy üdvözölje. – Rettenetes hosszú utat tettél meg egy megbeszélés kedvéért, de mindig öröm a számomra, ha láthatlak.

Bellamy a harmincas évei végén járt, de tíz évvel öregebbnek látszott, kopaszodott, a szeme fáradtan nézett a túl sok tizenhat órás munkanaptól; de az arca nyílt, becsületes volt, sugárzott róla a tisztesség, és Venetia vakon megbízott benne. Az asszony levette a szürke kasmír nagykabátját, összehajtva rátette egy bőrszék hátára, és leült Christopherrel szemben, mialatt a férfi kinyitott egy égkék papundekli irattartót, amelyből néhány oldalnyi levelezés hullott ki.

– Úgy látom, nem történt előrelépés abban, hogy az apád a beleegyezését adja az igazgatótanácsnak a Madisonon lévő ingatlan bérléséhez? – összegezte Christopher élénken.

– Chris, ez annyira elkeserítő – mondta Venetia, és az ujjaival babrált az ölében.

Nem volt ideges, csak feldúlt.

– Épp ma délelőtt kaptam egy újabb levelet a Zuckerman Ingatlantól, amelyben érdeklődnek, hogy mikor szándékozunk a bérleményről tárgyalni – közölte Christopher, és nagyot kortyolt a kávéjából. – Mondanom sem kell neked, Venetia, ha a céged nem kap felhatalmazást, hogy 243

felszabadítsa a pénzt ennek a tranzakciónak a lebonyolításához, akkor mi kénytelenek leszünk kivonulni az ügyből.

– De nekem több időre van szükségem – esedezett Venetia. – A hely annyira tökéletes a számunkra, egyszerűen nem akarom elveszíteni.

– Lehet, hogy muszáj lesz – mondta Christopher kedvesen, de határozottan. – Mindig kereshetünk valami mást az új esztendőben, ha az apád egy kicsit, mondjuk úgy, előzékenyebb lesz.

Venetia vágott egy pofát.

– Segítene, ha én magam kifizetném a jutalékot a bérleti szerződésért?

Nem állt hatalmas folyósítható tőke a rendelkezésére, de tudta, hogy amint lebonyolódik Jonathon vagyonának a hagyatéki eljárása, rendkívül gazdag nő lesz. Bár a férje a cégben birtokolt részvényeit az öccsére hagyta, a ház a Kensington Park Gardensben, 5 millió font készpénzben és egy kis modern művészeti gyűjtemény rá maradt.

– Tudom, milyen borzasztóan szeretnéd megkapni ezt a helyet – mondta Christopher, és együtt érzőn nézett Venetiára –, de azért vagyok itt, hogy a tőlem telhető legjobb tanácsot adjam neked.

Először is, nem vagyok egészen biztos, hogy az ingatlantulajdonosok egy magánszemélynek is bérbe adják az üzletet. A legtöbb cég kereskedelmi vállalatot akar bérlőként.

Venetia az elmúlt két hétben egyfolytában a stratégián gondolkozott.

– De akkor tovább-bérelhetném a cégnek egy olyan összegért, amelynek a cég számlájáról történő lehívásához nem szükséges külön határozat, nem gondolod?

– Hmm, a tovább-bérlést ritkán engedélyezik a legtöbb szabvány kereskedelmi bérbeadás esetén – mondta Christopher, csodálva az asszony talpraesett gondolkozását –, de megbeszéltem egy találkozót holnapra Zuckerman egyik képviselőjével, úgyhogy odamehetünk, és megnézhetjük, tető alá lehet-e hozni a dolgot. Ha mást nem is, egy kis időt esetleg nyerhetünk – a reményeim szerint. Időközben talán lebonyolódik a férjed hagyatéki eljárása, és a részvények új tulajdonosa – a férjed öccse, ha jól tudom – élhet a szavazati jogával, hogy engedélyezzék a New York-i tranzakciót.

Venetia a fejét rázta.

– Nem. Stefan már közölte velem, hogy amikor megkapja Jonathon Venetia Balcon-részvényeit, továbbra is meghagyja az apám ügyvédi felhatalmazását, amíg nem dönti el, mit kezd a részvényekkel. Lényegében arról van szó, hogy Stefant a legcsekélyebb mértékben sem izgatják a cég részvényei, de azt egyértelműen nem akarja, hogy én kapjam meg őket.

– Ez baj – mondta Christopher lassan.

– De van még egy ötletem – rukkolt elő Venetia, és a kezét az íróasztal lapjára tette.

– Halljuk – biztatta Christopher.

– Stefan nekem nem hajlandó eladni a részvényeket, de mi van, ha egy harmadik fél szerzi meg őket? Egy konzorcium vagy egy gazdag magánszemély, akinek tetszik az én államokbeli terjeszkedésről szóló ötletem?

– Jézus, Venetia – nevetett Christopher –, soha nem hittem volna, hogy ilyen furfangosan is tudsz gondolkodni.

– El vagyok keseredve – mondta Venetia határozottan. – Tudom, hogy ez a helyes lépés a cég érdekében.

– Nos, látok néhány lyukat ebben az elképzelésben. Először is, túl sokáig tartana – azt mondtad, hogy Jonathon vagyonának a hagyatéki eljárása még be sem fejeződött? És ez valójában – hogyan is fogalmazzak? – a törvény határát súrolja, mondjuk így?

Venetia érezte, hogy kissé elönti a pír, miközben Christopher folytatta.

– Ha az apád valóban nem akar együttműködni, akkor csak abban reménykedhetsz, hogy valamiképpen eltűnik a színről. Úgy hallom, megházasodik? Talán elveszti az érdeklődését az üzleti életben. Másrészt – a legrosszabb forgatókönyv – lehet, hogy ő maga akarja megvásárolni Jonathon részvényeit. Akkor bajban vagyunk.

244

– Kétlem, hogy lenne rá pénze – mondta Venetia a fejét rázva –, nem hiszem, hogy az anyagi helyzete túl acélos lenne pillanatnyilag.

– Nos, valamit ki kell találnod. És ha nem akarod, hogy a Madison Avenue-i ingatlan bérlete kicsússzon a kezedből, azt ajánlom, hogy minél gyorsabban találd ki.

Attól kezdve, hogy a Gucci csizmája sarka koppant Christopher irodája előtt a járdán, Venetiát vitte a lába. Háztömb maradt el mellette háztömb után, ahogy az utcákon bandukolt. Itt-ott megállt, hogy megnézze a kedvenc üzleteinek a kirakatait. Megcsodálta Bulgari bársonypárnákon csillogó ékszereit, Chanel tollal bélelt tweeddzsekijeit. Sötétedett, és New York ilyenkor kezdte a legszebb arcát mutatni: A Plazát, mint egy pompás esküvői tortát, fényfüzérek díszítették, és jól bebugyolált, nevető párok ügettek a Central Park felé az egyfogatú hintókban. Hideg, ropogós, romantikus jelenet volt, amely Jacket juttatta Venetia eszébe. Képtelen volt kitörölni a férfit a tudatából, amióta megszakította a viszonyukat Jonathon halála után. Nagy akaraterővel általában sikerült a lelke mélyére űznie őt, de az ehhez hasonló pillanatok olyan élesen és valóságosan vetítették elé az arca képét, a teste érintését, mintha ott lett volna mellette.

Leállította magát. Hirtelen megérezte a hideget, erősebben szorította ökölbe a kezét a barna bőrkesztyűben, és határozottan továbblépdelt.

Negyvenöt perc séta után elérte a célját. Egy kis üzletet a Madisonon a Hetvennyolcadik és Hetvenkilencedik utca között. Az d üzletét. Bár csak egy kőhajításnyira volt a különböző Upper East Side-i kedvencektől: Vera Wangtól, Cartiertől, Guccitól, egy kicsit szomorúnak tűnt. A kirakatán fehér festékszóróval felvitt írás közölte, hogy csupán a múlt héten volt az utolsó nyitvatartási napja, de máris hideg és elhagyatott benyomást keltett. Ám Venetia számára sugárzott belőle a lehetőség, akárcsak két hónappal azelőtt, amikor először pillantotta meg az üzletet. Az elhelyezkedése tökéletes volt, a barna téglás épület kicsi, de csupa egyéniség, és a hosszú, elegáns kirakatok és az utcára kinyúló fehér előtető teljessé tették a képet.

Az üveghez nyomta az ujjait, és az ajkáról felszálló jeges lehelet felhője bepárásította a kirakatot. Néhány percig állt ott, megpróbált bepillantani, de a szeme elhomályosult az apja iránt érzett haragtól. Lássuk, mit tartogat a találkozó Zuckermannál, biztatta magát. Ezen még nem vagyunk túl.

Ahogy egy lépést tett hátrafelé az üzlettől, egy férfi tükörképét látta meg az üvegben, aki őt figyelte. Venetia megpördült, és jéggé fagyott, amikor belenézett az arcába.

– Luke… Luke? Te vagy az? – dadogta.

Ő volt, ő volt. A múlt úgy sodorta el az asszonyt, mint a cunami, az emlékek olyan gyorsan törtek rá, hogy alig kapott levegőt. Luke Bainbridge volt az élete nagy szerelme; legalábbis akkor azt hitte. Három évvel korábban szakítottak, nem sokkal azelőtt, hogy megismerte Jonathont, és hozzáment feleségül. Ok voltak a furcsa pár – ő a kifinomult arisztokrata, és Luke, a vagány fotós – de a páros működött. A viszonyuk két éve alatt élvezték egymást, kiegészítették egymást, megértették egymást. A férfi lassan lebontotta Venetia védőbástyáit, hozzásegítette, hogy újra bízzon a férfiakban, élvezze a szexet, és segített neki a nulláról felépítenie a vállalkozását.

Mindenekelőtt megtanította, hogy ne vegye az életet olyan halálosan komolyan. Venetia egy pillanat alatt hozzáment volna, és meg volt győződve, hogy Luke már a lánykérés szélén egyensúlyozott, amikor derült égből villámcsapásként jött a telefonhívás, hogy bejelentse, megismerkedett valaki mással. Venetia még soha nem érzett olyan brutális fájdalmat. A szíve annyira sajgott, hogy tökéletesen megbénult. Ahogy Luke most előtte állt, zavartnak és egy kicsit sokkoknak tűnt, mintha azonnal megbánta volna, hogy megállt a kirakatnál.

– Gondoltam, hogy te vagy az – mondta lassan –, csak oldalról láttam az arcodat.

Megérintette az állát, mintha azt mondaná az asszonynak, hogy a teste egy csöppnyi részéről is felismerte. Venetia remegést érzett a gyomra mélyén. A legkisebb mozdulat vagy gesztus is lángra tudott még lobbantani benne valamit. Fizikailag Luke ugyanolyannak tűnt – a világosbarna haja most egy kicsit hosszabb, a bőre árnyalatnyival napbarnítottabb, és még mindig hihetetlenül szexis volt –, de a ruházata a felismerhetetlenségig megváltozott. Farmer, ing, drága mokaszin, 245

roppant kifinomult külső, nem az a kissé erkölcstelen ápolatlanság, amely Londonban az ismertetőjegye volt. És Venetia kénytelen volt észrevenni, hogy karikagyűrű csillog az ujján, amely a fényességéről ítélve szinte biztosan újnak volt mondható.

– Jól illik hozzád New York – szólalt meg végül.

A férfi észrevétlenül bólintott.

– Mit csinálsz itt?

– Üzleti ügyben vagyok itt – válaszolt az asszony könnyedén. – Holnap este elutazom. És te?

A hangulat sűrű és feszes volt, mint egy csellóhúr.

– Most itt élek – mondta Luke habozva, és a szeme fel-alá járt a járdán. – Már egy ideje.

– A fotografálás, gondolom?

– Olyasmi – mondta Luke. Enyhe közép-atlanti akcentus érződött rajta. – Igazság szerint van egy stúdióm. Valójában kettő. Egy Chelsea-ben, egy a Meatpacking negyedben.

Végül elmosolyodott, és ez Jack mosolyára emlékeztette Venetiát: pajkos és magabiztos, de van benne egy csöppnyi esetlenség. Venetia legszívesebben hagyta volna, hogy elsétáljon. Az a határozott érzése volt, hogy Luke kész sikítva lerohanni a Madisonon. De túl sok tisztázatlan kérdés maradt köztük ahhoz, hogy elengedje. És nem akarta, hogy New York egy tökéletesen elvesztegetett utat jelentsen.

– Van kedved meginni valamit?

Luke arckifejezése megfagyott, aztán felengedett.

– Oké, a Carlyle itt van rögtön a sarkon túl.

Venetia mosolygott magában. A Carlyle Hotel divatos volt, a bárja az ebédelő hölgyek illatos ivóhelye. Egyáltalán nem Luke szokásos stílusa. A régi szép napokban állandó tréfa tárgya volt, hogy Luke Venetia „csipetnyi durvasága”. Az elbűvölő, szeretetre méltó fotográfus be tudta vonszolni rossz hírű bárokba, és rá tudta venni, hogy késő éjszakáig partikon mulasson. Ő

ugyanez a személyiség volt akkoriban is – az elegáns és higgadt Venetia, de a férfi előhívta egy rejtett oldalát, egy könnyedebb, lazább nőt. Visszafordultak a Keleti Huszonhatodik utca felé, és beléptek a Carlyle bárjába. Ez a drága, art deco hangulatot sugárzó barátságos, intim hely összhangban állt a hotel többi részének visszafogott meghittségével. Venetiát nem lepte meg, hogy sok titkos találka zajlott itt: a pletyka szerint Marilyn Monroe itt találkozott annak idején JFK-vel titokban.

Úgy érezte, mintha most ő is egy ilyen találka részese volna.

– Van kedved egy üveg vörösborhoz? – kérdezte a férfi, ahogy letelepedtek egy csokoládébarna kanapéra.

Ah, épp, mint a régi időkben, gondolta Venetia szomorúan.

– Oké.

Luke odaintette a pincért, és szemmel láthatóan lazított, ahogy levette a nagykabátját.

– Szépen le vagy sülve – mosolygott Venetia. – Nem New York-i lesülés.

– Tulajdonképpen mauritiusi – mondta a férfi vállat vonva. – Épp most jöttem vissza.

– Tényleg? – kérdezte Venetia. – Munka?

Luke lenézett, a kabátja gombját babrálta.

– Nászút, valójában.

Venetia nem várta, hogy a közlés gyomorszájon vágja, inkább olyan érzés volt, mint egy enyhe csípés. Végül is látta a vastag aranykarikát a férfi ujján.

– Gratulálok. Ki a szerencsés?

Luke egy pillanatig hallgatott, mereven nézte a pohara peremét.

– Fernanda – mondta csendesen –, dél-amerikai. Kedves, tetszene neked.

Óriási, gondolta Venetia, most már el tudja képzelni. Egy huszonhárom éves modell, amint lefelé parádézik az Upper East Side-on létrahosszúságú lábakon, gesztenyebarna haja lobog a szélben.

– Modell? – kérdezte, és tudta, mi lesz az elkerülhetetlen válasz.

246

– Néha. A családja New Yorkban él. A családi üzletben dolgozik, marketinggel meg ilyesmivel foglalkozik.

– Tényleg? Milyen üzletben?

Luke megköszörülte a torkát.

– Igazság szerint több is van. Papír, faanyag, ékszer: az övék a Lempika’s.

Venetiának majdnem a torkán akadt a bor. A röhejesen gazdag brazil DeSantos család.

Fernanda örökösnő. Luke megütötte a főnyereményt.

Hátradőlt az ülésében, és a bár zongoráját hallgatta. Egy kicsit az életükről beszélgettek.

Venetia elmondta a New York-i üzlettel kapcsolatos elképzeléseit, de kihagyta az apja akadékoskodását, beszélt arról, hogy mit csinálnak a húgai, még Jonathon három hónappal korábbi haláláról is, ami látszólag őszintén elszomorította és megrázta Luke-ot.

Az élet Luke számára rózsásabbnak tűnt. Friss házas Fernandával, egy belvárosi házban lakik a Nyolcvanharmadik utcán – a lány pénzéből –, míg az ő tulajdonában lévő két stúdió a város szívében nem akármilyen régi kóceráj, hanem a Banana Stúdiók, a két leghíresebb fotóstúdió New Yorkban, ahol elegáns hirdetési kampányokat vesznek fel, és szupermodellek pózolnak a legnagyobb, legragyogóbb magazinok címlapjaihoz. Hogy a fenébe sikerült ezt összehoznia?, ötlött fel a gondolat hirtelen Venetiában. Londonban csupán alkalmi munkákból élő fotográfus volt.

Luke teletöltötte az asszony poharát, és más történeteket kezdett mesélni. Anekdoták és visszaemlékezések szálltak tova olyan könnyedén, ahogyan a bor lecsúszott. Még mindig szórakoztató beszélgetni vele, gondolta Venetia: ezt mindig imádta a férfiban. De volt egy téma, amely érintetlen maradt, és ahogy a percek tovaketyegtek, ez egyre szembeszökőbbé vált. Fel kellett tennie a kérdést. Tudnia kellett. Azért volt New Yorkban, hogy problémákkal szembesüljön, hogy újra lendületbe hozzon dolgokat, és nem fogja hagyni, hogy ez elsikkadjon.

– Fernanda miatt hagytál el? – kérdezte, miközben Luke a merlot utolsó cseppjeit öntötte a poharába.

Luke állta a pillantását, aztán lebámult az asztalra.

– Senki miatt nem hagytalak el, Venetia – mondta halkan néhány másodperc után.

Venetia összezavarodva nézett rá.

– De hiszen ezt mondtad nekem. Aznap, amikor véget vetettél az egésznek.

A férfi megtörölte a száját a keze fejével, és megköszörülte a torkát.

– Sajnálom, ahogy az egész történt – mondta, és a hangja most még halkabb lett. – Nem vagyok rá büszke, de ami történt, ahogyan viselkedtem, akkor azt gondoltam, hogy úgy a legjobb.

Venetia azon kapta magát, hogy felhorkan.

– A legjobb? Olyan volt, mint azok a városi mítoszok: filmsztárok faxon véget vetnek a házasságuknak.

Még mindig fájt, hogy a fene vinné el Luke-ot. Két év boldogság foszlott semmivé egy telefonhívás ideje alatt, ameddig a férfi elmondta neki, hogy találkozott valaki mással egy munka során Párizsban. Venetia negyvennyolc órán keresztül sírt megállás nélkül, de amikor a könnyei elapadtak, elhajtott a férfi lakására azzal a szándékkal, hogy nem engedi el Luke Bainbridge-et csak úgy, harc nélkül. Ám senki sem nyitott ajtót. Az otthoni telefonját kikapcsolták, a mobilszáma megváltozott. A szomszédok azt mondták, hogy már egy hete nem látták. Úgy tűnt el az életéből, mint egy kísértet.

Újabb hosszú szünet következett, mielőtt Luke ismét megszólalt.

– Ha négy évvel ezelőtt azt kérdezed tőlem, hagyom-e, hogy az apád valaha is közénk álljon, azt mondtam volna, hogy nincs az a hatalom. Még egymillió év alatt sem.

Venetia hirtelen émelyegni kezdett. Megint az a szó. Az apád.

Luke sietve folytatta.

– Egy héttel azelőtt, hogy a dolog történt – Venetiának nem volt szüksége, hogy Luke a „dolog” szót közelebbről meghatározza –, emlékszel? Lementünk apád egyik vacsorapartijára Huntsfordba.

247

Venetia bizonytalanul bólintott. Tulajdonképpen nem emlékezett, de hagyta, hogy a férfi folytassa.

– Késő volt, te már lefeküdtél. Emlékszem, arra gondoltam, hogy fennmaradok, és igyekszem valamit kezdeni az apáddal – tudod, iszunk, és megpróbálunk egy jót nevetni együtt.

Sóhajtott, zajosan felfújta az arcát.

– Kiderült, hogy neki is hasonló ötlete támadt. Félrevont, és megkérdezte, merre tart a kapcsolatunk. Elmondtam neki, mennyire szeretlek és tisztellek. Azt hittem, hogy ilyesmit kell mondani az apáknak.

A hangja néhány tónussal halkabb lett.

– Természetesen ez igaz volt. Valóban szerettelek.

Luke szeme egy másodperc törtrészéig találkozott Venetiáéval, aztán gyorsan másfelé fordult.

– Elmondtam neki, hogy abban a hónapban össze akarunk költözni. Emlékszel, hogyan terveztünk meg mindent? Most furcsának tűnik, hogy két együtt töltött év után még nem bútoroztunk össze. De azt hiszem, nagyon elfoglaltak voltunk, nem így van?

Venetia tudta, hogy a többes szám első személyen Luke őt érti. Ellenállt a férfi kísérleteinek, hogy közösen vegyenek egy lakást, lerázta őt a munkáról és a feszes tennivalókról szóló kifogásaival, mert várni akart, amíg teljesen biztos lesz az érzelmeikben.

– Azt hittem, örülni fog – folytatta Luke.

Esedezve nézett Venetiára, valami érzelmi megnyilvánulást keresett az arcán, de az üres, érzéketlen maradt. Lassú, határozott lélegzetet vett, mielőtt ledobta a bombát.

– Az apád azt mondta, nem akar az életedben látni. Hogy nem vagyok elég jó neked. Azt mondta, hogy mindnyájan tisztában vagyunk ezzel, főleg te…

Luke megint kutatóan nézett Venetiára, mielőtt folytatta.

– Megkért, hogy gondolkozzam el azon, miért vonakodtál összeköltözni velem. Természetesen én már korábban is tűnődtem ezen… Azt mondta, hogy te közölted vele, szerinted nincs jövője a kapcsolatunknak. Hogy nem tekintesz engem „férjanyagnak”.

– Ez nem igaz! – robbant ki Venetia.

– Mit kellett volna gondolnom? – kérdezte Luke fájdalmas arccal.

– És aztán?

Venetia nem akart többet hallani, de valami vonzotta a morbid igazsághoz.

– Azt mondtam neki, hogy menjen a picsába. A lelkem egy része nem akart hinni neki.

Aztán… – Újabb hosszú szünet következett. – …megfenyegetett. A lakásomat két nappal később felforgatták. Soha nem mondtam el neked, mert tudtam, hogy ő állt a dolog mögött. Az összes fotósfelszerelésemet, több ezer font értékű holmit, egyszerűen tönkretették, összetörték. Aztán kezdtem észrevenni azokat az undorító pasikat, akik mindenhová követtek, egyszerűen ott lézengtek körülöttem, bámultak. Féltem, és felkerestem az apádat a galériában. Azt mondta, hogy pokollá teheti az életet a számomra, a számodra. Mindkettőnk számára. Nem akartam, hogy ilyen jövő várjon ránk.

– És erre befejezted, csak úgy? Anélkül, hogy elmondtad volna nekem az igazságot…?

Venetia hangja szinte suttogásba fulladt. Luke elvörösödött a szégyentől.

– Pénzt ajánlott nekem, hogy eltűnjek. Sok pénzt. Elfogadtam, és eljöttem New Yorkba. Úgy gondoltam, hogy mindenki számára ez lesz a legjobb.

A mellére ejtette az állát, és megdörzsölte a homlokát a tenyerével.

– Mennyibe kerültem?

Luke hallotta a dühöt Venetia hangjában.

– Van, ez nem így működött – mondta, és megpróbálta megragadni az asszony kezét az asztalon keresztül.

– Hát akkor hogy a pokolba működött? – kérdezte Venetia, kényszerítve magát, hogy hangosan, határozottan szóljon a férfihoz.

– Elég volt nekem arra, hogy kilépjek az életedből.

248

Venetia felnézett, és látta, hogy Luke elfordul, és egyik ujja hegyét a szeme sarkához érinti.

– Ó, igen – köpte az asszony a szavakat. – Elég volt neked arra, hogy nyiss egy stúdiót a városközpontban, és te légy a király New Yorkban.

A fényes aranygyűrű a férfi ujján ismét kegyetlenül rávillant. Öntudatlanul lenézett a saját csupasz kezére. Néhány héttel Jonathon halála után levette a gyűrűjét, betette egy dobozba, és azóta is ott tartotta.

– Azt hittem, boldogok vagyunk, azt hittem, szerelmesek vagyunk – szólalt meg végül lassan.

– Boldogok lehettünk volna együtt.

– Oswald nem hagyta volna, hogy boldogok legyünk – mondta Luke egyszerűen. – Nem érted? Nem akarta, hogy egy hozzám hasonló alakkal élj, és ki hibáztathatja ezért? Egy alkalmi fotós pénz és hírnév nélkül, aki semmit sem tud hozni a Balcon-istállóba. Megértette velem, hogy én soha nem fogom tudni megadni neked azt, amit az élettől megérdemelsz. Olvastam, hogy férjhez mentél Jonathon von Bismarckhoz. Olyan valakire volt szükséged, mint ő. Oswaldnak olyan valakire volt szüksége, mint Jonathon.

Venetia becsukta a szemét, és emlékezett. Az apja nem sokkal Luke eltűnése után bemutatta Jonathonnak. Magányos volt, depressziós és megbántott, hagyta, hogy beledöngöljék egy kapcsolatba, amelynek soha nem lett volna szabad eljutnia a második lépésig, hogy az oltárt már ne is említse. És most itt áll, özvegyen, gyerektelenül, a vállalkozásában csalódva és az apjától elgáncsolva. Luke-kal vagy nélküle, Oswaldnak mégis sikerült őt boldogtalanná tennie.

Legyőzöttnek érezte magát, gyengének még ahhoz is, hogy dühöngjön.

– Sajnálom, Van.

Venetia kifejezéstelenül bámult rá. Már nem volt szerelmes Luke Bainbridge-be. Gyáva alak, opportunista, aki elárulta őt, és most ott a felesége, a háza, a stúdiói, az aranyozott élete. Luke-nak olyan a sorsa, amilyen neki járt volna. Becsapottnak, kiraboltnak, manipuláltnak érezte magát. De minden mást elhomályosítva, pillanatról pillanatra vírusként erősödött benne egy érzés. A gyűlölet. Gyűlölte Oswaldot, amiért beleártotta magát az életébe, és olyan dobozokba zárta, amilyenek neki tetszettek. Utálta őt, megvetette. Most már tudta, hogy bármi áron ki kell menekülnie a hálójából. És ki is fog: csak egy kis időre van szüksége.

249

41

A huntsfordi kastély csodálatos látványt nyújtott, ragyogó csillagként fénylett a fekete téli égen. Lángoló fáklyák szegélyezték a kocsifelhajtót, a ház hosszú ablakai, mint megannyi töklámpás, borostyánszínben izzottak, és teamécsesek lebegtek finoman a vizesárok angyali gallérján. Nyolc óra volt karácsony szentestéjén. Még mindig özönlöttek a vendégek, néhányan extravagánsan csomagolt ajándékokat, mások csupán a kiváltságosság és a kifinomultság levegőjét hozták magukkal. Bár Lord Balcon karácsonyi bálját mindig szenteste tartották, mindenki mindig igyekezett jelen lenni. Ex-kabinetminiszterek, mayfairi potentátok, helybéliek a birtokról, társasági hírességek, művészek, néhányan még Maria operai bandájából is: aki meghívót kapott, mindent elkövetett, hogy eljöhessen, bármennyire undorító volt is Oswald viselkedése az év többi részében. És a látvány mindenkit kárpótolt abban a percben, ahogy belépett az ajtón. A tűz morajlott a Nagy Hallban, a fűszerektől és fenyőfáktól illatozó levegőben dzsesszmuzsika úszott, a lépcsőt olyan fényesre suvikszolták, hogy vadgesztenyeként ragyogott, a muskéták megcsillantak a tölgyfa borítású falakon. Huntsford parádézott, és még soha nem volt ilyen szép.

Odafent, a régi hálószobájában, Venetia nem éppen partihangulatban érezte magát. A nevetés, a zene és a beszélgetés hangja felkúszott a lépcsőn, de ez közel sem volt elég ahhoz, hogy jobb kedvre derüljön. Amióta visszatért New Yorkból, harag emésztette, amit csak súlyosbított, hogy nem tudta, mitévő legyen.

Legkönnyebb volna Oswaldot teljesen kizárni az életéből. Nem bukkanni fel a bálon. Nem jönni futva ide, valahányszor felemeli a telefont. Nem tenni úgy, mintha a gyötrése elfogadható magatartás volna. De hát a dolog nem ilyen egyszerű, igaz? Az apja most része a vállalkozásának, nem tudja csak úgy kitörölni a létezését. Valamiféle összecsapás feltétlenül szükséges, elkerülhetetlen. Venetia minden határozott akcióterv nélkül jelent meg a bálon, nem tudta, mit fog mondani vagy tenni, csupán az eltökéltség élt benne, hogy valamit tennie kell.

Szeme az ágyon heverő Mulberry bőrtáskájából kikandikáló ajándékhalomra tévedt.

Meglepetések Cate-nek, Serenának, Camillának, Mr. és Mrs. Collinsnak. Ám Oswaldnak semmi.

Ez csupán apró jele az ellenszegülésének, mégis egy lépés előre. Még soha nem harcolt az apjával, de az összecsapás kilátása valami furcsán perverz erővel töltötte el. Ahogy bámulta magát az öltözőasztal hosszú tükrében, elhatározta, hogy az utolsó percben megváltoztatja az öltözékét, és az elegáns krémszínű organza ingruháját egy összességében sokkal markánsabb külsőre cseréli. Levette a ruhát, belepréselte magát egy testhez álló, ónszürke Prada koktélcsodába, és felvette hozzá a legmagasabb sarkú, vékony hegyes orrú cipőjét. A haját kontyba tűzte hátra, és egy gyémánt teniszkarkötőt lógázott magabiztosan a csuklóján.

Páncélozottnak, erősnek, határozottnak érezte magát. A tükörképét nézte, és közben lassan kifújta a levegőt. Egy pillanatig azt várta, hogy meglátja Jonathont a háta mögött, amint az ágyon ül, és a mandzsettagombjait kapcsolja be, vagy épp a félcipőjét húzza a cipőkanál segítségével. Becsukta a szemét, és néhány másodpercig a lélegzését hallgatta, aztán leoltotta a villanyt, és elindult, hogy csatlakozzon a partihoz.

250

– Hát itt vagy – mondta Cate, amikor összefutottak Venetia szobájának ajtaja előtt a pihenőn.

– Éppen téged kereslek. Lassan már mindenki megérkezik, és a papa azt kérdi, hol vagyunk. – Enyhe zavar suhant át Cate arcán. – És van még valami – tétovázott.

– Micsoda? – kérdezte Venetia, és közben elindult a lépcső teteje felé.

Cate egy pillanatig várt, csak azután válaszolt.

– Remélem, nem leszel mérges rám, de – bűntudatos szünet következett – meghívtam Jack Kidmant.

Cate látta, hogy Jack nevének említésére a nővére arca először felderül, aztán hirtelen dühös és nyugtalan lesz.

– Mit csináltál?

Venetia érezte, hogy a pulzusa vad száguldásba kezd. Jonathon halála óta nem találkozott Jackkel. Bármennyire szerette volna is az elmúlt három hónapban látni, a karjaiba bújni, megnyugtatást és bátorítást kapni tőle, nem tudta rászánni magát, hogy kapcsolatba lépjen vele, állandóan a fogadalom lebegett előtte, amelyet Jonathon összeégett, élettelen teste mellett tett a hullaházban. Lehet, hogy Jonathon nem volt az élete nagy szerelme, de még mindig gyászolta, és tudta, hogy a bánat és magányosság érzése mellett nem tudná elviselni még a bűntudatot is, hogy folytatja a viszonyt Jackkel. Elvesztette Luke-ot, Jonathont, az esélyt, hogy kisbabája lehessen, és aztán elveszítette Jacket is. Egyszer csak elvonult előtte az év, a képek úgy kattogtak, mint egy hátborzongató diavetítés. Egyetlen kiemelkedő téma fogta át az egészet: minden a veszteségről szólt. Nem akarta látni Jacket, hogy erre emlékeztesse.

– Hogy merészelted? – támadt a húgára, és majd megfulladt a szavaktól.

A két nő visszahúzódott a nyugati szárny árnyaiba, hogy a társaság tagjai ne lássák őket, és ne hallják a megemelt hangjukat. Cate bocsánatkérően megrántotta a vállát.

– Sajnálom, de…

Igazság szerint egy cseppet sem sajnálta. Tudta, hogy valaminek meg kell állítania a nővére bűntudatát, amely lassan kezdte felmorzsolni Venetiát. Megragadta őt a vállánál, és a szemébe nézett.

– Van, lennél szíves abbahagyni ezt a mártíromságot, és találkozni Jackkel? Szükséged van rá.

– Nincs szükségem senkire, Cate. Az okvetetlenkedésedre meg végképp.

– Csupán találkozz vele!

Venetia a fejét rázva elfordult, de már tudatosult benne, mennyire izgatott a gondolattól, hogy Jack Kidman odalent vár.

– Hol van? – kérdezte jegesen.

– Odakint. Nem hiszem, hogy bejön, hacsak te magad nem hívod be. Menj már, menj!

Venetia olyan halványan bólintott a fejével, hogy alig tűnt mozdulatnak. Elindult a lépcsőn lefelé, finom keze annyira szorosan fogta a kifényesített korlátot, hogy az ujjpercei elfehéredtek.

Még mindig sorjáztak be emberek a hatalmas bejárati ajtón, átnyújtották a meghívójukat a szmokingos biztonsági őröknek, és elfogadtak egy pohár pezsgőt a nagyszámú frakkos felszolgálószemélyzet egyikétől. Miközben Venetia áttörte magát a tömegen, emberek kiáltottak rá, hogy üdvözöljék, néhányan arcon csókolták, mások esetlenül a részvétüket nyilvánították.

Megcsapta a hideg éjszakai levegő, amikor kilesett a sötétségbe; a lángoló fáklyák távolodó sora narancs fénypettyekké halványult a kocsifelhajtó mellett. Pávakék szaténcipője sarka alatt ropogott a kavics; megbotlott, kicsit kifordult a bokája. Magasra tartva a pezsgőspoharát, enyhén imbolygott a laza köveken, és körülnézett. A ház mindkét oldalát a vendégeket ideszállító drága autók hosszú sora szegélyezte. Rolls-Royce-ok, Bentleyk, BMW-k, Range Roverek. Közvetlenül a ház mellett felfedezett egy ismerős alakot, aki Oswald 1922-es Rolls-Royce-ának az ütközőjéhez támaszkodott. A férfi arcát megvilágította az egyik sercegő fáklya izzása. Venetia szíve nagyot ugrott, amikor rájött, hogy Jacket látja. Fekete szabott szmokingot viselt, a haját kicsit rövidebbre vágatta. Leszegte az állát, de a szeme felfelé nézett, szexisen, csillogón a láng 251

fényében. Venetia gyorsan belekortyolt a pezsgőjébe, hogy erőt merítsen hozzá. Ma este azért jött ide, hogy erős, nem pedig, hogy gyenge legyen. Jack Kidman pedig a gyengeséget testesíti meg.

– Boldog karácsonyt, Van – mondta a férfi olyan lágyan, hogy a hangja majdnem beleveszett a háttérben duruzsoló zajba.

Venetia mozdulatlan maradt, megpróbált hűvösen a férfira pillantani.

– Kis híján nem jöttem el – folytatta Jack.

– Akárcsak én – mondta az asszony.

Csend. Hallották, hogyan pattog a fáklya Jack oldalán.

– Mit keresel itt, Jack? – kérdezte végül Venetia.

– Cate meghívott.

– Nem, valójában mit keresel itt?

A férfi halkan nevetett magában.

– Ez igazán nem a szokásos stílusom – vallotta meg, igyekezve vidámabbá tenni a hangulatot közöttük. – Ha nekem azt mondják, hogy maradjak távol, általában veszem az üzenetet.

– Akkor most miért nem vetted? – kérdezte az asszony kurtán.

Mi a problémája? Hiszen hiányzik neki Jack. Mondhatta volna neki, hogy többször ne keresse, de a lelke egyik fele kétségbeesetten vágyott rá, hogy a férfi felbukkanjon a küszöbén.

– Néha nem bírok magammal – mondta Jack halkan. Venetia az arcát nézte. Komoly volt, reményteljes. – Az elmúlt három hónapot azzal töltöttem, hogy megpróbáljam megfejteni, hogyan juthattunk ilyen végre – tette hozzá.

Erősnek kell lennie. De Venetia az arisztokratikus, kimért felső ajkát most nem találta elég kimértnek. Olyan keményen harapott bele, hogy érezte, a vér a bőrébe tolul.

– Mi nem világos, Jack? – kérdezte most, kihúzva a hátát. – Viszonyunk volt, elárultam a férjemet. Ő most halott. Lehet, hogy te nem tudod megfejteni, hogyan változtatta meg ez a dolgokat, de számomra tökéletesen egyértelmű.

– Van, miért teszed ezt magaddal? – kérdezte Jack hirtelen, egyenesen az asszony szemébe nézve. – Nyomorultul érzed magad, gyötör a bűntudat, oké, ezt megértem. De miért nem tudod megengedni magadnak, hogy boldog légy?

– Azért fölösleges volt idejönnöd, hogy ítéletet mondj fölöttem – csattant fel Venetia, a nagyobb nyomaték kedvéért megrántva a fejét, amitől kilöttyent a pezsgője.

– Hallgasd csak magadat! Ez nem te vagy! – mondta Jack, és kiegyenesedett. – Úgy viselkedsz, mint az a nő, akivel először találkoztam annak idején Sevillában. Haragos vagy, elfojtott, felhúzott, mint egy kis játék, nem engeded meg magadnak, hogy az igazi lényed légy.

Te nem ilyen vagy, Van. Engedd szabadon magadat!

A lelke mélyén Venetia tudta, hogy igaza van, de képtelen volt elfogadni az igazságot – most nem, most, amikor megacélozta magát, hogy erős legyen az apjával szemben. Megnyomorította a keserűség, soha többé nem akarta hagyni, hogy egy férfi bármire is rávehesse, bárhogyan is manipulálhassa.

– Hadd mondjam el még egyszer, Jack – szólt hűvösen. – A férjem meghalt. Ez megváltoztatta a dolgokat. Ez mindent megváltoztatott. Én már nem vagyok ugyanaz az ember.

– Soha nem szeretted igazán.

Jack hangja nyugodt volt, merész, és bizonytalan, hogy nem lépett-e túl minden határon.

– Soha, egyetlenegyszer nem mondtam, hogy nem szerettem – suttogta Venetia remegő

hangon, és óriási könnycseppek kezdtek potyogni a hideg arcára. Jack egy pillanatig figyelte, ahogy ott állt, a félrebillent poharából csöpögő pezsgővel, mint egy finom, megtört Hitchcock-szőkeség. Lassan elindult felé, a keze még mindig az oldalánál, lassan lépkedett, óvatosan, mint a férfi, aki kimerészkedik a tengerre, hogy megmentsen egy hányódó lélekvesztőt. Venetia nem mozdult, egy távoli pontra meredt, hagyta, hogy csurogjanak a könnyei. Amikor Jack már csak centikre volt tőle, kinyújtotta a kezét, és gyengéden magához vonta az asszonyt. Venetia, mintha lebegne, úgy sodródott felé. Jack fogása szorosabbá vált az asszony karcsú teste körül, és Venetia 252

hagyta, hogy a feje teljes súlyával a férfi vállára zuhanjon. Most már zokogott, nedves foltot hagyva a fekete szöveten, Jack zakója vállán.

– Szeretlek, hiányzol, veled akarok lenni. Ne foglalkozz vele, ne foglalkozz semmivel – suttogta a férfi Venetia halványszőke hajába.

– Sajnálom – mondta az asszony, és hátrahajtotta a fejét, hogy Jack szemébe tudjon nézni. – Nem akarok így érezni, nem akarok ilyen lenni, de ilyenné tett.

– Ki? Jonathon? – kérdezte a férfi.

– Az apám. Az apám.

Jack szeme összeszűkült a haragtól.

– Megpróbálja tönkretenni a vállalkozásomat. Megpróbál irányítani, manipulálni. Mindent el akar venni, ami kedves a szívemnek.

Most már feltartóztathatatlanul sírt, nagy, nyeldeklő zokogással.

– Mondd el, mi történt – nyugtatgatta Jack gyengéden, és visszavezette a kocsi motorháztetejéhez.

Jack meleg karjába fészkelve magát, Venetia elmesélte, mit tudott meg New Yorkban. Hogyan árulta el Oswald, hogyan fizetett Luke-nak, hogy távol tartsa tőle.

– Meg kell tudnom, hogy miért tette – mondta Venetia, és megpördült, hogy szembenézzen a férfival; hirtelen ismét úgy érezte, hogy kész szembeszállni az apjával. – Meg kell kérdeznem, meg kell tudnom az igazságot.

– Mi haszna van az igazságnak, ha csak még boldogtalanabb leszel tőle? – kérdezte Jack. – Csatlakozunk a társasághoz, csodálatos esténk lesz, és holnap visszaviszlek Londonba, hogy boldoggá tegyük magunkat.

– De meg kell tennem – mondta Venetia halkan.

– Semmit sem kell megtenned – korholta Jack, és szorosan magához ölelte –, kivéve, hogy megcsókolsz engem.

Serena még nyolc hónapos terhesen is gyönyörű volt. Kimagaslott a legtöbb vendég közül, hullámzó skarlát ruhája a dús keble alatti empire vonalból hullott alá. Hatalmas akvamarin koktélgyűrű ült kacsatojásként a középső ujján, és csillogott a halvány fényben. Még a lekaszabolt haját is rendbe hozták finom hosszabbításokkal, úgyhogy most csodás keretet adott az arcának, és fényes aranyfüggönyként hullott a válla alá. Mély lélegzetet vett, miközben levonult a Nagy Hallba vezető lépcsőn, és az eszébe villant, hogy öt év óta ez az első alkalom, hogy egyedül vesz részt a partin. Vágyakozón megdörzsölte a pocakját – nem, még sincs egyedül.

– Serena. Hát itt vagy.

Serena mély lélegzetet vett, amikor meglátta Roman LeFey magas alakját, aki az előcsarnokban állt, és esetlenül mosolygott régi barátnőjére.

– Roman. Eljöttél – válaszolta a lány, és száz megawattos mosoly derítette fel az arcát.

A férfi felé indult, és közben két ellentétes érzés viaskodott benne: a megkönnyebbülés és a zavar. A Met-gála óta, amikor is nem viselte a személyesen neki készített estélyi ruháját, nem látta őt, és a barátságuk emiatt tönkrement. Akkor egy kézlegyintéssel elintézte őt. Emlékezett rá, hogy Roman azt mondta Michaelnak: hisztirohamban szenvedő királynő. De amikor megkapta tőle a vörös mikulásvirágot, újra eszébe jutott, hogyan hagyta annak idején a kisszerűséget önmaga és a fontos dolgok közé férkőzni. Cate-nek igaza volt akkor ott, a Boltons parkjában.

Soha nem késő rendbe hozni a dolgokat. Roman ajándékát egy óriási adventi koszorúval viszonozta, amelyet a Rue Cambonon lévő szalonjába küldött, a Balconok karácsonyi báljára szóló meghívó kíséretében.

– Persze hogy eljöttem – vigyorgott Roman. – Patrickkal amúgy is Londonban akartuk tölteni a karácsonyt. És Patrick majd meghalt, hogy láthassa Huntsfordot.

Roman tetőtől talpig elismerően végigmérte Serenát.

– Még mindig nem tőlem kapott ruhát viselsz.

Serena egy pillanatra összerezzent zavarában, de aztán rájött, hogy a barátja tréfál.

253

– Nem is tudtam, hogy kismamaruhákat is készítesz. Már alig van olyan holmi, ami rám jön.

Elbálnásodtam.

– Aligha – mondta Roman. – Mikor esedékes a baba?

– Hivatalosan három hét múlva. A császármetszés mellett döntöttem. Ismersz engem: túl nyafka, hogy nyomjon.

– De hiszen akkor bármelyik pillanatban jöhet! – kiáltott fel Roman tettetett rémülettel. – Helikopterrel kell majd a Portland Kórházba vinnünk!

– Ne mondj ilyet!

Nevettek és megölelték egymást, a barátság minden mozdulattal, mondattal, kifejezéssel egyre jobban életre kelt.

– Sajnálom. Ostoba voltam – mondta Serena halkan.

Roman megfogta a kezét, és a fejét rázva, lassan rámosolygott.

– Nincs szükség rá, hogy ezt mondd.

A bálteremben, ahol a Vihar dzsesszzenekar félúton járt egy Cole Porter-egyvelegben, Cate Balcon boldogan lebegett a táncparketten, és nem is sejtette, hogy olyan, mintha fényesség sugározna belőle. Halvány rózsaszín Chloé ruhája könnyedén hullott alá a vonalairól, és a mély, kerek nyakkivágás hivalkodva mutatta a szép dekoltázsát. A haját hátrakötötte, csigák repdestek az arca körül, és rúzstól fénylő ajkán olyan széles mosoly ült, mint a Temze. Végtelenül élvezte, hogy Nick Douglas karján lehet, aki elbűvölő és kedves és figyelmes volt egész este.

Ez volt az első alkalom, hogy Cate elhozott magával valakit az apja egyik báljára. Saját kegyetlen és személyeskedő, gyakran hangoztatott vicce volt, hogy karácsonykor mindig egyedül van; hiszen ahogy visszagondolt, nemegyszer éppen decemberben dobták. Eszébe jutott, milyen unalmas beszélgetéseket folytatott ezen az évente ismétlődő megpróbáltatáson kereskedelmi deficitről a férfiakkal, vagy társasági pletykákról a nőkkel, miközben tulajdonképpen szenvedett a magánytól, és megfogadta, hogy a következő karácsonyestére szerez maga mellé valakit. Nem csoda, hogy a huntsfordi bált mindig kínos kötelességnek érezte, amelyet muszáj volt elszenvednie.

De a mai este más volt. Most az egyszer nem gyötörte a féltékenység, hogy Nicket rengeteg figyelemben részesítik; egyszerűen dagadt a büszkeségtől, hogy mindenki láthatta: a férfi az ő

társaságában van. Az agya hátsó zugában ott lapult az óvatos várakozás, hogy valami történhet köztük ma este. Barátok voltak, ez igaz, és csodálatos volt ez a barátság, de azért ugye nem minden barátság ilyen, kérdezte magától újra meg újra. Nem csókolóztak, szeretkeztek, ébredtek fel egymás karjában; de az elmúlt néhány hétben annyira közel, annyira meghitt viszonyba kerültek, mintha a barátságuk felduzzadt és kicsordult volna. De mibe?

Felnézett a férfira, ahogy a karjába kapaszkodva megpróbált lépést tartani a zene gyors ütemével. Ez szerelem, döbbent rá hirtelen… a gondolat úgy ötlött fel a fejében, mint amikor egy villanykörtét meggyújtanak. Távol a kemény munkától, egy cég vezetésének a gondjaitól és stresszétől, távol mindettől, boldogságbuborékban úszva a táncparketten, most bevallhatta magának. Szerelmes Nickbe. A dal véget ért. A férfi elvett két italt egy arra haladó pincértől, és mindketten lerogytak egy kanapéra a terem egyik sarkában.

– Nem láttam, hogy Venetia és Jack bejöttek volna – jegyezte meg Nick, és kinézett a bálterem ajtaján keresztül a hallba, ahol nyüzsögtek az emberek.

– Hmm, remélem, nem toltam el ezt a dolgot – aggódott Cate, és kisöpört egy hajfürtöt az arcából.

– Ó, csak egy kis karácsonyi szeretetet hintesz szét – nevetett Nick. – Ne aggódj, egész biztosan jót cselekedtél. – Lekapott egy szárított paradicsomot egy bruschettakorongról, és a szájába hajította. – Nem értem, miért reszkettél annyira, hogy el kell jönnöd. Isteni ez a parti. Azt hittem, az öreged le van égve.

– Én is úgy tudtam – motyogta Cate. Ugyanakkor el kellett ismernie, hogy a ma esti parti nagyobb és jobb, mint valaha, és ezt nem csupán a maga feldobott hangulata miatt érezte így.

254

Felvett egy szúrós zöld magyallevelet az egyik kisasztalt díszítő koszorúról, és játékosan megcsiklandozta vele Nicket. – Egyébként – pillantott a diétás kólát szürcsölgető férfira, miközben ő egy pohár Krug pezsgőt szopogatott – te miért nem iszol?

– Vezetek – mondta Nick, és meglepetten nézett. – Azt hittem, tudod.

Cate ma este a szokottnál bátrabbnak érezte magát.

– De hiszen mondtam, hogy itt maradhatsz – ajánlotta. Érezte, hogy enyhén az arcába szökik a vér, és remélte, hogy elleplezi az őszibarackszínű arcpirosító. – Senki nem jön úgy a huntsfordi karácsonyi bálba, hogy nem iszik.

– Akkor mit fog ez a rengeteg ember csinálni? – kérdezte Nick, a teremben körülnézve. – Holnap karácsony első napja van. Mindenki vissza akar majd érni Londonba vagy bárhová a parti után, nem igaz?

– Drágám – mondta Cate olyan affektáló hangon, ahogy csak kitelt tőle –, itt egyszerűen mindenkinek sofőrje van.

– Ah, természetesen! – mosolygott Nick.

– Gyerünk, mit akarsz csinálni? – erőltette Cate. – Tizenhét hálószobánk van. Biztos vagyok benne, hogy egy embernek még jut hely.

A francba, csak nem tűnt túl rámenősnek? Betege volt, hogy ilyen rakás szar a férfiakkal, betege volt, hogy mindig arra vár, hogy elcsábítsák, amikor ő is tehetne valamit. Hirtelen eszébe jutott az éjszakájuk Milánóban, és összerezzent.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Nick. Cate megkönnyebbülten felsóhajtott. Egyelőre még nem utasította el. – Nem lesz a papád holtdühös, ha itt talál karácsony első ünnepének reggelén?

– Ó, tényleg, ezt elfelejtettem – mondta Cate kedvesen. – Lehet, hogy élve megnyúz a pulykaszeletelő késsel.

– Ebben az esetben maradok, ha van esélyem rá, hogy gyorsan elmenekülhetek reggel.

Cate érezte, hogy a remény kis nyila szíven találja.

– Briliáns! Máris megyek, és szerzek két pohár pezsgőt, hogy ezt megünnepeljük!

– Fogalma sincs, igaz? – szidta Oswald az ujjával fenyegetve a főpincért, aki láthatóan reszketett. – Ebben a tempóban már tízre nem lesz egy korty pezsgőnk sem. Nyilván észrevette, hogy a vendégeim olyanok, mint a gödény, amikor alkoholról van szó, úgyhogy próbáljon valami kezdeményezőkészséget mutatni.

Oswald a sötét hajú, középkorú férfit nézte, aki esetlenül, a fekete frakkjában izzadva állt a konyha közepén, aztán rábökött a helyiség végén feltornyozott húsz, fehér „Cava” feliratú dobozra.

– Azt akarom, hogy töltse meg azokat az üres Moët pezsgős üvegeket ezzel a habzóborral itt.

Úgyis mindenki túl részeg már ahhoz, hogy észrevegye. A tálcákon lévő poharakba is ezt tegye.

Gyerünk, ember, mire vár? – ordított rá.

Az egész felszolgálószemélyzet idegesen nézett Oswaldra, és ötven százalékkal gyorsabb munkatempóra kapcsolt. Oswald megfordult, hogy elhagyja a konyhát, megigazgatta a fehér selyemmellényét, és megengedett magának egy elégedett mosolyt. Micsoda este, micsoda parti, gondolta magában, és micsoda társaság! Két bíró a Legfelsőbb Bíróságról, tizenkét tag a Lordok Házából, egy maréknyi fontos amerikai vevő a művészvilágból; remélte, hogy Mark Robertson kellőképpen elbűvöli őket. Kétségtelen, hogy egy ponton be kell majd avatkoznia: senkiben sem bízhat meg, hogy bármit is rendesen csinál, Mark Robertsonban meg aztán végképp nem. Ennek ellenére pazar ez az este.

Ahogy kilépett a folyosóra, összeütközött Venetiával, aki az ellenkező irányból jött. Venetiát elfogta a pánik. Egész este óvatosan kerülte az apját, különösen amióta visszajött a partiba Jackkel. Csak azért merészkedett le a konyhába, mert azt remélte, hogy ott találja Mrs. Collinst, és megmondhatja neki, hogy ajándékot hozott neki és Mr. Collinsnak. És most itt áll az apja, szemtől szemben vele.

– Azért jöttél le, hogy segíts a személyzetnek? – kérdezte Oswald szarkasztikusan.

255

– Nem – válaszolt Venetia hűvösen, és megpróbált elhátrálni tőle.

A bálteremben hagyta Jacket, aki Cate-tel, Nickkel és Camillával beszélgetett, és most azt kívánta, bárcsak ott lenne mellette, hogy megerősítse az elhatározását.

– És mondd csak, ki a kis barátod? – kérdezte az apja csúfondárosan. – Nem tartott sokáig, igaz?

– Mit értesz azon, hogy „nem tartott sokáig”?

– Nos hát, Jonathon még szinte ki sem hűlt a földben, ugye? – mondta Oswald lelketlenül. – És máris felsorakoztattad a következőt. És ez alkalommal mi az illető? Író? Pincér? Léhűtő?

Venetia érezte, hogy elpattan benne valami, mint egy túlfeszített gumiszalag.

– Miért? – kérdezte mély levegőt véve. – Őt is ki akarod fizetni?

Felhő suhant át Oswald arcán.

– Kifizetni? Miért? Strici? Ezen sem volnék meglepve.

– Igazság szerint Luke Bainbridge-re céloztam – mondta Venetia, és megpróbálta megőrizni az összeszedettségét.

– Miről beszélsz? – kérdezte Oswald arrogánsan.

– Pontosan tudod, hogy miről beszélek – sziszegte Venetia. – Találkoztam Luke-kal New Yorkban, és mindent elmondott nekem.

Egy pillanatig Oswald valóban idegesnek látszott.

– Mindent tudok, Papa – vágta oda Venetia, remélve, hogy erős és eltökélt tud maradni. – Tudom, hogy fizettél neki, hogy tartsa magát távol tőlem. Tudom, hogy te – vagy valaki, akit fölbéreltél – feldúlta a lakását, hogy megfenyegetted, hogy hazudtál neki, és azt mondtad, hogy én nem tartom elég jónak magamhoz.

Oswald megragadta a karját, aztán megvetően elengedte, mintha hirtelen meggondolta volna magát.

– És te hiszel neki? – mosolygott lenézően. – Az ostobaságod és hiszékenységed néha még engem is meglep.

– Annyira azért nem vagyok ostoba, hogy még most is hagyjam manipulálni magamat, Papa – fröcsögte Venetia. – Patetikus vagy. Mindenkin uralkodni akarsz, csak hogy jobban érezd magad.

Venetia látta, hogy az apja nem tudja eldönteni, dühös vagy döbbent legyen. Most történt meg először, hogy Venetia felemelte a hangját vele szemben, azt már nem is említve, hogy ilyen stílusban visszabeszélt neki.

– Mit tettem én, amiért veled büntetnek? – kérdezte Oswald a fejét rázva, kezével a csípőjén. – Rettenetesen hálátlan vagy, nem gondolod? Állandóan csak elveszel tőlem, és semmit sem adsz cserébe. Rendben, igazad van, megszabadultam Bainbridge-től. Mert megismertem Jonathont, és úgy gondoltam, hogy sokkal jobban illik hozzád.

Venetia megzavarodott. Igen, az apja mutatta be a férjének, de soha, egyetlen másodpercig sem gondolta, hogy ez ennyire kiszámítottan történt.

– Soha nem lett volna belőled semmi, ha én nem segítek – folytatta Oswald megvetően. – Bemutatlak egy rendes embernek, és minek tartasz emiatt? Egy vadállatnak?

– Nem, egy kerítőnek – jegyezte meg Venetia halkan.

Az apja leereszkedően nézett rá.

– Milyen érzés örökké rosszul választani, Venetia? Miért nem tudsz soha semmit rendesen csinálni? Igazán megvolt minden lehetőséged Jonathonnal, de elvesztegetted, nem így van? Nem hiszem, hogy bárki is őszintén meglepődött azon, hogy férfiakkal kellett lefeküdnie, hogy egy kis izgalom legyen az életében.

Venetia érezte, hogy reszket a haragtól. Ösztönösen megrántotta a karját, amitől a pohár megbillent a kezében, és pezsgő ömlött a perzsaszőnyegre a háta mögött.

– Mi folyik itt?

Jack Venetia mögé futott, és még időben elkapta a karját.

256

– Minden rendben, Van? – kérdezte, és gyengéden lehúzta az asszony kezét. Hidegen meredt Oswaldra. – Miért nem hagyja a lányát egy kicsit békében? – kérdezte keményen.

– Ó, csak nyugalom, fiatalember – nevetett Oswald, és hátranézett: több pincér kezdte nyújtogatni a nyakát az ajtó körül, hogy lássák, mi ez a perpatvar. – Ne a szolgák előtt.

– Ezzel talán azt akarja mondani – kérdezte Jack, és teljes magasságában kiegyenesedett –, hogy menjünk ki, és odakint intézzük el a dolgot?

A konyha végében lévő lengőajtóra mutatott. Oswald horkantott, és fölényesen nézett rá.

– Kétlem, hogy megállná a helyét egy párbajban, fiatalember. Egyébként nem hoztam magammal a tőrömet.

Puffanás hallatszott, ahogy Venetia a földre ejtette a pezsgőspoharát, mintha túl kimerült volna ahhoz, hogy tovább is tartsa.

– Most büszke magára? – vicsorgott Jack, ahogy Oswaldra nézett. – Büszke rá, hogy ilyen állapotba hozta a lányát?

– Micsoda? Hogy büszke lennék egy lányra, aki éppen most támadt az apjára? Nagyon büszke vagyok rá – gúnyolódott Oswald. – Venetia, ő a saját maga legnagyobb ellensége. Maga is nagyon hamar rá fog jönni erre – tette hozzá érzéketlen nevetéssel.

– Nincs szükségem rá, hogy ön mondjon véleményt róla – replikázott Jack.

– Valóban, igaza lehet, fiatalember – mondta Oswald, és megigazította a zakóját. – Gondolom, már mindenre rájött.

Most Venetián volt a sor, hogy Jack és Oswald közé vesse magát. Kinyúlt, hogy megragadja Jack csuklóját, mielőtt a férfi ökölbe szoríthatná a kezét.

– Jack. Ne. Nem ér ennyit az apám.

– Hogy merészel sértegetni a saját házamban? – jegyezte meg Oswald hidegen, lesimítva a szmokingját. – Nem tudom, ki maga, és honnan jött, de azt tudom, hogy hová kell mennie: ki innen – mondta, és a konyhán keresztül az ajtóra mutatott. – Rajta. Takarodjon.

Jack hidegen bámult rá, és kezdte gyengéden elhúzni Venetiát.

– Gyere, menjünk – mondta.

De Venetia csak megszorította a kezét, aztán az ellenkező irányba fordult, és elfutott.

Végigrohant a folyosón, el mindkettejüktől. Megfordult, rámeredt Oswaldra, aztán felszaladt a lépcsőn a szobája felé.

– Miss Balcon. Lenne szíves egy szóra?

Serena körülnézett, és az egyik biztonsági őrt látta, aki az ajtó felé intett.

– Odakint van valaki, akinek nincs meghívója – suttogta. – Nem engedhetem be a maga engedélye nélkül.

– Ki az? – kérdezte Serena türelmetlenül, és arra gondolt, talán Elmore végül is rászánta magát, hogy eljöjjön.

– Azt mondja, hogy Michael Sarkisnak hívják.

Serena meg volt győződve, hogy ha magas sarkú cipő van rajta, hát hanyatt esik.

– Biztos?

Érzelmek zűrzavara kavargott benne: rossz előérzet, izgalom, düh. Hogy merészel Huntsfordba jönni? Minden este közül épp ezen az estén? Másrészt, gondolta, és érezte, hogy izgalom szalad végig a gerincén, mit akarhat tőle szent karácsony estjén?

Lénye egy része szerette volna kint hagyni a hidegben legalább egy órára – vagy lehetőleg egész éjszakára. De a kíváncsisága túl erős volt. Nyár óta nem látta. Volt néhány szűkszavú telefonhívás, de főleg ügyvédeken keresztül tartották a kapcsolatot, hogy megpróbáljanak egy mindkettejük számára elfogadható mértékű gyerektartásban megállapodni a bébinek. Végül elértek egy pénzösszeghez, amelyet Serena majdnem nagyvonalúnak tartott, de az utolsó fillért is ki akarta csikarni a férfiból. Az elmúlt néhány hónapban Michael Sarkis első számú közellenség lett a szemében, minden sikertelenségének és problémájának az oka – a Tommal történt 257

szakításának, a karrierje szabadesésének. Ha a legcsekélyebb lehetősége van rá, még azért is őt hibáztatta volna, hogy megütötte a lába ujját.

– Engedje be – mondta Serena. – Mondja meg neki, hogy a dolgozószobába jöjjön.

Szerette volna az apja látótávolságán kívül tartani, aki biztosan bepörög, ha itt találkozik vele.

Míg Oswald őrjöngött, amikor megtudta, hogy Serena „elég ostoba” volt ahhoz, hogy teherbe essen, a haragja nagy része Sarkis ellen irányult. A férfi sikerét nem támadhatta – Serena meg volt győződve, hogy Michael mérhetetlen vagyona legalább annyira bosszantotta az apját, mint a terhesség –, de szóban ott pocskondiázta, ahol tudta: mutogatós idegen, rablóbáró, kurvapecér voltak az enyhe kifejezések.

Serena helyet foglalt a dolgozószobában, és úgy tett, mintha egy fontos szöveget tanulmányozna, és miközben várta, hogy Michael megérkezzen, kétségbeesetten próbálta felidézni a lesújtó megjegyzéseket, amelyeket az elmúlt hónapokban gondolt ki. Félénk kopogás hallatszott az ajtón. Miután Serenának csak néhány perce volt, hogy felkészüljön a találkozásra, nagyon meglepődött, hogy a jeges fogadtatás szándéka milyen gyorsan elolvadt benne, amikor meglátta Michaelt az ajtóban. A rohadt életbe, jól néz ki, gondolta, ahogy végigpillantott a férfi erős vállán feszülő éjfélkék Armani szmokingon. A haja rövidebb volt, acélszürke a halántékánál, de ez jól állt neki. Lesült, ami arra utalt, hogy New Yorkon kívül másfelé is járt. Oswald becsületes, elegánsan angol vendégeinek a tömegével összehasonlítva, Sarkis a sex appeal ravasz kozmopolita hajtását képviselte. Serena jeges tekintettel fixírozta.

– Hello, Serena.

– Michael – bólintott a lány.

A férfi leült vele szemben egy bőrkanapéra, és a csuklóján viselt ezüst karkötővel játszott.

Csend volt, ahogy a tekintetük egymásba akaszkodott, elektromosság pattogott a mennyezetről.

– Londonban voltam… – szólalt meg a férfi végül.

– Nem, nem voltál – hazudtolta meg Serena kurtán. – Mit akarsz?

– Hogy vagy?

– Hagyd ki a szart, Michael. Miért jöttél?

– Ugyan, Serena. Légy legalább udvarias.

A lány némán bámult rá.

– Ital? – szólalt meg végül, és kivette egy kristály konyakosüveg dugóját.

Michael bólintott.

– Jim Berger mondta, hogy elutasítottad az utolsó ajánlatomat a bébinek szánt pénzről.

Serena érezte, hogy a férfi szeme mohón falja, a ruhája mély kivágására mereszti a tekintetét.

– Őszintén szólva, ez sértés volt – mondta maró gúnnyal.

– Sértés? – lepődött meg Michael összehúzott szemöldökkel. – Azt hittem, elég, hogy luxusban éljetek. Még neked is.

– Attól függ, hogy mi az elképzelésed a luxusról, Michael – mondta Serena, és dühös volt magára, hogy még mindig vonzódik a férfihoz.

– Különben nem hiszem, hogy szükség volna rá… A pénzre, úgy értem – mondta Michael lassan.

Serena elképedt.

– Hogy érted ezt? – kérdezte óvatosan.

– Úgy értem, hogy ostoba voltam.

– Ezt bizony elmondhatod magadról…

Michael a lába közé ejtette a kezét.

– Ostoba voltam, hogy hagytam ezt az egészet idáig fajulni, Serena. Azok után, ami Cannesban történt, jobban kellett volna igyekeznem, hogy megállítsam a kapcsolatunk széthullását.

Serena, megzavarodva, mély lélegzetet vett.

– De hagytad. Apasági vizsgálatot kértél. Minek kellett volna ezt tekintenem? Bóknak?

258

– Nem fogadtad a hívásaimat, nem akartál látni…

– Őrjöngtem a dühtől. Szar voltál, Michael. Igazi szar.

Michael egy hajtásra ledöntötte a konyakot.

– És mit gondolsz, én hogy éreztem magamat, amikor a National Enquierer ből szereztem tudomást a bébiről? Úgy gondoltam, menj a picsába.

Sötét szeme arrogánsan felvillant, aztán azonnal ellágyult.

– Sajnálom, hogy megsértettem az érzéseidet – jegyezte meg Serena szarkasztikusan.

Érezte, hogy töredelmes bocsánatkérés készülődik, és a végsőkig ki akarta élvezni.

– Segíts nekem ebben, Serena. Azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek. Hogy elmondjam, egy A kategóriás balfácán voltam. Szeretném jóvátenni nálad.

Serena szeme drámaian, hitetlenül meredt rá.

– Hónapok óta még csak fel sem emelted a telefont, hogy felhívj, az ügyvédeiden keresztül társalogtunk, és most „jóvá akarod tenni nálam”?

– Három hete meghalt az anyám.

A lány beszüntette a további ellenséges golyók kilövését.

– Sajnálom.

Tudta, hogy közel álltak egymáshoz.

– Tüdőrák. Megállapították szeptemberben, meghalt decemberben. Azt hittem, legalább láthatta, hogy a fia sikeres lett. Legalább büszke lehetett rám. És tudod, mit mondott nekem? – Serena a fejét rázta. – Azt mondta, hogy tegyem a seggem sebességbe. Rázzam az életem gatyába. El sem akartam hinni. – Szomorúan a mellére ejtette az állát. – Azt mondta: „Hol az alap, amelyen állsz?” – folytatta megtört hangon. – „Hol a horgonyod? Kihez mész haza?”

Serena kísértést érzett, hogy azt mondja, a kurváidhoz, de még időben az ajkába harapott.

– Michael, mi akar ebből kisülni?

Nem igazán tudta, mit gondoljon: megérdemli-e a férfi az együttérzését, vagy ez csak a briliáns színészi képességeinek egyik újabb bemutatója, amellyel őt akarja levenni a lábáról.

– Lehetne családom – mondta a férfi halkan. – Itt van előttem. Ez a mi gyerekünk – mondta felemelkedve, és egyik ujjával a lány hasára mutatva elindult felé.

Serena egy lépést tett, el tőle.

– Nem, Michael, ez nem a te gyereked. Te eljátszottad ezt a jogodat, amikor megbasztad azokat a kurvákat, és aztán kizártál az életedből.

– Kérlek, Serena. Tudom, mit tettem. Tudom, mekkora hibát követtem el. Az anyám halála megmutatta. Szeretnék visszakerülni az életedbe. A gyerekünk életébe. Adj nekem egy esélyt.

– Mit szeretnél hallani tőlem? – kérdezte Serena csendesen.

– Mondd, hogy hozzám jössz feleségül.

Egyik kezével a zsebében kotorászott, aztán kihúzott egy gyűrűsdobozt, és felpattintotta a fedelét. Egy hatalmas smaragdcsiszolású gyémánt csillant meg benne – legalább tíz karát, gondolta Serena elismerően – két kisebb kő kíséretében. Serena kinyújtotta a kezét, hogy megérintse. Rettenetesen szerette volna az ujjára húzni és látni, ahogy a kő táncol és ragyog a dolgozószoba puha fényében. A gyűrű megbabonázta. De nem csupán az ékszerről volt szó – rengeteg gyönyörű darabot hordott már életében –, hanem mindarról, amit megtestesített. Michael felajánlotta, hogy visszaadja a régi életét: magánrepülőgépeket, gyönyörű otthonokat, milliárdokat a bankban, törvényességet a gyerekének. Rengeteg oka volt, hogy ugorjon az ajánlatára, és még sokkal több, hogy visítva elrohanjon tőle. Ránézett a férfira, és az ágyéka sajogni kezdett, felidéződött benne az egykori hihetetlen szex. Aztán egy kínos gondolat megállította. Erről szólna az egész: a szexről és a pénzről? Nem teszi ez csupán egy kicsivel jobbá azoknál a nőknél ott Cannesban? De most nem akarta ezt fontolóra venni.

– Gondolkodnom kell rajta, Michael. Mondhatnánk, egy kissé megleptél.

– Természetesen. De kérlek, tényleg gondolkodj rajta.

Serena lassan bólintott.

259

– Vissza kell mennem a társasághoz.

Michael Sarkis nem volt ahhoz szokva, hogy ilyen könnyen feladja.

– Ott vár a gépem a Farnborough repülőtéren. Elrepülhetnénk a szállodámba Vegasba.

Szilveszter estéjén kéne megtartanunk. Odavitethetem a nővéreidet repülőgépen. Az apád…

– Michael. Lassíts.

– Látlak holnap?

– Michael. Kérlek.

– Mikor? – sürgette a férfi.

– Majd felhívlak, ha úgy érzem.

Oswald kilépett a házból, hogy némi friss levegőhöz jusson; kissé telítettnek érezte magát a konyak, a pezsgő és a figyelem keverékétől, amellyel a parti hálás vendégei tüntették ki.

Beleszívott a Cohiba szivarjába, és egy galambszürke füstkarikát fújt a hűvös éjszakai levegőbe, boldogan, hogy egyedül maradhat néhány percre, és feltöltődhet energiával.

– Láttam korábban azt a kis jelenetet, lent a konyhában – jött egy hang a sötétből, és egy arc villant fel egy cigaretta izzásában.

– Declan O’Connor – állapította meg Oswald, amikor felismerte a zsokéja bátyját. – Nem emlékszem, hogy meghívtam volna.

– Finbarral jöttem, ugyebár. Vad Temperamentum díjnyertes zsokéját természetesen meghívta?

– Feltételezem – mondta Oswald dühösen, hogy ez az undorító alak rajtakapta. – De megerőltethette volna magát – folytatta, Declan elhanyagolt vászonzakóját és fekete farmernadrágját mustrálgatva. – Ez bál, nem csűrdöngölő. Egyébként miről beszél? Milyen kis jelenetről a konyhában?

– Amikor gorombáskodott a szegény személyzetével, akik pedig keményen dolgoznak. – Declan beleszívott a kezével takargatott cigarettájába. – Oswald Balcon igazán tanulhatna némi jó modort.

Harag szorította el Oswald torkát, ahogy visszagondolt a newmarketi versenyek éjszakáján kapott halálos fenyegetésre.

– Maga volt – hörögte, mert egészen tisztán felismerte a titokzatos telefonáló hangját. – Maga kis szarházi, maga hívott fel és fenyegetett meg.

Declan ledobta a félig szívott cigarettáját a földre, és nevetni kezdett.

– Ne legyen olyan érzékeny – gúnyolódott. – Csak egy kis tréfa meg játék volt. Nem kellett volna lecsesznie Finbart aznap délután, igaz? Jól begyullasztottuk, mi?

Oswald tejesen elképedt a még huszonöt évesnek sem látszó férfi pimaszságától.

– Nemcsak hogy letartóztathatnám, tönkre is tehetném – mondta fölényesen, próbálva újra fölébe kerekedni.

– Ne viselkedjen így, Oswald – mosolygott Declan kétszínűén. – Ismer engem, és tudja, hogy sok közös vonás van bennünk…

– Rohadtul nem valószínű.

– Meg lesz lepve. Tudja, általában nem járok partikra. Nem az én terepem. De szerettem volna egy kis üzleti elképzelést megbeszélni magával.

– Nem érdekel, O’Connor – mondta Oswald, és megfordult, hogy visszamenjen a házba.

– Ezzel mind a ketten elég sok pénzt kereshetnénk.

Vendégek kezdtek nyüzsögni körülöttük, ezért Declan lehalkította a hangját, hogy elmondja a tervét Oswaldnak.

Amikor befejezte, az idősebb ember fensőbbségesen felnevetett.

– Takarodjon előlem, O’Connor – mordult Declanra. – Csak nem képzeli, hogy bepiszkítom a kezem a maga mocskos kis cselszövésével – nem mintha ezzel a legcsekélyebb reménye is lehetne a sikerre.

260

Ledobta a szivarját a földre, és körültekintően elnyomta a cipője sarkával.

– És különben is, ha már pénzcsinálásról van szó, megvannak hozzá a magam tervei.

– Jól vagy?

Camilla úgy libbent be a dolgozószoba kétszárnyú ajtaján, mint Trójai Heléna. A haját hátrafésülte az arcából, és két art deco csattal tartotta szorosan; hosszú, lebegő, halványlila ruhája tökéletesen omlott le a testéről, olyan hatást keltve, mintha az anyag hozzá sem érne a bőréhez.

Türkiz szeme azonban rögtön összeszűkült, amikor meglátta Serenát, aki egy széken ült, és kibámult az ablakon a sötétségbe.

– Serena?

– Michael Sarkis keresett fel éppen most.

– Micsoda? A partin? – kérdezte Camilla hitetlenül. – Remélem, kidobtad.

– Megkérte a kezemet – közölte a húga lassan, még mindig az ablakon bámulva kifelé.

Camilla majdnem felköhögte a koktélját.

– A pokolba is! Ez aztán igazán a derült égből jött! És mit mondtál neki? – kérdezte óvatosan.

– Nem mondtam semmit. Fogalmam sincs, hogy képzeli, hogy csak úgy felbukkan, miután hónapokig egy seggfej volt, és azt várja, hogy a plafonig ugráljak a házassági ajánlatától. Azok után, ahogy bánt velem.

Camilla kutatóan nézte a húga arcát. Az elmúlt néhány hónapban Serena megváltozott, lágyabb lett, az éles sarkai lekerekedtek: mindenki észrevette ezt. Ám akkor is ugyanaz a nő

maradt, és a lényének egy részét nyilván vonzza a férfi hatalmának és gazdagságának erős mágnese. Sarkis ajánlata még mindig elkápráztathatja, úgyhogy Camilla tudta, óvatosnak kell lennie. Mindenki örült, amikor Sarkis hátát látta – az ilyen férfiak önzők és kártékonyak –, de ismerte Serenát. Mennél jobban becsatlakozol a barátai pocskondiázásába, annál jobban kezd vonzódni hozzájuk.

– Ezek szerint nem vetted komolyan fontolóra?

Serena arca rejtélyesen felcsillant.

– De látnod kellett volna a gyűrűt.

– Tett már az apád bármilyen célzást arra, hogy mikor lesz az év esküvője? – kérdezte Jennifer.

Jennifer Watchorn azonnal Camilla és Serena mellé lépett, ahogy a két lány újra megjelent a bálteremben. Maria Dante felé intett, aki tolakodón parádézott körbe a partin.

– Nem tudom, hogy ez ránk tartozik-e – válaszolta Serena.

A hangjával szerette volna tudatni, hogy valójában nem izgatja a dolog. Pedig bizony izgatta.

Nagyon is izgatta. Meglepődött, amikor megtudta, hogy a boldog pár egészen februárra előre akarja hozni az esküvőt. El sem tudta képzelni, mire ez a nagy sietség, ami sokkal jobban bosszantotta, mint hajlandó lett volna elismerni. Csak nem gyerekekkel kapcsolatos a dolog?

– Hogy van a két elragadó Balcon nővér? – kérdezte Philip Watchorn kedvesen, és kihasználva az alkalmat, mindkét lányt arcon csókolta. – Nem sok lehetőség adódott, hogy szót váltsunk a vadászaton a múlt héten, de mindannyian nagyon lelkesek vagyunk, hogy téged választottak Esher jelöltjének.

Philipről köztudott volt, hogy támogatja a Konzervatív Párt kasszáit, és maga is ott sertepertél a politika szélén, és a nagy hatalmú kapcsolatait az üzleti birodalma erősítésére használja.

Camilla hallotta, amikor az apja lenézően beszélt Philip pártkapcsolatairól, mondván, hogy csupán a Lordok Házában szeretne megcsípni egy helyet.

– Össze kéne jönnöd az asszisztensemmel, hogy megbeszéld a kampányodat – mondta Philip barátilag.

Camilla felkapta a fejét. Nem ártana, ha lenne néhány befolyásos ember az oldalán, különös tekintettel a pletykák szerint már a következő tizennyolc hónapban várható általános választásokra.

261

– Attól tartok, hogy a pénz beszél, ifjú hölgy – mondta Philip, és megpaskolta Camilla hátát. – A helyedben minél előbb beszélnék az apáddal, hogy rendezzen egy pénzgyűjtő akciót Huntsfordban. Tudom, hogy elvesztette a helyét a Lordok Házában – úgy tett, mintha megvonaglana az arca –, de neked fontos, hogy az emberek a család neve köré gyűljenek, és ki ne akarna eljönni ide egy partira?

Körbemutatott a bálteremben, és egyetlen hajtásra ledöntött egy fél üveg whiskyt.

– Igen, igazság szerint éppen erről akartam a papával beszélni – mondta Camilla.

Nem tudta, miért, de már az említésétől is enyhe émelygést érzett a gyomrában.

Jennifer rápillantott a gyémántberakásos Cartier órájára.

– Ne felejtsd el, hogy tizenöt perc múlva kezdődik a tűzijáték – búgta izgatottan. – A kocsifelhajtóra vagy a bástyára mész ki, hogy megnézd?

– Akárhová is, azt hiszem, először felugrom, és hozok egy kendőt – mosolygott Camilla. – Az éjszaka hideg, és a ruha vékony!

Elnézést kért, és felment a lépcsőn a hálószobájába, ahol felkapott egy finom, krémszínű

pasminakendőt, hogy a válla köré kerítse. Már majdnem újra az ajtónál volt, amikor meghallotta Maria Dante jól felismerhető hangját az ajtaján kívül a folyosón. Úgy tűnt, hogy az egyik operabéli barátjával beszélget. Valami visszatartotta Camillát, hogy kitárja a kissé nyitott ajtót; inkább megállt a résnél, hogy hallgassa őket egy pillanatig.

– Természetesen az egész helyet ki kell belezni – mondta Maria a dallamos olasz akcentusával.

Camilla hallotta, hogy megveregeti a hálószobája falát, mintha rothadást keresne.

– Az angoloknak nincs stílusuk, n’est-ce pas? – jegyezte meg egy férfihang francia hanghordozással.

– Szerintem a ház bútorai rémesek, a nagy részüket el kellene égetni a tűzijátékkal együtt.

– Természetesen nem tudok mindent egyszerre megváltoztatni – suttogta most Maria olyan hangon, mint egy összeesküvő, úgyhogy Camillának egészen közel kellett hajolnia az ajtóhoz, hogy hallja. – De hát egy élet áll a rendelkezésemre, hogy azt csináljak ezzel a házzal, amit akarok – mondta halk, érdes nevetéssel. – És ennek a háznak el kell kezdenie fizetni a fenntartását. Egy vagyont kereshetnénk azzal, ha ilyen eseményekre kiadnánk. Nem mintha Oswald pillanatnyilag hajlandó volna akár hallani is róla – mondta sóhajtva.

– Miért? – kérdezte a francia férfi.

– Makacs, és ez elhomályosítja az ítélőképességét. A zenei est nem bélelte ki a zsebét, úgyhogy most szóba sem jöhet előtte, hogy bármilyen módon hasznosítsuk Huntsfordot.

– Akkor hogy akarod keresztülvinni?

Az asszony nevetett. A nevetése kotkodácsolás-ként szállt fel a levegőbe.

– Megvannak a módszereim, cara. Megvannak a módszereim.

– Akkor menjünk – mondta Cate Nicknek, és könnyedén megrántotta a szmokingja ujját, mivel attól félt, hogy túl rámenősnek tűnhet, ha kézen fogja.

– Hová megyünk? – kérdezte Nick, körülnézve a teremben. A parti látszólag még nem ért véget.

– Az éjféli tűzijátékra, te buta – mondta Cate. – Családi hagyomány. A legjobb fentről, a kastély bástyájáról nézni. Szerintem élvezni fogod.

– Igazság szerint nekünk is van egy kis családi hagyományunk – mondta Nick, visszamosolyogva a lányra. – Nem mintha sokat járnék haza, de szeretem ezt a hagyományt őrizni.

– És mi az?

– Karácsony éjszakáján pontban éjfélkor ajándékot adunk egymásnak. A tied itt van – mondta, és megtapogatta a zsebét.

262

Cate meglepetten fordult felé. Nem úgy képzelte el Nicket, mint aki ajándékokat osztogat, bár ezt a véleményét kizárólag arra a körültekintésre alapozta, amellyel a cég pénzét kezelte, de most örült, hogy vett a férfinak valamit. Az előző héten késő esti bevásárló körútra indult, és bár legszívesebben olyasmit vett volna neki, aminek nagyon örül, például egy gyönyörű Dunhill öngyújtót vagy egy elegáns Savile Row öltönyt, türtőztette magát. Az extravagáns ajándékozással kiadta volna az érzéseit, és ezt semmiképpen sem akarta, hiszen a férfi egy csöpp érdeklődést sem mutatott iránta. Inkább egy könyv mellett döntött, amelyről tudta, hogy Nick élvezni fogja: David Niven, az egyik kedvenc színésze kemény kötésű életrajzát vette meg neki. Cate elégedett volt – tudta, hogy épp a megfelelő hangot ütötte meg: szép ajándék, de egyáltalán nem túl személyes, hogy a férfi iránti mélyebb érzéseire utaljon.

– Akkor szeretnéd, ha felmennék, és lehoznám a te ajándékodat is? – kérdezte, és a lépcső felé intett.

– Már ha van valamid a számomra – mondta Nick tréfálkozva.

Cate bólintott, és felrohant a lépcsőn, hogy magához vegye a könyvet. Tudta, hogy az emberek már elkezdtek kiözönleni a bejárati ajtón, vagy a bástyákra vezető lépcsőház felé. Gyorsan felkapta az ezüstpapírba csomagolt és nagy fekete masnival díszített ajándékot, a hóna alá csapta, és visszavágtatott Nickhez.

– Oké, mehetünk?

– A tűzijátékra? Igen, de előbb keressünk egy csendesebb helyet, csak néhány percre – mondta Nick a fejét rázva, és elkalauzolta a lányt a tömegtől.

Csendesebb? Cate nagyot nyelt. Mit akar ez jelenteni? Furcsa nyugtalanság fogta el. Arra gondolt, bárcsak egy kicsit megigazította volna magát a tükörben, amikor a szobájában volt.

Biztos volt benne, hogy a haja mostanra már úgy néz ki, mint egy madárijesztőé.

– Mit szólnál a melegházhoz? – kérdezte. – Nincs messze, és a papa rendszerint bezárja a parti idejére. Csupa üveg, úgyhogy végignézhetjük a tűzijátékot anélkül, hogy tüdőgyulladást kapnánk.

Hosszú folyosókon vágtak keresztül, míg elérték a ház keleti végét. Végül Cate kinyitott egy régi dupla ajtót egy kulccsal, amelyet egy kínai váza alól vett elő. A melegház nem volt nagy, de az egyik fala és a teteje üvegből készült, és a teljes sötétségre nézett. Nyáron, magyarázta Cate, tele van növényekkel és kúszó szőlővel, de most egy kicsit elhanyagoltnak tűnt. Bal oldalon egy nagy, sárga szélű, egzotikus trópusi növény kornyadozott, szemben vele pedig egy kis belső

tavacska látszott néhány üres virágláda társaságában.

– Tehát… – mondta Cate, és érezte, hogy az idegessége egyre nő.

– Tehát, öt perc múlva tizenkettő – mosolygott Nick. – Az ajándékozás ideje!

– Azt hiszem, inkább én kezdem – mondta Cate, és előhúzta a csomagot a hóna alól. – Remélem, még nincs meg neked – kezdett makogni. – Tudom, hogy szereted…

– Ne áruld el a titkot – kérte Nick, az ezüst csomagolópapírral bíbelődve.

Az arca őszinte mosolyba szaladt, amikor meglátta a könyvet, és rögtön elkezdett lapozni benne. Cate örült, hogy ellenállt a kísértésnek, és nem írt valamilyen nyálas üzenetet az első

oldalra.

– Ez fantasztikus, köszönöm – mosolygott Nick, és megpaskolta a könyv fedelét. – És most jön Cate ajándéka – vigyorgott.

A keze eltűnt a zsebében, és kihúzott egy dobozt. Cate esküdni mert volna, hogy aggodalom és zavar felhőzte be Nick arcát, amikor átnyújtotta neki. Figyelemre méltóan szépen van becsomagolva egy férfi ajándékához képest, gondolta, amikor meghúzta a piros masnit, és az ajándék kikandikált a ropogós fehér papír alól. Az Óz, a nagy varázsló egy régi példányát tartotta a kezében, a gerince egy kicsit már megtört, a borítóját gyönyörű fekete-fehér rajz díszítette. Az első kiadás volt.

– Emlékeztem rá, hogy szereted. Azt mondtad, hogy a mamád szokott felolvasni belőle…

Cate megállította, túlságosan elragadták az érzelmek.

– Tudom – mondta akadozó hangon. – Zavarban vagyok – folytatta, és lenézett az olcsó könyvre, amelyet ő vett a férfinak.

263

Nick vigyorgott.

– Ne légy. Megérdemled.

Cate felpillantott Nick arcára, és határozottan egy számára új, ismeretlen kifejezést látott rajta.

A férfi könnyed magabiztossága most szégyenlős esetlenségbe váltott. Előrelépett, egy újabb lépéssel közelebb a lányhoz.

– Cate, én…

Cate szerette volna feloldani a hirtelen támadt feszültséget. Elkezdett összevissza fecsegni, hátha így eloszlik. Állj már le, asszony, szidta magát. Hát nem ezt akartad?

Végül mély lélegzetet vett, és szélesen Nickre mosolygott.

– Milyen lett volna ez az év, ha nem találkozunk? – kérdezte lassan, teljes tudatában, hogy a férfi teste már csak centiméterekre van az övétől.

– Unalmas – válaszolta Nick csendesen.

Hirtelen nem úgy érezték magukat, mint két barát, akik ajándékot cserélnek karácsonyeste, hanem majdnem mint két idegen, akik nem tudják, mit mondjanak egymásnak. Nick lassan Cate arcához emelte a kezét. Most olyan közel volt, hogy a lány érezte a bőréből áradó meleget. Látta, milyen hosszúak a barna szempillái, sötét mogyorószín szeme az ő tekintetébe fúródott, és Cate hirtelen szerette volna megcsókolni a szemhéját, a nyakát, az arcát, az ajka lágy vonalát.

Aztán az ajtó csattanva kinyílt, és amikor megfordultak, Serenát látták a melegház bejáratának a keretében.

Nick hirtelen hátraugrott, amikor Serena megzavarta őket, és Cate majdnem felbukott a tízcentis cipősarkán a nagy sietségtől, hogy valami távolság kerüljön közéjük.

– Hát itt vagytok! Már mindenhol kerestelek benneteket! A papa azt akarja, hogy mind együtt legyünk a bástyákon. Ó, elnézést! Rosszkor jöttem? – mosolygott Serena, amikor rájött, hogy mit tett. Akkor egy perc múlva találkozunk odafent?

Amilyen gyorsan kinyitotta az ajtót, ugyanolyan gyorsan be is csukta. Mérges volt magára.

Alig várta, hogy megkérdezhesse Cate véleményét Michael lánykéréséről, de azért remélte, hogy nem tette tönkre a nővére estéjét. Megállt, meglepődve magától. Szerette volna Cate-et boldognak látni, és igazán kedvelte Nick Douglast, bár bosszantóan emlékeztette Tomra. Tom hangját kikupálták a RADA három éve alatt, de a mögötte érezhető akcentus továbbra is megmaradt, akárcsak a féktelen, kicsit idétlen humorérzék. A fene egye meg. Michael épp most kérte meg a kezét, akkor miért gondol Tomra? Meghallotta az elsőként fellőtt petárda hangját, amely úgy vonított, mint egy családtag halálát előre jelző kísértet, és továbbsietett.

Huntsford folyosók és átjárók labirintusa volt, még egy titkos alagút is húzódott alatta az Edward korabeli időkből, hogy a szolgák zajtalanul közlekedhessenek a ház egyik végéből a másikba. Serena és a nővérei ismerték a ház minden négyzetcentiméterét, gyerekkorukban gyakran használták az átjárókat, hogy elrejtőzzenek az apjuk elől, vagy úgy mozogjanak a házban, hogy ne vonják magukra a haragját. Serena a könyvtárszoba felé sietett, mivel tudta, hogy az egyik könyvespolc mögött van egy ajtó, amely egyenesen a bástyákra vezet.

– Serena, remélem, a bástyák felé tartasz? – jelent meg előtte Maria Dante a folyosón.

Serena megdöbbent, hogy ott látja.

– Nem a papával vagy? – kérdezte némi vádaskodással a hangjában.

Változatlanul érzett valamit Maria Dantéban, ami nyugtalanította.

– Nem vagyunk összenőve a csípőnknél – mosolygott a díva.

– Nos, én erre megyek, jössz velem? – kérdezte Serena, tudatosan jó szándékot mutatva.

Kinyújtotta a kezét, megérintett egy arany fogantyút egy halom könyv alatt, és felpattant egy ajtó.

– Egy titkos átjáró – kiáltott fel Maria szarkasztikusan. – Ó, milyen kalandregénybe illő!

– Aligha Agatha Christie – mondta Serena kissé bosszúsan. – Gyakorlatilag csak egyetlen folyosó van, amely összeköti a konyhát az elülső hálószobákkal. Tudomásom szerint az ükapám csináltatta, hogy a ház urának ne kelljen a szolgákhoz szólnia.

– Ó, ti különc angolok – jegyezte meg Maria, és követte Serenát a szűk átjáróba.

264

Bizony nem volt itt katakombáról szó. Serena soha nem felejtette el a csalódását, amikor gyerekként rájött, hogy a titkos átjárók Huntsfordban egyáltalán nem hasonlítanak a mesebeli barlangokhoz; egyszerűen a szem elől eldugott folyosókról van szó. Homályos volt a világítás, csend honolt odabent, és a sötétséget még nyomasztóbbá tette a kőfalakon függő megfeketedett családi portrék sora. A különböző Balcon ősök sápadt arca úgy bámult le Mariára és Serenára, mint megannyi gonosz szellem. Maria Serena mögött ment, a ruhája földet söprő bársonya suhogott járás közben.

– Ugye tudod, mennyire várom, hogy a családdal tölthessem a karácsonyt? – kérdezte Maria.

Serena nem bírta tovább elviselni a képmutatását.

– Igazán? És mit fogsz csinálni ezen a családi összejövetelen? Teszel még több kábítószert a bőröndömbe és betörőt a hálószobámba? Vagy most valami kicsit kifinomultabb intrikát találsz ki? Bombákat a fürdőszobákba? Vagy talán csörgőkígyókat az ágyakba?

– Mi a csudáról beszélsz? – kérdezte Maria döbbenten.

– Ne tégy úgy, mintha nem emlékeznél a Huntsfordi Zenei Estre. A művészeti kapcsolattartó barátodra, Milesra, aki a hálószobámban szaglászott.

– Serena, ne légy ilyen ostoba. Nem gondoltunk a biztonságra, és valaki behatolt a házba.

Hogy tételezhetsz fel ilyesmit a saját családod egyik tagjáról?

– Még nem egészen vagy az, Maria – dühöngött Serena.

– De hamarosan az leszek – folytatta Maria önelégülten. – Bár jövő ilyenkor Oswaldnak és nekem talán már saját családunk lesz. Persze ez nem jelenti azt, hogy ti lányok nem fogtok a családhoz tartozni – tette hozzá, mintha ebben hinne a legkevésbé.

Serena megállt, és megfordult, hogy szembenézzen a jövendő mostohaanyjával. Maria mosolygott a sötétben, úgyhogy Serena nem látott mást, mint az arca árnyait és a fogai fehérségét.

– Igazán? – kérdezte gonoszul, képtelen lévén visszafogni magát. – Ezek szerint még lehetnek gyerekeid?

– Még csak épphogy negyvenéves vagyok, mia cara – vágott vissza Maria több mint egy csipetnyi szarkazmussal. – Tudom, hogy ez ősöregnek tűnik neked, de rengeteg időnk van Oswalddal, hogy teherbe essek.

Serena úgy érezte, hogy képtelen válaszolni – tulajdonképpen képtelen levegőt venni.

– Jól vagy? – kérdezte Maria önelégült rosszindulattal. – Meg kell értened, hogy Oswald szeretne egy fiút. Mindig is fiút szeretett volna.

– Természetesen – mondta Serena csendesen.

– Ugye nem képzeled, hogy örülne, ha a fattyú unokája örökölné Huntsfordot?

Serena érezte, hogy felpúposodik a háta, mint egy fújni készülő macskáé.

– A te törvénytelen gyereked. Csupán a nyilvánvalóra szeretném felhívni a figyelmedet. Egy fattyú nem fogja örökölni – nem örökölheti – Huntsfordot. A mi gyerekünk, Oswaldé és az enyém, lesz a cím, a ház – minden örököse.

Oswald felnézett az égre; a melle előtt összefont karjával és a szélesre tárt lábával úgy festett, mint egy területét védelmező angol buldog. Fénycsíkok lövelltek az égre, és robbantak szét vékony, pókszerű lángok hatalmas, borostyánszínű pitypangcsokraivá. Camilla szorosabbra húzta a pasminakendőjét a vállán. Miközben felsétált az apjához, egy vörös nyíl süvített fel a magasba, és tárult ki vörös, zöld és kék fényből szőtt legyezőkké a fejük felett.

– Gyönyörű idén a tűzijáték, Papa – szólalt meg Camilla, látva, hogy az apja nem fordul meg, hogy ránézzen.

– Maria fizette a bemutatót – mondta az apja enyhe mosollyal. – Ez az ő karácsonyi ajándéka a családnak.

– Milyen nagyvonalú – jegyezte meg Camilla hűvösen.

Körülbelül hetven ember gyűlt össze a bástyákon, több mint harminc méterrel a huntsfordi birtok fölött. Mindenki a nyakát nyújtogatta, hogy a látványt figyelje.

265

– Azt hiszem, a mai este rendkívül jól sikerült – folytatta Camilla, amikor Oswald megvetően visszamordult rá.

– Hát persze hogy jól sikerült – kötekedett az apja, és még mindig nem nézett a lánya szemébe. – Mindig az egyik legvonzóbb előjegyzésnek számított a társasági naptárban. Nézz csak körül: mindenki remekül érzi magát.

– Arra gondoltam… – kezdte Camilla, és szünetet tartott, hogy még egyszer utoljára átgondolja a taktikáját.

Tisztában volt vele, hogy ő képtelen olyan szakértő módon az ujja köré csavarni az apját, mint Serena, de azt is tudta, hogy a bevált trükk szerint úgy kell feltüntetnie a dolgot, mintha valójában nem segítséget kérne, és hízelegnie kell az apjának, hogy Oswald erősnek és nélkülözhetetlennek érezze magát…

– Arra gondoltam – mivel ennyire fantasztikus vagy az ilyen események megszervezésében –, hogy nem segítenél-e nekem egy pénzgyűjtő akcióban, amelyet a jövő év elejére tervezek?

Oswald szája önelégült mosolyra görbült.

– Pénzgyűjtő akcióban pontosan mire? – kérdezte.

Camilla mély lélegzetet vett.

– Talán tudod, hogy Esher jelöltjévé választottak. Én vagyok a reménybeli parlamenti képviselőjük. – Gondosan úgy fogalmazott, hogy azt éreztesse: az apja esetleg még nem hallott róla. – Adományokat kell szereznem a kampányra. Arra gondoltam, jó ötlet volna egy kis pénzgyűjtő eseményt rendezni itt; mi a véleményed?

Oswald nem válaszolt, hanem még hátrébb hajtotta a fejét, hogy a tűzijátékot figyelje.

– A huntsfordi bál nem pénzgyűjtő esemény, Camilla – szólalt meg végül. – Meg kell értened, hogy a zenei est után kissé kevésbé vagyok hajlamos vadidegeneket hívni a házamba bármilyen vállalkozás – legyen az kereskedelmi, jótékonysági vagy egyéb – céljából.

Camilla tudta, hogy kemény küzdelem áll előtte.

– De én nem vagyok idegen. A lányod vagyok.

– Igen, amikor éppen úgy tetszik neked.

– Mit akarsz ezzel mondani? – pattogott Camilla. – Azt hittem, támogatni fogod az erőfeszítéseimet, hogy bekerüljek a politikába. Hogy őszinte legyek, pokolian meg vagyok lepve, hogy eddig nem említetted a jelölésemet. Mindenki elhalmozott gratulációkkal, kivéve a saját apámat.

Egy rakéta sivított fel az égre, és robbant szét ezer csillagra. Oswald végül odafordult, hogy a lányára nézzen.

– Nem azért hanyagoltam el, hogy megbeszéljem a kiruccanásodat a politikai arénába, mert nem hallottam a kis „győzelmedről” – a szót gúnyosan ejtette –, hanem azért, mert ezt a család egy újabb oktalan vállalkozásának tartom.

– De hiszen te évekig részt vettél a politikában – tiltakozott Camilla. – Imádtad. Miért lenne más az én számomra? Miért lett hirtelen „oktalan”?

Oswald elfordította a fejét, úgyhogy most a feketeségbe bámult maga előtt.

– A helyzet az, legdrágább Camillám, hogy nem vagy alkalmas a parlamenti életre.

Camilla dühösen rátámadt.

– Hogy tudod megindokolni ezt a megjegyzésedet? Minden ajánlólevelem megvan, ami ahhoz szükséges…

– Ó, tényleg? Valóban? – mosolygott az apja rosszindulatúan. – Beleértve a csontvázat is a szekrényedben?

Camilla jéggé dermedt. Védekezőn összefonta a teste körül a karját, és a bástyákat bámulta maga előtt, de nem maga elé nézett, hanem vissza az időben.

Oswald halkan kuncogott. A kuncogása kegyetlen és lelketlen és baljós volt.

– Igen, túl sok politikusnak vannak sötét kis titkai, nem igaz? Kivéve, hogy a tied talán egy kicsit sötétebb, mint a legtöbb.

266

– Ez régen történt – mondta Camilla hűvösen, kényszerítve magát, hogy leplezze a vérében száguldó rémületet.

Oswald felemelte az állát, és arrogánsan kitágította az orrcimpáit.

– Az, hogy régen történt, még nem jelenti, hogy nem történt meg. Szerencsére én vagyok az egyetlen ember, aki tud róla. Legalábbis pillanatnyilag.

– Papa. Ez az egész a múltban volt. Kérlek, hagyjuk is ott – mondta Camilla, próbálva uralkodni a hangján.

– A múltnak megvan az a tulajdonsága, hogy szeret felbukkanni – jegyezte meg Oswald, miközben a szemét a fekete égen felrobbanó lángokra szegezte. – Ezért azt ajánlom, hogy hagyd abba ezt az idétlen fantáziálást, és vond vissza a jelölésedet.

Camilla fejében kattant egy kapcsoló, amikor rájött, mi az apja ellenvetéseinek a gyökere.

– Féltékeny vagy, igaz? – kiáltott fel, és megperdült, hogy kérdőre vonja Oswaldot. – Féltékeny, hogy én lehetnék a családban az, aki politikai karriert fut be. A legtöbb apa boldog volna, hogy a gyereke megpróbál elérni valamit. De te nem. Senki sem lehet jobb nálad, igaz? – kérdezte megvetően.

Az apja arckifejezése elárulta, hogy rátapintott az igazságra.

– Féltékeny? Rád?

Oswald a lányára nézett, aki dúltan állt a sötétségben.

– Az vagy – válaszolta Camilla dacosan. – Elvesztetted a helyedet a Lordok Házában, és ezért most nekem kell feladnom a lehetőségemet, hogy karriert csináljak a politikában. Az álmomat. Az ambíciómat. Az a helyzet, hogy ez szívügyem, és ezért nem fogom elszalasztani az alkalmat miattad.

– Nem fogod? – mosolygott Oswald kegyetlenül.

Camilla hangja lehalkult, ahogy apa és lánya acélkemény akarata egymásnak feszült.

– Tudom, hogy jó lennék ebben – mondta halkan, és olyan határozottan állta az apja pillantását, hogy ki tudta venni a felrobbanó tűzijáték képét Oswald pupilláján. – Azt hiszem, igazán jó politikus válhat belőlem. Ha parlamenti képviselő leszek, tekintsd a család győzelmének.

– Amíg nem leszel ennek az országnak az egyik véleményformálója, ami annak a fényében, amit mindketten tudunk, nem fog bekövetkezni, igazán nem érdekel, hogy mit hiszel, drágám.

Camilla érezte, hogy kifut a vér az arcából, amikor megértette, mekkora hatalma van az apjának fölötte.

– Vond vissza a jelölésedet – ismételte meg Oswald határozottan.

– Nem vonom – válaszolta Camilla, és a macskaszeme összeszűkült, ahogy az apjára nézett.

– Ó, dehogynem, visszavonod – mosolygott Oswald, miközben egy újabb rakéta robbant fel az égen. – És rögtön újév után meg fogod tenni, ha nem akarod, hogy az egész világ megtudja a mocskos kis titkodat.

267

42

Cate nem volt biztos benne, hogy a bársonyfüggöny hosszú résén belopakodó éles fény, vagy a pocsék másnaposságtól lüktető feje ébresztette fel. De bármi volt is, már ébren volt, és nyögve süllyesztette vissza a fejét a puha párnába. Karácsony első napja ide vagy oda, neki kell még egy félórányi alvás, hogy akár csak megközelítőleg is újra emberi lénynek érezze magát. De aztán megdermedt. Biztos volt benne, hogy hallotta a padló halk reccsenését, és valakinek a lélegzését.

Egy kicsit félt, de aztán a hátára gurult, hogy szembenézzen az ajtóval.

– Cate, csak én vagyok – suttogta egy alvástól és italtól reszelőssé vált hang.

Cate küzdött, hogy ki tudja nyitni a szemét, míg végül meglátta, hogy Nick áll ott, és próbál lábujjhegyen átkelni a szobán. Az előző esti fehér szmokinging nyitva volt a nyakánál, és nem volt begyűrve a nadrágja övébe. Kezdődő borosta borította az állát, és a szemében rózsaszínnel árnyalt, zavaros tekintet ült.

Ahogy Cate nézte, a szerelem, a vágy és a reménytelenség érzése örvénylett a gyomrában.

Eszébe jutottak az előző este eseményei, és elfogta a szégyen. Mi jutott eszébe, hogy meghívta, maradjon itt éjszakára? Hogy belékarolt, amíg a tűzijátékot nézték? Hogy flörtölt vele? Igen, határozottan flörtölt. És akkor ott volt az a pillanat a melegházban. Megesküdött volna, hogy Nick meg akarta csókolni, mielőtt Serena bevitorlázott az ajtón. De aztán semmi sem történt, mint ahogy az este hátralévő részében sem. Előzőleg megfogadta magának, hogy ha nem jönnek össze Nickkel a bálon, többé egy pillanatot sem veszteget arra, hogy azon filózzon, mi történhetne, eltekintve az első kiadású tündérmeséktől, vagy a felizgató majdnem csókoktól. A Nick Douglas-könyv bezárult. Véglegesen. De mit keres a férfi most itt?

Nick az ágy felé közelített, és Cate felrántotta a fehér vászonlepedőt az álláig.

– Gondoltam, jobb, ha elmegyek – mosolygott Nick gyengéden. – Már zajt hallok lentről.

– Már? Az emberek közvetlenül a parti végeztével elkezdtek odalent takarítani. Papa utálja, ha úgy néz ki a ház, mint Hirosima, amikor lejön – vigyorgott a lány. – Különben remélem, jól érezted magad tegnap este.

– Istenien éreztem magam.

Nick még közelebb óvakodott az ágyhoz, aztán mereven leült a matrac szélére.

– Én is. Köszönöm, hogy eljöttél.

Cate valahogy érzékelte, hogy a férfinak nem akaródzik elmenni.

– Hát – kezdte Nick tétován – látlak még az új év előtt? Mikor jössz vissza Londonba?

Cate érezte, hogy megremeg. Szeretné őt látni az új év előtt?

– Általában karácsony másnapjáig maradok itt – mondta tartózkodón. – Ha szeretnéd, hogy találkozzunk, talán hívj fel azután.

– Felhívlak.

– Akkor, szia.

– Szia.

268

Nick előrehajolt, átnyújtózott Cate testén, és az ajkát a lány arca felé irányította. Cate felnyúlt, hogy megcsókolja, és eközben a lepedő lehullott az álláról, a hálóinge vékony pántja lecsúszott a válláról, és kivillant egy darab a krémfehér húsából. Nick abban a pillanatban irányt váltott.

Tekintete a lány szemébe fúródott, szájának célkeresztje Cate arcáról az ajkára tevődött át. Cate megdöbbent, de Nick ajkának a lágysága úgy húzta magába, mint egy beszippantószerkezet, és éhesen viszonozta a csókot.

– Tegnap egész este ezt szerettem volna tenni – vallotta be a férfi gyengéd és zavartól elszíneződött hangon.

– Akkor miért nem tetted? – kuncogott Cate, és arra gondolt, hogy most egyszerre megkapta az összes karácsonyi ajándékát.

Nick ujja végigcirógatta az arcát.

– Hát…

Hirtelen egy sikoly fúrta át a levegőt. Egy vérfagyasztó, a torok mélyéből feltörő sikoly, amely először tompán hangzott, aztán emelkedni kezdett, és egyre dermesztőbb lett, ahogy megtelt rémülettel.

Nick egy ugrással talpon termett.

– Jézus, mi az ördög volt ez? – kérdezte, és az ablakhoz rohant.

Cate kipattant az ágyból, és megragadta a köntösét.

– Úgy hangzott, mintha a ház mögül jött volna – mondta aggódva, és azonnal elfelejtette a pillanatot, amelyet épp most éltek át.

Kirohantak a folyosóra. Camilla bukkant fel velük szemben a szobájából, és látszott rajta, hogy egy másodpercre meglepi és szórakoztatja a látvány, ahogy ez a kettő félig felöltözve kizuhan Cate szobájából.

– Hallottátok? – kérdezte Camilla.

– Ezt nem lehetett nem hallani – válaszolta Cate, és még mindig azzal bíbelődött, hogy felhúzza a papucsát.

Egy újabb hálószoba ajtaja nyílt ki, és Venetia csatlakozott hozzájuk, hogy lássa, mi történik.

Mire elérték a lépcső tetejét, kivágódott a bejárati ajtó, és hideg, fagyos levegő zúdult be rajta. A kinti nappal tiszta fehérségének keretében Serena állt ott, sápadt arccal, egyik kezét a melléhez szorítva, próbálva visszanyerni a lélegzetét.

– Krisztusom, mi történt? – kiabált le Camilla a lépcső tetejéről, aztán kettesével szedve a fokokat lerohant a húgához. Ahogy közeledett, látta, hogy Serena felső ajka reszket, és kis, gyémánt alakú könnycseppek potyognak a szeméből az arcára.

– Hívjátok a mentőket – nyögte, levegő után kapkodva. – A papa. A teste. A vizesárokban van.

Nem mozdul.

A vizesárok, amelyet csak részben ástak ki, a ház hátsó része körül futott. Mindenki kirohant, a csupasz lábak jéggé dermedtek az éjszaka lehullott vékony hórétegben.

Egy test feküdt arccal lefelé a fekete, jeges vízben. Csak a feje látszott hátulról, de kétséget kizáróan Oswald volt.

– Nick – sikította Camilla, és a víz széléhez szaladt. – Segíts, gyorsan.

– A francba – mormolta Nick az orra alatt, mivel tudta, hogy bele kell gázolnia a vízbe.

Egy pillanatra Cate-re pillantott, aztán beleugrott a vizesárokba, a vastag, csontig ható hideg körülölelte a testét. Gyomok tapadtak a zakójára, a jeges víz csípte a szemét. Megragadta Oswald karját, és az elázott és a jeges víztől átitatott test lomhán elmozdult. Aztán hirtelen átfordult, csupán centikre Nicktől, aki az árok széle felé vonszolta.

– A kurva életbe – kapott a férfi levegő után, amikor Oswald lila, fagyott arca groteszk szemmel és nyitott szájjal visszabámult rá.

– Menj és kerítsd elő Mariát – szólt Cate Venetiára, és Nickkel együtt megpróbálta kivonszolni a testet a füves partra.

– Telefonált valaki a doktornak? A mentőket. Gyorsan.

269

Cate segített Nicknek kimászni a vizesárokból. Fölösleges lett volna megnézniük Oswald pulzusát, hogy megerősítsék, amit mindnyájan úgyis tudtak.

– Túl késő a mentőkhöz – vágott egy grimaszt Nick, ahogy az élettelen test fölé hajolt.

Kőkemény arccal nézett fel a nővérekre. – Halott.

A helyi rendőrség Huntsford falvában ritkán látott bármilyen eseményt az év bármely szakában, hogy egy fontos ember haláláról karácsony első napján ne is beszéljünk. Mivel a legutolsó nagy szezonális esemény a faluban egy libalopás volt három évvel azelőtt, Danner őrmester legfeljebb azt várhatta a karácsonyi időszakban, hogy kihívják egy kis csetepatéhoz a falusi kocsmába, vagy egy túlsütött kolbász okozta kisebb tűzvészhez valamelyik házba. Legyünk őszinték, a körzeti rendőrség arra számított, hogy a karácsonyt feltett lábbal tölthetik, úgyhogy Danner egy cseppet sem volt boldog, amikor be kellett másznia az őrs egyetlen rendőrautójába, és ki kellett mennie a kastélyhoz, hogy megvizsgálja a testet. Legalább a kollégája, Browning közrendőr örült, hogy megláthatja Serena Balcont, akinek a fotóját az öltözőszekrényében kitűzve őrizte.

– Úgy tűnik, hogy ez a BF dolga lesz Lewesban – mondta Danner őrmester, és vékony, menyétszerű vonásai ráncba szaladtak, miközben a vizesárok széle felé tartott, ahol Venetia letakarta egy pokróccal az apja testét.

– BF? – kérdezte Venetia aggodalommal.

– Bűnügyi Főosztály – hangzott a magvas válasz. – Véletlen halál. Öngyilkosság. Lehetetlen megmondani ezen a ponton. Ide kell hoznunk a fiúkat. Hívtak orvost?

– Igen, dr. Tavistockot – válaszolta Camilla. – Bármelyik pillanatban itt lehet.

Camilla szorosan összefogta magán a köntösét, és gyanakodva méregette a férfit. A rendőrakadémia már csak távoli emlék volt Danner őrmester számára, és Camilla kételkedett, hogy akár halvány fogalma lenne, mi az eljárás ilyen esetben.

Amikor dr. William Tavistock végre megérkezett, aki szintén meg volt sértve, hogy megzavarták a karácsonyi családi reggelijében, közölte, hogy szerinte Oswald megfulladt, amit, ahogy Nick rámutatott, bármelyikük képes lett volna diagnosztizálni a huszonöt éves orvosi gyakorlat előnye nélkül is.

– Bár nem lehetünk biztosak, amíg fel nem boncolják – tette hozzá a doktor lekezelően.

A nővérek csupán akkor kezdték azt gondolni, hogy az apjuk halála végre egy hozzáértő

személy kezébe került, amikor egy óra múlva megérkezett Paul Cranbrook detektív-főfelügyelő.

Cranbrook, aki egészében véve sokkal bizalomkeltőbb volt, mint a helyi őrs tagjai, gyorsan felügyelői rangra emelkedett a rendőrakadémia elvégzése után, és nem lehetett több harmincöt évesnél. A barátnője mohón falta a hírességeket tálaló magazinokat, úgyhogy Cranbrooknak, bár kibírta volna, ha nem kell kimennie Huntsfordba karácsony első napján, végül is megérte, hogy kíváncsiskodhatott a huntsfordi kastélyban, és találkozhatott a híres Balcon lányokkal.

Bent a házban ugyanolyan halotti hangulat uralkodott, mint a test körül, amelyet most a kriminológusok csapata fényképezett. Mindenki más a szalonban gyűlt össze. Cate kifejezéstelen arccal bámult ki az ablakon, míg Nick a széke karfáján ült, és a hátát dörzsölte gyengéden.

Collins az ajtó körül toporgott, nem tudta, mit mondjon vagy tegyen, a felesége a sarokban zokogott. Serena időnként hangosan szipogott, Camilla és Venetia pedig mereven ültek egy bársonykanapén, mintha egy orvos várószobájában lettek volna. A leghangosabb zaj a szobában Maria Dante irányából jött, aki egy gobelinpárnába sírt bele. „Mio caro, mio caro”, nyögte újra meg újra, de a hangját elnyelte a szövet.

Cate-ben tudatosult, hogy legalább húsz perce nem szólt senki az asszonyhoz, úgyhogy odament hozzá, és leült mellé.

– Ugyan, Maria. Nyugodj meg – mondta halkan, és együtt érző kezét az asszony térdére tette.

– Nyugodjak meg? – kiáltott fel Maria, és hirtelen dühödten Cate-re támadt. – Lehet, hogy az apád halála téged nem nyugtalanít, engem azonban igen.

A nővérek, döbbenten Maria gyűlöletének a hevességétől, mind felé fordultak.

270

– Cate nem úgy értette – szólt rá Camilla, határozottan a nővére védelmére kelve. – Csak az együttérzését szerette volna kimutatni.

Maria azonban nem volt békülékeny hangulatban.

– Csak rajta. Védd meg. Ti lányok mindig összetartotok. Eddig az apátok ellen voltatok. Most ellenem fordultatok.

Bár Maria nyilván tudta, mennyire rosszul működött a lányok kapcsolata Oswalddal, Camilla hirtelen úgy érezte, hogy meg kell védenie az apa-lánya köteléket.

– Hogy merészeled! – csattant fel, különösen felháborodva Maria burkolt célzásától, hogy úgy érzi, neki jár az apjuk helye a család dinamikájában.

Cate a levegőbe emelte a kezét, hogy megpróbálja hatástalanítani a botrányt.

– Álljatok meg egy percre, mindnyájan. Maria egyszerűen ki van borulva. Mint valamannyien.

– Igazán? – gúnyolódott Maria.

Most már Cate is feldühödött.

– Maria, az otthonunkban vagy. Ne sértegess bennünket.

– A ti otthonotokban? Oswald a vőlegényem volt.

Camilla és Venetia egymásra néztek. Mit akar ezzel mondani? Serena rápillantott az ablaktól, a Maria iránt érzett zsigeri utálata és gyanúja most nyílt ellenségességbe csapott át.

– Igen, Maria. A mi otthonunk. Nem a tiéd. A miénk.

A levegő sercegett a sértettségtől és a Maria és a lányok közt feszülő ellentéttől, és Nick kínosan fészkelődni kezdett a szék karján.

– Azt hiszem, elmegyek – mondta, és átnézett a szobán Cranbrook főfelügyelőre –, hacsak önnek nincs szüksége itt rám. Úgy gondolom, ez egy olyan időszak, amikor jobb, ha a család mások jelenléte nélkül van együtt.

Cate, rá sem nézve, bólintott.

– Igen, azt hiszem, jobb, ha elmész.

– Sajnálom – mondta Nick, és lehajolt, hogy megszorítsa a lány kezét. – Hívj fel, ha bármire szükséged van.

– Ha Londonba megy, szeretném, ha elvinne, Nicholas – szólalt meg Maria, és hirtelen felállt.

– Bizony ez lesz a legjobb – jegyezte meg Serena élesen.

Nicken látszott, hogy kellemetlenül érzi magát, de néhány másodperc múlva bólintott.

Cranbrook megállította őket az ajtónál.

– Mielőtt elmennek, mindkettőjüktől szükségem van egy címre és egy telefonszámra a kihallgatások miatt. Mindenkinek vallomást kell tennie, aki itt van.

– Miért? Miért üldöz engem? – visította Maria. – A vőlegényem halott, és maga úgy bánik velem, mint egy bűnözővel.

Cranbrook elnyomott egy sóhajt.

– Ez az eljárás, asszonyom.

– Eljárás? Magának nincs szíve, nincs lelke? Nekem arra kell az idő, hogy bánkódjak és gyászoljak, nem arra, hogy kihallgassanak.

– Igen, igen, természetesen – mondta Nick Cranbrooknak, aztán kivett egy névjegykártyát a tárcájából, és a hátára firkált valamit.

– Néhány nap múlva visszajövök – szipogott Maria. – Időre van szükségem, hogy egyedül lehessek.

Miután elmentek, Cranbrook a nővérekhez fordult.

– Akkor most mi fog történni? – kérdezte Venetia, és lassan kifújta a levegőt.

– Attól tartok, hogy az önök vallomására is szükségem van, hölgyeim. Tudom, hogy parti volt a kastélyban tegnap este. Az összes vendég és a kiszolgáló személyzet minden tagjának a nevét és a címét meg kell kapnunk. Fontos, hogy a lehető legtöbb emberrel tudjak beszélni. Lane detektív itt majd segít – ő a csapatom tagja.

Venetia a park felé intett, ahol újabb rendőrök szálltak ki egy csukott teherautóból.

271

– Mennyi ideig fog ez az egész tartani?

– Attól félek, meg kell várnunk, amíg a patológus megérkezik Londonból. Már úton van, úgyhogy nem tarthat sokáig, és ahogy látom, a helyszínelők is megérkeztek. Ők azok, akik ujjlenyomatokat, mintákat vesznek. Segítenek nekünk összeállítani egy képet. Ez a rohadt hó nem játszott a kezünkre, mondhatom – jegyezte meg, ahogy a vékony fehér szőnyeget nézte odakint. – Ebben az időben nehezen fogják összeszedni, amit akarnak.

– Elkezdhetjük ezeket az interjúkat, kérem? – kérdezte Venetia, akit hirtelen felkavart, hogy patológusokról és ujjlenyomatokról esett szó.

Átvezette Cranbrookot a könyvtárszobába, felgyújtott néhány lámpát, hogy a szoba egy kicsit kevésbé hasson fenyegetőnek, aztán letelepedett egy Chesterfield bőrkanapéra, a kérdésekre várva. Cranbrook felcsapta a jegyzetfüzetét. Hozzá volt szokva, hogy a társadalom söpredékével van dolga – bűnözőkkel, drogosokkal, gengszterekkel; most azonban be kellett vallania, hogy egy kicsit elbátortalanodott, ahogy ott ült a Huntsford Kastély pompájában egy kifinomult, rendkívül törékeny nővel szemben.

– Nos – kezdte Venetia aggodalmasan –, van már valami elképzelése, hogy mi történt?

Cranbrook majdnem elmosolyodott.

– Ez, attól tartok, némileg korai kérdés. A csapatomnak mindenekelőtt meg kell tudnia az elmúlt éjszakáról, amit csak lehet: az édesapja mozgását, hogy mikor látták élve utoljára. Aztán a boncolás, amelynek holnap vagy a következő nap meg kell történnie, tisztább képet fog adni arról, hogy mi után nyomozunk.

– Milyen értelemben?

– A célunk az, hogy megtudjuk, mi történt. Ebben segít, ha el tudjuk dönteni, hogy balesetről, öngyilkosságról vagy gaztettről van szó. Gondolom, nem találtak búcsúlevelet?

– Hogy őszinte legyek, főfelügyelő, nem is igazán kerestünk – válaszolta Venetia, meglehetősen elképedve. – Mindannyian úgy gondoltuk, hogy baleset történt. Ezért vagyok egy kicsit megdöbbenve, hogy vallomásokról és helyszínelőkről beszél. Csak nem gondolja, hogy az apám halála bármilyen értelemben gyanús lehet?

Cranbrook tudatában volt, hogy egy gyászoló lányhoz beszél, ezért megpróbált végtelenül együtt érzőnek és türelmesnek mutatkozni.

– Minden, amit teszünk, rutineljárás, ha hirtelen vagy erőszakos halállal kerülünk szembe.

Nem szerette volna hozzátenni, hogy ez mindenképpen fontos ügy lesz a számára, talán karrierépítő, és ő elhatározta, hogy mindent a papírforma szerint fog csinálni.

– Egyébként feltételezem, hogy ön elég jól ismeri az eljárást.

– Elnézést? Hogy értette ezt? – kérdezte Venetia egy kicsit megriadva.

– A férje, Miss Balcon. Tűzesetben halt meg néhány hónappal ezelőtt, ha jól tudom? Biztos, hogy az eljárás hasonló volt akkor is.

Cranbrook észrevette, hogy Venetia arca még hamuszürkébbé változik. Remélte, hogy a szavai nem hangzottak túl vádlón: nem akarta kiborítani a Balcon nővéreket, hogy aztán elszaladjanak a Papa egyik magas rangú barátjához a rendőrségnél. Amellett ezt az ügyet különös odafigyeléssel kell kezelnie, gondolta. Olvasta, hogy a Jonathon von Bismarck halálával kapcsolatos nyomozás véletlen halált állapított meg, de ő bizony néha kénytelen volt arra gondolni, hogy Venetiát egy kicsit túl sok csapás érte néhány hónap leforgása alatt. Lehet véletlen egybeesés, de hát nincsen füst tűz nélkül, meg minden. El kellett nyomnia egy mosolyt a tudatalatti szóvicc miatt. Venetia csak bólintott, és valamit lesöpört a térdéről.

– Egy szokatlan dolgot azonban már felfedeztünk – mondta Cranbrook lassan. – A bástyákra vezető ajtó belülről, a ház felől volt bezárva, úgyhogy azon tűnődöm, hogy a csudába juthatott fel az édesapja oda, ahonnan leesett.

– Nincs ebben semmi titokzatos – magyarázta Venetia. – A tűzijáték után általában bezárják az ajtót. Tudja, nehogy részeg emberek felmenjenek oda egyedül, és leessenek… – Elhallgatott, érezve a szavai morbid iróniáját. – Vezet azonban egy másik út is oda fel: egy cselédfolyosó kanyarog át a házon, és ezen keresztül ki lehet kerülni az ajtót. Az apám ismerte azt az utat.

272

– Ki mindenki tudhat erről?

– A család, a ház személyzete.

Cranbrook beírt valamit a jegyzetfüzetébe.

– És mikor látta utoljára az édesapját?

– A bástyán láttam éjfélkor, amikor mindenki mással együtt a tűzijátékot nézte. Azt hiszem, Camilla húgommal állt ott. Ezután mindenki visszaszivárgott a házba. Azt hiszem, hajnali egy óra körül láttam utoljára, Mariával beszélgetett. Én aztán lefeküdtem. A következő dolog, amit tudok, az ma reggel volt, amikor Serena megtalálta a testét a vizesárokban.

– Sokat ivott az édesapja tegnap este? Szokatlanul viselkedett? Vitatkozott valakivel?

Venetia biztosan érezte, hogy nem fogja elmondani neki a vitáját Oswalddal a konyha előtt.

– Az apám nehéz, kötekedő ember volt, Cranbrook felügyelő. A társasági eseményeken mindennek pontosan úgy kellett történnie, ahogy ő akarta, és majdnem biztos, hogy egy ponton elhangzottak dühös szavak a személyzet tagjai előtt. De ilyen volt a modora. Nem tudok semmi szokatlanról. És igen, majdnem biztosan részeg volt. Az ital szabadon folyik egy huntsfordi partin.

Venetia felnézett, és észrevette, hogy Cranbrook átható tekintettel nézi.

– Depressziós volt?

– Egyáltalán nem – válaszolta az asszony határozottan. – Valójában messze nem. Nemrégen jegyezte el Mariát; Maria Dantét, az operaénekesnőt.

– És hogy éreznek ön és a húgai azzal kapcsolatban, hogy Miss Dante bekerül a családba?

– Meglehetősen ambivalensen, hogy őszinte legyek – válaszolt Venetia óvatosan. – Amint el tudja képzelni, senki sem helyettesítheti az anyánkat, de ha Maria boldoggá teszi…

– Mostanában azt olvastam, hogy az édesapjának anyagi gondjai lehettek – jegyezte meg Cranbrook, változatlanul jegyzetelve a füzetébe. – Ez igaz?

Venetia lassan bólintott, a zenei est járt a fejében.

– Voltak készpénzproblémái, valóban, de csak nem arra céloz, hogy öngyilkosságot követett el?

– Pillanatnyilag nem tudom, hogyan halt meg az édesapja. Kérem, ne hagyja el a házat anélkül, hogy nekem szólna, Miss Balcon.

Karácsony első napja egy hózápor, könnyek és furcsa tevékenységek közepette tűnt tova.

Helyszínelők trappoltak a bástyákon és a vizesárok körül fehér overalljukban, talajmintákat gyűjtve, olyanok voltak a hó háttere előtt, mint az űrhajósok. Cranbrook befejezte a kihallgatásokat. Egy fekete halottszállító kocsi jött, hogy elvigye Oswald holttestét. A telefon megállás nélkül csengett az újságírók hívásaitól. Cate két percre bekapcsolta a televíziót, és látta, hogy az apja halála a harmadik legfontosabb hír a hatórás Híradóban. A komor tekintetű riporter egy helybéli embert interjúvolt meg, aki azt állította, hogy ott volt a tegnap esti partin.

– Miért, ó, miért? – sóhajtott Serena, és megnyomta a távirányítót az egyik manikűrözött ujjával. – Az ember azt hinné, hogy a pápa halt meg, vagy ilyesmi.

– Karácsony első napja van: uborkaszezon a hírekben – válaszolta Cate.

– Haza akarok menni – panaszkodott Serena az ablakmélyedésben ülve a szalonban. – Ez a sok stressz biztosan nem tesz jót nekem.

Cate együtt érzőn nézett a húgára.

– Biztos vagyok benne, hogy igazad van, Sin, de azt hiszem, itt kell dekkolnunk, amíg a rendőrség nem szól vissza.

Mrs. Collins lépett a szobába.

– Miss Cate, telefonon keresik. Fogadja a hívást, vagy vegyek át egy üzenetet?

– Ki az?

– David Loftus. Azt mondja, fontos.

Cate a homlokát ráncolta.

273

– Soha nem hallottam róla.

– Néha átjön – mondta Mrs. Collins. – Átjött – halkult el a szava. – Az édesapját látogatta meg.

Cate kibandukolt a folyosóra, meglehetős zavarban. A füléhez nyomta az ódivatú kagylót.

– Halló, itt Cate Balcon.

– Itt David Loftus. Az édesapja barátja. Először is szeretném őszinte részvétemet nyilvánítani.

– Köszönöm.

– Másodszor szeretnék megbeszélni egy időpontot, amikor átjöhetek, és beszélhetek önökkel.

Mindnyájukkal.

– Amint gondolhatja, Mr. Loftus, ez most egy nagyon nehéz időszak mindannyiunk számára – mondta Cate határozottan, de udvariasan. – Pillanatnyilag egyedül töltjük az időt családi körben.

– Úgy vélem, fontos volna találkoznunk.

Cate bosszúsan megköszörülte a torkát.

– Ez igazán nem nagyon…

– Ne rázzon le, Miss Balcon. Azt gondoltam, esetleg tudni szeretné, miért tartom fontosnak, hogy találkozzunk.

Cate kezdett egy kicsit megijedni. Volt valami kifejezetten hátborzongató a férfi hangjában.

– Oké. Tehát miért akar velünk találkozni?

– Hogy az apjuk haláláról beszéljünk – mondta Loftus hűvösen. – Talán tudja, hogy én írtam a memoárjait az utóbbi néhány hónapban. Azt hiszem, tudom, miért halt meg.

Cate érezte, hogy a szíve nagyot ugrik. A tenyere izzadni kezdett, ahogy szorosan markolta a telefont, és halkan beleszólt.

– Ebben az esetben, Mr. Loftus, valóban jobb lesz, ha átjön.

274

MÁSODIK RÉSZ

275

43

David Loftus nem volt a szerencse kegyeltje addig a napig, amíg az ügynöke össze nem hozta Oswald Balconnal. Amióta a húszas évei elején megemlítették a Granta magazinban mint ígéretes fiatal tehetséget, David Loftus nagy dolgokat várt a karrierjétől, ám amikor a bejósolt siker nem következett be, dühös és keserű lett – és szinte patologikus gyűlölettel viseltetett bárki iránt, aki, még ha csak halványan is, a sikerre, gazdagságra vagy kiváltságra emlékeztette. Ezen az alapon Oswald Balcon olyan ember lett volna, akit David Loftus utál, de mennél több időt töltött az ingerlékeny Lord Balconnal, annál inkább a maga előnyére tudta fordítani a kapcsolatukat. Hamarosan kiderült, hogy a birtokon egyedül élő Oswald magányos, és ahogy teltek a hónapok, rászokott Loftusra a mindennapos barátság és társalgás és az írásbeli kötelességek okán. Loftus ugrott Oswald egy hónappal korábbi ajánlatára, hogy költözzön a birtokon álló egyik kis házba, és ez az ember most halott… de Loftus kezdte átlátni a szakmai kötelékük igazi előnyeit: hatalom és tudás került a kezébe.

És most itt ült Oswald négy gyönyörű lánya előtt a gyönyörű otthonukban, Huntsfordban. Már attól is merevedése volt, hogy rájuk nézett. És most a teljes figyelmüket rápazarolták, és tenni fog róla, hogy ez sokáig tartson.

– Önök, hölgyeim, nyilván tudják, hogy rengeteg ember akarta az apjuk halálát? – kérdezte Loftus a nővéreket, és hosszan belekortyolt a whiskyjébe.

– Néha kicsit nehéz tudott lenni, ha erre gondol, Mr. Loftus – válaszolt Cate csípősen. – Ám ez aligha ugyanaz a dolog.

– Nehéz. – Loftus hangosan felhorkantott. – Annak nevezi?

– Ebből aztán elég – jelentette ki Venetia, és a hangja szúróssá vált. – Azt hiszem, ideje, hogy távozzék.

Loftus tudomást sem vett róla.

– Az apjukat az ismerőseinek a fele utálta – mondta, és tisztában volt vele, hogy az elbeszélésével lebilincseli a nővéreket. – És tovább megyek. Annak ellenére, amit a rendőrség mond, én nem hiszem, hogy az apjuk levetette volna magát, vagy leesett volna a tetőről.

Szünetet tartott, és közben észrevette, milyen idegesnek tűnik Camilla, aki megállás nélkül a topázgyűrűjét forgatta az ujján.

– Szerintem lelökték. Szándékosan. – Elhallgatott, és minden egyes nővérnek egyenesen a szemébe nézett. – Azt hiszem, az apjukat meggyilkolták.

A tűz szikrákat szórt és ropogott a háttérben, miközben a nővérek a férfira bámultak, és nem mertek megszólalni.

– És azt hiszem, Apuci egyik kicsi lánya ölte meg.

Serena úgy támadt rá, mint egy vadmacska.

– Hogy merészel idejönni a házunkba, és ilyen feltételezésekkel előállni?

Loftus hátradőlt a székében, hogy jobban lássa, ajkán valami mosolyféle játszott. Úgy tűnt, mint akinek az összes kártya a kezében van.

276

Camillának elege lett.

– A húgom kérdezett magától valamit, Mr. Loftus – próbálta sarokba szorítani. – Mi készteti arra, hogy ilyen elhamarkodott kijelentéseket tegyen? Mit tud, amit mi nem tudunk?

Loftust azonban nem lehetett ilyen könnyen leszerelni. Magabiztosnak, nyugodtnak látszott.

– Nyilván tisztában vannak vele, hogy ismertem az édesapjukat. A visszaemlékezéseiben nyújtottam neki segítséget. Oswaldból hiányzott a felsőbb osztályok tartózkodása. Meglehetősen nyíltan beszélt a múltjáról. Ennek a családnak a múltjáról. Érdekes, mi minden került elő. Nagyon érdekes.

– Ne próbáljon fenyegetni bennünket, Mr. Loftus – jegyezte meg Camilla hűvös hangon. – Apám néhány harsány anekdotája aligha ad okot gyilkosságra.

– Magabiztosnak tűnik.

– Az is vagyok.

– Hmm. Kíváncsi vagyok, a rendőrség mit fog ebből kihámozni.

Volt valami önelégültség a hangjában, ami mindenkit felháborított.

– Tehát valóban fenyeget bennünket.

Serena mérges hangon beszélt. David Loftus ismét mosolygott, boldogan, hogy a szavai reakciót váltottak ki.

– Ez nem fenyegetés, Miss Balcon. Mindössze tudok olyan dolgokat, amelyeket, és ebben biztos vagyok, önök jobban szeretnék, ha nem tudnék.

– Blöfföl – mondta Venetia kifejezéstelen hangon.

A férfi hangosan felnevetett.

– Igazán, Venetia. Az ön viszonya az édesapjával valóban nem volt ideálisnak mondható az elmúlt tizenkét hónapban, igaz? Nem mintha valaha az lett volna.

Venetia elsápadt. Loftus felállt, és elkezdett fel-alá járkálni az íróasztal előtt.

– Oswald mindent elmondott nekem a vállalkozásáról. Magam nem sokat értek a bútorokhoz, de úgy látszik, kellemes kis jövedelemforrás. Oswald az egyik igazgató, ugyebár?

– Kétlem, hogy fel tudná fogni a belsőépítészetet – válaszolt Venetia nyugodtan.

– Igen, az egyik igazgató – folytatta Loftus, ügyet sem vetve rá –, egy igazgató, aki arra használta a szavazati jogát, hogy megakadályozza az ön terjeszkedését az amerikai piacon; egy igazgató, aki arra készült, hogy megvásárolja az ön exférje részvényeit a cégben. Igen, elmondta nekem, hogy önnek nagyon elege van emiatt.

– Arra céloz, hogy ez az indítékom? – kérdezte Venetia, és érződött a hangján, hogy kissé mulat a dolgon.

– Talán nem ért egyet ezzel? – mosolygott Loftus arrogánsan. – Az élet annyival könnyebb lesz az ön számára most, hogy nincs az apja útban, nem igaz?

– Bocsásson meg – szólalt meg Serena szarkasztikusan, és a legjegesebb pillantását vetette rá.

– Nem kértük meg, hogy távozzék?

– Kezd ideges lenni?

– Nem maga miatt, nem bizony.

– Mindig ön volt az energikus, magabiztos lány, nem így van, Serena? Talán elég energikus ahhoz, hogy haragjában lelökje az apját a kastély tetejéről. Végül is nem ön volt az egyetlen, akire Oswald az idejét pazarolta. A kastély nem tartozik a címhez, és ahogy a dolgok álltak, magára hagyta volna Huntsfordot a végrendeletében. Nem hiszem, hogy ön túl boldog lett volna, amikor megtudta, hogy Oswald és Maria kisbabát szeretnének. Hogyan is van ez…? – Úgy tett, mintha koncentrálna, egymáshoz illesztve az ujjai hegyét a szája előtt. – …Ha Oswaldnak a halála előtt fiúörököse születik, akkor ön nem kap semmit. Ezért talán érdemes valakit lelökni egy kastély tetejéről… igen, nem?

Cate ekkorra már teljesen biztos volt benne, hogy Loftus egész pantomimja egy meghatározott cél felé tart. David Loftus nem csupán egy undorító figura; Cate-nek az volt az érzése, hogy rosszindulatú is.

277

– Mit akar, Mr. Loftus? – kérdezte egyszerűen.

– Ah, Cate Balcon, az okos lány. Jó lány. Gondolom, nem óhajtja, hogy folytassam, igaz?

Hogy emlékeztessem, hogyan akadályozta meg Oswald kis híján a magazinvállalkozását?

Hogyan hibáztatta önt az édesanyja haláláért? Az ilyesmi jelentős nyomot hagyhat egy hétéves gyerek lelkében.

Most Camillához fordult.

– Vagy Camilla. Annyira büszke, hogy parlamenti képviselőnek jelölték. Én önre fogok szavazni – mosolygott gúnyosan. – Vagy mégsem? Oswald említette, hogy van egy titka. Ezzel tartotta önt sakkban, igaz, Camilla? Biztos vagyok benne, hogy a rendőrséget nagyon érdekelné.

Talán én eligazíthatom őket a helyes irányban.

– Mit akar? – ismételte meg Cate a kérdést nyugodt hangon, állva a férfi pillantását.

Loftus letelepedett az íróasztal szélére, és ránézett.

– Azt hiszem, ezt mindketten akarjuk, Miss Balcon. Nem szeretné, ha a rendőrség is tudná azt, amit én tudok. Azt akarom, hogy megérje nekem a dolog.

– Szemét alak – zihálta Serena.

– Talán. Mindenesetre gyakorlatias – folytatta a férfi.

– Nem arról van szó, hogy mit akar, hanem arról, hogy mennyit akar. Nem így van, Mr.

Loftus? – kérdezte Camilla.

A férfi elismerően végigmérte.

– Hallottam, hogy ön is okos ifjú hölgy.

Venetia felállt a székéről, és az ajtóhoz masírozott.

– Most azonnal takarodjon, vagy hívom a rendőrséget – mondta.

– Pontosan erről van szó – hahotázott Loftus. Egykedvű arccal nézett végig külön-külön a nővéreken.

– Egymillió font, és elfelejthetjük az egészet.

– Egymillió – gúnyolódott Serena.

– Oswald volt – mondjuk úgy – az anyagi köldökzsinórom. Most, hogy halott, és az emlékiratai befejezetlenek maradtak, valahonnan pótolnom kell azt a jövedelmet.

– Nos, innen nem fogja – mondta Camilla. – És szükséges-e rámutatnom, hogy a zsarolás bűntett?

– Csak akkor érvényesíthető, ha jelenti, Miss Balcon. Amit nem fog megtenni – vágott vissza Loftus, és a hangjából csöpögött a fölényesség.

– Takarodjon – ismételte meg Venetia.

– Tudom, hogy pillanatnyilag mindnyájan egy kicsit érzékenyek – mosolygott a férfi, majd felállt, és leporolta a ruháját. – Ez egészen természetes, úgyhogy adok önöknek egy kis időt, hogy gondolkozzanak el róla.

– Mikor? – kérdezte Serena sápadt arccal.

– Az ünnepek alatt nem lesz vizsgálat, úgyhogy mit szólnának hozzá, ha újév napján jönnék vissza? Együtt köszöntenénk az új esztendőt. Majd hívom önöket.

Megállt az ajtónál, önelégült mosollyal az arcán.

– És hölgyeim? Boldog karácsonyt.

278

44

– Hívjuk a rendőrséget – mondta Cate, miután hallotta, hogy döngve becsapódik a bejárati ajtó.

– És szerinted ez jó ötlet? – kérdezte Serena.

– Semmi rejtegetnivalónk nincs, ezért egyáltalán hogy merülhet fel, hogy hagyjuk magunkat zsarolni! Ahogy Camilla rámutatott, ez bűntett.

Serena aggodalmasnak, szórakozottnak tűnt.

– Nézd, nekem már más sem hiányzik. Ebben az évben a sárba rángatták a nevemet. Újságok, botrány, sárdobálás… – A szája megvonaglott a gondolatra. – Én… a karrierem… Hogy őszinte legyek, többet már nem tudok elviselni.

Cate nem akart hinni a fülének. Odament Serenához, aki a hasát simogatta és grimaszokat vágott.

– Elismerem, hogy sok mindenen keresztülmentél, Sin, de hajlandó volnál egymilliót fizetni egy rosszindulatú képzelődőnek, akinek az égvilágon semmi bizonyítéka nincs ellenünk?

– Ezt belátom – ismerte el Serena, és a hangja reszketni kezdett. – De nem bírnám ki, ha az életemet újra áthúznák a mángorlón – a rendőrség, a sajtó… te nem tudod, hogy ez mit jelent.

Nem hiszem, hogy sokkal többet el tudnék viselni.

Csendesen zokogni kezdett. Venetia odament hozzá, hogy megölelje, de Cate tovább erőltette a dolgot.

– Sin, te tudsz valamit?

– Nem! – kiáltott fel Serena, és most már hangosabban zokogott. – Mi a francra célzol? Hogy én öltem meg a papát, ahogy ez az alak állítja? Én nem, én nem.

Nagyokat nyelt, a szemfestéke patakokban folyt le az arcán.

Cate közelebb lépett.

– Ezt senki nem mondja, Sin – szólt nyugodtan.

– Én csak azt szeretném, ha megint minden rendben lenne – zokogta Serena. – De ennek a Loftusnak igaza van, tényleg gyanúsnak tűnik az egész. Gyanúsnak, ami engem illet.

– Téged és engem, mindkettőnket – mondta Venetia. – Tegnap este majdnem széttörtem egy poharat a papa fején. Jacknek kellett lefognia. Legalább a fele személyzet látta.

Serena egyenként ránézett a nővéreire, és megvonta a vállát.

– Legyünk őszinték, mindnyájan bűnösnek látszunk egy kicsit.

– De nem vagyunk azok – mondta Venetia határozottan, és megsimogatta Serena haját. – Senki nem ölte meg a papát. Csupán egy rettenetes baleset történt.

Cate kibámult a hosszú üvegablakokon, figyelte, ahogy a hó, mint a csipke, a keretekre ül.

– Mi van, ha nem? – kérdezte halkan, és végigfuttatta az ujját a függöny puha, vörös bársonyán. – Mi van, ha valaki tényleg megölte?

279

– Álljatok már meg, nem tudnánk megnyugodni egy pillanatra? – szólalt meg hirtelen Camilla.

– Loftusnak egyvalamiben igaza van, mindannyiunkban egy kicsit túlteng az érzelem. Úgy tűnik, hogy a rendőrség egyáltalán nem gyanakszik semmire.

– Meg kell várnunk a vizsgálat eredményét – mondta Venetia.

Mrs. Collins dugta be a fejét az ajtó résén.

– Minden rendben? Ne készítsek egy kanna teát? A karácsonyi tortából is maradt egy kevés…

Venetia mosolygott. Mrs. Collinsnak mindenre egyetlen orvossága van: tea és sütemény.

– Köszönjük, Mrs. C, remek volna.

– Mikor lesz a vizsgálat? – kérdezte Cate, azt remélve, hogy Venetia minden választ ismer az apja halálával összefüggő hátborzongató eljárásokkal kapcsolatban.

– Közvetlenül újév után, úgy hiszem. A temetésről is el kellene kezdenünk gondolkodni.

Fogalmam sincs, hányan akarnak majd eljönni. Feltételezem, hogy a papa valami nagyszabású dolgot akarna.

– Fel kellene hívnunk Sarah nénit – mondta Camilla, miközben céltalanul lapozgatott egy súlyos fotóalbumban. – Kíváncsi vagyok, tudja-e már, hogy a papa meghalt. Biztosan szeretne eljönni.

Sarah néni, az édesanyjuk nővére volt az egyetlen élő közeli rokonuk, bár már több mint húsz éve semmi szerepet nem játszott a lányok életében. Alkalmasint születésnapi és karácsonyi üdvözlőkártyák érkeztek tőle, néhány tízfontos bankjeggyel kibélelve. A lányok azt hitték, hogy ez azért volt, mert Szingapúrban, aztán Rijadban, aztán Párizsban élt – nehéz úgy kapcsolatot tartani, ha az ember állandóan költözik –, de mennél idősebbek lettek, annál gyengébbnek tűnt ez a kifogás. Biztosra vették, hogy a dolognak Oswaldhoz volt köze; Sarah és a sógora ki nem állhatták egymást.

– Ki hívja fel?

Mindenki Cate-re nézett.

– Micsoda? Most? Mit mondjak neki?

– A meghívás a temetésre elegendő lesz – mosolygott Venetia.

A nagynéni száma egy régi noteszban volt. Cate odament a diófa oldalasztalon álló telefonhoz a hallban. A telefon mély, kongó recsegéssel csengett ki.

– Bonjour – mondta egy halk, elegáns hang.

– Bonjour, c’est Cate Balcon.

Az akcentus a tökéletes franciáról a művelt angolra váltott.

– Ó, Cate. Micsoda meglepetés. – A nagynéni elhallgatott. – Sajnálom Oswald halálát. A World Service-en hallottam róla.

– Tehát tudod – mondta Cate halkan. – Pillanatnyilag egy kicsit nehéz felfogni ezt az egészet.

– Tudjátok, mi történt? – kérdezte Sarah. – Ellenőriztem a hírt a kábeltelevízión, és nagy szenzációként tálalják. Mintha arra céloznának, hogy gyanús a dolog.

Cate meglepődött. Alig kapcsolta be a televíziót vagy a rádiót, és fogalma sem volt, hogyan kezeli a média a hírt.

– Mi magunk nem sokat tudunk. Vizsgálat lesz, aztán kiadják a holttestet, és akkor megtarthatjuk a temetést. Természetesen jelentkezünk, hogy tudassuk veled az időpontot.

– Jó volna látni téged – mondta a nagynénje halkan, bár Cate-nek az volt az érzése, hogy nem szándékozik eljönni Oswald temetésére.

Hosszú csend következett.

– Különben már fel akartalak hívni – mondta Sarah csendesen. – A halál miatt. Amiatt, hogy a riporterek azt mondják, gyanús…

– Folytasd – kérte Cate kíváncsian.

– Nem, nem telefontéma. Talán a legjobb volna szemtől szemben.

– De te Párizsban vagy, nem? – válaszolta Cate egy kicsit zavartan.

– El tudnál jönni?

280

– Mikor?

– Mikor tudnál ideérni?

Nevetséges az egész: miért kerekedne fel, és loholna egészen Párizsig egy ilyen helyzetben?

De Cate azon kapta magát, hogy bólogat.

– Ma nem. De holnap biztosan vannak vonatok…

– Jó. Szólj, hogy mikor érkezel.

Cate csendben kibámult az ablakon, miközben Sarah a búcsúszavait mondta, és hirtelen biztosan érezte, hogy bármi is az, amiről a nagynénje beszélni akar vele, nem fog neki tetszeni.

281

45

Húszperces út volt taxival a Gare du Nordról Párizs hetedik kerületébe. El az Opera Garnier, el az Hotel de Crillon és a fenséges Place de la Concorde mellett, át a Pont de l’Almán és az alkonyatban tintakékbe forduló Szajna vizén, aztán tovább a karácsonyi kivilágításban pompázó Eiffel-torony felé a bal parton. Elegáns része ez Párizsnak, gondolta Cate, amikor a taxi megállt egy kis utcában a Parc du Champ de Mars mellett. Fekete tüskés fák szegélyezték az utat, pici kutyák bóklásztak divatos gazdáik mögött, kocogok lihegtek el a magas, krémszínű oszlopos épületek mellett, útban a szabad zöld területek felé.

Cate ellenőrizte a noteszébe firkált címet, és egy intéssel elengedte a taxit. Fáradtan az Eurostartól, mély lélegzetet vett, és megnyomta a kapucsengőt egy apró bronztábla mellett, amelyen ez állt: Holden-Jones. Az ajtó egy kattanással kinyílt. Belépett egy csöppnyi liftbe, amelynek ódivatú behúzható ajtaja volt, és egy kis bársonypuff állt az egyik sarkában. Remélem, nem vesztegetem az időmet, gondolta, ahogy a lift felfelé zötykölődött a lépcsők spiráljában az épület teteje felé.

Sarah néni lakásának a súlyos faajtaja résnyire nyitva állt, mire Cate felért. Belökte, és belépett a liliomoktól illatozó előszobába.

– Bonjour – kiáltotta el magát. – Cate van itt.

– A szalonban vagyok – szólt egy gyenge hang. – Csak gyere egyenesen tovább.

Sarah Holden-Jones a Párizs csillogó fényeire néző hosszú feltolható ablak mellett ült, és egy krém-és rézszínű King Charles spániel hevert a lábánál. Cate egyetlen emléket őrzött a nagynénjéről: hogy rendkívül elegáns, sötét hajú hölgy, aki állandóan cigarettázik, és a hosszú zongoristaujjait gyémántgyűrűk borítják. Azóta természetesen megváltozott. Cate szerint túl kellett lennie a hetvenedik évén. A haja már hófehér volt, szoros kontyba fogta össze egy teknőccsattal, és a Cate emlékeiben élő, divatos párizsi sifonblúzokat bő, kasmír kötött felső és lapos, puha bőrpapucs váltotta fel. Sarah arca örömteli mosolyba ráncolódott, amikor meglátta az unokahúgát. Botja segítségével kikászálódott a XV. Lajos korabeli karosszékéből.

– Nem, nem, ülj csak vissza – mondta Cate, és odaszaladt az ablakhoz. – Miattam ne kelj fel.

Az öreg hölgy visszaereszkedett, és a vele szemben álló székre mutatott.

– Hát akkor gyere ide, és csatlakozz hozzám – mosolygott, és megsimogatta a kutya fejét. – Catherine, üdvözöld Charlie-t.

A kutya odabaktatott, ahol Cate állt, és elkezdte a csizmája orrát nyalogatni.

– Barátságos – mondta Cate.

– Jó társ.

Hosszú csend következett. Mit mond az ember egy rokonnak, akit kétszer látott életében, és aki gyakorlatilag soha semmi érdeklődést nem mutatott, hogy megismerjen téged, gondolta Cate feszengve.

– Biztosan fáradt vagy – mondta Sarah, és az asztalon álló üvegből bordóit töltött két pohárba.

– Talán egy kis ital segít?

282

Cate bólintott, és belekortyolt a borba.

– Őszintén sajnálom, ami az apáddal történt – mondta Sarah újabb szünet után.

Cate felhúzta a szemöldökét.

– Valóban?

– Senki sem kívánja más halálát.

Az unokahúga megvonta a vállát.

– Tudom, hogy nem tartozott a kedvenceid közé. Különben gyakrabban láttunk volna – jegyezte meg.

– Nehéz helyzet volt ez – mondta Sarah, és az ablakon kinézve végigfuttatta az egyik göcsörtös ujját a pohár peremén. – Azután, hogy az édesanyád meghalt, nem akartam őt látni.

Nagyon keserű voltam, amiért olyan boldogtalanná tette a húgom életét, és úgy éreztem, hogy ha újra látnám… – Elhallgatott. – Nos, mondjuk csak azt, hogy úgy éreztem, valahogy elárulnám Maggie-t.

– Megértem – mondta Cate, és most vette észre először, mennyire hasonlít Sarah a nagymamájáról készült régi fényképekhez. – Bár azért megpróbálhattál volna meglátogatni bennünket, amikor elkerültünk otthonról…

Sarah megveregette Charlie szőrét a botjával, mire a kutya átszökdécselt a szobán. Az öreg hölgy lassan felállt, és a fejét rázva odasétált egy diófa szekreterhez.

– A párizsi élet szépsége, drágám, hogy ez lett a világom. Olyan közel van ahhoz, amit ismerek, és mégis olyan távol. Úgy érzem, hogy kapcsolatban vagyok a régi életemmel, ugyanakkor el tudok feledkezni róla. – Megfordult, hogy egyenesen Cate szemébe nézzen. – Annyiszor szerettem volna átrepülni Londonba, hogy meglátogassalak benneteket, az összes lányt – mondta szomorúan. – Máig nem tudtam megszokni az Eurostart – egy vonat a Csatorna alatt?

Non, non – mosolygott, és a szeme pajkosan megvillant.

Megfordult, hogy az íróasztal fölé hajoljon, és kihúzott egy köteg papírt és borítékot egy fiókból. Lassan visszalépkedett a székéhez, és elkezdte a fiók tartalmát csinos halomba rendezni

az asztalon.

– Azért, mert nem látom az unokahúgaimat, még nem jelenti azt, hogy nem tudom, miként zajlik az életetek.

Büszkén ránézett Cate-re, és átadott neki egy rakás újság-és magazinkivágást. Voltak ott képek a Paris Matek ból a lányokról ragyogó partikon, kritikák a The Times ból Serena filmjeiről és Venetia lakberendezési könyveiről, és kitépett oldalak a Sand magazinból Cate fotójával vagy a cikkeinek a címével, mindegyik gondosan, szeretettel körbevágva. Cate visszatette őket az asztalra, és a nagynénjére nézett.

– Soha ne gondold, Cate, hogy nem törődöm veletek – mondta Sarah lágyan.

Cate legszívesebben megölelte volna, de zavarban érezte magát, úgyhogy csak a kézfejét érintette meg könnyedén.

– Jó látni téged – mondta.

Sarah mosolygott, és kinyújtva a karját, az ölelésébe vonta Cate-et. A lány, lefegyverezve a gesztustól, halkan a nagynénje vállába motyogott.

– Bajban vagyunk. Nem tudom, mit tegyünk.

Sarah sokatmondóan nézett rá, és bólintott.

– Zsarolnak bennünket.

– Folytasd – mondta Sarah.

– Tudod, hogy az apám halott. A vizesárokban találták meg a testét… – Cate elhallgatott, nem akarta az egészet újra átélni. – Ez persze önmagában is épp elég kétségbeejtő volt, de aztán az apám egyik barátja, egy David Loftus nevű író megjelent a házban, és azt mondta, hogy szerinte Oswaldot meggyilkolták.

– És honnan veszi ezt, ha a rendőrségnek nem ez a véleménye? – kérdezte Sarah fényesen csillogó, intelligens tekintettel.

Cate lenézett, és a fejét rázta.

283

– Loftus írta négerben a papa visszaemlékezéseit, és a sorok közt olvasott. Valahogy arra a következtetésre jutott, hogy mindnyájunknak van valami indítéka. Azt mondja, hogy elmegy a rendőrségre az információival, ha nem fizetünk neki rengeteg pénzt.

– Értem. De ez csak akkor probléma, ha van rejtegetnivalótok – vélte Sarah.

– De nincs! – kiáltott fel Cate hirtelen.

Enyhén elpirult a reakciójától érzett zavarában. Ránézett Sarah nyílt, érdeklődő arcára, és mély lélegzetet vett.

– Mindegyikünknek problémás volt a viszonya az apánkkal? Igen. Lehet, hogy az emlékiratai erre utalnak? Könnyen előfordulhat. – Cate elhallgatott. – De hogy megöljük, az teljesen kizárt.

Én nem tettem, és meggyőződésem, hogy a testvéreim sem tették.

Sarah észrevette, hogy az unokahúga keze enyhén reszket, és odanyúlt, hogy megállítsa a reszketését.

– Soha nem mondhatjuk ki csak úgy egyszerűen, hogy nincs semmi rejtegetnivalónk, igaz? – kérdezte Cate egy kis szünet után. – Természetesen mindenki ártatlan, amíg bűnösnek nem bizonyul, de még a legcsekélyebb botrányszag is, nos, egyikünknek sem tenne semmi jót.

Karrierünk van. Kirakatban zajló életünk…

Nem fejezte be a mondatot, és most először egy könnycsepp jelent meg a szempilláján. Sarah bátorítóan megveregette a vállát.

– Ne aggódj, drágám – mondta. – Úgy tűnik, hogy amit ez a Loftus mond, nagyrészt rosszakaratú találgatás. Ugyanakkor…

Megfogta Cate karját, és a magas kétszárnyú ajtókon át a hálószobájába vezette. Cate arra gondolt, bárcsak az övé volna ez a szoba. Apró Chanel kabátkák lógtak vajszínű steppelt fogasokon; a bútorok tetejét ezüst fényképkeretek és nagy, üveg parfümszórók borították. A falakat galambszürke selyemmel tapétázták, és egy hatalmas krém-és aranyszínű ágy állt a szoba közepén.

– Bocsáss meg a rendetlenségért – mondta Sarah szórakozottan, és egy halom gyönyörű, finom ruhára mutatott, amelyek egy szék hátára voltak dobva. – Szeretnék megtalálni valamit.

Cate leült a paplanra úgy, hogy a lába épp csak túlért az ágy szélén, és figyelte, ahogy a nagynénje a szekrénye mélyén kutat, és végül kihúz egy nagy, vajszínű fadobozt, majd leteszi mellé az ágyra, és felsóhajt.

– Tudtam, hogy előbb-utóbb ki fog derülni – mormolta, és letörölte a porréteget a doboz tetejéről, majd felnyitotta a fedelét. – Ez az, amiről beszélni akartam veled.

Cate csendben várta a folytatást.

– Közel álltunk egymáshoz, az édesanyád és én. Ő volt a gyönyörű, én voltam az okos, a tipikus nővér, aki állandóan szimatolt, hogy rendesen viseli-e magát. – Nevetett, élvezte a visszaemlékezést. – De akkoriban, amikor ti még mind kislányok voltatok, az anyátok és én alig láttuk egymást. Amint tudod, Marcus, a férjem, a diplomáciai testületben szolgált, és hol ide, hol oda helyezték szerte a világon – ami azt jelentette, hogy nekem vele kellett mennem.

Az ujja ekkor már a szivárvány minden színében pompázó levélkötegekben lapozott.

– De Maggie, a mamád, imádott levelet írni. Bárhol voltam – Szingapúrban, Hondurasban, Lagosban –, legalább kétszer egy hónapban érkezett valami a postán. Mindig tudtam, hogy tőle jött – mosolygott. – Maggie soha nem írt fehér papírra. Azt mondta, hogy az unalmas.

Újra kuncogott, ahogy bele-beleolvasva a sorokba, a szeme egyik levélről a másikra röppent.

Sarah végül elért egy kifakult orgonalila borítékhoz, és az ölébe tette.

– Maggie és Oswald házassága kezdetben jól indult. Apád végtelenül elbűvölő tudott lenni, ha akart. Ám Venetia születése után a kapcsolatuk rohamosan romlani kezdett. Véget ért a közös jet-set életük. Nem volt többé felkerekedés Marrakesbe egy hirtelen ötlettől indíttatva – legalábbis Maggie-nek nem. Anyád számára kemény feladatot jelentett, hogy megszabaduljon a terhesség alatt felszedett kilóktól – nehéz volt ez akkoriban, amikor az anyák nem szoptattak –, és az apád leszólta, és megjegyzéseket tett rá. Oswald imádta a csillogó életet. Azt hiszem, keserű lett attól, hogy egy család és a felelősségek lekötik. Elkezdett keményen inni, aztán szerencsejátékot űzni 284

azokban az elegáns mayfairi klubokban. Túlságosan nagy kísértést jelentett ez egy olyan gyenge és könnyű Katót táncba vinni férfi számára, mint Oswald.

Sarah hangjából csöpögött a megvetés.

– Egész héten Londonban maradt, mulatni járt azzal a baráti csapattal – Philip Watchornnal, Nicholas Charlesworthszel, Jimmy Jenkinsszel. Az újságok szerint ragyogó banda voltak, ám szerintem az ilyesmi csak addig ragyogó, amíg valaki fiatal, szabad és nőtlen. De az apád nem volt nőtlen, és mindazt az izgalmat, amit anyáddal kellett volna átélnie, kezdte a barátaival űzni.

Teljesen elhanyagolta Maggie-t és a gyerekeit.

Sarah kivette a levelet a borítékból, és átadta Cate-nek, aki végighúzta az ujjai hegyét a sötétkék tintán és az édesanyja jellegzetes, lendületes kézírásán.

– Nagyon magányos időszak volt ez az édesanyád számára – folytatta Sarah. – Oswald napokon keresztül nem mutatkozott, én nem voltam az országban, és a szüleink akkor már nem éltek. Huntsfordban ritkán bukkantak fel barátok.

Cate felnézett.

– Tehát a Mamának viszonya lett?

Sarah lassan bólintott.

– Több is, attól tartok. Az egyik úriember az apád barátja, Alistair Craigdale volt. Oswald, a mamád és a barátaik állandóan ott vendégeskedtek a Craigdale Kastélyban, a férfi otthonában.

Csodálatos hely volt vadászatra, horgászatra, partikra. Azt hiszem, egyik dologból következett a másik. Alistair rendkívül elbűvölő férfi volt…

Cate keserű nevetést hallatott.

– A Craigdale gyilkos? Ó, Krisztusom.

Hátradőlt egy pillanatra, hagyta, hogy mindez eljusson a tudatáig. Bár Gordy Spencert, a Craigdale Kastély egyik lovászfiúját az ő születése előtt gyilkolták meg, ez a bűnügyek történetének olyan szelete volt, amely mindig megragadta a fantáziáját. Csupán a Lord Lucan-epizód tudta elhomályosítani: az volt a botrány az előkelő osztályok körében a hetvenes években.

A sztori szerint Alistair Craigdale, Loch Lay grófja közvetlen közelről rálőtt, és megölte a lovászfiúját, mivel azzal gyanúsította, hogy viszonya van a feleségével. Hogy Oswald és Maggie is a vendégek közt voltak azon a hétvégén a vadászaton Craigdale-ben, Cate számára még izgalmasabbá tette a dolgot, nem mintha bármelyik szülője valaha is említette volna azt a weekendet, legfeljebb teljesen homályos utalásokat tettek rá.

– Micsoda rémes időszak – mondta Sarah halkan, és újra belekortyolt a borába.

– Az anyámnak viszonya volt Craigdale-lel? – ismételte meg Cate, lassan emésztve a tényeket.

– De Alistair szerelmes volt a feleségébe, nem? Annyira biztosan, hogy megöljön egy embert miatta.

Sarah kicsoszogott a konyhába, és behozott egy halványzöld, rózsaszín és csokoládés édességekkel jócskán megrakott fehér porcelántányért.

– Süteményt?

Cate a fejét rázta, határozottan nem volt éhes. Sarah letelepedett, és folytatta a történetet.

– Mindenki azt hitte, hogy Alistair azért ölte meg Gordy Spencert, mert Laurával, a feleségével volt viszonya. De nem. Azért ölte meg, mert Maggie-vel kapta rajta. – Elhallgatott, küszködött a következő szavakkal. – Azt hiszem, in flagrante találta őket.

A pohár bordói enyhén megremegett Cate kezében, és egy apró csepp bor, mint egy vércsepp, kifröccsent a szürke selyempaplanra.

Sarah most újabb leveleket húzott elő a fehér dobozból, és átadta őket Cate-nek.

Ezen a héten újra fent voltunk Craigdale-ben. Úgy tűnik, minden hétvége egyre kellemesebb lesz. Az ottani lovászfiú csuda elbűvölő és rettenetesen jóképű. Attól félek, megint elvesztem a fejem.

Cate most egy másik levélért nyúlt, amely egy hónappal a vadászat előtt kelteződött: 285

Abbahagyom a viszonyt Alistairrel. Valahányszor a férfiak kimennek vadászni, én Gordyval lemegyek az istállókhoz. Tudom, mennyire helytelen, drága Sarah, de ne ítélj el, mert nem tudok parancsolni magamnak. Gordon annyira kedves és jó, mellette úgy érzem, hogy élek.

Cate a fejét rázta. Felejtsük el a szabados hatvanas éveket; a szülei baráti társasága ezek szerint állandóan keresztbe-kasul lefeküdt egymással.

– Elég, kérlek, hagyd abba. – Épp elég rossz volt az édesanyja szent emlékét bemocskoló viszonyra gondolni, na de hogy két viszonyról is szó volt! – Az apám tudta? – kérdezte idegesen.

– Alistairt? Igen, nem sokkal a vadászat előtt tudta meg. Maggie hisztérikus állapotban hívott fel. Oswald rájött. Letaszította Maggie-t a lépcsőn, és nagy valószínűséggel vadul megfenyegette Alistairt – mondta Sarah csendesen. – Kegyetlen tudott lenni.

Cate látta, hogy az öregasszony vicsorít. Lemászott az ágyról, és az ablakhoz lépett, az üveghez nyomta a tenyerét. Kinézett a város sziluettjére, homályosan látta az Eiffel-torony körvonalát. Bár az egész történetet döbbenetesnek és perverz módon elbűvölőnek találta, kételkedett, hogy bármi köze volna az apja halálához.

– Azon tűnődsz, hogy miért hívtalak ide? – szólalt meg Sarah a háta mögött.

Cate megfordult, és megrántotta a vállát.

– Azt hittem, köze van a papa halálához. Ami Craigdale-ben történt – nem igazán látom a jelentőségét, hiszen olyan régi eset. Anyám halott, Alistair halott…

– Tényleg? – kérdezte Sarah szelíden.

Cate meglepetten nézett rá.

– De már vagy százszor hallottam a történetet – mondta. – Miután Alistair lelőtte Gordon Spencert, eltűnt. A kocsiját nem találták, míg aztán napok múlva ráakadtak a Loch Nessnél.

Mindenki arra a következtetésre jutott, hogy megtette, amit megkövetelt a becsület, és a tóba ölte magát.

– A tavat kikotorták. Nem találtak semmit – mondta Sarah.

– De a tó több mint ötven méter mély. Máig nem találták meg Nessie-t sem az összes milliódolláros szerkentyűjükkel – ellenkezett Cate erőtlenül.

– Talán azért, mert Nessie sincs a tóban.

Cate belevetette magát az ablak mellett álló székbe, összezavarodva és fáradtan. Sarah csatlakozott hozzá, és folytatta a történetét.

– Néhány hónappal a Gordon Spencer-gyilkosság után Marcus nagybátyád és én Londonba érkeztünk néhány napra. Akkoriban Szingapúrban éltünk, és úton voltunk Marcus újabb kiküldetése, Honduras felé. Talán el tudod képzelni, mennyire szerettem volna látni Maggie-t.

Tudtam, milyen nehéz időket élt át. Gordon halott, és most már Alistair is.

Cate figyelmesen nézte Sarah-t, megérezte, hogy fordulat következik a történetben.

– Maggie eljött a szállodai szobámba, amikor Marcus elment valahová. Feszültnek, idegesnek látszott. És végül sikerült kiszednem belőle.

– Mit sikerült kiszedned belőle?

– Valamit, amit levélben soha nem írt volna le.

Cate csak bámult rá.

– Maggie levelet kapott Alistairtől. Belize-ből. Az eltűnése után. Rövid volt, rejtélyes, de lényegében az állt benne, hogy él és jól van, de érthető okokból nem tud és nem fog újra kapcsolatba lépni vele.

Cate a nagynénjére bámult, megpróbált értelmet adni az egésznek.

– Tehát Craigdale nem ölte meg magát?

Sarah a fejét rázta.

– Ami azt jelenti, hogy minden valószínűség szerint még ma is él.

Cate az ajkába harapott. Hirtelen lett egy gyanúsítottjuk.

286

46

Cate az Eurostaron az első osztályú ülés melletti ablakpárkányon könyökölt. Épp az alagúton süvítettek keresztül, és szinte megbabonázva figyelte a szeme előtt villódzó feketeséget. A teste elzsibbadt, a szeme kiszáradt a könnyektől. Az éjszakát Sarah néninél töltötte, ébren feküdt az antik ágyban, hallgatta a párizsi forgalom zaját, a téli éj csendjébe tűnő autódudák hangját. Egy percet sem aludt. A feje túlságosan zsongott.

Pislogott, amikor a vonat kifutott a Csatorna alagútjából, és előtűnt az angol vidék szürkesége.

Abban a pillanatban megszólalt a táskája mélyén kallódó mobilja.

– Cate? Nick vagyok.

Cate elmotyogott egy sziát, még Nick kedvéért sem tudott volna egy kis lelkesedést összekaparni.

– Csak azért csörgők, hogy tudjam, hogy vagy…

Cate kísértést érzett, hogy egyszerűen kinyomja a telefont, de aztán megszólalt.

– Párizsban voltam, hogy tisztázzak néhány dolgot.

– Párizsban? Mi történt? – kérdezte Nick, aki rögtön felfogta, hogy valami nagyon nincs rendben. – Jól vagy?

Cate hazudni akart neki, de érezte, hogy forró könnyek tolulnak a szemébe. Körülnézett: szerencsére üres volt a kocsi, senki sem láthatta az arcán lecsurgó csöppeket.

– Minden rendben – mondta, és hirtelen elfogta a vágy, hogy valakinek kiönthesse a szívét. – Most nem igazán tudok beszélni. Felhívlak majd, amikor hazaértem – ígérte halkan.

– Mikor ér be a vonat? – kérdezte Nick aggodalmasan.

– Körülbelül negyven perc múlva. Figyelj, majd később felhívlak.

– Tudod, hogy ki az, akit ki nem állhatok? – mondta Camilla, és belerúgott egy fagyott fűcsomóba a lovaglócsizmájával. – Michael Sarkis.

– Mi kifogásod van az öregedő szexőrültek ellen? – mosolygott Venetia, és mélyebbre süllyesztette a kezét a Barbour kabátja zsebébe.

A két nővér sétára indult a huntsfordi birtokon, hogy kiszellőztessék a fejüket, de olyan hideg volt, hogy csak az ujjaikat sikerült megfagyasztaniuk.

– Tudod, hogy megkérte Serena kezét? – kérdezte Camilla.

Venetia tágra nyitott szemmel bámult rá.

– Nem! Mikor? Pokolba is, Serena miért nem mondta el nekem?

– Csak most, karácsonyeste történt. Felbukkant a limuzinjában egy hatalmas gyémánttal, és arra kérte Serenát, hogy menjen vele Vegasba. Klassz, mi? – mesélte szarkasztikusan. – Gondolom, a történtek után Serena egyszerűen hallgatott róla.

– Nem hiszem el – mondta Venetia lassan.

– Én igen – jelentette ki Camilla, felhúzva a szemöldökét.

– Miért?

287

– Ha Sarkis elveszi Serenát, mielőtt a bébi megszületik, az ő gyerekük örökli Huntsfordot. – Karjával végigsöpört a tájon, a ház és a képeslap szépségű Anglia előttük elterülő több száz hektárja felé intett. – Mindezt.

– Hacsak a papának és Mariának nem születik fia – válaszolta Venetia szórakozottan.

Camilla a nővérére pillantott.

– Hát ez most már nem történhet meg, ugyebár?

Venetia vállat vont, még nem szokta meg, hogy múlt időben beszéljen az apjáról.

– Mit akarsz ezzel az egésszel mondani?

– Gondolkozz csak – szuggerálta Camilla a pörgő, éles elméjével. – Sarkis megöli a papát, elveszi Serenát, és gyakorlatilag az ölébe hullik Huntsford. Valahol olvastam, hogy szeretne Angliában terjeszkedni, és ez a hely a tökéletes angol vidéki hotel lehetne. Sarkis Huntsfordban volt azon az éjszakán. Volt indítéka és alkalma.

Venetia tompán felnevetett.

– Cam, megbuggyantál? Sok mindent el lehet mondani Michaelről – azt, hogy kíméletlen, egészen biztosan –, de nem gyilkos.

Camilla odafordult hozzá.

– Honnan tudhatnánk?

– Cam, igazán jól tennéd, ha végigolvasnád az országos lapok eseményoldalait, mielőtt elkezded felsorakoztatni a gyanúsítottakat.

– Hogy érted ezt?

– Michael Sarkis benne van a mai Daily Mail ben. Egy nagy kép róla valami flancos londoni partin karácsonyeste. Nem tudom, mennyi ideig udvarolt itt Serenának, de a hajnali órákban Mayfairben élte a világát. Hogy ölhette volna meg a papát, amikor a kamerák előtt parádézott kilencven mérfölddel odébb?

Camilla toppantott a fagyos füvön.

– Kár – mondta kajánul. – Annyira szerettem volna, ha ő a tettes.

Nick már a peron végén várt, amikor a vonat besüvített az állomásra. Barna tweedkabátba bugyolálva és szomorú mosollyal az arcán állt ott, és megvárta, amíg Cate odasétál hozzá.

Megölelte a lányt, és becsomagolta a kabátja szövetébe. Kézbe vette a kis utazótáskát, és átnyújtott Cate-nek egy automatából vett kávét, aztán csendben elindultak az autóparkoló felé.

Nicknek egy öreg, zöld, brit verseny-MG-je volt. Az ülések alacsonyak és szűkek lévén, a lábuk majdnem összeért, amikor hátradőltek a fekete bőrülésekben. Miközben Nick a kapucsínóját szürcsölgette, Cate egyszerűen elmesélte neki, mi történt David Loftusszal, és mit tudott meg Párizsban.

– Mit akarsz most csinálni? – kérdezte a férfi, és letörölte a fehér habos bajuszt az ajkáról.

– Haza akarok menni. Velem jössz?

Serena mindig arról álmodott, hogy eljátszik egy ragyogó detektívet valamilyen bombasiker hollywoodi filmben, és tessék, most megkapta a lehetőséget, hogy a saját maga gyilkossági rejtélyében legyen a sztár. Az okok, amelyek miatt körbeszaglászott az apja dolgozószobájában, természetesen kevésbé voltak álomszerűek. Szüksége volt egy másik gyanúsítottra. Lehet, hogy David Loftus egy kígyó és egy nyerészkedő, de Serena kénytelen volt elfogadni, hogy nem egészen tűnik ártatlannak az események mostani láncolatában. A rendőrség nyilván tisztában van azzal, hogy a gyilkosságoknak több mint a felét egy családtag követi el. Kell itt lennie valaminek, ami eltereli róla és a nővéreiről a gyanút.

A dolog azonban nem tűnt ígéretesnek. Nem sok minden volt az apja íróasztalfiókjaiban: tollak, papír, művészeti aukciók katalógusai, egy iratrendező a Huntsfordi Zenei Esttel kapcsolatos levelezéssel, és egy régi, a sarkainál felkunkorodott és kék tintával összefröcskölt fekete-fehér fénykép Oswaldról és az anyjukról egy jachton. Serena megérintette, és eltűnődött a szülei viszonyán. Mindig azt képzelte, hogy hideg és szeretetlen volt, de a boldog, bensőséges 288

fénykép szeretetről és jó kapcsolatról árulkodott. Vállat vont; Oswald és Maggie Balcon házasságának bentjei és kintjei, fentjei és lentjei, melegei és hidegei már örökre titkok maradnak a számára.

Serena körülnézett a dolgozószoba többi részében is. Az egyetlen hely, ahol még nem kutatott, az ablaknál álló diófa láda volt. Felemelte a súlyos fedelet, és köhögés fogta el, ahogy porfelhő

szállt fel a levegőbe. Nagyon régi holmik voltak benne: megsárgult jegyzetfüzetek, okmányok, levelek. Végigbogarászta, halmokba csoportosította őket, de egyik sem tűnt egy cseppet sem érdekesnek. De aztán, a láda fenekéhez közeledve, talált egy foltos, összegyűrődött borítékot, kézzel írt címzéssel, amely nem illett a többi hivatalos dokumentum közé. Serena kiegyenesedett, és kihúzta a levelet. Csupán néhány sort kellett elolvasnia ahhoz, hogy tudja, valami fontosat talált. A szíve gyorsabban kezdett verni, és füttyentett egyet a fogai közt.

Szent szar! Ez a fickó aztán gyűlölte az apját, gondolta, és megfordította a lapot, hogy lássa, kitől jött a levél. Hunyorított, hogy ki tudja betűzni a macskakaparásos aláírást, és holttá vált. A levelet Alistair Craigdale küldte. A Craigdale gyilkos.

Az utazás Huntsfordba két óra hosszat tartott. Az utak csendesek voltak, és bent a kocsiban Cate és Nick még nagyobb csendben ült. A hó elállt, de az út szélén, mint törött tükrök, mindenütt árulkodó jégfoltok fénylettek. Ahogy lefordultak az A útról, rá a huntsfordi faluközpontba vezető keskeny vidéki utacskára, Cate szemét a sötét felhőkkel bemocskolt acélos égre nyúló, magas templomtorony ragadta meg. Megpaskolta Nick térdét.

– Nem baj, ha megállunk? – kérdezte.

Az MG az út széléhez duruzsolt, és Cate a temetőre mutatott.

– Tudod, itt van eltemetve a mamám. Bemehetnénk…?

Begombolták a kabátjukat, ahogy lassan végigsétáltak a sírok között, a lépteik ropogtak a fagyos füvön. Cate megállt egy sírkőnél, amely előtt egy apró sárga rózsacsokor hevert. Friss volt. Cate azon tűnődött, ki járhatott ott közvetlenül előttük. Lehajolt és megérintette a szirmokat; szégyellte magát, hogy ő nem hozott virágot az édesanyja sírjára. A hideg kőhöz szorította a kezét.

– Rettenetes életet kényszerített rád. Megértelek – suttogta. – Nem a te hibád volt.

Nick átkarolta a vállát, és Cate élesen kipréselte a levegőt, közben olyan lett az arca, mint két rózsaszín golflabda. Odasétáltak a templomkertet övező falhoz, és leültek egy padra. Cate még a vastag kabátján keresztül is érezte a kő hidegét.

A távolból hallatszott, hogy becsukódik egy súlyos ajtó. A templom bejáratában egy piros kabátos öregasszony állt, a kezében hosszú szőrkefével. Ahogy az alak közeledett, Cate ráismert.

– Gondoltam, hogy maga az – mondta az öregasszony, ahogy a pad felé lépdelt. Hetvenöt év körül járt; a haja szinte kéknek hatott, és két esetlen csat fogta össze, vénséges arca kedves, ám csupa ránc volt. – Milyen furcsa – folytatta –, épp magukhoz készülődtem. Sajnálom, ami az édesapjukkal történt.

Cate Nickhez fordult.

– O Mrs. Graham – mondta. – A férje volt a vadőr Huntsfordban hosszú éveken át. – Mrs.

Grahamre nézett. – Nem volt ott a karácsonyi partin, ugye? Arra számítottam, hogy mindkettejüket ott fogom látni.

A szomorúság felhője suhant át Mrs. Graham arcán.

– Leonard meghalt. Már több mint egy éve.

– Ó, sajnálom – mondta Cate.

Mrs. Graham a templom felé intett.

– Hiányzik, de elfoglalom magamat. Itt takarítok.

Udvariasan mosolyogtak, érezték, hogy a beszélgetés gyorsan elapad. Ám Mrs. Graham csak folytatta.

– Úgy volt, hogy benézek a kastélyba, de ha el tud jönni hozzám, annál jobb. Azt hiszem, el kellene jönnie.

289

Cate Nickre nézett, és közben azon tűnődött, hogy miről beszél az öregasszony.

– Van nálam valami, amit oda kell adnom magának – mondta Mrs. Graham bizonytalanul. – Kérem, jöjjön el, itt van nem messze a házam.

Cate nyugtalan lett.

– Mi az?

– Jöjjön el hozzám, és elmondom, amikor megérkezünk. Biztos vagyok benne, hogy mindenkinek jólesne egy csésze finom tea – mosolygott.

Csendben elsétáltak a házhoz, egy szinte egyforma szürke kunyhók sorában álló háromablakos, szürke kunyhóhoz, amelynek a kék bejárati ajtaja fényesen ragyogott. Belül kicsi és otthonos volt. Egy vörös macska jött oda Mrs. Grahamhez, és törleszkedett a szőrös fejével a barna nejlonharisnyájához. A szobát félig megtöltötte egy arany gömbökkel feldíszített karácsonyfa. Legalább ötven karácsonyi üdvözlőkártya volt szalagra akasztva szerte a szobában.

– Hozhatok maguknak valamit inni? – kérdezte az öregasszony, miközben levette a kabátját, és felakasztotta egy fakampóra.

– Köszönöm, nem – mondta Cate, aki most már nagyon szerette volna tudni, mi mondanivalója van.

De Mrs. Grahamet nem lehetett sürgetni. Kibóklászott a konyhába, hogy készítsen magának egy csésze teát, aztán leült eléjük egy fonott székbe. Cate észrevette, hogy egy kis borítékot tart az ölében.

– Nem tudom, mi ez – mondta a fejét rázva. – Pedig mondhatom magának, hogy már vagy százszor majdnem kinyitottam.

Mrs. Graham halványan rámosolygott Cate-re, és előrehajolt, hogy átnyújtsa neki a borítékot.

– Leonard elég hosszan betegeskedett, mielőtt itt hagyott bennünket – folytatta Mrs. Graham csendesen. – Körülbelül egy héttel a halála előtt odaadta ezt nekem, és azt mondta, vigyázzak rá, amíg mind ő, mind Oswald Balcon halott nem lesz. Aztán adjam át valamelyik lányának. – Mrs.

Graham mosolygott. – Magának szeretném odaadni, Cate. Mindig maga volt a kedvencem – mondta kedvesen.

Cate beszélgetett vele erről-arról néhány percig, aztán elnézést kért. Mrs. Graham ragaszkodott hozzá, hogy vigyen magával egy kis házi lekvárt.

– A dolgok kezdenek egyre furcsábbá válni – állapította meg Cate, ahogy kilépett Nickkel az utcára. Sötétedni kezdett; az ég mélykéken borult föléjük, és a fáknak csak a sziluettje látszott.

Nick MG-jében Cate felszakította a borítékot, és széthajtogatta a benne lévő levelet.

Tizennégy hónappal korábban keltezték. Ahogy a szavak egyenként értelmet nyertek, Cate kék szeme mind tágabbra nyílt a zavarodottságtól és döbbenettől.

Ha valaki olvassa ezt a levelet, akkor az azt jelenti, hogy mind én, mind Lord Oswald Balcon halottak vagyunk. Kérem, bocsássa meg a gyávaságomat, hogy mostanáig halogattam ennek a történetnek a felfedését – talán gyáva féreg vagyok –, de most el kell mondanom. Egyszerűen biztonságosabbnak érzem, hogy most hozzam napvilágra, amikor már nem vagyok. Legalább holtamban levehetem ezt a terhet a lelkemről.

Tizenegy évvel ezelőtt eltemettem egy holttestet. A gazdám, Oswald Balcon kért meg rá. A lánya, Camilla Balcon elütött egy embert az autójával, és a férfi meghalt. Az áldozat egy öreg csavargó volt, aki néha felbukkant a faluban. Oswald azt mondta, hogy az élete nem jelent semmit, és hogy rejtsük el a holttestet a lánya védelme érdekében. Féltem Oswaldtól, ezért beleegyeztem, hogy segítek neki. Nem vagyok büszke rá. Jobban bánom, amit tettem, mint bármi mást az életemben.

Oswald szavai súlyosan nehezedtek rám az azóta eltelt évek alatt. Nincs élet, amely ne érne semmit. Minden élet nagyon sokat jelent, akár gazdag vagy, akár szegény. Oswald azonban jó volt hozzám és a családomhoz attól az éjszakától fogva. Ezért hálás vagyok, és ezért nem akartam elmondani senkinek, amíg Oswald Balcon is el nem költözik az élők sorából. De mivel közeledik a halálom, szólnom kell róla valakinek. Ön azt tehet ezzel az információval, amit akar.

290

Legyen irgalmas Camilla Balconnal. Fiatal volt, baleset történt, és az apja ragaszkodott hozzá, hogy el kell tussolni az ügyet. Camilla mindenáron el akart menni a rendőrségre, de Oswald kényszerítette, hogy hallgasson. Mit tehetett volna? Mit tehetett volna bármelyikünk? Szörnyű

titok volt ez, amelyet a sírba viszek magammal. De kérem, higgye el, hogy amit mondok, az igaz.

Remélem, az emberek megértik, amit tettem.

Őszinte híve

Leonard Graham

A papír remegett Cate kezében, miközben átnyújtotta Nicknek, hogy olvassa el.

– Uram, Isten – nyögte Nick csendesen, és a fogai közt füttyentett egyet.

Cate összehajtogatta a levelet, és a zsebébe tette.

– Azt hiszem, legjobb lesz, ha megmutatom Camillának.

291

47

Camilla a hálószobájában ült a mahagóni íróasztalnál a nagy félköríves ablakkiszögellésben, a késő délután félhomálya árnyékban fürösztötte. Egy köteg irat hevert előtte egy jegyzetfüzet társaságában, és írásra készen tartotta a tollát. Amikor meghallotta, hogy nyílik az ajtó, megfordult, hogy Cate-re mosolyogjon.

– Mit szólsz hozzá, megpróbálok dolgozni – mondta kissé zavartan.

– Te munkamániás – mosolygott Cate halványan.

Camilla letette a tollát, és megpördült a székében, hogy szembenézzen a nővérével.

– És mi történt Párizsban? – kérdezte. – Azt hittem, telefonálni fogsz. Kerítsük elő Serenát és Venetiát?

Cate esetlenül állt az ajtóban, és a fejét rázta, bizonytalanul, hogy beljebb lépjene a szobába.

– Nem – mondta halkan –, beszélgessünk csak mi.

Camilla a homlokát ráncolta, amikor meglátta a félreérthetetlen aggodalmat a nővére arcán.

– Mi baj van? – kérdezte.

Miközben visszafelé hajtottak a faluból, Cate zavara haraggá változott. Amikor először olvasta el a levelet, pánik tört rá. De ahogy jobban belegondolt, egyszerűen nevetségesnek találta az elképzelést, hogy Camilla állna az egész mögött. Sokkal valószínűbb volt, hogy maga Leonard Graham gázolta el a szegény ördögöt, és most valaki mást akar hibáztatni, egy szegény ártatlanra akarja hárítani az évtizedes lelkiismeret-furdalását. De miért Camillára? Miért őt választotta? És vajon Camilla tud-e erről valamit?

Cate beóvakodott a szobába, és leült az ágyra. Szerette volna, ha Nick ott van mellette, hogy segítsen neki, de tudta, hogy ezzel egyedül kell megbirkóznia. Ránézett az íróasztalnál ülő

Camillára, aki még farmerban és pólóban is higgadtnak és kifinomultnak látszott, és hirtelen megingott a hite a húgában. Camillában is bőven akadtak sztárvonások. Nem Serena szembeszökő „engem nézzetek” stílusában, hanem egy hűvös, kiszámított, erőteljes jelenlétben nyilvánultak meg, amely tökéletesen illett az olyan tekintélyes karrierekhez, mint a politika vagy a jog: pontosan az olyan típusú karrierekhez, amelyek már egy leheletnyi botrányszagtól is összeomlanak. Cate-et megrohanták a kételyek. Talán ezért akarta Camilla annyira elhallgattatni Loftust. Azt éppenséggel nem ajánlotta, hogy fizessék ki, de ahogy most visszagondolt, nem is szállt vele szembe, és nem mondta neki, hogy menjen a francba az egész zsarolási tervével.

– Cam, azt hiszem, el kéne olvasnod ezt.

Odahajolt, és átnyújtotta Camillának a régi borítékot.

– Mi ez?

Camilla széthajtotta a levelet, és elkezdte olvasni.

– Összefutottunk Mrs. Grahammel – mondta Cate sietve, és hirtelen mindent meg akart magyarázni. – Ő adta nekem ezt a levelet. Biztos vagyok benne, hogy az egész csupa hazugság, Cam. Nem tudom, Leonard Graham miért haragudott ránk, de úgy gondoltam, jobb, ha látod.

292

Ahogy figyelte a húgát olvasás közben, látta, hogy a szín és a magabiztosság kiszivárog Camilla arcából. A szíve olyan nehéz lett, mint az ólom.

– Ó, Cam, csak nem…

Camilla összehajtotta a levelet, és gondosan az íróasztalra tette. A padlót bámulta, a szőnyeg örvénylő vörösére koncentrált. Eltelt néhány perc, mire megszólalt.

– Egy péntek este hazafelé hajtottam Oxfordból – kezdte lassan. – Te az Államokban voltál akkoriban. Venetia Londonba költözött, és Serena még iskolába járt. A papa valamilyen okból hazarendelt. Az egyik kis estélyére – talán szerette volna, ha valamelyik számára-nem-annyira-drága lánykája részt vesz rajta. Emlékszem, az őszi szemeszter utolsó napja volt. Én bent akartam maradni a kollégiumban, de a papa ragaszkodott hozzá, hogy hazajöjjek. – Elhallgatott, és kinézett az ablakon. – Alig értem ki Oxfordból, amikor heves eső kerekedett. Nagyon rosszra fordult az idő – rettenetes éjszaka volt. Az orromig nem láttam, és siettem, mert késésben voltam.

Camilla szeme kezdett megtelni könnyel, a magabiztossága olvadozott.

– Már majdnem elértem Huntsfordot, amikor ez történt. Emlékszem, hogy az ablaktörlők nem működtek túl jól, és szörnyű kulimászt hagytak az üvegen. Rosszul lehetett látni, és azt hiszem, fáradt is voltam… A következő dolog, amire emlékszem, egy puffanás volt.

Könyörgő szemmel fordult Cate-hez.

– Becsületszavamra nem láttam azt az embert, Cate, nem láttam. Kiszálltam a kocsiból. Előtte rákanyarodtam egy töltésre egészen közel a birtok végéhez, tudod, a Greenbank utcán. Az az ember volt, az a csavargó, akit néha a falu körül láttunk. Öreg Tomnak hívtuk.

Cate bólintott, emlékezett rá. Az öregemberre piszkos kabátban, aki mindig részeg volt, és aki, úgy tűnt, örömét lelte a gyerekek ijesztgetésében.

– Ott feküdt a földön az út szélén. Tudtam, hogy meghalt. – Camilla hangja most kifejezetten reszketett. – Vér volt a reflektoron, és vér csordogált a füléből.

Camilla az arcához rebbentette az egyik kezét, mintha be akarná mutatni a jelenetet. Cate észrevette, hogy az ujjai vadul reszketnek.

– Nem tudtam, mit tegyek – zokogta most már, minden önuralmát elveszítve. – Felhívtam a házat az út végén álló telefonfülkéből. A papa vendégei még nem érkeztek meg, és ő húsz perc múlva odajött Mr. Grahammel – akkor még ő volt a vadőr. A papa rám parancsolt, hogy üljek be az autóba, és azonnal hajtsak haza, és azt mondta, hogy ő majd mindent elrendez.

– Nem hívtad a rendőrséget? – kérdezte Cate, de már tudta a választ.

– Megkérdeztem a papát, amikor egy órával később visszajött a házba. Azt mondta, hogy el fogja tüntetni az ügyet.

– Tehát nem hívtad fel őket.

Camilla álla a mellére hanyatlott, mintha az egész testét bűntudat emésztené.

– Akartam, annyira akartam. De úgy féltem, Cate. Féltem mindentől. Féltem a papától. Azt mondta, hogy gondolnom kell a családra, hogy mindenki számára tönkretennék mindent. És szerettem volna hinni neki, szerettem volna azt hinni, hogy ha csendben maradok, akkor tényleg minden rendben lesz – fejezte be halkan, az arcán záporozó könnyekkel.

Cate odament hozzá, és óvatosan megölelte. A gesztustól bűntudata támadt, de még soha, egyetlenegyszer nem látta Camillát sírni.

– Mit akarsz tenni? – kérdezte Camilla felnézve, a szeme Cate szemében kutatott.

– Ne aggódj – suttogta Cate –, elrendezzük a dolgot.

Camilla hirtelen kihúzta a hátát, a szeme éber lett, ahogy felfogta a vallomása tágabb értelmét.

– Ó, Cate, tudom, ez hogy fest, de én nem öltem meg a papát.

– Tudom – válaszolta Cate, és elkeseredetten próbált nem gondolni arra, hogy ez az ügy mennyire vétkes színben tünteti fel a húgát.

Látva Cate kételyeit, Camilla megragadta a nővérét a karjánál fogva.

– Cate, hinned kell nekem – mondta sürgetően. – Ez az egész minden rohadt napon keresztre feszít engem, és valamiért mégis titokban tartottam. De soha nem ölnék meg senkit azért, hogy továbbra is titokban maradjon. Nem ölném meg az apámat. Esküszöm.

293

Cate hitt neki; hinni akart neki. Egy pillanatig arra gondolt, mit tett volna ő Camilla, egy megrémült és összezavart kamasz helyzetében, aki egy figyelmetlen pillanatban tönkretette az élete kilátásait, és akinek menekülést kínáltak annak fejében, ha hajlandó hallgatni. Akkora erkölcsi dilemma ez, hogy Cate nem is akart rágondolni. Végül szorosan magához ölelte a húgát.

– Annyira bűnösnek látszom, Cate, annyira bűnösnek látszom – zokogta Camilla.

– Ne aggódj – biztatta Cate, és maga is meglepődött a hangjában érezhető kihívástól. – A mélyére ásunk ennek, valóban a mélyére ásunk.

294

48

– Remélem, ez nem tökéletes időpocsékolás – ásított Camilla, az ujjával követve a térképen az utat.

– Várj csak. Azt hiszem, két mérfölddel ezelőtt le kellett volna térnünk balra.

– Te navigálsz, én bízom benned – csattant fel Venetia a sötétkék négykerék-meghajtású kocsija kormánya mögül.

Mindketten ingerültnek érezték magukat, miután reggel hétkor már fent voltak és autóban ültek, hogy meg tudják tenni a hosszú utat Derbyshire-be. A Peak District sivár szépsége az olajzöld hegyoldalaival, a kopár mezőivel, a dér karcolta kőfalaival, a katolikus fátyolként a távoli csúcsokra ereszkedő hóval, illett a hangulatukhoz.

Camilla vallomása és Serena Alistair Craigdale levelével kapcsolatos lázas felfedezései után Cate haditanácsot hívott össze a négy nővér részvételével, hogy megvizsgálják a bizonyítékot.

Nem elég, hogy Craigdale talán még életben van, a levél, amelyet Serena megtalált, arra utalt, hogy az eltűnt gróf szinte gyilkos gyűlölettel viseltetett Oswald iránt. Craigdale reszkető kézzel írt, és fenyegetésekkel és vészes kilátásokkal telezsúfolt levele megerősítette, amit Sarah néni mondott Cate-nek Párizsban: Oswald felfedezte, hogy Maggie-nek és Craigdale-nek viszonya volt, és emiatt tetemre hívta Alistairt, figyelmeztette, hogy tartsa magát távol a feleségétől. A levél fenyegető hangvételéből ítélve Craigdale-nek ez egy cseppet sem tetszett. A postabélyegző

röviddel a Craigdale-gyilkosság előtt kelt. Cate azon tűnődött, hogy Alistairt már akkor a végsőkig űzte-e a Maggie iránt érzett szerelme és a féltékenysége.

Némi vita után a lányok úgy döntöttek, hogy többet kell tudniuk a Craigdale-ügyről, még akkor is, ha ez csupán arra jó, hogy a gyanú rájuk mutató ujját másfelé fordítsa. Elfogta őket a kétségbeesett aktivitás őrülete. Camilla azt javasolta, hogy jó kiindulási pont volna, ha beszélnének az ügy nyomozótisztjével. Nicknek volt egy barátja a Sunday Times sajtóirodájában, és két órán belül kaptak egy nevet – Jim Dalgleish felügyelőét –, aki visszavonultan élt Great Asquithben Derbyshire-ben. Este tíz előtt már fel is hívták a nyugdíjas rendőrfelügyelőt; a hangja után ítélve bosszús volt, amiért felzavarták, ám amikor megtudta, hogy a telefonáló az egyik Balcon nővér, és hogy Craigdale-ről akarnak vele beszélni, azonnal meghívta őket.

– Ez lesz az – mondta Camilla a táblára mutatva, miközben Venetia négykerék-meghajtásúja egy jobb kanyarban duruzsolt. Great Asquith alig volt több mint egy utcasornyi vidéki ház, és Jim Dalgleish otthona a sor végén állt. A ház mézszínű kőből készült, magyalkoszorú volt a tűzoltóautópiros bejárati ajtóra szögezve, és füst kanyargott a kéményből az ónszínű égre. Jim Dalgleish nyugdíjas felügyelő nyitott ajtót. Annyi idős lehetett, mint Oswald, de lényegesen rosszabbul vészelte át az éveket. Kifakult tweednadrág lógott a seprűnyél vékonyságú alakjáról, barna zokni harmonikázott a kockás papucsán. Egy kis keverék kutya csaholt boldogan az új látogatókra, miközben a férfi behívta őket.

Kikapcsolta a televíziót, és hellyel kínálta a lányokat egy kopott szófán.

295

– Meglepődtünk, hogy ilyen messze délen bukkantunk önre – mondta Venetia, aki hálás volt, hogy az út csak négy, és nem tíz óra hosszat tartott.

– Azt gondoltuk, hogy Skóciában él.

Dalgleish mosolygott.

– A nevem miatt? Nem, én eredetileg erről a vidékről származom. A feleségem is idevaló.

Ésszerű volt hát, hogy visszatérjünk, amikor nyugdíjba mentem. Teát?

A lányok a fejüket rázták. Elég teát ittak mostanában. Dalgleish fontoskodva hátradőlt a székén; a szeme még csillogó és éber volt.

– Nos – kezdte élénken. – Craigdale-ről akarnak hallani? Gondolom, az édesapjuk már elmondta a történetet az évek során. Erről jut eszembe, fogadják részvétemet – mondta, és a televízió üresen ásító képernyőjére mutatott. – A hírekben láttam. Pillanatnyilag szinte másról sem beszélnek.

– Köszönjük. És igen, tudunk egy keveset Craigdale-ről – mondta Camilla óvatosan. – Csak szerettük volna megtudni, hogy mi az ön véleménye.

– Miért érdekli magukat Craigdale éppen most? – kérdezte élesen az öregúr.

Camilla Venetiára pillantott. Mindkét lány bizonytalan volt, hogy mennyit mondjanak el egy idegennek. Igaz, hogy Dalgleish nyugalmazott zsaru, de nyilván vannak még kapcsolatai a testületnél.

– Szeretnénk mindent megtudni az édesapánk múltjáról – tette hozzá Venetia, bár tudta, hogy ez gyenge kifogásnak tűnhet.

Dalgleishen látszott, érti, hogy Venetia valamit eltitkol, de annyiban hagyta a dolgot.

– Nem tudom, mi az, amit már hallottak – mondta. A szeme csillogni kezdett, mintha örömét lelné abban, hogy újra elmondhatja a történetet. Belekortyolt a teájába, és megtörölte a felső

ajkát. – Lord Alistair Craigdale Skócia egyik legragyogóbb arisztokratája volt. Azután tűnt el, hogy Gordon Spencert meggyilkolták a Craigdale Kastély területén – szent egek, majdnem napra harminc évvel ezelőtt – idézte fel, mindkét nőnek a szemébe nézve. – Craigdale remek házigazda volt. Azon a hétvégén az egész társasága, beleértve a feleségeket is, vadászaton volt odafent nála.

Aznap délután a férfiak összecsomagolták a zsákmányt és elindultak a ház felé, de Craigdale a társaságot megelőzve sietett vissza. A lovászlány látta, hogy Alistair és Gordon veszekszenek; aztán, mintegy harminc perccel később, Spencert halva találták az istállóban, egy golyó egyenesen a mellébe fúródott. A golyó pontosan beleillett Craigdale vadászfegyverébe.

Meglehetősen egyértelmű volt, hogy Craigdale a tettes. Spencernek viszonya volt a feleségével, Laurával. A féltékenységtől eszét vesztett Craigdale megölte Gordont. Az egész igencsak világosnak tűnt.

Venetia egy oldalpillantást vetett Camillára. Eddig Dalgleish semmi újat nem mondott nekik: a története mindennel egybevágott, amit annak idején a médiában írtak az esetről.

– Aztán az ügy kezdett homályosabb lenni – folytatta Dalgleish halkabban. – Craigdale szinte rögtön a vadászat után eltűnt, mielőtt bárkinek ideje lett volna – vagy mondjam azt, sort kerített volna rá –, hogy hívja a rendőrséget.

– Mit ért azon, hogy „sort kerített volna rá”? – kérdezte Camilla.

– A kérdés valójában soha nem úgy merült fel, hogy ki ölte meg Gordon Spencert – ez eléggé egyértelmű volt – mondta Dalgleish. – A kérdés úgy merült fel, hogy mi történt azután?

Craigdale kocsiját a Loch Ness északi partján találták meg napok múltával. A vizet átfésülték, természetesen, de az égvilágon semmit sem találtak. Tudták, hogy a tó több mint háromszáz méter mély? Az emberek arra a következtetésre jutottak, hogy öngyilkos lett.

– És ön mit gondolt? – kérdezte Camilla, aki tisztában volt vele, hogy a felügyelő másképp vélekedett.

– Soha nem tudtam semmivel alátámasztani, amit most elmondok önöknek – semmivel, kivéve egy rendőr szimatával – mondta Dalgleish fanyar mosollyal. – De mindig az volt az érzésem, hogy a barátai sokkal többet tudnak, mint amennyit az orrunkra kötöttek, amikor kihallgattuk őket. A rendőrséget olyan későn hívták, kellett, hogy fedezzék Craigdale-t valamivel.

296

Véleményem szerint a barátai tüntették el, és rejtegették azután sok évig. Talán még ma is ezt teszik.

– Mi vezette erre a következtetésre? – kérdezte Venetia kíváncsian.

– Ahogy mondtam, egy rendőr szimata. Én hallgattam meg a vallomásukat, de mindig az volt az érzésem, hogy nincsenek annyira felindulva, amennyire ez elvárható lett volna, ha egy közeli barátjuk épp akkor követ el öngyilkosságot. Először arra gondoltam, hogy csak a felsőbb osztályok érzéketlenségéről van szó, de a dolog csak nem hagyott nyugodni. Aztán megtudtam, hogy néhány barátja rengeteget köszönhetett Craigdale-nek; talán eleget ahhoz, hogy a saját jó hírüket is kockára téve segítsenek neki.

– Mint például? – kérdezte Venetia.

– Tudták, hogy Philip Watchorn és Craigdale barátok voltak Oxfordban? Watchorn nem olyan jómódú háttérből jön, mint ahogy megjátssza, és Craigdale adott neki szállást ingyen, amikor kiköltöztek a kollégiumból az első évük után. Szinte jótevőként viselkedett Watchornnal, és látszott, hogy Watchorn rendkívül, rendkívül hálás. Craigdale volt az egyik első befektető

Nicholas Charlesworth klubjában is egy olyan korban, amikor a szerencsejáték kockázatos üzletnek számított, és ő mentette meg Jimmy Jenkins vállalkozását, amikor az a csőd szélére került. Craigdale eltűnésének az idején mind a három ember hatalommal, gazdagsággal, sikerrel és jó kapcsolatokkal rendelkezett. Valamennyien elég erős pozícióban voltak ahhoz, hogy kicsempésszék őt az országból. Bennem az az érzés fogalmazódott meg: eljött az idő, hogy visszaadják a kölcsönt Craigdale-nek.

Camilla és Venetia természetesen észrevette, hogy az apjuk még nem került említésre, bár Craigdale társasági körének a kemény magjához tartozott.

– És az apánk? – kérdezte Camilla, és azon gondolkozott, Oswald vajon mivel tartozott Craigdale-nek. Oswald Balcon mindig úgy viselkedett, mintha senkinek semmivel nem tartozna.

– Oswald? Ebben nem vagyok biztos – mondta Dalgleish elgondolkozva. – Az volt a benyomásom, hogy ő nem állt olyan közel Craigdale-hez, mint a többiek. Vagy, pontosabban, kevesebb oka volt, hogy az adósának érezze magát.

Venetiának a nyelvébe kellett harapnia, nehogy kiszaladjon a száján, hogy Maggie Balconnak viszonya volt Craigdale-lel.

– Gondolja, hogy ebből bárminek bármi köze lehet ahhoz, ami az apánkkal történt? – kérdezte.

– Ah, tehát ezért vannak itt – mosolygott Dalgleish. – Nem, hogy őszinte legyek, erre egy pillanatig sem gondoltam. Nem arról volt szó, hogy az apjuk egyszerűen megcsúszott és leesett a tetőről?

– De igen – mondta Camilla élénken. – Szörnyű baleset volt.

Ám Venetia tovább akarta szondázni a felügyelőt.

– Gondolja, hogy a Craigdale-gyilkosságnak még ma is lehet bármi jelentősége?

– Jelentősége? – ismételte meg Dalgleish a homlokát ráncolva. – Nos, olyan régen történt.

Nem hiszem, hogy a „jelentőség” jó szó, drágám. Ha esetleg van valami hatása, az csupán a barátaira lehet. Ha tényleg eltüntették, és ha ez kiderülne róluk… Az ilyen gazdag és ilyen fontos férfiak nem akarják, hogy a rémisztő kísértetek visszajöjjenek, és ijesztgessék őket.

Serena könnyű délutáni álmából a mobilja éles csengésére ébredt.

– Igen – mondta álmosan, és visszahúzta magára a kasmírtakarót.

– Michael vagyok – mondta a hang.

Serena gyöngén felsóhajtott. Próbálta kitörölni Michael drámai felbukkanásának emlékét, tudta, hogy vissza kellene utasítania, de nem igazán érezte képesnek magát a feladatra a jelen pillanatban.

– Mit akarsz?

Nem akart ennyire undok lenni, de nem volt túl jó hangulatban.

– Körülbelül húsz perc múlva megérkezik egy autó Huntsfordba. Azt akarom, hogy szállj be, és gyere el hozzám.

297

– Michael, kérlek. A nyolcadik hónapban vagyok. Fáradt vagyok…

– Ugyan, Serena. Szerintem tetszeni fog.

Serena kinyitotta a szemét, a kíváncsiság gyorsan felébresztette.

– De micsoda?

– Csak szállj be az autóba, és megmutatom.

London felé tartottak, ennyi világos volt, bár a Mercedes sofőrje nem volt hajlandó elárulni, pontosan hol fog Michaellal találkozni. Serena hátradőlt a rugalmas bőrülésen, és lesimította a sötét dzsörzéruhája vonalait. Gondolkodás nélkül a gyász szabályainak megfelelően öltözött, hátha felfedezik a paparazzók. Ébenfekete nercképp, faszén Chanel steppelt táska, fekete gyöngy fülbevaló a fülcimpájában, gyöngyház csattal összefogott felfésült haj. Jól nézett ki, de még mindig fáradtnak érezte magát. A nappali fény elszivárgott az égről, és rózsaszín felhők lebegtek odafent. Aztán az autópályából külváros lett, ahogy ráfordultak a Temze partjára.

– Már majdnem ott vagyunk, Miss – mondta a sofőr.

Hová megyünk?, gondolta Serena, miközben kinézett a füstszínű ablakon. A kocsi egy drágának tűnő lakóház előtt állt meg, amely a Chelsea-kikötőre nézett, és a homlokzata szinte teljesen üvegből készült. Serena halványan emlékezett az elegáns házra még akkorról, amikor épült. Diszkrét, biztonságos, exkluzív, most számos hírességnek és londoni szupergazdagnak adott otthont. A sofőr beütött egy biztonsági kódot a kapunál, és intett Serenának, hogy lépjen be.

– Legfelső emelet – mondta.

Ez aztán nem az a fajta, akiből ömlik a szó, mosolygott a lány magában, miközben beszállt az ezüst liftbe. Az ajtó szisszenve kinyílt, és Serena egy csokoládészínű bőrrel borított előtérben találta magát. A túloldalon lévő ajtó kissé nyitva állt; óvatosan belökte, és egy hatalmas nappaliba sétált be. Csupán egy héj volt – hiányoztak a bútorok –, de micsoda héj! Vastag osztrigaszínű

szőnyegek, nagy diófa ajtók, egy óriási egy légterű konyha krémszínből és krómból, és egy sor padlótól plafonig érő ablak, amelyekből pompás kilátás nyílt a folyóra és Chelsea sziluettjére.

Serena lépéseket hallott a háta mögött, és amikor megfordult, Michaelt látta sötétszürke öltönyben, két pohár pezsgővel a kezében.

– Tetszik?

– Fantasztikus – mondta Serena, és még mindig körbecsodálkozott, próbált minden részletet befogadni.

A lakás az épület teljes szélességét elfoglalta, és a sarokban kanyargó lépcsőből ítélve kétszintes volt.

– A tied – mondta Michael. Serena pulzusa felgyorsult.

– Az enyém?

– Nos – válaszolta Michael, letette a poharakat a konyhapultra, és odalépett hozzá, hogy megölelje. – A tied, ha hozzám jössz feleségül.

Serena visszatartotta a lélegzetét. Rájöhetett volna. Michael ahhoz volt szokva, hogy mindent megkap, amit akar, az üzletben és az életben egyaránt. Ő nem mondott igent a lánykérésre a partin, és most a férfi ezzel a módszerrel srófolta feljebb az ajánlatát.

– Michael – mondta halkan, a fejét rázva. – Nem tudsz megvesztegetni, hogy hozzád menjek.

Ez egy óriási elhatározás, és azt kell tennünk, ami a bébinknek a legjobb.

– Ez nem kenőpénz, ez nászajándék – mondta Michael, és széles mozdulattal körbesöpört a karjával a lakáson. – Tudom, hogy nem voltál igazán boldog New Yorkban, úgyhogy arra gondoltam, az év egy részét itt tölthetnénk. Különben is ki akarom terjeszteni az európai vállalkozásaimat. Serena, képesek vagyunk rá, hogy működjön a dolog.

Újra átölelte a lányt, és ahogy a keze könnyedén simogatta a vonalait, a vágy elektromos hullámai cikáztak át Serena testén.

Bár az elmúlt néhány napban megpróbálta Michael házassági ajánlatát kizárni a tudatából, a gondolat nem hagyta magát elfojtani. Szörnyű év volt ez a számára, és hónapokig Michaelt hibáztatta mindenért. De Serena semmi sem volt, ha nem volt gyakorlatias, ezért tudta, hogy ha 298

Michael okozta minden problémáját – a szakítást Tommal, a nem tervezett terhességet, a sikertelen karriert –, akkor ő jelenthetné a megoldást is. Az őrjöngő harag, amelyet Cannesban érzett, lassan elhalványult, és valami más foglalta el a helyét: a félelem. A gondolat, hogy az élete továbbra is ugyanazon a meredek pályán csúszhat lefelé, megrémítette. Serena nem senki, valaki akart lenni. Nem tudott szembenézni azzal, hogy a hidegre kitéve kelljen élnie.

Michael a vállára húzta a fejét. A férfinak finom illata volt: lime és pézsma.

– Rajta, Serena. A helikopter a Battersea heliportban vár. Elrepülhetünk a Jettel Vegasba.

Menjünk most – mondta, és megszorította a kezét.

– Michael, most halt meg az apám – emlékeztette Serena, és gyengéden elhúzódott, hogy a férfi szemébe nézhessen. – Egy hét múlva lesz a temetés. És egyébként is, még gondolkoznom kell rajta.

– Menjünk most – ismételte meg a férfi. – Oswald halott, ne hagyd, hogy ez megakadályozzon abban, hogy éld az életet.

– Michael, kérlek.

– Serena, akarlak. Örökre.

A hangja lágy volt, de acélkemény él érződött benne. Olyan ajánlatot tett, amelyet Serena nem utasíthatott vissza. Az elmúlt tíz hónap képeinek montázsa villódzott át Serena agyán: veszteség, bánat, árulás. Megsimogatta a hasát. Új élet.

– Mondj igent, Serena.

Serena mély lélegzetet vett.

– Igen – suttogta.

Tom Archer újra felemelte a telefont. Az elmúlt tizenöt percben ott téblábolt körülötte, felvette a kagylót, a tárcsát bámulta, aztán visszatette a telefont a tartójára; képtelen volt elszánni magát.

Káromkodott a bajsza alatt, és megacélozta magát. „Gyerünk, Tom, gyerünk”, mormolta.

Felkapta a telefont, és gyorsan beütötte a Huntsford Kastély számát. Korábban megpróbálta Serena mobilját, de a lány valószínűleg már nem használta azt a telefont. „Miért csinálom ezt?

Miért?” kérdezte magától hangosan. Talán azért, mert Nick állandóan szekálja, hogy hívja fel Serenát, vagy talán a karácsony lágyította meg a szívét. Akárhogyan is volt, ezer ok szólt amellett, hogy soha ne lépjen újra kapcsolatba Serenával, és csupán egy, hogy mégis így tegyen: hallani akarta a hangját.

Elhatározásai dacára fanatikusan követte Oswald halálának a történetét, amióta csak az eset napvilágot látott. A média megőrült a sztoriért, egymás után álltak elő vad elméletekkel öngyilkosságról, gyilkosságról vagy részeges romlottságról, és Tom azon tűnődött, vajon hogyan képes az exbarátnője egy újabb traumával megbirkózni. Oswald nehéz, aljas ember volt, de Tom tudta, hogy Serena szerette. Fel-alá járkált a fülére szorított telefonnal, és a gyomra meg-megrándult, ahogy a kicsengéseket hallgatta türelmetlenül. Végül megszólalt egy hang. Mrs.

Collins.

– Ó, jó napot kívánok. Beszélhetnék Serenával?

Mrs. Collins hangja tartózkodó volt, mivel az elmúlt három napot azzal töltötte, hogy a sajtó hívásait fogadta.

– Pillanatnyilag nem alkalmas. Kivel beszélek?

– Tom vagyok. Tom Archer. Jó napot, Mrs. C.

– Ó, Tom. Hát persze – mondta Mrs. Collins boldogan, hogy újra a sztárral beszélhet. – Attól tartok, hogy Serena kisasszony épp most ment el Londonba. Valami autó jött érte. Csak egy perccel késte le őt.

– Ó! Tudja, mikor jön vissza?

– Attól félek, fogalmam sincs. De átadhatok neki egy üzenetet, hogy hívta, és biztosan visszahívja magát, amint tudja.

– Nem. Nincs üzenet – hárította el Tom. – Különben boldog karácsonyt kívánok.

299

Óvatosan letette a telefont, és közben azon tűnődött, hová és kivel mehetett el Serena, és veszi-e majd egyáltalán a fáradságot, hogy felhívja. És azon tűnődött, nem hagyta-e túl későre ezt az egészet.

A Mercedes visszafelé kígyózott a Cheyne Walkon, el a vörös téglás városi házak hosszú sora mellett, csigatempóban araszolva. Már túl voltak egy kitérőn Serena lakásához, hogy elhozzák az útlevelét és egy kis útitáskára való holmit, és Michael kezdett türelmetlenkedni.

– Serena, kérlek, siess! – csattant fel idegesen, miközben Serena a szekrényében válogatott. – Vehetünk neked olyan ruhát, amilyet csak akarsz, amikor Vegasba érünk.

Visszaérve a folyópartra, az út szokatlanul zsúfolt volt, és az eső is megeredt. Michael ökölbe szorította a kezét a bosszúságtól, amikor a kocsi beszorult egy hosszú forgalmi dugóba.

– Gyerünk, mozduljatok már – morgott dühösen.

Serena az ablakhoz támasztotta a fejét, az esőcseppeken keresztül nézett kifelé, és meglepődve látta, hogy épp a régi Cheyne Walk-i háza előtt álltak meg. Fény izzott az ablakkiszögellésben, egy karácsonyfa körvonala látszott, bokros magyalkoszorú díszítette a bejárati ajtót. Meleg, lakott, boldog háznak tűnt. És ilyen volt akkor is, amikor ő lakott benne, gondolta, és hirtelen a megbánás hulláma öntötte el. Tom Archer.

Ebből a távolságból már látta, hogyan keseredtek meg a dolgok közte és Tom között a vége felé, hogyan váltak mindketten önelégültté. Biztosra vették a másikat, és nem törődtek azzal, hogy életben tartsák a kapcsolatuk tüzét. De rengeteg szép időt is töltöttek abban a házban: forgatókönyveket olvastak az ágyban, croissant-morzsákkal és dzsemmel maszatolva össze az ágyneműt, vagy csak feküdtek együtt, összefonódva az éjszakában, és figyelték, hogyan csillog az Albert híd. És aztán ott voltak azok a legendás koktélpartik, Tom szörnyűséges margaritáival és még rosszabb karaokéjával. Elmosolyodott, és azon tűnődött, hol lehet most Tom. És kivel.

Ettől a gondolattól émelygés fogta el.

A sofőr megperdítette a kocsit, és cikázni kezdett a forgalomban, szakértő módon talált utat a dugóban; tíz perc múlva már be is fordultak a heliportra. Michael karon fogta Serenát, átvezette egy kis terminálon, aztán ki a betonra, a helikopter-leszállóhelyre, ahol már forogtak a Sarkis Corporation éjfélkék helikopterének a rotorjai. Michael előreszaladt, a fejét lehúzva, hogy elkerülje a lapátok szelét, és kinyitotta a helikopter ajtaját, hogy szót váltson a pilótával. Serena tétovázott és lemaradt.

– Serena! Gyere! – kiáltott vissza Michael. – Ideje, hogy induljunk!

– Michael, én…

Sarkis visszafordult hozzá, magabiztos mosollyal az arcán.

– Gyere, amikor visszaérünk New Yorkba, hatalmas bulit csapunk – kiabálta, hogy hallani lehessen a hangját a lapátok örvénylő szelében. – Imádni fogod!

Serena az éjszakai égbolt előtt kirajzolódó alakját nézte. Kasmírkabátja csapkodott a szélben, a karja őt hívta.

– Fogunk szörnyűséges margaritákat keverni és karaokét énekelni? – kurjantotta a lány, a fejét két oldalról szorítva a kezével, hogy a haja ne lebegjen a szélben.

Michael teljesen elképedve nézett vissza rá.

– Micsoda? Mi a francnak akarod ezt csinálni?

– Szereted nézni, amikor az Albert híd csillog? – kurjantott Serena újra, és most már mosolygott, ahogy felderengett benne egy kristálytiszta gondolat.

– Serena, nem értelek.

A lány nevetve megrázta a fejét.

– Nem, tudom. Soha nem is értettél, Michael.

Michael kinyitotta a helikopter ajtaját.

– Lennél kedves beszállni?

– Nem – kiabálta Serena, és elhátrált, szorosra húzva magán a boleróját. – Nem, nem lennék, és nem hiszem, hogy valaha is leszek. Viszontlátásra, Michael.

300

És ezzel megfordult, és visszaszaladt a terminálba.

Amíg Camilla és Venetia Derbyshire-ben voltak, Cate nyugtalankodott. Fáradt volt a párizsi útjától, mégis hasznosnak akarta érezni magát, tenni akart valamit – bármit –, ami segíthet tisztázni a zűrzavart. Azt csinálta, amit krízis idején mindig szokott: dolgozott. Felfogadta Nicket kutatási asszisztensének, és beautózott Londonba a St. Pancras negyedbe, a British Library modernista monolitjába, azzal a meggyőződéssel, hogy valahol a boltívei alatt talál majd valami információt a bűnügyről, amely kezükbe adja a kulcsot, hogy milyen irányban lépjenek tovább.

Ám Cate a könyvekben, papírokban és magazinokban végzett háromórányi kutatás után is úgy érezte, hogy egy helyben topognak. Nagyon kevés volt a Craigdale-gyilkosságról leírt sok ezer szóban, amit már ne tudtak volna.

– Semmi, igaz? – kérdezte Nick, a mikrofilmképernyő bámulásától elhomályosult szemét dörzsölve. – Szeretnél ebédelni?

– Azt hiszem.

Cate érezte, hogy a mobilja rezeg a zsebében, és feltartotta az egyik ujját Nicknek.

– Egy pillanat – formálta némán a szavakat, mert rájött, hogy egy mobiltelefon-beszélgetés nem venné túl jól ki magát a British Libraryben.

– Szia, Van – üdvözölte a nővérét, miközben kifelé ment az előcsarnokba, hogy beszélni tudjon. – Milyen Derbyshire?

– Érdekes – mondta Venetia a vonalban. – Jim Dalgleish, a rendőr, aki annak idején az üggyel foglalkozott, egyáltalán nem hiszi, hogy Alistair Craigdale megölte magát. Szerinte a barátai segítettek neki kimenekülni az országból, és azóta is ők rejtegetik.

– Ki rejtegetné ennyi ideig? – kérdezte Cate hitetlenül.

– Philip Watchorn, Nicholas Charlesworth, Jimmy Jenkins. Talán még a papa is. Ha Dalgleishnek igaza van, és Craigdale még mindig él, könnyűszerrel megölhette a papát, és újra eltűnhetett!

Cate ebben nem volt olyan biztos. A teória, hogy Alistair visszajön a halottaiból, állandóan ott zsongott a fejében, amióta felkereste Sarah néni lakását. De miért jönne vissza harminc év után?

Mert hiányzik neki Anglia, gondolta hirtelen Cate.

A véletlenszerű gondolatfoszlányok kezdtek összeállni. Craigdale száműzetése nyilván megfelelt Lord Balconnak, de miért maradt Craigdale olyan sokáig távol? Itt volt az otthona, a családja. Ennyi idő után könnyűszerrel visszatérhetett volna az Egyesült Királyságba, és élhetett volna nyugodtan a barátai közt. De csak akkor, ha a barátok együttműködnek. Oswald tudott volna Craigdale visszatéréséről. Gyűlölte Craigdale-t: éppen rá vallott volna, hogy egy életen át tartja a haragot. Mindenféle bajt okozhatott volna. Ha így nézi a dolgot, gondolta Cate, Oswald volt az egyetlen ember, aki Craigdale és az angliai élethez való visszatérése között állt.

Cate befejezte Venetiával a beszélgetést, és ott találta Nicket, aki rá várt.

– Készen állsz az ebédre? – kérdezte a férfi, és megrántotta Cate kabátját. – Én már éhen halok.

– Nem, gyere, visszamegyünk az olvasóterembe – mondta Cate, és a zakója ujjánál fogva bekormányozta a férfit egy kis alkóvba.

– Hová viszel? – kérdezte Nick, és a mosolyán látszott, hogy mulat a helyzeten.

– Dalgleish felügyelőnek az a véleménye, hogy Craigdale-t a barátai rejtették el. – Olyan komoly, koncentrált kifejezés ült az arcán, hogy nevetésre késztette Nicket. – Ez egybevág azzal, amit Sarah néni mesélt arról, hogy az anyám levelet kapott Craigdale-től Belize-ből.

– Folytasd – mondta Nick.

– Csak ennyi… – Cate szünetet tartott, elbizonytalanodott magában. – Eszembe jutott valami, amit Jennifer Watchorn mondott nekem valamikor az év elején. Arról beszéltem, hogy divatfotózásra készülök Costa Ricába, és Jennifer rajongva lelkesedett, hogy milyen gyönyörű

Közép-Amerika. Úgy tűnt, mintha járt volna ott. Biztos vagyok benne, hogy olvastam valamit egy régi magazinban évekkel ezelőtt…

301

Nem fejezte be a mondatot, a fejét rázta, és kezdte Nicket felfelé húzni a lépcsőn.

– Philip és Jennifer körülbelül harmincöt évvel ezelőtt házasodtak össze. Menjünk, nézzük végig az összes társasági magazint abból az időből. Fogadok, hogy foglalkoztak velük. Tudom, hogy olvastam róla valamit – mormolta.

– Milyen magazinokat keresünk? – szólt az elsiető lány után Nick, és ügetett, hogy lépést tudjon tartani vele.

– A Tatler t, akkoriban The Tatler volt a neve. A Debutante-ot, a Talk ot , ezeket mind.

Magazinokról amúgy nem tudsz semmit? – mosolygott.

– De mit keresünk? – suttogott a férfi, amikor felfedeztek egy üres sarkot az olvasóteremben.

– Nézd meg, találsz-e bármit is Philip és Jennifer Watchornról: portrécikkeket, hírmorzsákat, interjúkat. Tudom, hogy valahol itt van. Egyszerűen tudom.

Cate ujjai megálltak egy ősrégi Talk magazin nyolcvannegyedik oldalán. Mindössze egy egyoldalas interjú volt, de megfelelt a várakozásainak. Philip Watchorn csak egy befolyásos londoni üzletember volt abban az időben, nem a nemzetközi játékos, akivé később vált. Jennifer Watchorn taft estélyi ruhában mosolygott ki a képből, szőke haját magasan feltornyozva viselte.

Rendkívül szép volt a maga idejében, gondolta Cate, összehasonlítva a képet Jennifer mai feszes, felvarrt lárvaszerűségével.

Az interjú rövid volt, de bővelkedett dicsekvésben és indiszkrécióban. Íme valaki, aki nem tud hinni a szerencséjében, hogy stewardessből társasági feleséggé ugrott elő röpke tizenkét hónap alatt: majd kipukkad, hogy az egész világnak elhíresztelhesse. Cate ujja olvasás közben követte a szöveget. Az egész interjú Jennifer küszöbönálló házasságáról szólt a „jóképű pénzemberrel”, Philip Watchornnal. A ruhát Ossie Clark készítette, a fogadást a Savoyban tartották, a mézeshetek alatt beutazták Közép-Amerikát. Ahogy Cate az idézetet olvasta, az ujja lassan vándorolt a szavak alatt. „Egy hetet a házban töltünk, amelyet a vőlegényem nemrégen vásárolt Belize-ben.

Távoli, vad és gyönyörű.”

– Bingó! – suttogta Cate.

302

49

Philip Watchorn szilveszteri partija olyan volt, mintha Oswald karácsonyi bálja a városban folytatódott volna. Philip hatalmas kúriája Hampstead Heath szélén állt, és a parti hasonló társaságot vonzott: vidéki arisztokratákat és szuper vállalati nagykutyákat a feleségük társasági köreivel: külföldi hercegnőkkel, középkorú volt modellekkel és jótékonysági klubok veteránjaival. A ház óriási volt, fehér és György korabeli, a mezők vastag fekete szőnyegként nyúltak el mögötte; az ablakok borostyánfényben izzottak, amikor Serena Aston Martinja megállt a fekete kétszárnyú kapunál. A ház előtt zajlott az élet, mint egy méhkasban, az elülső pázsiton akrobaták és tűznyelők táncoltak egy hatalmas fenyőfa körül, miközben a személyzet parkolással megbízott tagjai rohantak, hogy eltüntessék a drága presztízsautók hosszú sorát, és testes tulajdonosaikat besegítsék az ajtón.

– Mondd csak el nekem még egyszer, miért is nem hívjuk fel egyszerűen Philip Watchornt, és kérdezzük meg, hogy mit tud? – érdeklődött Serena, és közben megigazította a selyemruhája pántjait.

Az ez évi parti témája a fehér volt, és Serena megragadta az alkalmat, hogy hókirálynőként pompázzon, mely külsőt egy hosszú, elefántcsontszín estélyi ruha és egy fehér sarki róka szőrmeképp tett hitelessé.

– Hát persze – jegyezte meg Cate cinikusan. – Egyszerűen hívjuk fel, és kérdezzük meg, hogy valóban kisíbolta-e Craigdale-t Közép-Amerikába harminc évvel ezelőtt. Ó, és erről jut eszembe, nem látta őt mostanában? Talán épp, amikor az apánkat gyilkolta meg? Igen, biztosan azt fogja mondani, hogy „dehogynem”.

Igazság szerint Cate nem tudta pontosan, mi is késztette arra, hogy eljöjjön a partira, vagy hogy ezzel mit érhet el. A döntésének kevesebb köze volt ahhoz, amit Dalgleish „rendőri szimatnak” nevezett, és több a vágyhoz, hogy érezhesse, legalább csinálnak valamit. Rengeteg elméletet gyártott, de még azt sem tudta biztosan, hogy a Craigdale-gyilkosság összefüggésbe hozható-e az apja halálával. Azt azonban biztosan érezte, hogy az utat, amelyen járnak, fel kell deríteniük, különös tekintettel arra, hogy a találkozójuk David Loftusszal másnap volt esedékes.

Két biztonsági őr az ajtónál azonnal felismerte Serenát, és a nővéreket betessékelték oda, ahol tömegek keringtek egy több száz pezsgőspohárból készült óriási pezsgőszökőkút körül, és fehér frakkos pincérek töltötték tele Kruggal mindenkinek a poharát.

– Akkor most, hogy itt vagyunk, szerinted mit kellene csinálnunk? – kérdezte Serena, mint egy türelmetlen gyerek. – Ha a véleményemre vagy kíváncsi, csak vesztegetjük az időnket. A rohadt Maria az a személy, akivel beszélnünk kellene. Nem találod furcsának, hogy egy nyikkanást sem hallottunk tőle? Nem egy gyászoló özvegyre jellemző viselkedés, mondhatom neked.

– Nézd – kezdte Cate komolyan, akit egy kissé fárasztottak már Serena Mariával kapcsolatos rögeszméi. – Lehet, hogy vesztegetjük itt az időnket, de nézzünk körül egy kicsit, jó? Nem tudom, mit keresünk. Talán tudni fogjuk, amikor meglátjuk.

– Ah, tehát azért vagyunk itt, hogy szimatoljunk? Imádom a szimatolást – mosolygott Serena.

– És ki gyanakodna, hogy egy terhes nő portyázik?

303

A legtöbb szoba nyitva állt a vendégek számára, és mindenhol fehérbe öltözött elegáns emberek nyüzsögtek, szendvicseket falatoztak, és nevettek és csevegtek az összecsendülő

poharak hangjára.

– Ha már erről van szó, a terhes nőnek szüksége van a fürdőszobára. Megint – mondta Serena, miközben besétáltak a bálterembe, ahol egy szvingzenekar játszott.

– Itt megvárlak – mondta Cate, a szemével pásztázva a termet.

Néhány ember megismerte, és megállt, hogy a részvétét nyilvánítsa. Elvett egy koktélt, Fehér Orosznak tippelte, megízlelte a krémességét, és elindult egy teraszra nyíló ajtósor felé.

– Catherine Balcon, te vagy az? Milyen kellemes meglepetés!

Cate megfordult, és Jennifer Watchornt látta a leghalványabb ezüst taft estélyi ruhában, a füléből csüngő hatalmas gyémántokkal. Megölelte Cate-et, és mindkét arcán megcsókolta, miközben Cate beszívta a vastag alapozója szagát és némi rózsaillatot.

– Annyira sajnálok mindent – mondta Jennifer szomorúan. – Igazán nem reméltem, hogy el tudsz jönni.

Cate halványan mosolygott, és arra gondolt, mennyire furcsának tűnhet a jelenlétük. Jennifer körbeintett a kezével a partin.

– Én ragaszkodtam hozzá, hogy ne adjuk fel, és tartsuk meg a partit ma este – mondta Jennifer, és egy kicsit bűntudatosnak és zavartnak látszott. – Philip ellene volt, természetesen.

Oswald volt az egyik legközelebbi barátja, meg minden, de én őszintén úgy gondoltam, hogy az előadásnak folytatódnia kell.

– Biztos vagyok benne, hogy az apám is ezt akarta volna – mondta Cate udvariasan.

Jennifer kivezette Cate-et a teraszra, ahol kis piros bogyónyi lámpácskák skarlátizzással vonták be a köveket. Jennifer az egyik karjával belekarolt Cate-be, a másikkal felemelte a poharát, hogy igyon egy kortyot a Krugjából.

– Meg kell mondanod, ha bármire szükséged volna. Azért vagyok itt, hogy segítsek.

Cate tudta, hogy most kell lecsapnia.

– Tudod, csupán szeretném lekötni magamat – mondta. – Munka, és így tovább. A temetés után fotózásra megyek – hazudta. – Belize-be megyünk, hogy felvegyük a címlapot. Jártál már ott?

Jennifer szórakozottnak tűnt, szeme a parti vendégeit pásztázta.

– Hol? Ó. Igen, drágám. Bár évekkel ezelőtt. Azt hiszem, te még meg sem születtél. Philipnek volt ott egy háza, de sok éve eladta. Igazság szerint soha nem voltam ott. Philip azt mondta, hogy túlságosan messze esik mindentől. Különben is, legjobban Mexikót szeretem.

– De amikor Belize-ben voltál…

Jennifer megragadta a karját, a gondolatai egészen más vágányon szaladtak.

– Nem tudom, kivel vagy itt – mondta, mint egy összeesküvő –, de soha nem fogod kitalálni, ki jött el ma este az én drága barátaim, Dickie és Ann Browning vendégeként.

– Ki? – kérdezte Cate csalódottan, hogy semmi információt nem tudott kihúzni Jenniferből.

– Tom Archer! – jelentette be Jennifer diadalmas mosollyal. – Miért nem mész, és keresed meg? Egy egész minivásárterünk van odakint.

És már ott sem volt.

Camilla megállt az Audijával Maria Dante háza előtt az Onslow Square-en, és felpillantott az ívelt ablakokra, hogy lássa, van-e valami életjel. Tudta, hogy telefonálnia kellett volna, mielőtt bejelentés nélkül beállít, de pillanatnyi ötlettől vezérelve jött ide, miután útban Venetia háza felé áthajtott a téren.

Újra ránézett az ablakokra, és elismerte magában, hogy nem ez az egyetlen út Venetiához.

Látni akarta Mariát. James Willoughby, a család ügyvédje felhívta a nap folyamán, és könyörgött neki, hogy állítsa le a dívát, aki megállás nélkül zaklatja telefonon Oswald végrendeletével kapcsolatban.

304

– Már háromszor felhívott, hogy megtudja, mikor olvassuk fel a végrendeletet – mondta az ügyvéd, aki megpróbált udvarias lenni, de világos volt, mennyire bosszús, hogy megzavarták a karácsonyi pihenésében. – Megpróbáltam elmagyarázni neki, hogy a temetés után értesíteni fogok minden kedvezményezettet, de hallani sem akar erről. Azt hiszem, valakinek beszélnie kellene vele.

Amikor Camilla leállította a motort, az Onslow Square teljes csendbe burkolózott. A tér körül izzó ablakokban emberek alakját vehette ki, akik felemelték a poharukat, és nevetve hátravetették a fejüket. Boldog új évet, gondolta, és csendesen eltűnődött, vajon mit tartogat számára az új esztendő. Meleg vajszínű kasmírkabátja ellenére összerázkódott, felszaladt a Maria ajtajához vezető néhány lépcsőfokon, és hangosan bekopogott. Camilla mindig ambivalensnek érezte magát Maria Dantéval kapcsolatban, de nem igazán izgatta, hogyan vagy kivel találja meg az apja a boldogságát. De miután meghallotta, hogy Maria az apja végrendelete körül szaglászik, maga is meglepődött, hirtelen milyen erővel támadt fel benne a családját – még az apját is – védelmező

ösztön.

Az ajtó nyikorogva kinyílt, és egy negyvenöt év körüli magas, vékony férfi állt ott rövidre nyírt ősz hajjal és komor, beteges arckifejezéssel. Camilla lenézett, és egy térdig érő

selyemköntös alól kilógó két csupasz, szőrös lábat látott.

– Miben segíthetek?

A lány egy pillanatig azon tűnődött, hogy jó címre jött-e.

– Maria Dantét keresem – mondta a nyakát nyújtogatva, hogy belásson a hallba.

Egy alakot látott lefelé jönni a lépcsőn, aki úgy tűnt elő, mint egy kihúzott harmonika. Először a lábak, térdek, vállra omló fekete haj függönyök, egy arc… Maria Dante.

– Jean-Paul? Ki az? Camilla!

A lány egy lépést tett a házba.

– Maria, sajnálom, én…

Ahogy előrelépett, látta, hogy Maria rövid, vörös kimonóban áll, amely alig takarja el a combját. Sápadtnak tűnt. Kimerültnek. Camilla egy pillanatra azt gondolta, hogy ez a bánat arca, de aztán rájött, hogy Maria egyszerűen nem viseli a vastag sminkjét. Olyan valaki nézett rá, aki épp most kelt ki az ágyból, a sápadt bőrétől elütő kipirult arc szexről árulkodott.

– Ki ez, Maria – a házvezető? – kérdezte Camilla, és az ujjával Jean-Paulra bökött, aki lassan elhátrált tőle, fel a lépcsőn.

– Mi jut eszedbe? – csattant fel Maria idegesen. – Jean-Paul egy barátom Párizsból. Az új belsőépítészem, most, hogy Venetia annyira elfoglalt a divatjával.

Az arroganciája kiverte Camillánál a biztosítékot. Közelebb lépett Mariához, vadul rámeredt, hogy lássa, meri-e tovább folytatni a képmutatást. Maria rájött, hogy rajtakapták, drámaian felsóhajtott, sebzett arckifejezése azonnal agresszívabbá vált.

– Feltételezem, boldog vagy, Camilla. Hogy látsz engem és Jean-Pault – sziszegte. – Nos, sajnálom. Sajnálom, hogy így találtál, de az élet megy tovább. Oswald halott.

– Az apám, a vőlegényed csak most balt meg! Hogy tudsz lefeküdni a lakberendeződdel, amikor a vőlegényed csak most halt meg?

– Ő is ugyanezt tette volna – suttogta Maria, és koromfekete szeme lángolva szegeződött Camillára. – Te meg a testvéreid, majd meghaltatok, hogy rajtakapjatok valamin, attól a másodperctől kezdve, hogy megismerkedtünk. Én szerettem az apátokat, de ti kezdettől fogva mást sem akartatok, mint szabotálni a kapcsolatunkat.

Camilla érezte, hogy elönti a méreg.

– Akkor beszéljünk szabotázsról, rendben? – támadt Mariára, és közelebb lépett hozzá. – A hatalmas fellépti díjról, amelyre befűzted az apámat, hogy kifizesse neked a zenei estért. A kokainról, amelyet belecsempésztél Serena bőröndjébe. A riporterről, akit beküldtél, hogy szaglásszon a szobájában. És ha már ravaszkodásról beszélünk, mióta van viszonyod Jean-Paullal? Én azt mondanám, hogy hetek, hónapok, és nem napok óta, szerinted nem így van? Te nem szeretted Oswaldot, Maria. Azt szeretted, amije az elképzelésed szerint volt.

305

Mariát vastag bőrrel áldotta meg az ég, de felkészületlenül érte Camilla támadásának a hevessége. Védekezően körülölelte magát a karjával.

– Engem hibáztatsz? – Kihívóan felhúzta az egyik szemöldökét. – Tudod, hogy milyen volt.

– Igen, tudom – mondta Camilla nyugodtabban. – Pontosan tudom, milyen volt. – Mélységes megvetés lobogott a tekintetében, amikor a nőre meredt, aki kis híján a mostohaanyja lett. – És most már azt is pontosan tudom, hogy te milyen vagy. Egy ördögi, manipuláló, hataloméhes kurva, aki elárulta az apámat és elárulta a családomat. Tudom, hogy a testvéreim nevében is beszélek, amikor azt mondom, hogy soha többé nem akarunk látni, és nem akarunk hallani rólad.

– Befejezted? – kérdezte Maria hidegen, de nem nézett a fiatalabb nő szemébe.

– Nem – válaszolta Camilla, és megpróbálta elkapni a tekintetét. – Ma este igazság szerint azért jöttem, hogy a végrendeletről beszéljek veled, de most már nem foglalkozom vele. Mert ha még csak gondolni mersz is arra, hogy elvegyél a családomtól akár egyetlen fillért, amelyről tévesen azt hiszed, hogy jár neked, esküszöm, hogy tönkreteszlek. Olyan sokáig és olyan kegyetlenül foglak meghurcolni a bíróságokon, hogy a végén egy rúzst sem tudsz majd megengedni magadnak, nemhogy Jean-Paul szolgálatait.

És a köntösös férfi felé vetett szánakozó pillantással Camilla megfordult a divatos cipősarkán, és visszasétált a térre. Biztos volt benne, hogy sikítást hallott, amikor az ajtó becsapódott.

Philip Watchorn háza igazán látványos, gondolta Serena, miközben elkalandozott a ház fő

csapásirányától. Ami őt illette, eszébe sem jutott volna Hampsteadben élni, számára túl messze esett a Temzétől. De ez a ház valóban olyan elegáns és nagystílű volt, mint néhány régi nagykövetség az ötvenes évek filmjeiben. Kevésbé tűnt áporodottnak, mint Huntsford, kozmopolitább volt, inkább az ő stílusa. Megnyalta az ajkát a gondolatra, hogy egyszer ilyen hatalmas háza lehet, és a szájában maradt az ajakfény görögdinnyeíze, amelyet a fürdőszobában tett látogatásakor kent fel. Amíg itt van a háznak ebben a szárnyában, kereshetne egy könyvtárat vagy egy dolgozószobát vagy valamit, fontolgatta, és befordult balra egy csendes folyosóra.

A háznak ezen a végén nem minden szoba volt nyitva. Serena megpróbált két kilincset: az egyik zárva volt, a másik egy ebédlőbe nyílt. A lekapcsolt lámpák mellett a mahagónibútorok kísérteties árnyakat rajzoltak a sötétben. Halkan becsukta az ajtót, és egyre tovább bóklászott, a cipősarka kopogott a fekete-fehér márványon. Befordult egy sarkon, és balra tőle észrevett egy egyszárnyú ajtót. Ahogy az ajtó nyikorogva kinyílt, látta, hogy a falakat a padlótól a plafonig súlyos, bőrkötésű könyvek borítják. A könyvtár. Minden irányban végigpillantott a folyosón, hogy megbizonyosodjék, nincs senki a környéken, aztán beosont, és becsukta maga mögött az ajtót.

Mivel halvány fogalma sem volt, hogy mit keres, lábujjhegyen odament egy nagy, fekete bőrrel borított íróasztalhoz. Rend volt rajta, és tisztaság. Egy aranyóra állt ott: Asprey, állapította meg Serena. Aztán egy kristály papírnehezék, egy ezüst papírvágó kés, papírlapok és egy halom posta, néhány nyitva. A súlyos Lalique íróasztallámpa kínálkozott, hogy felkapcsolják, de Serena úgy döntött, hogy jobb a sötétben maradnia, és az ajtó résén beszűrődő fénysugarat használnia arra, hogy lásson. Úgy érezte magát, mint a Híres Ötök egyik tagja Enid Blyton meseregényében.

Átpörgette az ujjai közt a postát, mélyen lehajolva, hogy el tudjon olvasni néhány sort. Hálás levelek Philipnek jótékonysági intézményektől, levelezés a Coutts banktól, más levelek bankoktól a Kajmán-szigetekről, Genfből és Jerseyről. Mindegyiken átfutott, de semmi különösebben érdekeset nem talált. Igazság szerint keveset értett az egészből. Meghúzta az íróasztal fiókjait, és az egyiket zárva találta, a többiben pedig még több papír és egy halom boríték hevert. Hirtelen megállt, ahogy felismerte a bélyegzőt egy nagy borítékon: Huntsford. A kézírás összetéveszthetetlen volt: eltúlzott kezdőbetűk, hosszú hurkok fekete tintából. Az apjáé.

Nem lenne baj, ha megnézném, gondolta Serena, és kihúzott egy köteg papírt a borítékból.

Egy szerződés volt, mindössze három vagy négy oldal hosszú, aláírás és dátum nélkül, Oswald Balcon, Nicholas Charlesworth és Philip Watchorn mint a BWC Holdings közös képviselői között, ám ezen túl Serena számára az egész hottentottául íródott. Átfutotta a szavakat, de 306

állandóan elvesztette a fonalat: miért kellett nekik ilyen archaikus nyelvet használniuk? Bárcsak itt volna Camilla, gondolta: az ő ügyvédi agya egy másodperc alatt megfejtené az értelmét. Úgy tűnt, hogy egy „átruházó dokumentumról” van szó, és amennyire meg tudta állapítani, a BWC-nek kell valamit átruháznia Oswaldra. Serena újra elolvasta a szöveget, ezúttal lassabban, úgy silabizálta, mint egy kirakós játékot. A papa minden jel szerint azt akarta, hogy Nicholas és Philip egy font összegért ruházzák át rá a Vad Temperamentum-részvényeiket. Feltartotta a papírokat, megpróbálta a szemét élesre állítani a halvány fényben. Az ügynökökkel való tárgyalásaiból annyit értett a szerződésekhez, hogy tudja, az egy font az a névleges érték, amely egy szerződés érvényessé tételéhez szükséges, de még így is csak a fejét törte. Ha jól érti, Philip és Nicholas ingyen odaajándékoznák a papának Vad Temperamentumot – de hiszen ez lehetetlen: a ló briliáns szezont zárt! Serena nem sokat értett a lóversenyhez, ám még ő is felfogta, hogy Vad Temperamentum, miután négy nagy versenyt nyert a szezonban, nyilván egy vagyont ér. De hát akkor miért ajándékoznák el? Miért? Mert el kell ajándékozniuk, csak erre a következtetésre juthatott. Talán Oswald kényszerítette őket? Erről lehet szó?

Serenát hirtelen elfogta az idegesség, ahogy ott állt a sötétben, a kezében tartva valamit, amiről biztosan tudta, hogy fontos. Ki kell innen kerülnie, meg kell mutatnia Cate-nek. A szerződés nem fért volna bele az apró estélyi táskájába, úgyhogy a hóna alá csapta, aztán az órájára pillantott. A francba! Cate nyilván el sem tudja képzelni, mi történt vele. Egy lépést tett az ajtó felé, de hirtelen jéggé dermedt. Két halk hangot hallott: a férfiak csevegtek, miközben besétáltak a szobába. Ösztönösen lebukott az íróasztal mögé. A hasa túl nagy volt, hogy beférjen a lábaknak szolgáló üres helyre a fiókok közé, úgyhogy esetlenül letottyant a padlóra. Most már egészen világosan hallotta Philip Watchornt és Nicholas Charleswortht.

– Meg kell kóstolnod ezt a kitűnő konyakot – javasolta Philip Nicholasnak –, egy ezernyolcszázhatvanhármas. Árverésen vettem néhány évvel ezelőtt. Úgy gondolom, innunk kell az egészségünkre.

Serena kristálypoharak csengését hallotta.

– Jobban szeretném azt az ezernyolcszáznegyvenhetes bordóit, amelyet tudomásom szerint a pincében őrzöl – mondta Nicholas.

Serenának nem kellett látnia a két férfit, hogy tudja, rózsás hangulatban vannak. Most fel-alá járkáltak a dolgozószobában, és ő érezte, hogy nedves lesz a tenyere. A lába kezdett elzsibbadni, ahogy a földön gubbasztott, és imádkozott, nehogy közel jöjjenek az íróasztalhoz.

– Láttad, hogy itt van Serena és Cate Balcon? – kérdezte Nicholas bosszús és aggodalmas hangon.

– Tudom – mondta Philip, és világos volt, hogy ő sem örül a lányok látásának. – Egyáltalán nem emlékszem, hogy meghívtam volna őket.

– Akkor mi a francnak vannak itt? – csattant fel Nicholas. – Nem kéne inkább gyászolniuk, mint hogy partira járnak? Remélem, nem gondolod, hogy tudnak valamit?

– Nyugalom. Serena imádja a partikat, ha esik, ha fúj.

Serena szinte látta a rosszindulatú mosolyt Philip arcán. Nicholast azonban nem lehetett megnyugtatni.

– De Cate ravaszabb. Ha Cate itt van, talán gyanítanak valamit – mondta.

– Mit gyanítanának? – kérdezte Philip, sokkal halkabbra véve a hangját. – Szegény Oswaldot csupán egy csúnya kis baleset érte. Mi köze van ennek hozzánk?

– Igen, azt hiszem… – mondta Nicholas lényegesen kevésbé magabiztosan, mint a barátja. – A rendőrség már beszélt veled?

– Igen, igen – válaszolta Philip lekicsinylően. – Egyszerűen elmondtam nekik mindent, amiben megegyeztünk. Megnyugtathatlak, hogy a rendőrség csak úgy tessék-lássék végzi a nyomozást. Igazán nincs semmi, ami azt a gyanút kelthetné bennük, hogy itt más is történt, mint hogy Oswald bepiált és lezuhant a tetőről. A hó egyébként is nyilván eltüntetett minden bizonyítékot. Isten áldja meg a balfácán biztos urakat, és Isten áldja meg az angol időjárást – mosolygott gúnyosan.

307

Serena szája tátva maradt az íróasztal alatt. Nicholasnak nem kellett kimondania. Ők lökték le Oswaldot a bástyáról. Ők ölték meg az apját. Érezte a Vad Temperamentum-szerződést a hóna alatt, és hirtelen David Loftus jutott az eszébe. Zsarolásról van szó? Oswald zsarolta volna Philipet és Nicholast? Végre meghallotta, hogy leteszik a poharukat, és a lépések elindultak a szobán keresztül az ajtó felé. Hála istennek, hála istennek. A lába teljesen elmacskásodott a viselős teste súlya alatt. Megpróbálta egy kicsit megmozdítani, de közben megcsúszott a cipője sarka, és a lába tompa puffanással a földre zuhant.

– Mi volt ez? – kérdezte Philip.

Serena hallotta, hogy a lépések visszafelé jönnek a szobába, és addig csavarta a testét, amíg a feneke a földre került, és a fejét a két térde közé rejtette. Nem kellett felnéznie, hogy tudja: a két alak ott tornyosodik fölötte.

– Serena Balcon! Mi a fenét csinálsz te itt? – mordult rá Philip.

Mosolygott, de a szeme halálosan komoly volt. Nicholas megragadta a lányt a karjánál fogva, és talpra rántotta. Serena belehanyatlott az íróasztal mögött álló bőrszékbe, de Nicholas keze továbbra is a karját markolta, egy kicsit túl erősen szorította a húsát.

– Mit keresel itt? – kérdezte vad tekintettel.

Serena megpróbált magabiztosan mosolyogni, bár a keze olyan ragadós volt, mint az enyv.

– Ó, hiszen tudják, milyen az, amikor az ember terhes, meg minden – dadogta. – Igazán nem kellett volna eljönnöm partizni. Rettenetesen éreztem magamat, úgyhogy kerestem egy sötét és nyugodt helyet, ahol leülhetek egy pillanatra.

Philip csak bólintott.

– A földön. Egy íróasztal mögött.

– Serena, mit keresel itt? – ismételte meg Nicholas, és megrázta a lány karját.

Serena karja meglendült, és a szerződés leesett a földre. Philip lehajolt, hogy felvegye, és megmutatta a barátjának. Hideg, jelentőségteljes pillantást váltottak. Serena megpróbált lábra állni, de hirtelen feszítő fájdalmat érzett a hasa mindkét oldalán. Újra visszaült. A fejét a térde közé szorította, és egy másodpercre becsukta a szemét. A történet hirtelen kristálytisztán állt előtte. Felemelte a fejét, és felnézett a két férfira, aztán a szerződésre, és a darabok hirtelen a helyükre kattantak. Craigdale-t Watchorn közép-amerikai házában rejtegették. Oswald tudott erről, talán még segédkezett is benne. Oswaldnak most pénzre volt szüksége. Zsarolta őket. A hallgatását ajánlotta fel Vad Temperamentumért cserébe. Philipnek és Nicholasnak nyilván nem fűlt a foga ahhoz, hogy csak úgy átadjanak egy sok millió dollárt érő lovat, ezért megölték.

Megölték a papát.

Venetia Kensington Park Gardensben, a kedvenc bőr karosszékébe süppedve, körbehordozta a tekintetét a könyvtárán, és úgy döntött, hogy bármennyire mesés is a ház, áruba kell bocsátania.

Ugyanazt a légkört sugározta, mint Huntsford: hideg volt, üres és magányos, csupán a berendezése volt elegánsabb. Az új évben határozottan lejjebb fogja adni. Az otthonát, az életét, az ambícióit. Kevesebbet fog remélni, mert mit bizonyított neki ez az év? Hogy a csalódás és az árulás ott leselkedik mindenütt. A férje, az apja, a teste részéről – amely megtagadta tőle a jogot, hogy gyerekei lehessenek, még attól a férfitól is, akit valaha szeretett: Luke-tól. Mindent, amit valaha birtokolt, amit akart, vagy amire szüksége volt, elvették tőle.

És aztán ott volt Jack. Ő maga idézte elő ezt a kudarcot, ismerte el Venetia, de ettől még semmivel sem érezte magát kevésbé szomorúnak. Kitöltött magának egy vodkát a mellette álló üvegből. Miután Oswald gyakorlatilag kidobta Jacket a bálból, Venetia elmenekült, képtelen volt a két férfi közt feszülő konfliktust kezelni. Úgy érezte, mintha választás elé állították volna: a szerelme vagy a családja, és hagyta, hogy Jack elmenjen. Mire visszatért a társaságba, Jack már távozott, és vele együtt, gondolta Venetia, ismét megszűnt a férfi szerepe az életében. Nagyot kortyolt a vodkából; a sors nyilván úgy döntött, hogy a kapcsolatuk nem teljesedhet ki.

És most mi tartogat az új év? Először is David Loftust kell hatástalanítaniuk. Felnyögött.

Holnap újra találkozniuk kell vele, és Venetiának fogalma sem volt, hová fog a beszélgetés 308

vezetni. Camillának bármelyik percben itt kell lennie; Venetia azt remélte, hogy a húgának lesz valamilyen remek ötlete, bár a Leonard Graham levelében feltártak után Camillának még ennél is súlyosabb aggodalmakkal kell szembenéznie.

Távolról kopogást hallott a bejárati ajtó felől. Ránézett az órájára, és elkáromkodta magát.

Vacsorára hívta meg Camillát, és a halfiléket még ki sem vette a Harrod’s Áruház élelmiszerrészlegének csomagolásából.

– Várj, Cam. Jövök már – kiáltott, és kinyitotta az ajtót.

Kint a hidegben egy alak állt, akitől Venetia szíve nagyot ugrott.

– Jack!

Bár Serena félt, dacos volt. Tudta, hogy veszélyes helyzetben van, de a harag hamar legyőzte a félelmét, és vad tekintettel meredt fel Philipre és Nicholasra.

– Nem baleset volt, igaz? – sziszegte, és felmerült előtte az apja képe, ahogy átázva és élettelenül fekszik a huntsfordi vizesárokban. – A ló – mondta reszkető hangon. – Az egész a miatt az átkozott ló miatt van, igaz? Az egész a pénz miatt van – vágta oda.

Philip megragadta az arcát. A szorítása kemény, fenyegető volt. Az ajka szóra nyílt, de Nicholas megelőzte.

– Az apád mindig olyan rohadtul arrogáns volt! – mondta. – Ugyanakkor annyira gerinctelen.

Ahelyett, hogy szembenézett volna az adósságaival, és kimászott volna a gödörből, úgy döntött, hogy megpróbálja kizsarolni belőlünk azt, ami jog szerint a miénk.

Philip megérintette Nicholas karját, hogy megállítsa, de Charlesworth teljes lendületben volt, mintha felhasították volna a jeges páncélját.

– Amikor az érdekei úgy kívánták, boldog volt, hogy mellette állunk. Ó, igen, boldogan hagyta, hogy kivigyük Alistairt az országból, ő pedig mosta a kezeit. Látod? Gerinctelen volt – nevetett kegyetlenül. – És aztán elkezdi az erejét fitogtatni, és megfenyeget minket, hogy beköp a Scotland Yardnál, ha nem adjuk neki Vad Temperamentumot. Ezt persze nem szándékoztunk megtenni. Érthető, nem?

– Hol van most Alistair Craigdale? – suttogta Serena.

Nicholas kis, határozott mozdulattal megrázta a fejét.

– Craigdale évekkel ezelőtt meghalt. Jól tette – mosolygott érzéketlenül. – Kezdett rettenetesen terhessé válni. Tehát a drága Alistair halott, és Jimmy Jenkins is a legjobb úton halad a sír felé, úgyhogy az apád volt az egyetlen, aki tudta, mi történt. Most az egészről elfeledkezhetünk.

– De hogy voltak képesek ezt megtenni? – kérdezte Serena halk és nyugodt hangon. – Hiszen barátok voltak…

Philip, aki eddig hallgatott, most megszólalt.

– Baleset volt – mondta eltökélten. Serena vállára tette a kezét, és kezdte finoman a bőrszék karfájához nyomni. – Fent voltunk a bástyán, hogy megbeszéljük a tranzakciót. Egy nyugodt helyen, ahol tudtunk gondolkozni – mondta, mintha valami nyilvánvalót magyarázna egy gyereknek.

– Ne beszéljen ostobaságot! – mordult rá Serena. – Miért kellett volna felvinni az apámat a bástyára, hogy megtárgyaljanak valamit?

– Higgy, amit akarsz – mondta Philip megvetően –, számunkra semmi jelentősége, hogy te mit gondolsz. Oswald részeg volt. Biztos vagyok benne, hogy a toxikológiai jelentés meg fogja ezt erősíteni. Egyszerűen megcsúszott. Senkinek sem kell másra gondolnia.

– Hazudik – ugatott rá Serena, és közben igyekezett megakadályozni a hangja remegését.

Megpróbált felemelkedni a székből, de Philip erősebb volt nála, és visszanyomta oda, ahol ült. – Eresszen el! – sziszegte Serena.

Philip és Nicholas egy pillantást váltott. Az egész csupán egy másodpercig tartott, de Serena látta, hogy süt belőle a veszély. Most már rémülten, újra küzdeni kezdett. Egy embert már biztosan megöltek, és talán Craigdale-lel is végeztek, amikor túl kényelmetlenné vált a számukra.

309

Ki tudja, mit tehetnek vele? Minden erejét megfeszítette, hogy ki tudjon szabadulni, de Philip nagydarab férfi volt, és a fogása, mint a satu. Philip a szabad kezével belenyúlt a fehér szmokingja zsebébe, és kivett egy mobiltelefont.

– Dimitrij? – szólt a telefonba. – Szükségem van magára a dolgozószobában, amilyen gyorsan csak lehet.

Serena érezte, hogy a szíve összeszorul. Tudta, hogy óriási bajban van.

A teraszról szédületes látvány tárult Cate szeme elé. Egy óriási szaletli formájú sátor állt a cukorkaszínű fényektől csillogó hatalmas pázsit közepén. Több körhinta alakját is ki tudta venni, és bohócokét, akik pattogatott kukoricát, hot dogokat és karamellába mártott almákat osztogattak.

Ahogy ott állt kint egy gázmelegítő alatt, egy ismerős alakot is felfedezett. Tom Archert. Egy negyvenvalahány éves, láthatóan jómódú társasággal beszélgetett, de kissé unott arckifejezéssel.

Cate megütögette a fehér Armani szmokingja vállát, mire Tom megfordult, és meglepetten elmosolyodott.

– Cate! Hogy a csudába kerülsz ide? – kérdezte, és előrelépett, hogy megölelje a lányt. – Az apád… Sajnálom. Megkaptátok a virágot, amit küldtem? Fel akartalak hívni benneteket.

– Elnézést, de annyi minden történt, hogy szinte fel sem tudtam fogni – mondta Cate meglehetős zavarban, hogy nem volt ideje elolvasni a rengeteg kártyát, kondoleáló levelet és virágkísérőt, amelyeket az apjuk halála után küldtek nekik.

Tom aggodalmasnak tűnt.

– Nem kellene inkább otthon lenned?

– Ki kellett szabadulnom a házból. Különben – váltott Cate gyorsan témát – kivel vagy itt? – kérdezte, és a fejével a csoport felé intett.

– Dickie Browninggal és a feleségével.

Browning volt Nagy-Britannia egyik legtekintélyesebb producere, és a rangos Limelight Pictures filmes cég tulajdonosa.

– Emlékszel arra a forgatókönyvre, amelyet Dorsetben írtam? Nos, Dickie a producere, és én rendezem. Nyaggattak, hogy szükségem van egy kis kikapcsolódásra – mondta Tom fanyar mosollyal.

Elnézést kért a társaságtól, és kettesben odasétáltak egy villanykörtékkel szegélyezett kerekes áruspulthoz. Egy Hófehérkének öltözött csinos fekete hajú lány átnyújtott nekik két tölcsér pattogatott kukoricát.

– És te kivel vagy itt? – kérdezte Tom, egy marék könnyű kukoricát ropogtatva.

– Igazság szerint – mondta Cate lassan – Serenával…

Tom némán bólintott, de Cate meg volt győződve, hogy mosoly árnyéka suhant át az arcán.

Biztosra vette, hogy nincs új nő Tom életében. Ha lenne, nyilván olvasott volna róla a pletykarovatokban. Van még remény, gondolta.

Tom félszegen mosolygott.

– Megpróbáltam a múltkor felhívni Serenát Huntsfordban. Nem volt ott.

– Menjünk, keressük meg – ajánlotta Cate az órájára pillantva. – Már fél órája elment a fürdőszobába.

– Ez Serenára vall – jegyezte meg Tom, szemmel láthatóan elengedve magát. – Gyere, mutasd az utat.

A férfi, akit Serena Dimitrijnek vélt, percekkel később besétált Philip dolgozószobájába. A nyaka olyan vastag volt, mint egy fatörzs, és az izmai majd szétfeszítették a fekete öltönyét.

– Ki ez? – vágta oda a kérdést Serena. – Biztonsági őr?

– Valami olyasmi – mondta Philip.

Serena érezte, hogy a bőre bizsereg a félelemtől. Megpróbált nem megfélemlítettnek látszani – biztosan van valami mód, hogy kibeszélje magát ebből a helyzetből.

310

– Nézzék, Philip, Nicholas. Meg vagyok győződve, hogy baleset történt – hadarta gyorsan. – Hihetetlenül veszélyes ott fent a bástyákon éjszaka. És jegesek voltak a kövek.

– Mondok valamit, Serena – szólalt meg Philip. Átölelte Serena vállát, és olyan közel szorította magához, hogy a lány érezte a konyak kesernyés illatát a leheletén. – Ne rontsuk el a partit ezzel a sok lefetyeléssel Oswald balesetéről. Te elmész Dimitrijjel, hogy lehiggadj, és aztán egy másik alkalommal megbeszéljük a dolgot.

– Sehová sem megyek Dimitrijjel – közölte Serena határozottan, és megpróbált kiszabadulni Philip szorításából. – Vissza akarok menni a partiba.

– Ne nehezítsd meg a helyzetet – mondta Philip. Bólintott Dimitrijnek, aki megragadta Serena karját.

– Eresszen el!

Dimitrij odanyomta hozzá a testét, és a lány hirtelen megérezte, hogy egy hideg sima henger nyomódik az oldalához. Lenézett, és látta, hogy egy pisztoly matt kékesfekete csöve fúródik a ruhája fehér selymébe; érezte, hogy epe tolul fel a torkába.

Lélegzetet vett, de mintha a szobában nem lett volna levegő.

– Arra menjen – utasította Philip Dimitrijt, a fejével az üvegajtók felé intve.

– Te és Dimitrij elmentek kocsikázni, de mivel az autó a mi kis vidámparkunk túlsó oldalán áll, nagyon jól kell viselkedned – mondta Philip.

Dimitrij erősebben nyomta a pisztoly csövét Serena oldalába, és kényszerítette a lányt, hogy megmozduljon.

– Nem megyek sehová – visította Serena, és lángoló szemmel nézett Nicholasra.

– Dehogynem mész – közölte Philip határozottan. – Egyetlen hang nélkül átsétálsz a vidámparkon, és ha megpróbálnál túl erőszakos lenni, megkeressük Cate-et, és megkérjük, hogy ő is csatlakozzon a mi kis társaságunkhoz.

– Csak ezt próbálja meg, és megölöm magát – vicsorgott Serena, és a hátából ívet formálva elhajolt Philiptől.

– Indulás – mordult rá Dimitrij.

Cate azon tűnődött, elmondja-e Tomnak, mi a valódi oka annak, hogy ott vannak a partin, de aztán úgy döntött, hogy jobb őt teljesen kihagyni ebből. Amint megtalálják Serenát, ő fog elindulni és körbeszimatolni. Végül is még csak tíz óra van: rengeteg idő áll a rendelkezésükre.

Csinos lányok – és idősebb nők, akik csinos lányoknak akarnak látszani – álltak hosszú sorokban a Philip kúriájában szétszórt számos fürdőszoba előtt. De Serena nem volt köztük.

– Hol a pokolban lehet? – morogta Cate, és most már kezdett egy kicsit ideges lenni.

– Talán hazament – nevetett Tom. – Rémes ez a szokása, hogy lelép a partikról. Nem lehet nagy mulatság nyolc hónapos terhesen, igaz? Vagy talán csak meglátott engem, és úgy elöntött, hogy eltűnik.

Cate felnézett a férfi arcára, és egy pillanatra megenyhült az aggodalma, amikor rájött, hogy Tom kifejezetten izgatott a kilátástól, hogy találkozhat a húgával.

A ház hatalmas, óriási szobákkal és a két végükön zárt láncú tévékamerákkal felszerelt folyosókkal, állapította meg Cate. A biztonságtudatos gazdagok, gondolta komoran, és azon morfondírozott, hogy vajon ki figyeli őket. Ahogy távolabbra sétáltak a partitól, egyedül találták magukat. A szobák sötétek voltak, és a cipősarkuk kopogása a márványpadlón kísértetiesen visszhangzott körülöttük.

– Szerintem Serena nem lesz errefelé, mit gondolsz? – kérdezte Tom, és visszafordult.

Cate tétovázott, aztán bólintott.

– Oké. Menjünk újra ki. Biztos vagyok benne, hogy keresni fog engem – mondta, és közben érezte, hogy egyre jobban növekszik benne a nyugtalanság.

311

Az üvegajtók koromsötétségbe vezettek. Serena a ruhája anyagába törölte az izzadságot a tenyeréről, amikor kilépett az éjszakába. A ház oldalán kígyózó ösvényre tértek rá, a háttérben egyre hangosabbá vált a parti zaja, mígnem befordultak a sarkon, és a kirobbanó fényben Serena szeme elé tárult a vidámpark. Emberek tömegei beszélgettek, nevettek, ittak, táncoltak. Serena még nem látta a partinak ezt az oldalát: a ház hatalmas fekete pázsitszőnyegeit vidámparkká, fény-és hangorgiává alakították át. Bohócok luftballonokkal fröccsentettek színfoltokat az est témájának vakító fehérébe. A hűvös éjszaka ellenére a vendégek fele itt, a nyílt térségen zsúfolódott össze, így senkinek sem tűnt fel, milyen közel van Dimitrij Serena testéhez. Az emberek ránéztek Serenára, ahogy elhaladt mellettük, alig várták, hogy egy pillantást vethessenek a ragyogó partizóra, és fogalmuk sem volt, hogy fegyverrel a hátában kényszerítik át a vidámparkon.

– Mosolyogjon – suttogta Dimitrij, miközben a mellettük elhaladók fel sem fogták, mi történik.

Serena merev mosolyt ragasztott az arcára, izmai megfeszültek a félelemtől, szeme vadul kereste Cate-et a tömegben. Úgy érezte, hogy a torka elszorul, valahányszor nyelni akart.

Kétségbeesetten arra gondolt, hogy mi történne, ha fogná magát, és megpróbálna elszaladni, de mivel a háta hajlatához feszült a hideg fémkör, tudta, hogy nem futhat el egy golyó elől.

– Kérem, Dimitrij. Mit akar? Pénzt? Tudja, ki vagyok én? Gazdag vagyok. Annyi pénzt adhatok magának, amennyit csak akar, ha elenged – suttogta, és alig merte megmozdítani a fejét.

Dimitrij olyan közel nyomta a száját Serena füléhez, hogy a lány érezte az ajka enyhe nedvességét a fülcimpáján.

– Talán adhat nekem valamit később – nevetett a gorilla halkan.

Rémület kúszott át reszketve Serena bőrén, amikor megérezte, hogy a férfi egyenesen hozzányomja a kemény farkát. Hirtelen éles fájdalom nyilallt az alhasába. Egy másodpercig azt hitte, hogy lövést kapott, de aztán rájött, hogy a fájdalom belülről jön, a méhéből. Megállt, megragadta az oldalát, és most már könnyek gyűltek a szemébe.

– Kérem. A kisbabám.

Dimitrij néma maradt, csak a fegyver nyomását fokozta Serena bőrén, mintegy emlékeztetőül a helyzetre, és továbbvonszolta a lányt.

– Cate, mi baj van? Egy kicsit sápadtnak látszol – mosolygott Tom, és levett egy rákollót egy tálcáról. – Serena felnőtt nő – tud magára vigyázni egy partin.

Cate tudta, fontos, hogy elmondja neki, miért kell azonnal megtalálniuk a húgát.

– Okunk volt rá, hogy idejöjjünk, Tom – mondta Cate, és kilépett a teraszra. – Philip és Nicholas benne vannak valamiben… Nézd, túl hosszú a történet ahhoz, hogy most elmondjam, de jellemző volna Serenára, hogy tetemre hívja őket ezzel kapcsolatban, és ez egy nagyon, nagyon rossz ötlet volna.

– Mibe keveredtek? – kérdezte Tom értetlenül.

A vidámpark másik oldalán Cate meglátott egy ismerős szőke hajfüggönyt, ahogy a tömegen kígyózott keresztül.

– Ott van – mondta megkönnyebbülten.

– Mondtam, hogy nem lesz vele semmi baj – mosolygott Tom, aki szintén észrevette Serena tarkóját.

Ólomsúly nehezedett a szívére, ahogy a látószöge oldalra tolódott, és a szemébe tűnt egy férfi magas alakja, aki olyan bizalmas közelségben haladt a lány mögött, ahogy csak szerelmesek szoktak.

– Úgy tűnik, társasága van – fordult Cate-hez vállrándítva.

Amikor Serena meglátta, hogy közelednek a vidámpark széléhez, és előtűnik Philip kocsijainak a sora, tudta, hogy fogy az idő, amikor még tehet valamit. Bármit. Annyira egyszerűnek látszott, hogy segítségért kiáltson, de a pisztoly csöve légmentes buborékba zárta.

312

Amennyire merte, hátrafordította a fejét, hogy végigpillantson a tömegen. Fény, szín és arcok olvadtak össze egy szürreális lassított felvételben, ahogy elhaladt az emberek mellett, míg a szeme megakadt egy biztonságot jelentő, ismerős alakon. Tomon.

Cate nem ismerte fel a Serenához préselődő testes férfit, és azonnal megérezte, hogy valami baj van. Serena nyilván észrevette Tomot, és Cate figyelte, ahogy a húga szeme röpdös, aztán végül összeakad az ő tekintetével. Még a távolból is látta, hogy a húga álla megfeszül, a bőre sápadt, a szeme és a szemöldöke kis ráncai egyetlen érzést tükröznek: félelmet.

– Tom, menj oda hozzá – mondta hirtelen, és előrelökte a férfit.

– Mi a baj?

– Csak menj.

Tom megpróbálta átverekedni magát, de sűrű volt a tömeg, és egy halom luftballon felhőzte el a látását egy rózsaszín, sárga és vörös tengerrel.

Serena látta, hogy Tom közeledik felé, és érezte, hogy az ereje hirtelen megsokszorozódik, és az ösztönei azt súgják, hogy elérkeztek az utolsó másodpercek, amikor még tehet valamit.

Hangosan felsikoltott, és a zaj megdöbbentette és elnémította a tömeget. Kiszakította magát Dimitrij szorításából, és teljes erejével meglökte a férfit. Dimitrij elvesztette az egyensúlyát, a lány után kapott, és magával rántotta a földre, miközben Tom őrjöngve törte át magát a pánikba esett emberek kemény présén, hogy elérje Serenát. A lány térde megrogyott, egy pisztolylövés fülsiketítő durranása hallatszott, és aztán minden elcsendesedett.

313

50

– Hogy érzed magad? – kérdezte Venetia Serena kezét simogatva, aki feltámasztva ült a kórházi ágyában.

Mivel megsebesült, és a fájások is rájöttek, nem a Portland Kórházba vitték, ahol szülnie kellett volna, hanem a Királyi Szabad Kórházba.

– Serena, olyan gyönyörű a kisfiad – áradozott Venetia.

Meleg pillantást vetett a húga karjában szunnyadó csöppnyi babára, a kócos barna hajfürtökre és a haragos, összegyűrődött rózsaszín arcocskára. Serena lenézett, és elmosolyodott, egy új édesanya meleg, büszke, védelmező mosolyával. Az arca fáradt, kimerült volt, mégis gyönyörű.

Annyira aprónak és törékenynek tűnt; nem a nagy mozisztár, gondolta Venetia.

Venetia alig bírta felfogni, mi történt, amikor Cate közvetlenül éjfél előtt felhívta, hogy elmondja neki: röpke néhány óra leforgása alatt Serenát, rászegzett pisztollyal, elrabolták, és megindult nála a szülés. Venetia azonnal elrohant otthonról, és átszáguldott Londonon, a rémület érzésével a gyomra mélyén. Fogalma sem volt, milyen sebesülés érte, ha érte, Serenát a szörnyű

megpróbáltatás alatt. Csupán arra tudott gondolni, hogy nem akarja elveszíteni az apja, a férje és a szerelme mellett még a húgát is. Könyörgök, Istenem, imádkozott, add ezt meg nekem.

Venetia megfordult, amikor halk lépéseket hallott közeledni Serena különszobájához. Tom állt az ajtóban, a kórház boltjában vásárolt gyümölcsleveket és magazinokat szorongatva. Mekkora különbséget jelenthet egy nap, gondolta Venetia magában, amikor látta, hogy Serena és Tom tekintete összekapcsolódik a szobán keresztül.

– Magatokra hagylak benneteket – kelt fel mosolyogva, és ahogy elhaladt Tom mellett, megszorította a karját.

Tom rámosolygott, hálásan a gesztusért. Amikor Cate-tel a kórház felé száguldott, a sötétségen keresztülrobogó mentőautó villogó fényét követve, kínos érzés kerítette hatalmába. Végül is ki ő

Serena életében? Nem a közvetlen családja, nem a partnere – még csak nem is egy barátja, gondolta szomorúan. De annyira helyénvalónak érezte, hogy ott legyen a lány mellett.

– Ébren vagy – mosolygott gyengéden.

Serena ajka repedezett és száraz volt, mégis sikerült egy fanyar mosolyt kipréselnie.

– A vajúdás piszok kemény munka: ne vállalj ilyet.

– Hogy van a többi részed?

– Csak a bokámat ficamítottam ki, amikor elestem. Semmi baj.

Tom félszegen leült az ágy szélére, és a babára nézett.

– Van már neve?

– Először szeretném látni, milyen személyiség. A Toby tetszik nagyon – mosolygott Serena, és a kiságyra pillantott.

– Showbiznisz nevek szóba sem jöhetnek – jelentette ki Tom tréfásan komoly hangon.

– Elmore rettenetesen csalódott lesz – vigyorgott Serena.

314

Tom képtelen volt elhinni, hogy ez ugyanaz a nő, akit utoljára a nílusi jachton látott februárban. Alig egy év telt el azóta, de Serena most tökéletesen más embernek tűnt. A teste vékony volt, hiányoztak róla az új kismamákra jellemző kerek formák, amilyeneket Tom a kórházban jártában-keltében látott. Bár látszott a lányon, hogy megpróbáltatásokon ment keresztül, lágyság, törékenység jellemezte. Kemény csapások éve volt ez Serena számára, ami kezdett megmutatkozni rajta, gondolta Tom, és erős vágy kerítette hatalmába, hogy megpróbálja rendbe hozni a dolgokat.

Serena érezte magán a férfi tekintetét.

– Arra gondolsz, hogy milyen szarul nézek ki, igaz? – kérdezte, és pánik reszketett a hangjában.

Tom könnyedén megérintette a kezét.

– Igazság szerint arra gondoltam, hogy milyen jól áll neked – mosolygott.

– Az anyaság illik hozzám? Aúú! – kiáltott fel Serena, és egy pillanatra fellobbant benne a régi énje szikrája. – Ne higgy el mindent, amit az újságokban olvasol: tudod, nem vagyok egy teljes roncs. Sok tekintetben ez nem a legjobb év volt a számomra – ismét a kiságyra pillantott –, bár sok tekintetben az volt. És most majd mindent újra sínre teszek.

– De először élvezd a babádat, jó? – mondta Tom lágyan, és érezte, hogy az ujjai önkéntelenül Serena kezét simogatják.

Serena ránézett. Nem akart fáradtnak és használhatatlannak tűnni, a férfi előtt nem.

– Tudom a kettőt egyszerre csinálni – erősködött. – Rengeteg ember köti össze az anyaságot egy sikeres karrierrel. Nézd meg Catherine Zeta-Jonest vagy Julia Robertset.

Tom elvigyorodott a lány szemében fellángoló ismerős energia láttán.

– Furcsa, hogy ezt mondod – szólalt meg lassan. – Amióta utoljára találkoztunk, egy forgatókönyvön dolgoztam. Zöld utat kapott. Dickie Browning a producere, el tudod hinni? – vigyorgott. – Azt hiszem, lenne benne számodra egy jó szerep.

Serena érezte, hogy a teste megrándul az ágyban.

– Ne sajnálj engem, Tom – mondta, és elhúzta a kezét.

– Ó, nem sajnállak, Sin. Csodállak – mondta Tom egyszerűen.

Serena érezte, hogy fájdalom indul el valahonnan a testéből. Nem egy szülés utáni, vagy egy húsába nyomott pisztolycsőtől származó gyötrő érzés volt, hanem a szíve tompa kínja. Ránézett az ágyán ülő férfira, aki olyan jóképű, olyan aggódó, olyan tisztességes. Nem azért volt itt, hogy ítélkezzen fölötte vagy elmarasztalja, hogy kárörvendjen vagy sajnálja. Azért volt itt, mert aggódott érte. Az év lassított felvételként pörgött vissza Serena előtt, ahogy a Michael Sarkisszal töltött időre, vagy a David Goldmannel töltött éjszakára gondolt. Félig sem voltak ezek olyan férfiak, mint Tom, és ő elutasította ezt az embert azokért az anyámasszony katonáiért – és Tom most mást sem tesz, mint csodálja őt. Átnézett a kiságyra, ahol a fia aludt, és azt kívánta, bárcsak ők hárman úgy élhetnének az otthonukban, mint egy család. Tom követte a tekintetét.

– Remek kis fickó – szólalt meg.

– Tudom – mondta Serena gyenge és töredezett hangon.

A szemük találkozott, és a férfi keze erősebben ragadta meg az övét. Lehet, hogy Tom ugyanezt gondolja? Lehet, hogy ugyanezt szeretné?

– Nem hagylak cserben többé – suttogta Tom, és a tekintete Serena arcáról a baba vékony kis testére vándorolt. – Egyikőtöket sem hagyom cserben.

Cate olyan hosszú időt töltött a rendőrségen, mialatt vallomást tett és kihallgatták, hogy majdnem lekéste az unokaöccse születését. Camilla lejött az őrsre, és követelte, mindenféle zavarba ejtő törvényt és rendőrségi szabályzatot idézve, hogy engedjék el a nővérét. Cate gyanította, hogy Camilla egy részüket menet közben találta ki, de működött a dolog, és most a kórház kávézójában ült egy műanyag székben, feketekávét szürcsölgetett, és a szemhéja olyan nehéz volt, mint az ólom.

315

Huszonnégy órája egy szemhunyásnyit sem aludt, állapította meg, miközben a tükörképét vizsgálgatta az ablaküvegben. Még mindig a tegnap esti fehér Ungaro estélyi ruha volt rajta.

Alvás, alvás, alvásra van szüksége. Hagyta, hogy néhány pillanatra lecsukódjon a szeme, és rögtön megrohanták az előző este eseményei. Miután eldördült a lövés, azonnal kihívták a rendőrséget. Dimitrij megpróbált elmenekülni Philip egyik Bentleyjében, de harminc perccel később elkapták az A1-en. Súlyosan vérzett, a pisztolylövés sebesítette meg a karján.

Philip és Nicholas mindent tagadott, de mivel Serena visítva vádolta őket az elrablásával és Oswald meggyilkolásával, levitték őket a rendőrségre, kihallgatásra. Cate-nek azonban fogalma sem volt, a rendőrök mennyire vették komolyan az apja halálával kapcsolatos vádakat.

Realistának kellett lenniük: vallomás hiányában nagyon nehéz lesz bizonyítani a gyilkosságot.

Azonkívül Philip éppenséggel nem is vallotta be Oswald meggyilkolását, igaz? Nagyon elővigyázatosan ragaszkodott ahhoz, hogy „Baleset volt”. Cate felhorkant. Kételkedett benne. De az olyan férfiak, mint Nicholas és Philip, akiknek remek kapcsolataik vannak, és akik elég hatalmasak és vagyonosak ahhoz, hogy a legjobb ügyvédeket fogadják fel, majdnem biztosan megmenekülnek a huroktól.

Belemart a bűntudat, amikor ismét eszébe jutott Oswald teste, ahogy mozdulatlanul feküdt a vizesárokban. Mindazok közben, amik az elmúlt negyvennyolc órában történtek, az apja halála valahogy kiesett a fejéből, és most elfogta a bűntudat, hogy nem érez mélyebb gyászt. Cate nem tudta biztosan, hogy az egyéb események csak késleltették a gyászt, vagy az Oswald halálával kapcsolatos érzéketlensége tulajdonképpen távolságtartás volt, amely abból fakadt, hogy nem érdekelte a tragédia. Pedig érdekelte. A papa egy másokat gyötrő szemét alak, egy nehéz ember volt, és pokollá tette az életét. De akkor is az apja volt. Miközben Cate Serena babáját dajkálta a karjában az elmúlt éjszaka, üdvözölve a Balconok egy újabb generációját, rájött, hogy a család mindennél fontosabb. Mindazok ellenére, amiken átmentek, a négy lány még mindig ott volt egymásnak. Semmi, a titkok, a szívfájdalom, a tragédia, még a papa sem tudta eltépni a kapcsot közöttük. Csak ez számított. Cate összeroppantotta a műanyag kávéscsészét a kezében és felállt, gyűrött estélyi ruhája csillogott a foszforeszkáló fényben. Ideje volt, hogy hazamenjen.

Jack Kidman Venetiát várta Serena szobája előtt, a szeme kapocsként akaszkodott az asszony tekintetébe. Amikor előző este felbukkant Venetia házánál, az asszony egész teste tócsává olvadt a megkönnyebbüléstől. Ahogy együtt feküdtek Venetia ágyán, Jack elmondta neki, hogy megértette, miért viselkedett úgy a karácsonyi bálon. Nem várta, hogy az asszony otthagyja a családi partit; csak szeretett volna elmenni valahová, és lehiggadni. Elmondta Venetiának, hogy mellette akar állni, ám ez nem feltétlenül jelenti azt, hogy állandóan ott legyen mellette. Most, a kórházi folyosón, kinyújtotta a kezét, és magához húzta az asszonyt.

– Szeretnél hazamenni?

Venetia bólintott.

– Kensington vagy Westbourne Grove?

Az asszony szíve ugrott egy kicsit, és Venetia azon tűnődött, nem olvasott-e túl sokat a szavakba.

– Úgy érted, az én házamba vagy a tiedbe?

A folyosó csendes volt, kivéve egy távoli kerekes kocsi hangját, amelyet egy nővér zörgetett.

– Azt hiszem, még ebben az évben a „miénkbe” kellene mennünk – mondta Jack lágyan.

Venetia szíve vad rohanásba kezdett.

– A miénkbe?

Jack meleg kezébe fogta az asszony arcát.

– Amikor készen állsz rá – mondta. – Tudom, hogy csak most vesztetted el az apádat és a férjedet, és kötelességeid vannak a családoddal szemben, hogy a vállalatodat már ne is említsem.

– Félszegen és zavartan nézett, miközben lassan folytatta. – De arra gondoltam, nos, azt hiszem, ezt meg kellene fontolnod…

– Micsodát, Jack? – kérdezte Venetia, és mosolyra húzódott az arca.

316

– Nos, tudod, hogy a ház Sevillában elkészült, és arra gondoltam, nem volna-e kedved kijönni oda velem?

Kutatóan nézett az asszony arcába, az érzelem felvillanását kereste.

– Nem akarok állandóra odaköltözni – tette hozzá –, legalábbis egyelőre nem. Csak arra gondoltam, hogy idén ott fogom tölteni a nyarat. Jade, a legidősebb gyerekem kijön a nyári szünidőre, és szeretném, ha te is ott lennél. Tudom, hogy ez még messze van, de ha most megtervezzük…

Venetia nézte, ahogy idegesen fecseg, és a szeme megtelt könnyel. Hirtelen egy új élet bontakozott ki előtte. Nagyon keményen dolgozott az üzletében, és mindig büszke lesz az eredményeire. De a szerelem, a gyerekek, a társ volt mindig az, amire igazán vágyott, és most mindez itt van előtte. Jack szeme, lágy és csokoládébarna, mint egy kölyökkutyáé, összeráncolódott, annyira akarta, hogy Venetia igent mondjon. Az asszony tudta, melyek a prioritásai. Az élet, amelyet Jack mindig körvonalazott magának kint Sevillában, Venetia számára Utópiát jelentette: művészeti iskolát csinálna a házból, kreatívan töltené a napokat, a kertből frissen szedett paradicsomból és narancsból főzne, rohangálna Jack három gyerekével. Végül is lehet még családja, csupán egy kicsit más családi együttesben.

– Akkor ez azt jelenti, hogy igen? – kérdezte a férfi reménykedve.

Venetia magához húzta, hogy megcsókolja, hogy egy reménnyel, ígérettel és szenvedéllyel teli csókot adjon neki. És felsóhajtott.

– Ó, határozottan azt jelenti, hogy igen.

Camilla Audija a kétsávos úton száguldott, füves partok és olyan helységek névtáblái mellett, amelyeket soha nem fog felkeresni. Vastag felhők takarták a szürke, lassan az alkonyat egyhangú kékjébe forduló eget. Utcalámpák nagy narancsszínű országalmákként vonultak el a feje fölött, egyenes vonalat húzva az úton, olyanok voltak, mint a végzete felé mutató nyilak. Az A23-as országúton vezetett, és tudta, hogy mintegy húsz perc múlva odaér: a találkozójára Cranbrook felügyelővel. Kétszer is lefordult az útról, kertelve, tépelődve egy hazugság és a lelkiismerete között. De minden alkalommal visszatért az elszántsága, és visszakanyarodott a főútra, hogy folytassa az utazását. Ideje volt, hogy erős legyen, hogy szembenézzen a tettével.

Camilla mindig azt gondolta, hogy az ambíció a hajtóereje, de az elmúlt; néhány nap alatt rájött, hogy egy még hatalmasabb érzés vette át a helyét. Bűntudat, erkölcsiség, a tisztesség érzése – bármi volt is, erősebb volt, mint az érvényesülési vágya. Most dél felé tartott, hogy elmondja Cranbrooknak a tizenegy évvel azelőtti cserbenhagyásos balesetet. Tudta, hogy a karrierje számára ez felér egy öngyilkossággal. Most, hogy mind Oswald, mind Leonard Graham halott, a cserbenhagyás sírba szállhatna velük. Nincs holttest, nincsenek tanúk, csupán Leonard Graham levele. De a nővére és Nick Douglas olvasták a levelet: hogyan hagyhatná, hogy cipeljék ezt a terhet? Nem lenne tisztességes, ha elvárná, hogy fedezzék azért, amit tett. Tartozott a vallomással nekik, és saját magának.

Felsóhajtott. Tavaly ilyenkor mindene megvolt: karrierje, gazdag barátja, gyönyörű háza, pénze és tekintélye. Jövőre ilyenkor talán semmije sem lesz. Börtönbe csukják? Még ha ez elől a golyó elől sikerül is félreugrania, a megélhetését szinte teljes bizonyossággal elveszíti. Az ügyvédi, a politikusi pálya homokként fog kifolyni az ujjai közül, amint ez az információ kitudódik. Hangok zsongtak a fejében, és még egyszer utoljára megpróbálták rábeszélni, hogy forduljon meg, és hajtson vissza Londonba. De nem tehette. A kocsija megállt a Sussexi Rendőrség főhadiszállása mögötti parkolóban. Odasétált a recepcióhoz, és idegesen nézte a fiatal szőke rendőrnőt az íróasztal mögött. A rendőrnő felemelte a telefont maga mellett, és közömbösen visszanézett Camillára.

– Cranbrook felügyelő várja önt – mondta határozottan.

Camilla szeme előremeredt, a szája eltökélt vonallá keskenyedett, ahogy végigsétált a hideg, fakó folyosón. Keze szorosabban markolta a zsebében Leonard Graham összehajtogatott levelét.

Ideje, hogy jóvátegye a dolgokat.

317

Cate nem tudott aludni. Sem a kövér tollpaplan, sem a kasmír joggingalsó, sem az elhagyatott új évi utcák csendje nem tudta álomba ringatni. Hiába volt fizikailag teljesen kimerülve, mentálisan képtelen volt abbahagyni az elmúlt öt nap felfedezéseinek a feldolgozását.

Rápillantott a kis ezüst órára az ágya mellett álló szekrénykén: 20.10. Talán nem jó ötlet, hogy megpróbál elaludni, mielőtt bármit is evett volna: eszébe jutott, hogy egész nap csak egy csésze kávét ivott. Leparancsolta magát a vastag matracról, és leszaladt a lépcsőn a konyhába.

Felkapcsolta a karácsonyfa lámpáit, ahogy áthaladt a nappalin: úgy szikráztak a fenyőfa erdei zöldjének a háttere előtt, mint a gránátalmamagok.

Miközben besétált a konyhába, lerúgta a papucsát, hogy kényeztesse egy kicsit a talpát a mészkő lapok alól, a padlófűtésből áradó meleggel. Finom pukkanással kinyitotta a nagy acélhűtőt. Ó, te jó ég, gondolta: lejárt csirke, hervadt spenót, egy doboz biozöldség, amely úgy nézett ki, mintha épp visszatérni készülne az anyaföldbe. Még egy kis tej sem volt egy csésze teához. Megfordult, becsukta az ajtót, és visszament a nappaliba. Letelepedett a barna bőr kanapéja szélére, a karácsonyfa fényeit és díszeit bámulta, és azon tűnődött, össze tud-e kaparni annyi energiát, hogy keressen egy nyitott boltot.

Halk kopogás hallatszott az ajtótól, és Cate felállt, összehúzva maga körül a köntösét. Talán Camilla lesz az. Unszolta a húgát, hogy menjen, és beszéljen a rendőrségnek a holttestről, mondja el az egész történetet. Felajánlotta, hogy vele megy, de Camilla elutasította. Egyáltalán nem lepte volna meg, ha Camilla kifarol a dologból. Beakasztotta a láncot, és néhány centire kinyitotta az ajtót, hogy lássa, ki a háza előtti kis macskaköves utcán álldogáló látogató.

– Nick! – kiáltott fel meglepetten, és kitárta az ajtót.

A férfi sötétkék farmernadrágban, fekete szvetterben, a hosszú teveszőr kabátjában és a vállán átvetett kék sálban állt az ajtónyílásban, mint egy egyetemista srác. A hóna alatt két nagy zacskót cipelt, amelyek minden jel szerint élelmiszerrel voltak teletömve.

– Ha azt mondod, hogy ez kaja, megcsókollak – vigyorgott Cate, és betessékelte Nicket a nappaliba.

– Ugye tudod, hogy a mobilod ki van kapcsolva? – kérdezte a férfi. Levette a kabátját, és ledobta a zacskókat a kanapéra. Az öröm és aggodalom keverékével nézett Cate-re. – Nem tudtam kapcsolatba lépni veled – mondta kedvesen. – Végül Tommal beszéltem. Tudod, hogy bent van Serenánál a kórházban?

Cate melegen visszamosolygott.

– Igen, tudom, és nagyon örülök neki.

– Ő mondta, hogy már elmentél, úgyhogy éles eszemmel arra a következtetésre jutottam, hogy nyilván hazajöttél. Kimerültnek látszol.

– Kösz – mosolygott Cate. – Te aztán tudod, hogyan bűvöld el a hölgyeket.

– De jól vagy? – kérdezte Nick, és a szeme tele volt aggodalommal. – Bárcsak ott lettem volna veled tegnap éjszaka!

– Ne aggódj – vigyorgott Cate. – Ott volt velem Tom, az utolsó akcióhős. Úgy éreztem magam, mintha a Drágán add az életed vagy valami ehhez hasonló filmben volnék.

Azonnal megbánta a nyegleségét, arra gondolt, hátha Nick azt hiszi, hogy szívesebben volt Tom oldalán. De Nick őrá gondolt, nem saját magára.

– Aludtál?

Cate felsóhajtott.

– Nem, még nem.

A férfi felállt, és megfogta a karját.

– Menj fel, és végy egy forró fürdőt, vagy feküdj le, ahogy tetszik. Én pedig elkészítem neked a legjobb ételt, amit valaha ettél – vigyorgott.

– Igazán? – kérdezte a lány, és megpróbált belekukucskálni a két élelmiszeres zacskóba, amelyeket Nick a kanapén hagyott. – Mit sikerült elkötnöd a sarki fűszerestől?

318

– Mmm, meg fog lepődni, Miss Balcon – mondta Nick a lányt ugratva. – Most menj fel, egy óra múlva kiabálok érted.

Odafent Cate belesüppedt a paplanja felhőszerű puhaságába, eltakarta a szemét az egyik karjával, és halkan felnyögött. Barátság. Nick ezért volt itt. Vagy sajnálta őt? Olyan jó érzés volt ez az egész: Nick tüsténkedik a gőzölgő tűzhely fölött, csillognak a karácsonyi fények, ő a ház körül matat. Könnyed, meghitt nyugalom. Pontosan, mintha összetartoznának, pedig a karácsonyreggeli csókjuk nagyon régi történetnek tűnik. Igen, azóta már órákat töltöttek egymás társaságában, de a romantikának még a halvány jele sem csillant fel köztük. Messze jártak ettől.

Nick segítőkész barát és erős támasz – se nem több, se nem kevesebb. Cate kettejükre gondolt az újév kezdetén, és hirtelen szomorúság fogta el. Lehet, hogy az új esztendő első napját együtt töltik ebben az évben, bár Nick részéről ez csupán együttérzésből fakad, de tizenkét hónap múlva már talán más lesz a helyzet. Semmi kétség, Nick talál majd egy másik barátnőt, és a kettejük közelsége erodálódni fog. Cate azon tűnődött, tegyen-e egy utolsó kísérletet, hogy elmondja a férfinak, hogyan érez iránta, de valahogy az egész olyan reménytelennek látszott. Olyan nagy elánnal próbált a karácsonyesti partin elbűvölő, csábító lenni, ragyogóbb, szexisebb lénynek mutatkozni Nick előtt, de bármilyen izgalom támadt is közöttük, másnap már, ugyanolyan gyorsan, ahogyan fellobbant, ki is aludt. Finom illatok szálltak fel a konyhából a hálószobájába, és Cate szomorúan bámulta a plafont. Ez nem fair, ez nem fair, gondolta magában, miközben végre álomba szenderült.

– Készen van! – kiabált Nick, hogy felébressze a lányt.

Cate levette a köntösét, felhúzott egy finom karamellszínű szvettert, és lazán szétrázta a haját a lófarokból. Azért tehetek némi erőfeszítést, gondolta, miközben ellenőrizte magát a tükörben.

Amikor belépett a nappaliba, azt látta, hogy az egész szoba izzik. Az ebédlőasztala gyönyörűen meg volt terítve magyallal, szalvétákkal, kristálykelyhekkel és gyertyák parádéjával, amelyek csodálatos meleg fényt vetítettek körbe a szobában. Nick ott állt két pohár bordóival, könyékig feltűrt pulóverben, lisztmaszattal az arcán.

– Mi történt? – kérdezte Cate, aki alig akarta elhinni ezt az átalakulást. – Azt gondoltam, hogy egy pizzát fogsz megmelegíteni a mikroban.

Nick koccintott Cate-tel, aztán elfordult, hogy megnyomja a lejátszás gombot a sztereón, és elindította a kedvenc Sinatra-dala finom hangjait.

– Szerettem volna megadni a módját – motyogta, és megtörölte az arcát; a lisztszemek apró hó-pelyhekként hullottak le. Hirtelen zavartan nézett, és a légkör megváltozott közöttük.

– Nem tudtam biztosan, hogy a ma este alkalmas-e rá, azok után, amiken keresztülmentél, de… – Szünetet tartott, félszegnek látszott. – …De Cate, már nem tudtam tovább várni. – Elindult a lány felé. – Be akartam fejezni, amit karácsonyreggel megpróbáltam elkezdeni.

Cate szíve nagyot dobbant.

– Miről beszélsz? Alkalmas-e mire? – suttogta.

– Arra, hogy abbahagyjuk ezt a csupán barátság kapcsolatot – mondta Nick.

Magához húzta a lányt, és lágy, hosszan tartó csókba foglalta az ajkát. A csókja ismerős volt, de izgató, gyengéd, de szenvedélyes. Cate még soha nem ízlelt ennél édesebbet.

– Már napokkal ezelőtt meg kellett volna tennünk – suttogta.

Nick ujjai a kezét simogatták.

– Nem. Már hónapokkal ezelőtt meg kellett volna tennünk – mondta. – De mindazok után, amiket Milánóban mondtál…

– Mit? – kapta fel a fejét Cate meglepetten.

– Azt mondtad, hogy semmi sem történhet köztünk, mivel együtt dolgozunk.

– Ezt soha nem mondtam! – utasította vissza Cate felháborodottan. – Ha jól emlékszem, te mondtad, hogy barátnőd van, ami igaz is volt.

– Nem, te mondtad… – kezdte Nick, és mosoly öntötte el az arcát. – Te mondtad… – és mindketten nevetni kezdtek.

Nick Cate vállára tette a kezét, és egyenesen a lány szemébe nézett.

319

– Egy másodperc alatt feladtam volna Rebeccát érted – mondta, és közben a hüvelykujjával Cate arcát cirógatta. – Te vagy a legjobb barátom, a bűntársam… – Elhallgatott, és egy kis levegőt vett. – Te vagy az a nő, akit szeretek.

Cate érezte, hogy egy könnycsepp gördül le az arcán.

– Én is szeretlek – vallotta meg a férfi mély, mogyoróbarna szemébe nézve.

– Gyere hozzám feleségül, Cate – kérte Nick.

Az ajka újra a lány ajkára tapadt, úgyhogy Cate megérezte a pezsgő enyhe buborékait. A háttérben Sinatra énekelt, sült csirke illata szállt a szobában, gyertyák sercegtek. Valakihez tartozás. Otthon. Cate elhúzta az ajkát, de csak annyira, hogy beszélni tudjon.

– Menjek hozzád, Nick Douglas? De hiszen még épphogy csak csókolóztunk – mondta, és a szája lassú mosolyra húzódott.

Nick megragadta a kezét, és ránézett az órájára.

– Munkamániás, mikor kell bent lennünk az irodában? – ugratta Cate-et.

– Hétfőig nem – válaszolta a lány, és átölelte a nyakát.

Nick úgy szorította magához, mintha soha nem akarná elengedni.

– Hmm, három nap. Tudod, minek nevezem én ezt? – kérdezte, és belefúrta az ujjait Cate hajába.

– Nem – mosolygott Cate a vállába.

– Rengeteg időnek.

320

EPILÓGUS

Kétszáz ember zsúfolódott össze Huntsford falusi templomában Oswald temetésére.

Bármelyik járókelő, aki belehallgatott az elhunytról szóló beszélgetésekbe és részvétnyilvánításokba, azt hihette, hogy egy szentről van szó. Maria és a nővérek a templom két ellenkező oldalán ültek. Serena tartotta a búcsúztatót fekete Chanelba öltözve, és szívbe markoló búskomorságával könnyekre fakasztotta a gyülekezet felét. Élete alakítását nyújtotta.

A Királyi Ügyészség úgy találta, nincs elegendő bizonyíték, hogy perbe fogják Philip Watchornt és Nicholas Charleswortht Oswald Balcon meggyilkolásáért. A lábnyomaikat, Serenáéval és Maria Dantééval egyetemben, megtalálták a bástyára vezető titkos folyosón, de a többi bizonyíték esetleges volt és szóbeszéden alapult. Egyszerűen nem állták meg elég erősen a helyüket ahhoz, hogy egy hosszú és költséges bírósági eljárást indokoljanak – a nővérek komoly csalódására. Watchornt és Charleswortht azonban bűnösnek találták Serena elrablásában; Dimitrij Vlodanov ellenük vallott. A zárt láncú televízió kamerái Philip otthonában szintén terhelő

felvételekkel szolgáltak a tulajdonosuk ellen, aki látható volt a szemcsés képen, amint utasítást ad Dimitrijnek, hogy vigye el Serenát. Mindketten tizenkét hónapot kaptak egy nyitott börtönben.

Philip cégének az értékpapírjai zuhanórepülésbe kezdtek, a részvények egy hét alatt több mint 100 millió fontot vesztettek az értékükből. Az elegáns társasági körök nem jártak többé Nicholas klubjába, amelyet végül eladtak egy szaúd-arábiai üzletembernek nevetségesen alacsony árért.

Vad Temperamentumot egy gazdag amerikai olajmágnás vette meg, és egy újabb sikeres szezon után a ló visszavonult egy írországi tenyészménesbe. Ahogy Oswald megjósolta, óriási kereslet mutatkozott iránta, hogy kancákat termékenyítsen meg a világ minden tájáról. Declan O’Connor után a Zsoké Klub lódoppingolás, versenycsalás és hongkongi bűnözőkhöz fűződő

kapcsolatok vádjával nyomozott. Finbar közben megnyerte a Derbyt.

Cate-nek rögeszméje lett Alistair Craigdale eltűnése, és elküldött egy oknyomozó újságírót Közép-Amerikába, hogy derítse ki, mi történt a gróffal. A helybéliek a belize-i faluban, ahol Watchorn egy házat tartott fenn, emlékeztek egy férfira, aki meglepően hasonlított Craigdale fényképére. Szakállt viselt, a hajának más színe volt, és Andrew McKinney néven szerepelt, de mindenki biztos volt benne, hogy ugyanarról az emberről van szó. A férfi eltűnt, úgy vélték, a tengerbe fulladt tizenöt évvel azelőtt, amikor a halászcsónakja hajótörést szenvedett egy viharban. A testét azonban sohasem találták meg. Az újabb bizonyítékokkal Cate elérte, hogy a Fővárosi Rendőrség ismét megnyitotta a Craigdale-ügyet, és várható volt, hogy nyomozást indítanak Philip és Nicholas szerepével kapcsolatban. Még további bűntettekkel is megvádolhatják őket.

Oswald nem készített új végrendeletet, hogy Maria kedvére tegyen, így a díva nem kapott semmit. Párizsba költözött, ahol a nyarat egy gazdag, kétszer házasodott, hatvankilenc éves gróf karján töltötte, akinek hatalmas szőlői vannak a Champagne-vidéken, és szenvedélyesen szereti az operát. A francia társasági sajtó házasságot rebesget. Az újságírók a La Croqueuse de diamants, A Gyémántfaló néven emlegetik Mariát.

321

Cate esküvője után Venetia visszatért Sevillába Jackkel, ahol tökéletes nyarat töltött a fincán: festett, úszott és lovagolt Jack tizenegy éves lányával, Jade-del. Jack megvette Jonathon részvényeit Stefan von Bismarcktól. Venetia New York-i üzlete hamarosan megnyílik.

Oswald végrendeletében Serenára hagyta Huntsfordot, aki viszont átadta Venetiának.

– Imádni fogod – mondta a Le Caprice-ban elköltött ebéd során.

Venetia belesírt Caesar-salátájába.

Venetia gyönyörűen felújította Huntsfordot, újra életre keltette a régi házat. Jack és Venetia ott laknak, amikor nincsenek Sevillában. Jack lányai hétvégeken és a szünetekben meglátogatják őket. A ház nyitva áll a nagyközönségnek, amikor a pár Spanyolországban tartózkodik.

Camilla nagy viharok közepette visszavonta az esheri jelöltségét, és szabadságra ment a bíróságról. Vádat emeltek ellene a tizenegy évvel korábbi cserbenhagyásos balesetért, és ő

bűnösnek vallotta magát, amiért nem állt meg a baleset után, és nem jelentette a balesetet. A rendőrség úgy határozott, hogy nem folytat eljárást a komolyabb kihágás, a halált okozó gondatlan vezetés ügyében. Camilla száz óra közmunkával letöltendő büntetést kapott.

Szerencsésnek tartja magát. Az élete új irányt vesz, de mindenki, aki tanúja volt az erejének, bátorságának és tehetségének, tudja, hogy bármivel is foglalkozik majd a jövőben, Camilla Balcon sikeres lesz.

Nat Montague elvett egy skandináv fürdőruhamodellt, akitől tíz hónappal később elvált.

Camilla jelentette David Loftus fenyegetéseit Cranbrook felügyelőnek a kihallgatása alatt. A rendőrség utasítására Cate és Venetia találkozott Loftusszal Huntsfordban az újévet követően.

Loftus, aki mit sem tudott arról, hogy nyomozás folyik Watchorn és Charlesworth Oswald meggyilkolásában játszott szerepéről, megismételte a követeléseit. A könyvtárat bedrótozták, a fenyegetéseket szalagra vették. Loftust megvádolták, és ő bűnösnek vallotta magát zsarolás kísérletében. Idegösszeomlást kapott a tizenkét hónapos börtönbüntetés alatt. Oswald emlékiratai befejezetlenek maradnak.

Serena felhívta Michael Sarkist újév napján, hogy értesítse a fiuk születéséről, és közölje, ha a battersea-i heliportban bármilyen kétsége maradt volna, hogy elutasítja a házassági ajánlatát.

– Most, hogy a kölyök megszületett, az ajánlat amúgy sem érvényes. Csak Huntsfordot akartam – válaszolt a férfi megvetően. Ennek ellenére küldött egy százezer dolláros csekket a gyerekük keresztelőjére, amely azonnal visszaküldetett.

A Serena elrablására tett kísérlet mindenhol a címlapokon szerepelt. Serena New York-i ügynöke és menedzsere, akik gyanús csendben lapultak a terhessége alatt, most le sem szálltak a telefonról. Tom filmje, a Campbell, bombasikert aratott. Serena elragadtatott kritikákat kapott, Hollywood végül akarta őt, és az amerikai Vogue címlapjára került – kétszer. De amíg Toby, a fia iskolába nem kerül, évi két-három munkára korlátozta magát. Eltökélte, hogy a fiának jó anyja, és Tomnak, másodszorra, jobb barátnője lesz.

A Sand elnyerte az Év magazinja címet. A Sand Kiadói Csoport egy új ragyogó női magazint indít, elsősorban a City finanszírozásában. William Walton még mindig munkanélküli.

És egy forró júliusi napon Cate és Nick összeházasodtak. A pár ragaszkodott hozzá, hogy a nap a lehető legbensőségesebb és legvisszafogottabb legyen, leszámítva a négymillió font értékű

gyémántokat, amelyeket Serena vett kölcsön a menyasszony részére. Nem mintha Cate-nek szüksége lett volna bármilyen segítségre, hogy mindenkit elkápráztasson az élete nagy napján, amikor végiglebegett Huntsford falusi templomának a hajóján, gyönyörűen egy hosszú, vállpánt nélküli, vaníliaszínű selyem Valentino ruhában. Venetia adta férjhez az oltárnál várakozó, érzelmeivel küszködő Nick Douglashoz. Oswald nyitott tetejű és fehér szalagokkal feldíszített 1922-es Rolls-Royce-a vitte vissza az ifjú párt Huntsfordba, ahol az esküvői vendégek a melegházban felszolgált francia póréhagymalevesből, báránysültből és ragadós karamellpudingból álló ebédre voltak hivatalosak. Utána mindenki kiözönlött a teraszra egy kis Pimmsre és faszénen pirult malacsültre. Elmore Bryant egy egyórás összeállítást adott elő

Huntsford versenyzongoráján. Mindenkinek az volt a véleménye, hogy az év esküvőjén vett részt.

David Goldmant nem hívták meg.

322

Huntsford bárói címe függőben van, amíg meg nem születik a birtok törvényes fiúörököse.

– Mit szólnál ahhoz, ha egy lord apja lennél? – kérdezte Cate a nászútjukon, új férjéhez fordulva a szállodai lakosztályuk teraszán Portofinóban.

– Én csak egy szegény sheffieldi srác vagyok – mosolygott Nick a Bellinijét szopogatva, és a karjába vette Cate-et, miközben figyelték, ahogy a lusta, aranyló nap a látóhatár mögé bukik.

– Szokj csak hozzá a gondolathoz – vigyorgott Cate, és megpaskolta a lapos hasát, amely már nem sokáig marad így.

– Ugye viccelsz!

Nick ránézett a fakó fényben szinte ragyogó feleségére, és tudta, hogy még soha nem szerette ennyire, mint ebben a pillanatban.

– Lord Balcon – mosolygott Cate, Nick vállára hajtva a fejét.

És érezte, hogy minden a legnagyobb rendben lesz.

323

Document Outline

- Köszönetnyilvánítás

- ELŐSZÓ

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- 41

- 42

- 43

- 44

- 45

- 46

- 47

- 48

- 49

- 50

- EPILÓGUS

Table of Contents

Köszönetnyilvánítás

ELŐSZÓ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48