VASS VIRÁG

Ringass, Amadeus!

Ulpius-ház Könyvkiadó, 2012

Az időnek egyetlen oka van: minden nem történhet egyszerre.

ALBERT EINSTEIN

K. E.-nek, legkedvesebb bírálómnak, legközelebbi barátomnak,

a férjnek, aki nem nyitogatja a hűtőszekrényt és a dolgozószoba ajtaját.

B.É-nek, B.M-nak, mert írás közben a szó mindenféle értelemében tápláltak

Él egy népcsoport az Andokban, a Titicaca-tónál, ajmaráknak hívják őket.

Arról híresek, hogy fordítva gondolkodnak az időről.

Mi múltnak tekintjük azt, amit magunk mögött hagytunk, és jövőnek, ami még előttünk áll. Az ajmarák azonban, ha a múlt szóba kerül, maguk elé mutatnak. Azt már egyszer látták, ismerik. Minthogy a jövőről sejtelmük sincs, valahová a hátuk mögé helyezik.

A legtöbb ember úgy érzi, az idő valahol tőle függetlenül, közönyösen múlik. Pedig túl boldog, túl boldogtalan pillanatainkban magunk határozunk arról, hogy előre vagy hátrafelé kívánunk-e élni. Ha egy érzés, indulat oly szívós, hogy túléli az embert is, ha száz vagy akárhány évet képes átívelni, akár generációkon át továbbcipelik az utódai.

A bölcs ajmara viszont egyszerűen tudomásul veszi, hogy a múlt nem hajlandó múlni.

Lesz még vele dolog. Na, bumm.

A Ringass, Amadeus! ahhoz az olvasóhoz szól, aki akarva-akaratlanul ajmara egy kicsit. Hajlik rá, hogy az időben visszafelé haladjon. (Olykor ezt regényolvasás közben meg is teszi.)

Aki úgy érzi, nem szúrna el egy második esélyt. Aki mai fejjel jobban, eredetibben, bájosabban, élhetőbben, ideg-összeroppanás nélkül…

Akinek nagyon hiányzik valaki. Aki nagyon szeretne elfelejteni valakit.

Jonas és Bori történetét azoknak az olvasóknak ajánlom, akik az idő múlását, akár az ajmarák, csupán unalmas elméletnek tekintik.

V. V.

ELSŐ FEJEZET

2012. SZEPTEMBER, BUDAPEST, FARKASRÉT

Észre sem vette, futásnak eredt, mintha üldöznék. Megszokott ritmusát vette fel, a még iskoláskorából őrzött vadászgaloppot, elrobogott a kerítés tövében kuporgó utcai árusok mellett, keresztül a szélesre tárt temetőkapun.

A nénikék mindössze a piros selyemsálat észlelték, ahogy hosszan utána lobog. Néhány perccel később azonban a fiatal nő rükvercben visszatért közéjük, így a rövidlátón hunyorgók is kedvükre szemügyre vehették.

Szűk, fekete nadrágot, a vállát szabadon hagyó fekete pulóvert viselt, csak a tűsarkúja, sálja és a mindent elnyelő, hatalmas táskája volt meggypiros. Villogó, fekete szemével, fényes, göndör fürtjeivel a jégkrémreklám kis hölgyéhez hasonlított, aki egész nyáron át sokatmondón mosolygott a temető látogatóira.

Alig néhány napja, hogy a plakátot leszedték.

Mintha ő tért volna vissza az óriásplakátról, a csigás hajú, egzotikus hölgyike, hogy szóba elegyedjen velük. De nem lehetett érteni, mit mond.

Arika mindent elkövetett, hogy megértsék. Ezért a szavakat kicsit hangosabban ejtette ki, mint akarta. Még a nagyothalló nénikék is összerezzentek.

– Bouquet, please! – kiabálta. – Big, big Bouquet!

Várt egy darabig. A nénikén, aki egy lila krizantémokból álló csokrot szorongatott, tisztán látszott, mennyire feszeng hiányos nyelvtudása miatt. Arika segítőkészen a némettel is megpróbálkozott, most már jóval halkabban ismételgette:

– Einen Strauß, bitte! Bitte, senden Sie mir einen Großen Blumenstrauß! Strauß…

Az árusnők összenéztek. Temetési zenét akar a kishölgy!

Nem tudták, miért náluk érdeklődik, de eljátszottak a gondolattal, mihez illik Strauss.

– Ham-vasz-tás-hoz? – szótagolták neki. A kishölgy hunyorgott hosszúkás, izzó szemével, mintha a lemenő nap fénye bántaná.

Arika érezte, nem sokáig tudja magát a kívánt hangulatban tartani.

Még ezeknek az árusoknak a teszetoszaságát sem tudja megbocsátani! Homlokát ráncolva kiragadta a nénike kezéből a krizantémokat, és mutatta, hogy adjon még.

Az árus tétován követte a szemével a csokrát, aztán hirtelen megvilágosodva a zöld műanyag vödörhöz nyúlt.

– Még többet! – kiáltott Arika a maga nyelvén. – Még sokkal, sokkal többet! A virágcsokrok King Kongját akarom!

Meg-megállva haladt a Farkasréti temető főútján, piros sálja hátracsúszott. A betonozott főúton kell menni, ebben biztos volt. A padon heverő női szoboralaknál balra kell fordulni, aztán egyenesen fel a kaptatón, egészen a sírig.

Őseinek isztambuli nyughelyére gondolt; ott a temető közepén a dzsámi állt, és onnan átlátható, szétfutó utak tagolták a temetőt. A sírok is mind egyforma tájolásúak voltak, valamennyi néhai hozzátartozó arccal Mekka irányába feküdt.

Olyan gyorsan kopogott piros tűsarkúja a betonon, hogy kis híján elsétált a padon heverő női szobor mellett. Felmérte a távolságot, lendületet vett és megindult felfelé a sírok között a puha talajon. Sarka mélyen süppedt a földbe, ettől megint elöntötte az agyát a düh, és kibukott a száján valami nem temetőbe illő. Előhalászott egy cigarettát, aztán észbe kapott, visszatette a táskájába, és megpróbálta összeszedni magát.

Hiszen ott van! Megtorpant.

Éppen úgy nézett ki, ahogy leírták. Szürkés, kopottas, de valamikor elegáns sírkő lehetett. A lebukó nap fényében ragyogott rajta az arany felirat:

Keszthelyi Kálmán

1847–1912

Egy darabig sután állt az emlékkő előtt, aztán leguggolt, és körberakta a sírt virágokkal. A krizantémok zöme már lekonyult. Úgy rendezgette, hogy fessebben álljanak. A mellette gyomláló család, férj, feleség, két ideges gyerekkel, érdeklődve pislogott át, mit csinál. Arika hirtelen kívülről látta magát, és magában káromkodott. Aztán megpróbálta figyelmét a felcicomázott sírkőre összpontosítani.

Mélyet lélegzett, és felszegte az állát.

„Úgy. Most aztán szállj le rólam. Hagyjál békén!”

*

2011. JÚLIUS, BERLIN, KRÍZISKÖZPONT

– Szörnyű, hogy az ember milyen hülyén érzi magát…

– Csak az elején.

– Hm, mit is mondjak…

Körbenézett a fehérre meszelt, fekete-fehér városképekkel és bonszajokkal zsúfolt szobában, ahová egy ismerős ismerősének a protekciója nyomán sikerült bejutnia. A hidrogénszőke, úszófrizurás terapeuta rémisztően kék pillantással meredt rá.

– Azt ön tudja. Mondja azt, amit a legfontosabbnak tart!

Legszívesebben azt kiabálta volna neki: egy sötét árnnyal küzd! Minden éjszaka, lefekvés után. Nappal is. Érzi, nem sokáig bírja. Mióta férjhez ment, tudta, hogy valami szörnyűség érkezik. És most tessék. Itt van.

De valahogy az volt a benyomása, hogy a pszichológusnő nem ezt a választ várja. A tanácstalanságát csak fokozta, amikor látta, hogy Hidrogénhajú lopva a mobilja kijelzőjére pillant. Pánikba esett. Nem azt mondta, hogy hatvan perc egy ülés?

– Oké, oké – kezdte gyorsan. – Hogyan is kezdődött gyilkosságom története…

– Arika – ingatta a fejét a pszichológusnő –, kössünk egyezséget! Egyelőre nem használjuk ezt a szót, rendben?

– Én nem félek kimondani.

– Nos, én mégis szeretném egy kicsit kirángatni ebből… Mindannyian bele vagyunk vetve az időbe. Világra jövünk, felnövünk, serdülünk, megöregszünk… Mi most az ülések idejére ebből kiszállunk, rendben?

A pszichológusnőnek helyes arca, széles válla és enyhe beszédhibája volt. Selypegve beszélt, próbálta kontrollálni, de ha nagyon belelendült, megfeledkezett róla. Ezt ő is tudhatta, mert egy lélegzetvételnyi szünetet tartott.

– A képzelet teremtő erejével fogunk dolgozni! A képtudatnak nincs időfogalma, minden olyan, mintha most történt volna… Tud követni?

– Igen… Nem.

„Ahogy elnézem ezt a nőt, gondolta Arika, ez se lehet nálam jobb helyzetben! Hogy beszélhet az érzésekről, miközben az arca nem mozdul?” Szívesen megtapogatta volna a fehérre púderezett maszkot, hogy megnézze, nincs-e mögötte egy másik arc. Egy színesebb.

– A kognitív pszichológiában a képzelőerőnk segítségével idézünk meg egy olyan helyzetet, amikor valamit elszenvedtünk vagy elkövettünk…

– Ööö… ez így elsőre elég ködös.

– Egyszerűen arról van szó, hogy a képtudat az érzelmi súlyok alapján visszazuhan oda, ahonnan a gubanc elindult.

– Hmmm…

– Merüljön bele az emlékezetébe! Engedje, hogy az bukkanjon fel, ami a legnagyobb problémát, megbántottságot okozza… Mi az, amit lát?

Méla daccal meredt a térbe. Lehet, hogy a módszer úgy általában működik, az ő esete azonban ennél valamivel összetettebb.

– Semmit.

– Adjon magának egy kis időt…

Behunyta a szemét, az volt az érzése, mintha stopperre próbálna elaludni.

– Azt hiszem, alakul… – hazudta.

Aztán a harmadik ülésen, váratlanul a semmiből valóban előtűnt egy nőalak…

Ó, persze hogy nem a megfelelő! Olyan volt, mintha Matisse odaliszkot ábrázoló festménye, vagy mintha egy jelmezkölcsönző kirakati bábuja elevenedett volna meg türkizkék ruhában. Ki tudja, hol rögzítette ezt a háremhölgy figurát a… hogy is mondta Hidrogénhajú? Nos, igen. A képtudata.

*

LÁGYMÁNYOS, 1896. SZEPTEMBER

Köszem szorosan arca elé vonta a fátylát.

Egy teremtett lélek sem járt már a lágymányosi Konstantinápolyban, a dohszagú, nyikorgó hajó rajta kívül csak néhány szállítóembert, iparost és kereskedőt fuvarozott. Ez utóbbiak nem túl nyájas képpel meredtek a kísértetvárosra.

Dehogy kacsingattak ők a türkizkék trikóba öltözött török lányra! A szúnyogokat szidták, azokat az átkozott, megveszekedett szúnyogokat. Úgy zuhantak alá, mint a jeges eső, mindenhová beférkőztek, és szívták az emberi vért.

Még néhány héttel előtte családapák, kaszinóurak, tisztes polgárok verekedtek az öt-meg hét-krajcáros jegyekért, tuszkolták a fedélzetre a gyerekeket meg a napernyőik alatt hunyorgó úri kisasszonyokat. Vidáman indult a nyár egy török rezesbanda pattogó ritmusára. Mindenki ugyanoda tartott.

Milyen hevesen dobogó szívvel érkezett Köszem is az idegen papírmasévárosba!

A káprázatoknak micsoda játéka volt az! Négy nap, négy éjjel zötykölődött a gyorsszekéren, és több ezer kilométerre Konstantinápolytól szülővárosának élethű mása fogadta. Mint amikor az ember becsukja a szemét és továbbálmodja a napja helyszíneit, szereplőit, és ahogy felébred, csak az érzés marad meg, hogy egy ismerős, mégis idegen világban járt.

Amikor letették utazóládáját a messzi északon, egy Pest és Buda nevű város közötti szigeten, szeme előtt az Aranyszarv-öböl élethű mása terült el. Mindaz, amit annak idején elképzelt a hárem falán túli világról, ebben a távoli országban valóság lett: a rue de Stamboul szűk sikátora, a fűszeres illatú bazársor, a téren harsogó török katonai zenekar, a teaházak vastag szőnyegű szeparéi, az utca porában kuporgó kígyóbűvölők, a kereskedők tarka serege, a misztikus színházak dervisei és a zaccból jósoló boszorkányok. Elindult az itteni Galata hídon és a Szófia-dzsámi replikájába botlott. Itt, akárcsak odahaza, mindennap pontos rendben folytak a szertartások. Lélegzetelállító volt!

Köszem boldogan rohant délelőttönként a táncpróbákra.

A tértől balra a Duna ívét követő Korzón fűzővel elszorított derekú, magasra tornyozott hajú úrhölgyek grasszáltak, és kíváncsian stírölték a napernyőik alól. Még egy kis hírnévre is szert tett a csupasz hasú keleti táncosnő…

Zajlott és forrongott körülötte minden.

Nyár végére azonban mintha valami gonosz varázsló érintette volna a lágymányosi Konstantinápolyt, a kedélyes, derűs pezsgést felváltotta a gond, az erőszak, a pénzüket mentők gyilkos dühe.

Köszem sem tehetett mást, a kétségbeesés és a veríték szúrós szagában ő is a pénze után indult. Végigsietett a Keszthelyi Kálmán irodájához vezető ismerős úton, és megborzongott lenge, táncosnői kosztümjében. Augusztusi este volt, szokatlanul szeles. A karcsú, siető lányalaknak díszőrséget állt a Galata hídról magasan kicsúcsosodó harminc torony. Délcegen álltak. Mintha senki sem értesítette volna a tornyokat, hogy most már lazíthatnak, mert csődöt mondott Európa legnagyobb látványossága.

Milyen izgalom és felfordulás támad, amikor a fantázia összeroskad! Hogy igyekszik ilyenkor mindenki visszatérni az ismerős valóságba!

Köszemnek csak annyit mondtak, hogy most már ne menjen próbára. Az ajtók egyszerre becsukódtak mindenütt. A török táncosnő magára maradt egy idegen országban, idegen emberek között, akik elfordították a fejüket a kétségbeesése láttán. Nem volt itt senki, aki a javát akarta volna. Még saját maga sem.

Itteni szálláshelye egy szélesen elhelyezkedő pesti bérháznak az apró, örökké félhomályos és petróleumgőzös szobája. Egy reggel kardos, szuronyos emberek nyitottak be a szállására, és érthetetlen szavakat mormoltak. Kirángatták az utazóládáját, és utána hajigálták a hajtűket, festékeket, hajsütővasakat, kerek tükröket, rózsaszín trikókat. Tegnapi énjéhez immár semmi köze nem volt, nemhogy ahhoz a régihez, amit maga mögött hagyott Konstantinápolyban.

Köszem megértette, hogy mennie kell, de jártányi erőt sem érzett magában. Gyenge volt, és noha negyedik napja nem táncolt, halálosan fáradt. A méltánytalanság keserűsége úgy áradt szét a testében, mint azok az afrodiziákumok, amiket a háremben itattak vele, és amik elszedték az akaratát, testének minden álmatag pórusába behatoltak.

Ugyanaz az ismerős, zsibbasztó érzés volt.

Legjobb lett volna levetnie magát a Galata hídról ebben a bódulatban, egyenesen a Duna nevű folyóba. Jó lesz az, mikor már halva lesz, és a hullámok közt ringatózik.

Örökre itt lebegni az otthona pontos mása előtt… nem volt ellenére a gondolat.

Lám, így teljesült be egy szabad lány szabad akarata.

Csakhogy a lágymányosi Konstantinápoly öblében a sors másra fordította a dolgot. Mert Köszem sorsa úgy pörgött, forgott régóta, mint a színes, szalagos ringlispíl a pest-budai Boszporusz-stégen. A teste ébresztette fel Köszemet.

A teste, amit megtanult ismerni, és ami mindig is sorsának rejtélyes intézője volt. A teste pedig az élet mellett döntött, és ő bosszúsan, fáradtan elindult, hogy kiszolgálja. A nem akarót húzza a végzete… Köszem tanult latinul a háremben, ezt a mondást különösen az eszébe véste: „Ducunt volentem fata, nolentem trahunt.”

Valahonnan a rózsaolaj-illatú messzeségből anyja hangja is a fülében csengett:

– Nevedben hordozod a sorsodat, Köszem. „Vándorok előtt kalauzként haladót” jelent. Azért kaptad, kicsi Köszem, mert születésed előtt a szeráj bölcs asszonya azt jövendölte, hogy az én édes, szép leányom sok ember sorsának, örömének, fájdalmának rejtélyes intézője lesz. Azok talán sohasem fognak róla többet tudni, mint egy elfeledett álomról… Talán te magad sem…

MÁSODIK FEJEZET

2008. MÁRCIUS, BERLIN, ADLON SZÁLLÓ

Bori fehér orrú, fekete steppelt balerinacipőben loholt végig az Unter den Linden hársfái alatt, miközben lázasan próbálta az arcvonásait „esküvősre” rendezni.

A Nagy Nappal tele volt a notesza.

Munkaidőben az esküvő szó gyermekkora hermelinpalástos királyi menyegzőit juttatta az eszébe, a menyasszony Lady Diana arcvonásait viselte.

De éjszaka… éjszaka, amikor a csend és a sötétség rátelepedett a hálószobájukra, a nappali menyasszonyok árnyai visszatértek. Valóságos körmenetben lengték körül a franciaágyat. Nagy, fehér ruháikban ráültek az IKEA-s paplanra.

Személy szerint neki nem volt szerencséje boldog menyasszonynak lenni, ezért ösztönös idegenkedéssel figyelte rózsafelhők között lebegő ügyfeleit. Megpróbált bűntudatot érezni, amiért nem tudja beleélni magát mások boldogságába.

Nem sikerült.

Vezeklésként elképzelte, hogy pályafutása legfontosabb menyasszonya ott ül Berlin elegáns szállodájának télikertjében, és csodálkozva az órájára pillant.

Már szúrt az oldala, de megszaporázta a lépteit.

A Pariser Platz üvegpalotájánál mégsem tudta legyőzni a kísértést, hogy a szeme sarkából oldalra sandítson, és megbámulja azt a nőt, aki a világ összes menyasszonyánál jobban érdekelte: saját magát.

Enyhe csalódást érzett az elsuhanó, vékony alak láttán.

Még bevillant, hogy össze kellene tűznie a haját, akkor a késés ellenére kedvező benyomást tehetne a násznépre, de már rá is kanyarodott a Hotel Adlon elé terített vörös szőnyegre. Kihalt volt a tér, még a szálloda vörös ponyvával fedett kávéházi teraszán sem üldögélt vendég. A főbejárat mellett keskeny világóra emlékeztette rá, hogy közép-európai idő szerint tizenkét percet késett.

Teljes súlyával, plusz a hóna alatt cipelt tekintélyes albummal ránehezedett az Adlon forgóajtajának széles fogantyújára, és szinte zuhanni kezdett befelé.

Hirtelen az a megmagyarázhatatlan érzése támadt, mintha megindulna alatta a szálló kőpadlója a bordó szőnyeggel, míg ő csak áll a fogantyúba kapaszkodva, és képtelen kilépni, mozdulni erre vagy arra.

A pillanat valahogy mindent átölelt, múltat és jövőt, a hóna alatt szorongatott albumot, a cilinderes portást, és Bori valami egészen nagynak, valami hatalmasnak a részévé vált. A háttérben az Unter den Linden forgalma zúgott, amelyből kivált egy hang. Mintha azt mondta volna: Bori!

Vagy inkább: Borischka!

A forgóajtón keresztül homályosan annyit észlelt, hogy a túloldalon vele együtt kereng valaki. Sötéten rajzolódott a tükröződő üvegre.

Egy magas férfi. Egy ismerős férfi.

*

2008. MÁRCIUS, BERLIN, ARD-SZÉKHÁZ

Ugyanebben az órában, nem is olyan messze a szálloda forgóajtajától, a Wilhelmstrasse 67.-ben öt férfi és egy nő szorongott egy levegőtlen tárgyalóban. Könyök könyököt ért az asztal körül, az arcok simák, a parfümök rafináltak, a szemüveglencsék hajszálvékonyra csiszoltak voltak az ARD berlini stúdiójában. Fegyelmezetten mélyedtek az előttük heverő önéletrajzokba.

– Utálom a vendégmunkásokat! Főleg, ha csinosak! – törte meg a csendet Hans Trapper produkciós menedzser, mire minden arc nekiderült. – Csak a kvóta kedvéért kezdjük ezzel a Seherezádéval…

– Minden szavad szexista! – szólt Ulrike, az egyetlen női munkatárs. – És rasszista…

Hans Trapper legyintett.

– Annyi baj legyen! Hívjuk be Seherezádét!

Mire Arika belépett a zsúfolt tárgyalóba, már innen is, onnan is potyogott felé a kíváncsiságnak némi kis morzsája, ami viszonylag szokatlan az ilyen állásinterjúkon. Valóban volt a lányban valami Seherezádé jelleg, ahogy emelgette a gyönyörű ívű szemöldökét.

– Arika Tekin vagyok – adta át az életrajzát.

Behúzta a nyakát, mint egy kisiskolás, de a szeme… A szeme szinte sütött.

– Nos… Arika… – billegtette Hans sebesen a golyóstollat – mit mondana néhány szóban magáról?

Arika körbehordozta a két parazsat a vértelen német arcokon.

– A politikusok számára én vagyok a sikeres integráció iskolapéldája. A német férfiak számára – egyenesen Hansra nézett – a tiltott, egzotikus gyümölcs. A német nők számára pedig… egy újabb ok, hogy utálják a hajukat.

A szöghajú Ulrike megadón felemelte a kezét, a férfiak összevigyorogtak.

Így formálódott apránként általános megelégedéssé a szobán terebélyesedő unalom. Arikának sikerült felvillanyoznia a kókadt zsűrit, minden szavánál minden arcizma mozgott, még az apró, enyhén elálló fülei is beszélni látszottak. Hans műértő szemmel vizsgálgatta az életrajzot, a fejét is ingatta hozzá. Aztán feltette az obligát kérdést. Hogy miért is akar Arika annyira az ARD-hez kerülni.

– Sokat szeretnék dolgozni – felelte szaporán –, és keveset keresni.

– Á-á-á! – mondta Hans sugárzó megelégedéssel. – Arika, ez memoárba illő mondat volt, el ne felejtse!

De még majd egy órán át faggatták a fürtös fejű török lányt. Megtudták, hogy ő már csak ritkán jár haza, ha mégis, Isztambulban az Antik Hotelban szoktak megszállni. Az apja Mercedes kupéra gyűjt, és ha esik, ha fúj, minden családi születésnapon felállítja a grillt a hátsó kertben.

Most őszintén, világított Hans arcán, ahogy körbenézett, hát nem baromi egzotikus?

– Tudja, van még másik négy jelöltünk – vált ünneprontóvá a szöghajú Ulrike. – Helyes, tehetséges srácok azok is, győzzön meg minket, miért magát vegyük fel.

– A kvóta miatt? – javasolta nyers őszinteséggel Arika. – Törökként én lehetnék a szerkesztőség színfoltja…

Most már akármit mondott, átütő siker volt.

– Szóval, Arika – örvendezett a szöghajú –, tudósítani szeretne a két világ között. Ez izgalmas… Nagyon izgalmas! Rögtönözzön: mit mondana rólunk, németekről az otthoniaknak?

– Hm. Tele vagyok sztereotípiákkal a Hansokról és Helgákról, amelyek persze prímán működnek a médiában. A Hansok…

– Hansok?

Nagyot pattant Hans kezében a golyóstoll. Arika hamiskásan összevonta szép ívű szemöldökét, és zavartalanul folytatta.

– Mi minden németet Hansnak vagy Helgának hívunk. És ahogy az már a sztereotípiáknál lenni szokott, a vezérelvek orvul megmutatkoznak a gyakorlatban. Mondok egy példát…

– Jó, azt szeretjük. Mondjon egy példát.

– Hans az első randijára biciklivel jön, összecsipeszeli a farmerját. Csak úgy világít szőke, szőrös lábszára, és az ember pánikba esik a gondolatra, hogy egészen nadrág nélkül lássa…

– Ahm… Tényleg? Folytassa…

– … ha a pincér megkérdezi az étteremben, hogy külön vagy együtt számlázhat-e, Hans udvariasan és korrektül, némi oldalsandítás kíséretében a külön számla mellett dönt, hogy meg ne sértse a női önérzetet…

Csúfondáros tekintetek szegeződtek Hansra. Úgy tűnt, valamelyik részlet telibe találta. Szöghajú felnyerített. De Arika neki sem kegyelmezett.

– Helgának a leghalványabb sejtése sincs róla, milyen az íve egy tökéletes szemöldöknek. A sajátját maga tépkedi, haját a zuhany alatt mossa, aztán hátul gumival összefogja, mert elborzad a gondolatra, hogy a fodrászhoz csak egy szárításra ugorjon be. Elfojtott anyai ösztöneire szorosan rágombolja Calvin Klein nadrágkosztümjét.

Ingerült fészkelődés támadt.

– Döfi – esett ki a szerepéből Hans is –, most már csak arra volnék kíváncsi, mivel vigasztalná a Hansok és Helgák közt sínylődő szegény honfitársait?

– Isten tudja – vetette hátra Arika girbegurba fürtjeit –, a legjobb módszer talán… elvenni egy Helgát, vagy hozzámenni egy Hanshoz! Az legalább tiszta helyzet. Nekem bejött, én kipróbáltam.

Magvas, bólogattak, és már senki nem gondolt a kvótára.

Így kezdett Arika az ARD-nél dolgozni.

HARMADIK FEJEZET

2008. MÁRCIUS, BERLIN, ADLON SZÁLLÓ

Bori ösztöne azt súgta, hogy a vele együtt a forgóajtóban kerengő férfi után kellett volna iramodnia. Hogy meggyőződhessen róla, egészen biztosan nem Jonas volt az. A szálloda előcsarnokában nyakába zúduló hideg azonban kijózanította.

Már hogy lett volna Jonas? Tisztára meghibbant?

Persze érthető, hogy a képzelete játszott vele, hiszen itt, ezen a téren vonszolta végig két rendőr a fiút. Csuromvizesen. A könyökénél fogva… csak a szemével intett Borinak, merre rohanjon. Milyen is volt Jonas szeme? Kék? Szürke?

Képtelenség, hogy nem ugrik be! Egy másodperc alatt nagyon messzire barangolt Jonas után az emlékeiben.

Az Adlon Szálló, amely azon a napon még nem magasodott itt a Pariser Platzon, higgadt, történelmi csenddel fogadta.

Bori átvágott a virágillatban úszó előcsarnokon, találomra elindult az egyik folyosón, és átriumos bevásárlóutcába ért. Belépett az első nippszerű ékszerboltba.

– Wintergarten? Télikert? – kérdezett vissza az eladónő azon a szenvtelen, civilizált hangon, amely a világ összes ötcsillagos szállodájának a nyelvjárása. Azért egész testével Bori után hajolt, hogy ellenőrizze, az utasításai szerint balra fordul-e.

Ugyanez az eladó, gondolta Bori, Londonban vagy Párizsban kimért mondatokban ismertetné az útirányt, miközben finoman érzékeltetné vele, cseppet sem lepi meg a tájékozatlansága, hisz nyilvánvalóan nem tartozik a törzsvendégekhez.

Hosszú évek óta nem járt Németországban.

Azóta beköszöntött egy új évszázad. Egy új évezred. A dátumok kettessel kezdődtek, a kettészakadt város újra egy lett. Berlin felpezsdült, erőre kapott, lenyűgöző és letaglózóan divatos lett.

Mégis otthonosan mozgott az emberek között, mintha régen látott, kisvárosi rokonaihoz érkezne. Még a luxusszálló fekete-fehér márványfolyosója is a régi iskolájának sakktáblaszerű, fertőtlenítőszagú kövezetére emlékeztette. Meggyőződése volt, hogy valahol egészen mélyen köze van ehhez az országhoz, talán még jobban, mint ahhoz, amelyikben született.

Ebben annak ellenére biztos volt, hogy jó ideje távol tartotta magát Berlintől. A fiú, akit hosszú évekkel ezelőtt a lelke rejtett zugába temetett, a szokásos, bejáratott útvonalon tért vissza a gondolataiba. Átlátszó, piszkos kis trükkje az agynak!

Egy kétszárnyas üvegajtón át megpillanthatta élete legfontosabb menyasszonyát, amint egy szem epret tart a télikert csokoládé-szökőkútja alá.

Edina, a magyar lány, aki megfogta az isten lábát!

Marcsi mondogatta így, aztán hosszan hallgatott, és elnézett valahová jó messzire…

– Mi fogtuk meg az isten lábát! – dörrent rá Bori, és sokadszorra elmagyarázta a barátnő és a munkatárs kényes státusa között egyensúlyozó Marcsinak, hogy a procc násznépen keresztül milyen messzire juthatnak.

Baromi messzire! Németország, tán Európa legfelső köreibe!

Loholástól kipirult, kelet-európai anarchista képét hölgyhöz illő mosollyá rendezte. Edina ápolt, szépen sminkelt, kissé hegyes orrú arcának visszatartott mosolyával üdvözölte. A lány egy pesti luxusszálloda rendezvényszervezőjeként évek óta hűséges ügyfele volt, ő tervezte a koktélruháit. Így kisebbfajta csapásként fogadta a hírt, hogy Edina egy német autóscég fényűző partiján találkozott Olaffal, belenézett a szemüveg mögött mélabúsan csillogó, nyugodt szempárba, és máris villámesküvőt terveznek.

Mielőtt tökéletes menyasszony lett volna, ő volt a tökéletes kuncsaft. Nem sok akadt ebből az elszánt fajtából, aki buldogként küzdött azért, amit akart, miközben a külsejével kapcsolatos kérdésekben teljesen befolyásolhatónak bizonyult.

Ha több hasonló klienssel találkozik, Bori talán ma is extravagáns, kissé maszkulin stílusú üzleti kollekciókat tervez. Árnyalatnyi punkos beütéssel. Csakhogy Magyarországon a nők legfeljebb a menyasszonyi ruhára költenek annyit, ami az haute-couture minőségű tervezői munkát indokolja. A menyasszonyoknak is csupán egy szűk, szerencsés rétege.

Így Borinak választania kellett a stílusa és az igényessége között.

Az utóbbi mellett döntött, amíg a „dolgok ki nem forrják magukat”.

Mindent elkövetett, hogy a fehér uszályos ruháról álmodó királykisasszonyokat elkápráztassa. Járta a külföldi vásárokat. Lehalászta a szakmunkásképzőből a legtehetségesebb varrólányokat. Minimális haszonkulccsal dolgozott, hogy a legjobb minőségű anyagokat szerezhesse be. Olykor azonban, amikor egyedül volt a szalonban az abroncsos ruhái közt, tekintete a semmibe révedt, vagy inkább befelé fordult, és az arca figyelő, kíváncsi mosolyra derült: „Mit keresek én itt?”

Amint belépett a fényárban úszó télikertbe, tudta, melyik nő kicsoda, és milyen ruhában érezné jól magát. A menyasszony mellett sportos frizurájú középkorú nő üldögélt fehér cérnakesztyűben. A német anyós. Nyájasan jelezte Borinak, macht nichts! A pár perc késést ő nem bánja. És csodára rendezte a mosolyát.

– Igenis, lehetséges összeházasítani az álmokat és a valóságot! – Hatodik éve indított Bori ezzel a mondattal. – Elegánsan. Tisztán…

A berlini örömanyáról a tekintete a mosonmagyaróvárira siklott. Onnan a fiatalabb nőkre, a koszorúslányokra. A menyasszony gyerekkori barátnőjére, a vőlegény húgára és a lipcsei titkárnőre… Bori szerette a próbatételeket.

Az ő ruháiban ugyan senki meg nem mondja majd, hogy Kelet. Vagy Nyugat.

Wessie-k. Vagy ossie-k.

– A saját esküvőmre készülve döbbentem rá, milyen egysíkú ez a piac – folytatta Bori a szokásos második mondattal, amelyiknél mindig hevesebben vert a szíve, mégsem tudott lemondani róla. – Az a sok tüll, abroncs meg csipke… Nem mindannyian szeretnénk…

– … habcsóknak öltözni?

Edina máris úgy mosolygott, mintha nyomtatásban közölnék a Stern címlapján.

– Miért ne lehetnénk egyszerre meseszépek és elegánsak? – kérdezte Bori, és a virágdíszekben dúskáló asztalra helyezte az albumot. – Stílusosak és romantikusak?

A hölgyek önkéntelen, mohó érdeklődéssel csaptak le a súlyos albumra.

– Én is a világ legragyogóbb menyasszonya akartam lenni! – mosolygott Bori rutinosan. – Nálam senki sem elkötelezettebb az esküvők iránt…

Hátralapozott a fotóhoz, amely őt ábrázolta egy kombinépántos, egyszerűségében is hatásos ruhában, mezítláb, mintha a készülődés utolsó pillanataiban kapták volna le.

Nagy elfogódottsággal adták a képet kézről kézre.

Bori elnéző mosollyal folytatta:

– Megtanultam lefordítani tervezői ismereteimet az esküvők vizuális és emocionális nyelvére. Amit mindenki ért, a világ bármely pontján… – Komolyra nyúlt az arca. – A fehérhez fegyelem kell. A fehérbe bele kell jönni! Az emberek többsége nem ért a fehérhez. Nem tudják, hogyan kell viselkedni, mozogni benne.

A fedőlaphoz illesztett kartontasakból anyagmintákat húzott elő, és körbeadta. A hölgyek, már teljesen az album hatása alatt, úgy nyúltak utána, mintha jointot kínálna.

– Az egyiptomiaknál a jó szerencse és a termékenység színe volt – susogta elfogódottan –, a görögöknél, rómaiaknál az ünnepet szimbolizálta, mi csak Viktória királynő 1840-es esküvője óta öltözünk ismét fehérbe… a fehér a múltunk tisztasága…

Óvatosan forgatták, tapogatták, az ekrü, taft, hernyóselyem lapocskákat.

– Csak tudnám, miért olyan jó hír ez nekünk? – súgta lányának a magyar örömanya, aki másfél órája feszengett a télikertben, ezért nehezebben adta át magát a pillanatnak.

– Elmondom, hogyan kell hatásosan és stílusosan fehérben járni – folytatta Bori rezzenéstelen arccal. – Tudják, minden egyes alkalommal magam is tanulok valami újat a fehérről. Hogy melyik bőrszínhez, évszakhoz, hangulathoz melyik árnyalata illik…

A forgóajtóban látott férfi árnya váratlanul bependerült a télikertbe, megkapaszkodott a lipcsei titkárnő székében, és odabiccentett Borinak. Csuromvizesen.

Ám ő ahelyett, hogy pánikba esett volna, mi mindenen megy máris keresztül a Pariser Platzon, elegáns, körkörös mozdulatot írt le az ujjával a télikert csillárja felé.

Ezt lehetett úgy is érteni, hogy egy kis figyelmet kér. De valójában úgy értette, nem azért jött tizenhét év után Berlinbe, hogy… mindegy is.

Bátorítóan rámosolygott a menyasszonyra, és végtelen együttérzéssel elpufogtatta a szokásos közhelyeket.

– A fehér az elveszett ártatlanság. A tisztaság. Egyszerűség.

NEGYEDIK FEJEZET

2012. MÁRCIUS, BUDAPEST, MARGIT KÖRÚT, H-CSOPORT

– Mit gondol a házasságról?

– A munkám miatt kérdi?

– Azt hiszem… khm… ön elsősorban a magánéletében házas – jegyezte meg csendesen az ing–nyakkendő–rombuszmintás pulóver összeállítást viselő pasas.

Borit az apjára emlékeztette. Rábízhatja a lelkét erre az emberre? Rá lehet bízni bárkire? Ült a sötétzöld plüssfotelban, és várta, hogy Rombuszmintás szétdarabolja, felkoncolja, majd mélyreható elemzést végezzen rajta.

– Magánemberként, ugye, bárki beszélhet… – feltekerte a táskája szíját a csuklójára, majd letekerte – én viszont szakmai szempontból is… Mármint tudja, rengeteg menyasszonnyal találkozom…

– Bori, ez most az ön terápiája.

A pasas mögött a fehér csipkefüggöny sárgás árnyalatban játszott, és ezt nagyon kiábrándítónak találta. Arra emlékeztette, hogy valójában minden fehér előbb-utóbb sárgásfehérbe fordul. Valamikor régen még vad, felfokozott színekkel akart dolgozni, performance-okkal, installációkkal, ehelyett beleragadt a sárguló fehérekbe.

– Pillanatnyilag nem jut eszembe semmi.

– Hogyan találkoztak a férjével?

– Én… talán nem vagyok olyan természetes módon meggyőződve a házasság… – hirtelen megtört a hangja. – Jézusom, ez milyen hülyén hangzik!

– Abban a szerencsés helyzetben vagyunk, hogy nem kell semmit sem elhatároznia, vagy kigondolnia.

Bori megigézve bámulta az előreálló, érdeklődő szemfogakat, és próbálta elhinni, hogy Rombuszmintás azért jött a világra, hogy az ő lelkét megmentse.

Vajon mire gondol a terapeuta, miközben a 10.30-as beteggel beszélget? Udvariasságból úgy tesz, mintha egyenrangú, teljesen normális embernek tartaná, holott nyilvánvalóan számára csak egy eset a sok közül. Egy beteg eset.

– Tudja, én rettentően rá vagyok utalva a családomra. Négy éve… nem, nincs még négy, 2008 augusztusában… Szóval, arra gondoltam, talán meg kellene próbálnom távolabbról ránézni… – a sárgásfehér függönyre meredt. – Valójában az egész életem egy hazugságra épül.

– Úgy érzi?

Ha az ember egyszer rákapott arra a gondolatra, hogy az egész élete hazudozásra épül, akkor nincs menekvés. Bori legszívesebben végigkérdezte volna a város összes terapeutáját, önismereti trénerét és sorsanalizátorát, hogy szerintük, ha kicsit megkapargatják, van-e még az alján egy kevés igaz rész…

– Egy barátnőm ajánlotta, hogy nézzek rá a honlapjukra. És akkor olvastam azt a mondatot…

– Melyik mondat volt az? – csapott le mohón Rombuszmintás.

– Hát hogy a sorsunk nem más, mint az ősöktől származó választási kényszerek sorozata. Ez talált. Az én sorsom… én nem is tudom, de úgy érzem, különösen komplikált…

– Nehéz?

– Így is lehet mondani – felelte kitérőn. – Persze nem tudom, mi számít nehéznek.

– A mi nézőpontunkból nehéz sorsnak számít, ha valaki az élete dele előtt meghal. Ha nagy bűnt követett el, például a háborús sors, amelyben ölni kellett, vagy a balesettel halálokozás. Mindenfajta árulás, veszteség, kitelepítés, gyökértelenítés…

– Gyökértelenítés? – kapta fel a fejét Bori. A gyökérkezelésre asszociált, csak a terápia jóval későbbi szakaszában döbben majd rá, mennyire helyesen.

– Igen. Ha valaki bűnt követett el, és vezekelnie kell. Esetleg kitagadták, törölték a családi köztudatból.

A „gyökértelenítés” különös varázsszónak bizonyult. Bori megkönnyebbült. Hiszen ő is fel tud mutatni valakit, akit megtagadtak, és aki miatt még száz évvel később is óvatosan kell kiejteni a Keszthelyi nevet…

– Nálunk volt ilyen!

– Milyen?

– Kitagadás! – mondta felélénkülve. – Persze régi, szakállas történet. Inkább csak a családi legendárium őrzi.

– Nos, igen. Elképzelhető. Előfordulhat, hogy generációról generációra hasonló nehézségek ismétlődnek, mert a családi mező emlékezete ugyanazokat a mozgásokat hívja elő.

– Sajnos, addig a… mező részig nem jutottam el a weblapon.

– Problémáink gyökereit nem mindig a saját élettörténetünkben kell keresnünk. Sokszor az őseink nehézségeinek tudattalan átvállalásáról van szó.

– Őszintén szólva – mondta halkan –, nekem nem sok hírem van az őseimről…

– Ezzel a legtöbben így vagyunk. És mégis befolyásolnak bennünket! Egy láthatatlan mező hordozza és továbbítja az információkat a nemzedékek között. Azon dolgozunk, Bori, hogy ezeket a belénk kódolt választási kényszereket tudatossá tegyük. Kicsit misztikusan hangzik, tudom…

– Hát igen.

A férfi fabábukat vett elő, és egymás mellé rakosgatta az asztalon.

– Most visszamegyünk a múltba, és megelevenedik egy történet… Az idő csendben megáll, kialakul egy bensőséges egységérzetünk a családi rendszerünkkel, az emberekkel, a mostaniakkal és régiekkel… Egyszerűen csak igent mondunk. Mindenre ránézünk, ami jó, vagy ami rossz. Mindenre rá tudunk nézni…

ÖTÖDIK FEJEZET

1896. AUGUSZTUS, BUDAPEST, LÁGYMÁNYOS

Köszem égő szemmel nézett a milliárdnyi szúnyogtól reszkető, vibráló levegőbe. Ha ma este nem szerez szerződést legalább pár hétre, együtt süllyed a papírmasévárossal. A kőből épült Pesten semmi esélye rá, hogy a hazaútra valót megkeresse. Most vagy soha. Nem a maga életéért küzd. Az ég ezt méltányolja!

A zenepavilonból finom muzsika csendült fel. Wolfgang Amadeus Mozart: Kis éji zene, rögzítette az agya engedelmesen, mintha még mindig a szeráj zenetanára előtt ülne egyenes derékkal, lesütött szemmel. Fel sem ötlött benne a gondolat, hogy ugyan kinek szól már a zene itt, az elnémult vigalmi negyedben.

A tengerszemmé duzzasztott Duna a csónakosok fáklyáinak perzselő fényében aznap este különösen emlékeztetett az Aranyszarv-öbölre.

A mesterségesen ívesre terelt víz tükre kérdőjelet formázott: és most mi lesz?

A folyó egyre vonzotta, faggatta Köszemet: Mire való az emberélet, ha ennyire embertelen? Ha mások hibája miatt kell szerencsétlenné lennie? Ha minden bátorság, kitartás, óvatosság ellenére itt áll nincstelen nyomorultként?

Egy ilyen világból csak szökni lehet!

Csupán egy hang ismételgette konokul odabenn: „Vándorok előtt kalauzként haladó…”

És egy kéz egyre csak tolta előre Köszemet.

Átvágott a félholdas lobogókkal díszített téren, ahol nemrég még boldogan tülekedett a tömegben, hogy Edison találmányát, a kinetoscope-ot megcsodálja. Elhaladt a zenepavilon és a füvesített teniszpályák mellett. A Konstantinápoly Budapest Rt. irodájának cégére előtt megtorpant. Öt boldog hónapon keresztül a bajszos úrtól mindig itt vette át a fizetségét.

– Jól van, jól van, mindent tudok! – mondta szaporán németül Keszthelyi úr, és meggyújtotta irodájában a lámpát. A gyufa sercenésére szétszéledtek a szúnyogok.

Köszem sötét szemében a lámpa fényével együtt lobbant fel a remény.

Keszthelyi úr szeretett volna most nem itt lenni, de mint igazi gentleman, ezt nem mutatta. Számára mindennapossá váltak a dühös jelenetek. Tiszteletet parancsoló tokájával és mozgékony, bozontos szemöldökével már be is gyakorolta a helyzethez leginkább passzoló arckifejezést.

Nyájasan nyújtotta Köszemnek mindkét kezét.

A török lány hevesen megragadta, megcsókolta.

– No, no, jöjjön csak közelebb, gyermekem.

Odalépett a kerevethez, de nem tudta, hogy illik-e neki oda leülni. Így hát csak megállt Keszthelyi úr előtt, aki megveregette a kezét.

– Úgy. Már intimebben beszélhetünk.

– Semmim sem maradt. A szállásról kidobtak… De még él a szerződésem! – kiáltotta Köszem hevesen. – És hát kihez forduljak itt? Kérem, uram, adjon nekem munkát!

Keszthelyi idegesen húzta elő mellényzsebéből az óráját, aztán megdörzsölte feketés, borostás állát.

– Hiszen igaz, igaz, ami azt illeti… – sóhajtotta, és súlyos redőkbe szaladt a homloka. – Bizony cudar egy történet!

Köszem szeme elhomályosult, összefolyt előtte minden. Térdre rogyott Keszthelyi előtt azzal a végső emberi ösztönnel, hogy segítségért rimánkodva lágyítsa meg a minden hájjal megkent üzletember szívét. Aki bizony a hájjal kenegetésből nem sokat tapasztalt, annál többet a kölcsönt adó uzsorások sanyargatásából.

– Maga vállalt értem kezességet! – zokogta. – Magának jöttem ide Konstantinápolyból! Igaz-e, vagy nem?

– Hisz mind szép ez, édes húgom, hanem a történtekről senki sem tehet. Nálam jobban senki sem sajnálja, azt elhiheti. Fáj, ugye? Holnap még jobban fog fájni! – nyögte elhaló hangon. – Kész csoda, hogy nem vitt el a szívem…

A török leány csak nézett rá esdeklőn.

– Nincs már most mit csinálni… – filozofált, és Köszemre zúdította az őt ért teljes méltánytalanságot. – Dekoratív vállalkozást indítottam. Micsoda nagyszabású vállalkozást! Ide, kérem, több százezer embert vártak! A tervezett év helyett két hónap alatt végeztünk a tó feltöltésével. Egész Európa a csodánkra járt. Őexcellenciája a miniszter úr is eljött. Minden el lett követve! Nem az igyekezeten múlott. Nem volt ebben semmi görbe dolog. Hanem a szúnyogokra senki sem számított. No, no, ne butáskodjon, ne sírjon… Hiába emleget szerződést, vis maior ez, lelkem.

Nehéz könnycseppek gurultak le a török leány arcán. Keszthelyi úr elkeseredve nézett a pajzán fellépőruhára, az arca egészen ellágyult, és mintha az ő szemét is gyenge könnyréteg lepte volna el.

Felsegítette a lányt, mosolyogni próbált.

– No, no… együtt megvigasztalódunk – szuszogta. – Hát hol vette ezt a mellkast? Az ördögbe is, hol vette? Már hogy hagyhatnék én veszni ekkora tehetséget?

A lány nem mondta, hol vette, csak állt némán, sápadtan, leszegett fejjel.

Keszthelyi uram, aki szentimentális volt, így is biztosította a támogatásáról.

– Hisz appendálhatom én önt annyi helyre… Pest-Buda valóságos csomópontja a szép leányoknak! Mennek innen mindenfelé, Balkánra, Oroszországba, még Nyugatra is. Az uraknak mindenütt a világon szükségük van valakire, akiről azt hihetik, szereti, hogy velük érez, akinek a vállára hajtják a fejüket… tisztességes bolt ez!

A Dunára ereszkedő ködben egy utcai lámpa piszkos, sárga foltot festett a szoba padlójára.

Köszem felzokogott.

– De gyermekem, ne gondoljon ezzel, győzze le az előítéleteit! – Keszthelyi egészen tűzbe jött az ötlettől, hogy továbbszerződtethetné a táncosnőit. – Hiszen az kell, hogy művésznő legyen… a pályája kívánja meg.

– Nem… nem tehetem…

– Ugyan, ugyan, vesznek magának ruhát, ékszert! Maga lesz a neues Mädchen! Lássa, talán kap egy zongorát is.

Keszthelyi úr emlékezett rá, mi a lány gyengéje, ügyelt a szerződtetett művészeire.

– Én már jó előre megláttam önben ezt a lehetőséget – felállott most a kerevetről, és megveregette Köszem arcát. – Csak az legyen a fő törekvése, hogy mindenki meg legyen magával elégedve. S a tehetség magától előrehalad… Lássa, nincs más út… Ha durcás, elutasító, maga elveszett teremtés.

És ezzel nagyon barátságosan hátulról átölelte Köszemet, és ringatni kezdte, mint egy gyereket, úgy dünnyögte neki:

– Minden rendbe jön most már… No hát… Hiszen, maga reszket! Csak lélegezzen, most már csak legyen nyugodt, ne is gondolkodjon, hunyja le a szemét, és pihenjen – súgta valahova távolra, mintha valakihez beszélne, aki igen messze van. – Csak pihenésbe zsibbadunk… boldogan… csss… no, mi az? Ebben csak nincs semmi!

– Hagyjon, hagyjon… Most nem! Nem akarom…

Addigra Keszthelyi már maga mellé kényszerítette a kerevetre. Annyira megdöbbent Köszem vonakodásán, hogy szinte brutálisan vágta oda.

– Te hastáncosnő… te maskarás obeliszk! Mit? Még te komédiázol? Tán nem a szultán háreméből hoztalak el?… Ha munkát akarsz, fizetned kell…

A török lány valami állati dühöt és utálatot érzett minden iránt. Minden iránt, ami férfi. Karpereces karját kifeszítette, az ingnyakánál ragadta meg Keszthelyit, aztán az arcába kapott, de úgy, hogy a férfinak kiserkent a vére, és eleresztette Köszemet, aki azt hörögte:

– Engem a művészet tartott a háremben… Engem ott taníttattak! Táncosnő voltam, nem pedig ágyas… – és megvetően mutatott körbe. – Az nem papundekli-művészet volt!…

– Ó, hát úgy-e? Azért egyszer sem mondta, amikor gázsiért jött, hogy elégedetlen! Kifizetném én most is, ha tudnám, miből. Négy éhes szájat etetek otthon. Négyet! A harmadik gyerekem néhány napja jött erre az átkozott világra… Szegény bárányka!

„Most jött a világra? Harmadik gyerek?” Köszem felszisszent, mint a kígyó.

– Nem kell öntől semmi! Hiszen nemsokára nyomorúságra jut!

– De hát… mi ütött magába?

A lány gyönyörű arca egyetlen zavarodott tekintetté vált.

– A szemétre kerül! Az egész családja… mind!

Keszthelyi sápadt lett, mint a fal. Lelke zsibbadni kezdett a szeme előtt életre kelt démontól. Amikor pedig korábban mindig olyan készséges volt, mennyit játszadozott vele…

–Nem szégyelled magad ilyet mondani? Mikor annyit költöttem rád? Nem félsz?

Most már eszébe sem jutott elkapni a lányt, inkább próbálta minél messzebbre űzni.

De az egyre gúnyosabb mosollyal rikácsolt.

– Ön most házába fogadta az átkomat! Minden utódot, akit nemzett és valaha nemzeni fog… Megrontja… És az ő utódaikat!… – Hirtelen elnémult. Mit mondott? De a szavak már kinn voltak, és az ajka újra mozdult. Már nemcsak Keszthelyinek, a méltánytalan égieknek is zihálta. – Tudja meg… a negyedik gyerekét hordom a méhemben. És minden erőmmel megvédem! De jaj önnek! Maga nem fog az átkomra gyógyírt találni sehol. Remélem, hosszú élete lesz, Keszthelyi úr! És látni fogja, hogyan gondoskodik róla az ég, hogy valóra váltsa egy megtaposott lány átkait…

HATODIK FEJEZET

2008. ÁPRILIS, BUDAPEST, AMADEUS SZALON

A szalonnal szemben két fontos információ körözött: a budapesti pontos idő és a Celsius-fokban megadott külső hőmérséklet. Körbe-körbe.

Ha Bori a kirakaton keresztül a széles, szürke pesti utcára pillantott, a nap bármely szakában (és percre pontosan egyértelmű volt, melyikben), képes volt elalvás előtti révületbe esni.

– Ismered a kényszerképzetnek azt a fajtáját – kérdezte fennhangon –, amikor vadidegenekben újra és újra ugyanazt az arcot fedezed fel?

A monitor mögött gubbasztó Marcsi felélénkült.

– Tudom, mire gondolsz! Olyan, mint a déjà vu… Ha már itt tartunk, támadt egy ötletem a web2-es kampányhoz!

Borinak nem volt erre válasza, csak mély, fájdalmas sóhajjal nagyot kortyolt a teájából, a körbefutó pontos időre meredt, és a homlokát ráncolta.

– Nem, az teljesen más. A déjà vunél csak az érzést tudod beazonosítani, egyébként minden részlet homályos. Én viszont…

Nem tudta végigmondani, mert a vastag bársonyfüggöny félrelibbent, és megjelent az ajtóban egy hosszúkás, karcsú sziluett. A férfi belépett a szalonba, nekitámaszkodott az egyik konzolnak, ásított, mosolygott, mintha egyedül lenne.

Boriban még az is felvetődött, látja-e őket egyáltalán.

A szép arcot Tivadarnak hívták.

– Vetkőztethetnek – jelentette ki vígan.

– Teát, frissítőt?

Marcsi rutinos mozdulattal varázsolta elő a tálcát, magas sarkú cipőben igyekvő masszív lábain lecövekelt az ügyfél előtt. Kedves, golyó formájú, göndör hajjal koronázott fejét oldalra billentette, és felé nyújtotta a kávéscsészét, a vizespoharat meg a szalon logójával díszített tejkiöntőt.

A kliens már indult is a próbafülke felé, menet közben felhörpintette a kávét, ledobta a zakóját, és lazítani kezdte az nyakkendőjét.

– Hadd találjam ki, melyik típus! – kezdte Bori meglehetős érdektelenséggel. – Reggeli, esti… vagy nappali?

Tivadar kidugta fejét a függönyön, megborzolta mellkasszőrzetét, és elvigyorodott.

– Ezt meg hogy érti?

Bori tompa arccal meredt rá. Hogy sétálhat be ide ez a borostás, fürge ádámcsutkájú magas fickó menyasszony nélkül?

– Tudja, az időpont mindig meghatározza a ruha stílusát… Reggeli esküvő rendszerint egyházi szertartás. A délutáni esküvő olyan, mint egy lopott csók, az érzékiségről, a szenvedélyről szól. – Ez úgy hangzott, mintha egy elviselhetetlenül büdös parfümöt próbálna rásózni. – Az esti a színpadias gesztusokról, az extravaganciáról…

– Nem is tudom… – A vőlegény kissé bő próbaingében Marcsi felé fordult. – Ön melyik esküvőt javasolja?

Marcsi habozott.

Bori felkapott az alacsony dohányzóasztalról három fotót, a három vőlegény-prototípust.

A pasas találomra rábökött a másodikra, és Marcsira villantotta fehérített fogsorát.

– Mindig gyorsan döntök!

Marcsi visszamosolygott.

– Nem gondoltam volna.

– Miért nem?

– Hát csak. Nem is tudom…

Tivadar egy pillanatig mozdulatlanul állt Marcsival szemben, szinte álmodozó arccal, olyan intenzíven nézte.

– Azt is azonnal tudtam, hogy be kell ide jönnöm. Amint megpillantottam a tervezőnőt a kirakaton át.

Marcsi arcára büszkeség, pimaszság, zavartság és valamiféle ismeretlen, kínos érzés ült ki. Évek óta várt egy ilyen elégtételre. A pasas minden idegszálával rá figyelt, méghozzá úgy, hogy Bori ott állt mellette. Mindazonáltal meg is hökkent ettől a figyelemtől, mert Bori mindig mindenkinek tetszett. Megfelelési vágyból, udvariasságból, nem tudni. Minden egyöntetűen finom volt rajta, minőségi, tökéletes, akármilyen szögből, akármilyen indulattal figyelte az ember. Mert barátságuk elején gyakran feltört Marcsiban az indulat a szépséget teremtő igazságtalansággal szemben. Ennyi év távlatából azonban inkább csak a műértő hűvös elismerésével figyelte. De hogy itt állnak ketten egy zárt légtérben egy félmeztelen férfival, aki keresztülnéz Borin, és őt keresi a pillantásával… ez az eshetőség nem szerepelt a jegyzetei között.

– Én nem… nem én vagyok a tervező – nyögte végül –, csak besegítek.

A vőlegény ádázul fixírozta.

– Nagyra becsülöm, hogy a munkájával hozzájárul az esküvőmhöz!

– Egészen biztosan élete legszebb napja lesz – bólintott Marcsi a tapasztaltak rezignáltságával, aztán minden átmenet nélkül átment szemérmes szégyenkezőbe.

Bori egyikről a másikra nézett, csodálkozva.

A férfi széles gesztusai bizarr, kétértelmű jelleget adtak minden szavának.

Azt állította, bizalmat ébresztett benne a szalon kirakata. Megígérte, hogy másnap visszatér inget, mellényt, díszzsebkendőt rendelni. Csak úgy dőlt belőle a szó, mégsem tudtak meg tőle semmi konkrétumot az esküvő részleteiről.

Sajátságos jelenet volt, Bori látta benne önmagát, és rádöbbent, hogy összeszorított foggal áll. Ellazította az állkapcsát.

A kirakatüvegen át az órára pillantott: fél négy volt, és tizenkét Celsius-fok.

Rámosolygott Marcsira és az előtte öltözködő férfira, és valami teljesen érthetetlen dolgot mondott:

– Az álló óra is naponta kétszer a pontos időt mutatja.

HETEDIK FEJEZET

2008. MÁJUS, BERLIN, ARD-SZÉKHÁZ

Arikára rátört a mehetnék. Ahogy az ablak melletti íróasztalnál kifelé pislogott, kiszabadult volna az ARD épületéből, ki az utcára. Rajta kívül öten ültek a szobában, és mind az öten elmélyülten hajoltak a monitor felé az ebéd utáni elnehezült csendben. A nap híreit már megtárgyalták, ám a nap vége még odább volt. Megfigyelte, hogy a kora délutáni órákban már-már kenhető koncentrátummá sűrűsödik a német kollégák munkafegyelme.

– Pssszt, Ulrike…

Ulrike felemelte fakó fejét, és bizonytalan arccal nemet intett Arikának. Bármit akar, ne akarja!

„Lépjünk le, elviszlek a török szupermarketbe!” – firkálta az előtte heverő borítékra, és Ulrike térfelére tolta.

A magas, szögletes arcú lány becsúsztatta a zsebébe a hitelkártyáját, és felállt, mintha csak a mosdóba indulna. Aszexuális külseje ellenére képtelen volt ellenállni egy olyan javaslatnak, amely a) bármilyen ehető dologhoz kötődött, b) megduplázta az esélyeit egy sikeres randevúra. Napok óta konzultációt folytatott Arikával, mivel kínálja Horstot, ha felugrik színház után.

A török szupermarket meglepően vidám hely volt, már az utca végéről látni lehetett, ahogy Tarkan ütemes zenéjére falatoznak az öltönyös, babakocsis, fejkendős vásárlók. Kóstolónapot tartottak.

A német lány ugyanolyan meze-tállal akart a randi estéjén előrukkolni, amilyennel Arika kápráztatta el az első héten, amikor lekenyerezés céljából meghívta vendégségbe.

Ulrikére mély benyomást tettek az alacsony asztalon kuszán szétszórt tálak.

„Kiválóan alkalmas laza vendéglátásra” – raktározta el magában.

Máris látta magát, amint mezítláb, farmerban és laza fehér ingben hanyagul leveti magát Horst mellé a kanapéra.

– Efes, hölgyeim?

Egy Antonio Banderast megszégyenítő, meleg barna szempár ragyogott rájuk. Efes Pilsennel kínálta őket, amit Ulrike a munkaidőre hivatkozva kereken elutasított.

– Muszáj venned néhány üveggel estére! – mondta Arika határozottan, és nagyot kortyolt a sörből, amivel az ifjú Banderas kínálta. – A török foci és a török sör a legjobb a világon!

Ulrikében sikerült felpiszkálnia a német önérzetet.

– Azt kétlem – kígyóbűvölőként meredt a sztambuli Banderas szemébe, és ő is felhajtott egy pohárral. – Lebensretter! – adta meg magát, és csettintett hozzá a nyelvével. Életmentő. Munkaidőben különösen.

Sörösüvegekkel megrakodva tértek vissza az ARD-székházhoz.

Arika nagyot húzott az Efesből:

– Akkor most besettenkedem Hanshoz!

– Hogyhogy? – emelte ki Ulrike kivörösödött képpel a szőke fejét a csomagtartóból.

– Úgy, hogy nem várok tovább! – mondta Arika hevesen. – Hetek óta csak vigyorgok, mint a tejbetök. Nem kapok normális feladatot!

– Hova sietsz? Figyelj, és tanulj.

Arika összeszorította a száját. Szép, egyenes vonallá.

– Így sosem tudom megmutatni, mi van a fejemben.

– Jézusom. Miért, mi van?

– Cifra dolgok…

Ulrike visszahajolt, eligazgatta a bevásárlószatyrokat, hogy azok egy nyilvánvalóan helytakarékosabbnak tűnő elrendezésben sorakozzanak egymás mellett.

– Ugye, nem gondolod komolyan, hogy betörsz Hanshoz? Gyűlöli az ilyesmit…

– A legkomolyabban gondolom! Jó ismerősöm az a stuttgarti tanárnő, akit elítéltek, mert az állami iskolában fejkendőben akart tanítani. Persze hogy komolyan gondolom! Egyetlen német újságíróval sem állt szóba. Nekem el fogja mondani, miért akar egy diplomás, független nő fejkendőt hordani. Az egész német sajtó ettől hangos. Mi miért nem foglalkozunk vele? – szűrte a foga közt, mert már az épületbe értek. – Emberközpontú… női szempontból közelíteném meg, miért van az, hogy egy muszlim műkörmös miniszoknyát hord, egy tanárnő meg ragaszkodik a kendőhöz… Mondd, Ulrike – sziszegte –, figyelsz te egyáltalán?

Nem várta meg a választ, már rohant is fel a lépcsőn.

Az eddigi összes – szám szerint kilenc – értekezlet sértett dühe és türelmetlensége űzte. Egyszerűen nem fért a fejébe, hogyan hagyhatják őt, Arikát parlagon heverni!

Hans irodája előtt lefékezett, kifújta magát, kisimította arcából a haját.

Vidáman kopogtatott.

Hans számára a délutáni órák nem tartoztak a nap legproduktívabb percei közé. A kopogtatáskor a Kicker című fociújság online változatát böngészte, ahol Özil gólját ismételték éppen. Hitetlenkedve meredt a monitorra.

Jókora, vese formájú íróasztalán ott hevertek előtte a szerkesztőségi költségvetés bonyolult számai, amelyeket egy ARD-logós jegyzettömbre készített, háromféle kiemelővel (sárgával, narancssárgával és neonzölddel). Látványnak nagyszerűek, valóságalapjukat tekintve azonban nyugtalanítók lehettek, legalábbis erről árulkodott a vonás a két szemöldöke között, amint felnézett.

– Seherezádé! – mondta megrökönyödve, enyhén fátyolos hangon.

– Olyasmi.

– Olyasmi – bólintott, és megvillantotta a fogát. – Remélem, nem ezeregy éjen át kívánsz szórakoztatni! Hehehe… Bízzunk benne, hogy nyomós és kellemes oka van annak, hogy rám törtél, mert nehezen veszem fel az elvesztett fonalat…

– Én csak…

– Ki vele! A lényegre.

– Ööö… készítenék egy anyagot a fejkendőről.

– Jól van – mondta Hans, és bólogatott. – Mi van még?

– Mármint… szóval elkészíthetem?

Na, végre! Jól érezte. Ez volt a megfelelő pillanat.

– Mondd, hallottál te már a berlini falról, Arika? – kérdezte Hans, és tűnődve nézett rá.

Arikának fogalma sem volt, hogy jön ide a berlini fal, de a hangulat egyértelműen megváltozott.

– Persze. Tudok a berlini falról.

– Nem, nem tudsz. Lefogadom, Arika, az egész műsorbüdzsénkben mernék fogadni, hogy a legalapvetőbb dolgokat sem tudod a berlini falról. Sejted például, hogy jön a most a képbe?

Arika felhúzta a szemöldökét, és félrebillentette a fejét. Ezt a szinkronmozdulatsort roppant összehangoltan és kecsesen tudta csinálni, a mestere volt.

– Úgy jön ide… hogyne emlékeznék rá az értekezletről… az évforduló… Én is részese vagyok azért itt a dolgoknak, ha szabad így mondanom! Már két hónapja!

– Ha nem bánod, Arika, nagyon apró részese vagy a dolgoknak. Túl apró, ne vedd sértésnek, hogy ezt mondom, de túl apró. Hány éves is vagy?

Arika jobb csípőjére helyezte a testsúlyát, balra húzta a vállát, jobbra billentette a fejét. Bármelyik pillanatban képes volt felvenni ezt a sellőpózt, hétéves korától így látható az összes nyaralási képen.

– Ez az a kérdés, amire nem szívesen válaszolok.

– Ahogy akarod – hagyta rá Hans. – Hallottál már a páneurópai piknikről?

Arika nem felelt.

– Mindegy, nem számít. Hallottál már a Balaton nevű tóról?

– Hans, biztosan furcsa lehet, hogy itt dolgozom. Elhiszem, hogy bizonyára azt a benyomást keltem, hogy most rángattak ki egy eldugott török faluból, és éppen az előbb mutatták meg nekem az angol vécét meg a folyó vizet. De ennek ellenére nem vagyok analfabéta, és tisztában vagyok a földrajzzal is… Igen, a Balaton valóban egy tó, méghozzá Magyarországon. Éppenséggel nagyon is sokat hallottam én arról az országról…

– No, no, Arika. – kapott észbe Hans. – Olyan vagy itt nálunk, mint a kismadár a fészekben, óvunk, táplálunk. Soha nem lesz ennél jobb dolgod! Hány éves is lehettél te a páneurópai piknik idején? Hat? Nyolc? Miért is foglalkoztál volna te a távoli Magyarországgal, nem igaz?

Arika nem felelt, hosszúnak tűnő percen át hallgatott, próbált megbarátkozni a gondolattal, hogy talán ezt most elszúrta. Igaza lehetett Ulrikének, Hansnál nem lehet ajtóstul rontani a házba.

Azért tett még egy utolsó kísérletet.

– Nekem már az ükanyám is Magyarország-szakértő volt! Elszökött a háremből, és leszerződött Budapestre. Hastáncolni.

Hans maga elé meredt, jelezve, hogy lenyűgözi a dolog, de annyira azért mégsem.

– Hastáncolni – ismételte vontatottan, ám hirtelen felcsillant a szeme. – A háremmel azonban kezdhetnénk valamit… A kedves, ööö… szépanyád háremben élt?

Egy pillanatra lehunyta a szemét, azon tűnődött, hogyan fogalmazzon úgy, hogy ez a seggfej azonnal lecsapjon a kendős riportra.

– Tudod, mit jelent pontosan a hárem?

Hans előbb Arika íves vádlijára, aztán merész ruhakivágására villantotta a szemét.

– Mindjárt megtudom!

– A haremlik tulajdonképpen a belső terek neve. A nők nálunk hagyományosan befelé, a férfiak kifelé éltek, így osztották fel az életterüket. Berlinben a török helyeken is csak férfiakat látsz. Van egy mondásunk, a nappali a nők teaháza, a teaház a férfiak nappalija…

– Teaház, nappali, egeeen…

– Ez is egy megközelítés. Régen is csak az arisztokraták engedhették meg maguknak, hogy háremük legyen, ma meg inkább csak a buszpályaudvar ugrik be. Az ázsiai részen… Tilos a többnejűség, úgyhogy a háremnek inkább a filozófiája érdekes. De azért szívesen bemutatnám a keleti és a nyugati nő viszonyát a nőiességhez…

Hans vontatottan bólogatott, mintha beismerné magának, hogy igen, ez is egy téma, épp csak hihetetlenül unalmas téma a befelé meg kifelé élés, a háremfilozófia meg a kelet–nyugati viszony a nőiességhez.

– A két megközelítésből mind a három jó, hehehe… Mégis azt mondom, keressünk egy újat! Mondjuk, felkutathatnál néhány öreglányt, aki a háremben született.

– Oké, igen. Tehát nem fejkendő, hanem hárem.

– Szexszel, nosztalgiával és misztikummal mindent el lehet adni. Mindent! Ha leszervezed az utolsó háremhölgyeket, adok melléd stábot. Nagyvonalú ajánlat, tekintve, hogy az egész szerkesztőség a berlini fal jubileumi anyagain meg a celeb-főzőshow promóján dolgozik. Magyarországra is Moszkvából kell embereket utaztatnom! – tette hozzá panaszosan. – Kendős feministákra, őszintén sajnálom, egy centünk sincs!

– Talán faragjunk le a celluxköltségből! – fakadt ki Arika Hans pedáns íróasztalára meredve. De mindjárt el is némult.

Hans lenyomta a kilincset, szélesre tárta az ajtót, és közelebb hajolt. Arika ízlése szerint túl gyorsan és túl közel.

– Nos, tagadhatatlan – vigyorgott Hans –, hogy egy berlini török nő így együtt emlegetve egy egész háremmel… nos, van ennek egy bizonyos… khm… bája…

NYOLCADIK FEJEZET

2012. SZEPTEMBER, BERLIN, KRÍZISKÖZPONT

– Gondolkodott már rajta, miért nem tudja kezelni ezt a „majd én megmutatom” temperamentumot?

Arika nagyon gyorsan pislogni kezdett, próbálta megemészteni, hogy Hidrogénhajú nyomulósnak titulálta. A félreértés nyilvánvalóan abból fakadt, hogy összefutottak a Krízisközpont előtt, és egy árnyalattal ingerültebbnek mutatkozott, mint az üléseken. Amikor a kis Ford Fiesta az orra előtt foglalta el a nem mozgássérülteknek fenntartott utolsó parkolóhelyet, apró, meghatározhatatlan hang szakadt fel Arikából, letekerte az ablakot, és igazán illetlen mozdulatot tett.

Kicsit összerezzent, amikor kinyílt a Fiesta ajtaja, és kiszállt belőle egy óriásnő. A feje tetejére tolta a napszemüvegét, és Arika végre kapiskálni kezdte, honnan is olyan ismerős a hidrogénszőke fej.

– Mondtam már, hogy sajnálom… Késésben voltam, és az volt az utolsó szabad hely.

– Én úgy látom, mindig mindenhova igyekszik elsőként odaérni.

– És…?

– Érdekes volna tudni, miért olyan fontos ez önnek.

– Gondolom, mert… más etnikumúként élek itt.

– Ha így okoskodunk, az egész török diaszpóra villámkarriert csinálna, nem igaz?

– Akkor az anyám miatt?

– Hallgatom…

– Anyám mondogatja mindig, hogy jobban kell itt hagynia a világot, mint ahogyan találta, és ezt rajtunk, a gyerekein keresztül teheti meg.

– Ezt ön elvárásként éli meg?

Arika anyja megjelent, és betöltötte a szobát, mint egy felfújható dzsinn.

– Nem. Habár… talán fiatalon, a görücümnél… – a hatalmas értetlenséget látva észbe kapott – ja, a görücü, az… azt hiszem, nincs rá német szó. Tudja, amikor a szülők megpróbálják a lányukat összehozni valakivel. Meghívják a fiú a családját teára, ilyesmi…

Hidrogénhajú egyfolytában bólogatott.

– Az édesanyja akarta kiválasztani az ön leendő házastársát?

– Jaj, nem. Még csak az kéne! Dehogy. Ez csak amolyan szokás… Egyszer belementem, mert éppen nem volt senkim, és hát gondoltam, mi van, ha anyámnak véletlenül sikerült beletenyerelnie, még jól is elsülhet, nem igaz?

– De nem sült el jól?

Arika előtt hirtelen megjelent az anyósjelölt elborzadt arca.

– Az enyhe kifejezés.

– Az édesanyja hogyan élte meg, hogy kudarcba fulladt a…

– Görücü? Sehogy. Többet nem szervezett. Persze az én anyám is izgult, hogy a megfelelő időben találjak valakit…

– A megfelelő időben?

– Minden anya ezért izgul, nem?

– Nos… sok anya érzi úgy, hogy akkor nyugodhat meg, ha a lánya mellett egy erős partner áll.

– Bár ha jobban belegondolok, a mi családunkban ez generációnként változó.

– Micsoda?

– A kiházasítási kedv, a mentalitás meg minden… A nagyi esztétikát tanít az Isztambuli Egyetemen. Az ő anyja viszont igazi török családanya volt, a férje iszonyú begyöpösödött módon gondolkodott arról, mi egy nő feladata. A nagyi tizennyolc sem volt, amikor lelépett otthonról, és beköltözött egy művészkommunába.

– Lázadó volt?

– Inkább szabad. Beállt afféle hippinek. Azt mondják, a nagyanyjára ütött, bizonyos értelemben az üknagymamám volt az első török feminista. Megszökött a háremből, és csak úgy lazán leszerződött külföldre. A mi családunk nem az a szokványos…

– Olyan, mint egy kilim, szép szabályosan váltakoznak a női minták.

– Nem is tudom, lehetett követni?

Hidrogénhajú izgatottan bólogatott.

– Jól látom, hogy az ön esetében ismét az autonóm női mintán a sor?

– Hát… nagyon úgy fest. A nagyanyám mindig azt hajtogatta kislány koromban, hogy férjhez menni nagyszerű, de egyedül is nagyon jól lehet élni.

– A professzor nagymama?

– Igen, azt mondta, minél többet tanulok és érek el a saját erőmből, annál inkább szűkül majd az a kör, ahonnan férjet választhatok, és nem azért, mert én leszek válogatósabb, hanem mert valószínűleg engem akarnak majd kevesebben. Mégis fontos, hogy fejlesszem magam, ahelyett hogy megrekedek egy szinten, és várom, hogy valaki magához emeljen.

– Ön végül is jól ment férjhez.

– Tökéletesen.

– A nagymama is így gondolta?

– Hát… ezt tőle kellene megkérdezni. Elég egyszerű elvei vannak. Azt tanácsolta, olyan férfit válasszak, aki úgy gondolja, az én munkám ugyanolyan fontos, mint az övé, és akinek a család ugyanolyan fontos, mint nekem. Mert a legjobb házasság sem tud mindent megadni.

– Az ő lánya mégsem tanult tovább.

– Nem, az érettségi után rögtön férjhez ment, és megszülettünk mi a bátyámmal. Még szoptatott, amikor ideköltöztek. Azt viszont nagyon akarta, hogy én tanuljak.

Kezdte úgy érezni magát, mint egy hatvanas évekbeli török női magazin interjúalanya.

– Ha jól emlékszem, azt mondta, hogy a nagyanyjának nem volt sikeres a házassága.

– Na, igen. Ő sajnos elvált. Elég bátor lépés lehetett akkoriban.

Hidrogénhajú hosszan, tűnődve nézett rá.

– Hogyan írná le a nagyapját?

– Semmi különös… átlagos. Hatvanas férfi.

– Ön szerint a nagyanyja jobbat érdemel?

– Hát… – töprengő szünetet tartott – ezen még nem gondolkodtam…

– Még egyszer kérdem, jobbat érdemel?

– Mmmmgen… – Hidrogénhajú elmélyülten tanulmányozta a golyóstollát, ezért Arika erős kényszert érzett, hogy mondjon még valamit. – A nagyinak az a vesszőparipája, amivel egyébként egyáltalán nem tudok egyetérteni, hogy az ember végül is bárkihez hozzámehet, mert végeredményben tőle függ, hogy jó vagy rossz lesz-e a házassága. Ha alkalmas rá, akkor mindenki mellett alkalmas, ha nem, akkor senki mellett sem az. Elég különös hozzáállás, nem?

– Észrevette, Arika, hogy szinte kizárólag a női családtagokról beszélgetünk?

– Igen, a családunkban fontos a női szolidaritás… Ez csak nem baj?

– Nem, dehogy! A legtöbb nő kapcsolatot lát az anyja és a saját élete között, szinte már közhelyszerűek az életünkben ezek a viszonyok. Viszont izgalmas ez a visszatérő ritmus a családjukban… a kilim… Mesélne arról, mit tud a háremből megszökött üknagymamáról?

KILENCEDIK FEJEZET

1902. SZEPTEMBER, BUDAPEST, ANDRÁSSY ÚT

Köszem elégedetten legyezgette magát a táncrendjével. A csupasz bőrén érezte, ahogy minden szem rászegeződik. Megbámulták a hölgyek és az urak. A divatos Budapest, amely mindenütt ott van. Lassan, kéjesen sétált végig a termen.

Az élet bálkirálynőjének érezte magát. Nem nézett se jobbra, se balra, csak ment, amerre a tömeg sodorta, és egészen természetesnek tekintette, hogy a forgolódó párok szétválnak előtte, s utat engednek neki.

A nyugati táncokat amúgy is inkább hivalkodó járkálásnak tekintette, a mulatozás mázával leöntött flörtnek. Hamar beletanult. Aznap este már szinte valamennyi fontos úrral váltott néhány kedvesen elferdített magyar szót, idegenszerű kiejtéssel, ami tovább fokozta a bűbáját.

A báli szezonokban Köszem volt az egzotikum.

Senkin sem állt olyan igézően a fehér moiré selyemestélyi, mint az ő alabástromként hirdetett bőrén. A báli társaság kis zsúrokba rendeződve, lopott oldalpillantásokkal méregette. A szép magyar kisasszonyok minden fegyvere hatástalannak bizonyult vele szemben. Dús, sötét haját laza tupírral a tarkójára csúszó kontyba tűzte, ám a Pesten népszerű, esetlen széles karimájú kalapok helyett csupán egy fekete rózsát tűzött a hajába, egy másikat a derékövére.

A szoknyája a legújabb divattal lépést tartva arasznyit feljebb csúszott. A Fedák Sárinak sem volt szebb bokája!

Köszem még a háremben megtanulta megemelni harántjának boltos ívét úgy, hogy az még jobban sugalmazza combja kívánatos gömbölyűségét. Apró kis trükk volt.

A zártkörű táncestélyre szóló meghívón a vigalmi bizottság vastag betűkkel emelte ki a Drogista Ifjak Egyesületének legfőbb célkitűzését: a szakma tagjainak barátságát ápolni és fejleszteni hivatott!

Köszem mint Budapest legújabb drogistaleánya készségesen csatlakozott ehhez a törekvéshez. A táncrendje nemcsak a fehér bojtos selyemzsinórtól, a mellé aggatott kis mintaparfümtől volt súlyos, hanem táncosai hosszú névsorától is.

Első keringő: Irgang Kálmán. Vidám, könnyelmű, vékony bajszos, eleven drogista, a vigalmi bizottság elnöke volt. Második tour: Stessel János. Harmadik: Portörő Jenő… A magyar illatszerészek nagy becsben tartották a „fekete rózsaszálat”.

A kiegyezés utáni évtizedekben népszerű dolog volt töröknek lenni Magyarországon. Az orosz–török háborúban a hivatalos állásponttal dacolva a közvélemény a hanyatló Oszmán Birodalom mellé állt. Egyik megalázott nemzet a másik mellé. Hogy az oroszok előtt kellett letenni a fegyvert Világosnál, az még a bálozó honleányokból és a drogista aranyifjakból is külpolitikust faragott.

Nem csupán az Oszmán Birodalom harcosairól, hanem a törökfürdők tisztálkodás-és illatmániás mohamedánjairól is nagy respektussal beszéltek a drogisták, illatszertárosok. Elfogódottan mutogatták vevőiknek a kis ovális, elefántcsont tégelyt, amelyben a török emberek a rózsaolajból készült csodakenőcsöt hordják. Mindenre gyógyírt jelentett, arról nem beszélve, micsoda felüdülés az arcbőrnek!

A konstantinápolyi Misir Çarşisi a pesti drogisták Mekkája volt, ahová évente többször – de legalább életükben egyszer – biztosan elzarándokoltak.

Köszem ezt nem sejthette előre, de fiatal élete legsötétebb pillanatában, amikor az átkozott Keszthelyi kidobta, mégis a Török drogéria mentette meg.

A girlök vezették rá a megoldásra, az ő törzshelyük volt a Török drogéria.

A lányoké az orfeumból, akik gyakran kikocsiztak a papírmasé-Konstantinápolyba is. Ugyanaz a Keszthelyi vezette a pesti mulatót, mint a budai vigalmi negyedet, a két vállalkozása között gyorskocsijáratokat indított.

A rossz nyelvek szerint a girlök nem csolnakázni jöttek, vagy a török népéletet tanulmányozni, hanem gyors szerelmi légyottokat bonyolítottak le a Nagymező utca és a Lágymányos között araszoló zárt kocsikban. A pletyka rossz fényt vetett a családi programként hirdetett „Konstantinápoly Budapesten” néven futó vállalkozásra, de végül mégsem a girlök bizonyultak vendégriogatónak. Sőt valójában minden szempontból segítőkésznek bizonyultak. Nagyobb szívük volt, mint a tisztes úriasszonyoknak! Ők nem fordították félre a tekintetüket, amikor Köszem összetörve, céltalanul botorkált az idegen városban.

A pesti oldal ezer üzletének villanylámpái csillagokként világítottak már mikor Keszthelyitől kiszédelgett. A bejárat előtt mindjárt az egyik girlbe botlott. Az egészen vidáman csevegett egy termetes asszonysággal. Neki már szerződést kínáltak Monte-Carlóba, egy igen kellemes lokálba.

Amikor megpillantotta a türkiz selyemnadrágban feldúltan ziháló, félig kibomló hajú lányt, egy szempillantás alatt keresztülzúgott az agyán, milyen elintézetlen ügyben távozhat Keszthelyi úrtól. Ő maga csak egy formaság miatt érkezett a papírmaséváros irodanegyedébe. Nem is ment fel Keszthelyihez a szerződés másolatával, hanem régi ismerőse, a házmesterné markába nyomta.

– Kisasszony, átveszem én a maga küldeményét, de annyit mondhatok, nincs már dolgom velük. Nem vagyok sem Keszthelyi úr, sem a Konstantinápoly Budapest Rt. cselédje. Kimenekítik a pénzüket, nekem meg nem fizetnek egy krajcárt sem? Komisz kutyák ezek mind, ez az igazság.

– Istenem… istenem… – sopánkodott a girl, és önkéntelenül a zsíros monte-carlói szerződésére gondolt – pedig milyen fényesen indult!

Átnézett a sivalkodó házmesternő ingválla felett, és az arca egészen megváltozott. Nem tudta biztosan, honnan ismeri az utcán támolygó, sötét hajú hastáncosnőt, de hogy valamelyik színpadon látta, kétsége sem volt. Milyen elveszett lehet most szegényke! Hirtelen anyás, gondoskodó lett a hangja.

– Maga meg hová igyekszik abban a kosztümben, kisasszony? Hiszen nincs már itt sehol előadás.

Köszem nem felelt, nem is tudott mit felelni, csak ment tovább.

A házmesterné csípőre tette a kezét.

– Na, hiszen, a művésznőnek nem lesz gondja! Az olyan virágszálnak, mint a török kisasszony, mindig akad egy tartókaró.

– Megölöm a gyerekemet! – szakadt ki Köszemből a három német szó.

Nehéz könnyek mostak csíkokat a festékes arcára.

A házmesterné csak a fejét ingatta, az orfeum művésznője viszont elkapta a karját.

– Na… – szólalt meg, mint aki elhatározta magát – ilyenkor mutatkozik meg, ki az igazi kolléga. Jöjjön a kisasszony!

Belekarolt a reszkető török lány csupasz, karpereces karjába, és a negyed utolsó működő török kávéháza, a Café Chantant Turc felé kormányozta. Kávésfindzsát nyomott a kezébe, és töviről hegyire kifaggatta.

Alighogy letelepedtek, három másik lány is csatlakozott alacsony asztaluk mellé, tanácskoztak, összedugták a fejüket. Köszem, aki néhány pillanattal korábban még a halálnak akarta kínálni alig megkezdett életét, egészen átmelegedett ettől a figyelemtől. Boldogan és riadtan figyelte a felmentő sereget.

TIZEDIK FEJEZET

2012. SZEPTEMBER, BERLIN, KRÍZISKÖZPONT

– Emlékszik még, mi volt az első gondolata Borischka Keszthelyiről?

Arika megemelte és a válla mögé dobta döbbenetes hajzatát.

– Az, hogy nem nagy szám! Amikor először megpillantottam, erre gondoltam.

– Hogy nem nagy szám? Mármint milyen szempontból? Mint nő? A külsejére gondolt?

– Első pillanatban csak arra gondolhatunk, nem? Szinte látom, hogy most mi jár a doktornő fejében…

– Talán gondolatolvasó?

– Azt hiszem, arra gondol, hogy a szokásos, ostoba női rivalizálás. Két csinos nő kicsinyes és értelmetlen vetélkedése.

– Igen, talán valami ilyesmire gondoltam – ismerte be Hidrogénhajú. – Ha nem is pontosan ezekkel a jelzőkkel.

Egész jelzőarzenál kerengett Arika fejében, imádkozott, hogy elmúljon, mint egy epilepsziás roham. Nyilván neki is kevesebb gondja volna az indulataival, ha olyan hivatást választ, amelyben tárgyilagos, fölényes kérdéseket tehet fel másoknak.

– Akkor mondok valamit! Én ezt csalódással vettem tudomásul – büszkén meredt a doktornőre. – Szinte sértésnek vettem!

– Hmmm… ööö… értem, szóval Keszthelyi csalódást keltett.

– Az a nő a fejemben maga volt a két lábon járó legenda! Aztán kezembe került az a kép… és hát, mint mondjak… egy kopottsatrafa-legenda!

– Ebben a pillanatban hogyan érez iránta?

Meghökkent.

– Most?

– Ha akarja, passzolhat.

– Ha arra gondol a doktornő, a dögöljbele-stáción túljutottam.

– Dögöljbele-stáció?

– Aki azt mondja, nem éli át, az hazudik. Bűnhődj meg azért, amit tettél! Mindenkinek ez villan be először, nem?

A doktornő bólintott.

– A mindenkiről nem tudok nyilatkozni… De sokunk számára ismerős reakció.

– Naná! Éld csak át, hogy mit okoztál nekem!

– Vagyis szenvedj?

– Ez a legkevesebb.

Arika hátradőlt, hogy kiélvezze a saját egyenességét és őszinteségét.

– No, persze szerencsés volna, ha az ember mindent meg tudna beszélni azzal, aki khm… – Hidrogénhajú újabb kísérletet tett, hogy megdöntse az eufemizmus fedett pályás női rekordját – nos, a másik érintettel.

– Phö! Könnyű azt mondani…

– …feltéve, hogy az illető vállalja a beszélgetést. De ez ugyebár, nem túl valószínű. Nagyon tehetetlennek érezte magát, hogy ezt nem tudja megtenni?

Nem – gondolta –, most érzek tehetetlenséget. De nem szabad átadnom magam az indulatnak, mert magamnak ártok vele. Leválni. Nem kívánok neki rosszat. Nem kívánok jót. Leválok. Miért nem lehet nekem egy normális, kopaszodó, szenilis terapeutám, aki lefektet egy kanapéra, hagyja, hogy végigmondjam, mi a bajom, és csendesen szundikál mögöttem?

– Tudja, Arika, a felszabadulás kulcsa nem a megszégyenítőnél van. Nem kell belesüppedni abba, hogy…

Arika idegesen fészkelődni kezdett.

– Nem lehetne kevesebbet foglalkozni a Keszthelyiekkel? – robbant ki belőle. – Az ember egy kicsit néz vissza a múltba, aztán még tovább, még tovább, még tovább… Meddig megyünk? Hol a határ? Nem arról volt szó, hogy meggyászolunk valakit? Hogy elengedjük a dolgokat? Erre egyre inkább jön vissza… – zihálta – …és sebekbe tenyerel. Mire jó ez? Nekem a jelenben kell visszaszereznem az életemet! Én nem akarok többet tudni a múltamról! És amit tudok, azt is el akarom felejteni.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

1902. OKTÓBER, BUDAPEST, KÁLVIN TÉR

– Aber, Fräulein! – harsogta Gara Géza, a neves illatszertáros, ahogy megpillantotta török kolléganőjét a bundaszobában. – Csak nem fog bennünket megint ilyen korán elhagyni!

Köszem pasztillával fényesített, duzzadt ajka mosolyra húzódott. Ez a már nem éppen fiatal úriember valahányszor hozzáfordult, forrt és reszketett, akár a túlfűtött kazán.

– Sajnos, uram, bizony távoznom kell. Alig néhány óra, és amint feljön a nap, az engem mindig az üvegcséim közt talál…

Milyen jó érzés volt ezt kimondani!

Életében először érezte úgy, hogy valóban dolga van. Hogy múlik rajta valami. A török szerájban minden percét beosztották, minden pillanatban farigcsáltak, képeztek, gyurmáztak rajta valamit, és ő alakult gépiesen, minden érzékszervével, képességével, ambíciójával. Megtanult táncolni, idegen nyelveken társalogni, haját olajozni, zongorázni, kávét kitölteni és a gyémántos arany karpereceit finoman csörrenteni. Köszem teste, lelke, tudata mindent magába szívott, de hogy dolga lett volna, hogy valami csak rá vár, azt ő itt érezte először, a pesti illatszertárban.

Az első hónapokban csak kyxelni engedték. Kis, mahagóni sámliján kuporogva körömfényesítő porral felfényezte a boltba betérő hölgyek körmét. Amikor apró virágos, túlságosan bő kartonruhájában, sápadtan beállított az illatszertárba, sok jót nem lehetett belőle kinézni. Egy félvilági nő kísérte, aki visszatérő kuncsaftnak számított, ezért nem lehetett őket egyszerűen kitessékelni.

Hanem amikor megtudták, hogy a leány török!

Ez már meglódította Gara úr képzelőtehetségét. Mert képzelőtehetségnek ő nem volt híján. Máris látta maga előtt a szép, sápadt leányt, mint a legújabb – fecskendődugóval is felszerelt – rózsavizek autentikus reklámarcát.

Az illatszertár vendégköre művészekből, régi patrícius családokból és jómódú pesti polgárokból került ki, akik mind hálásak voltak a csinos figyelmességért: az illatszertárban ezután egy élő fekete rózsa várta őket!

A villogó szemű lány mind többet értett magyarul, és meglepő tájékozottsággal mozgott a piperék közt. Annyi elmés javaslata volt, és olyan potpourrit-kat készített papírral bekötve, tűvel átszurkálva, hogy Gara úr egészen el volt bűvölve.

Egy hónappal később segédjének tette meg az egzotikus szépséget. A lány kifinomult ízlése, ügyes keze és főleg boszorkányos arányérzéke miatt a legtehetségesebb tanoncnak bizonyult. Specialitása volt, hogy élő virágokat rejtett el az illatnak megfelelő parfümökben. Micsoda siker! Az emberek a város másik végéből is ellóvasutaztak a boltjukba, pedig lassan már minden sarkon volt egy illatszeres.

A bűbájos török segéd eszes volt, és egyenes.

Egy májusi reggelen odaállt Gara úr elé, és bejelentette, hogy a nyárra vidékre megy. Ne is várják, majd szeptemberben jön. Addigra ő megszüli a gyermekét, és ott hagyja penzióba vidéken. A könnyűvérű nők között, akik között a török leány mozgott, nem volt szokatlan az ilyen eljárás.

Gara úr elkezdte a fejét törni, hogy mi is a szokás ilyen helyzetben.

Hogyan hathat ki egy megesett török leány az üzletmenetre? Ej, mindegy, hiszen ugyan ki törődik vele, miért hiányzik a fekete rózsa a nyári hónapokban? Ami igaz, az igaz, a leány megterebélyesedett. „Ha már elkövettem azt a hóbortot, hogy felvettem egy török kisasszonyt, csak nem fogom elveszíteni, most hogy kitanítattam! Ez a lány, ha azt mondja, szeptemberben itt lesz, akkor az úgyis lesz.”

Úgy is lett.

A Fekete Rózsa visszatért, karcsún, villogó szemekkel. Hanem a rózsás arcú kisgyermek is jött vele. Ott feküdt szegényke egész nap a raktárszobában, egy kis bölcsőben. Köszem csak akkor engedte el maga mellől, amikor már a saját lábán botorkált, akkor valóban nem lehetett már ott tartani a drogos és illatszeres üvegcsék között. Köszem levitte a fiúcskát egy tót asszonyhoz Esztergomba, dajkaságba. Mindez olyan csendesen és méltósággal történt, hogy nem nagyon lehetett zúgolódni miatta. És a török leány is olyan fegyelmezetten és hideg udvariassággal bonyolította le az egész hadműveletet, ahogyan a pult mögött szokott a vevőkre mosolyogni.

Nem is volt senki, aki firtatta volna a leányanya történetét.

Nem férhetett hozzá semmi rágalom!

Köszem az éltes hölgyekkel szelíd, gyöngéd és figyelmes volt, a leányokkal cinkos, pajtáskodó, az urakkal megmaradt rejtélyes keleti hercegnőnek. Ha valaki bizalmaskodni próbált vele, egyetlen pillantásával lelohasztotta az úr vérének pezsgését. A férfiakat szinte hipnotizálta a szemével. Hagyott nekik egy kis időt, hogy a szemük mohón felszippantsa a beadagolt bűbájt, éppen a kellő mennyiséget, mert ahhoz is úgy értett, mint a rózsaolajos piperékhez, aztán egy angyal szelíd mosolyával pillantott reájuk csodálkozva.

A gavallér ilyenkor összezavarodott.

Gara úr is megértette, hogy az üzlete varázs alatt áll, és nem merte elrontani a szerencséjét.

A drogistabálokon is igen körültekintően kerengett Köszem körül.

– No, de ilyenkor nem szabad már elmenni. Az egész estét ilyenkor lehet lefölözni!

– Vagyis?

– A jó kereskedő a táncmulatságok vége felé, amikor már mindenkinek megered a nyelve, csupa fül, sokat megtudhat a város titkairól.

Későre járt, más hölgyek is megindultak már a bundaszoba felé, a fal mellett tipegve, óvatoskodva, nehogy a táncolók fellökjék őket.

– Hát aztán mit tudott meg, Gara úr? – kérdezte Köszem szórakozottan, ahogy szemével az elegáns szőrmék között könnyű báli felöltőjét kereste.

– A nap főeseménye – harsogta Gara Géza –, hogy meghalt Keszthelyi. Hatalmas a ribillió a Nagymező utcában! Odacsődült az egész sajtó.

A török leány alabástrom arca egy percre kigyulladt, aztán visszasápadt.

– Meghalt! – mondta nagy sokára. – Tehát meghalt.

– Ismerte a kisasszony? – Minthogy nem kapott választ, bizalmasan folytatta: – Hogy az micsoda császár volt! Még a fehérneműit is Bécsbe küldte mosatni. Két kézzel szórta a pénzét. Aztán lám, hogyan lett neki is vége…

De a lány egyre csak bámult maga elé.

– Nyomorúságra jutott – dadogta sápadtan. – Tönkrementek, ugye?

– Mindenki vele zuhant! – helyeselt Gara úr. – Az öreg csak annyit írt a családjának: „Tönkretettem magam körül mindenkit! Bocsássatok meg!” És felakasztotta magát a villájuk alagsorában. Csődbe ment az egész kompánia! Pedig micsoda látványosság volt az a budai Konstantinápoly! Hogy tetszett volna magának, Köszem kisasszony! Éppen az előtt lett vége, hogy maga ide érkezett. Olyat másutt nem lehetett látni… Grandiózus… Kár, hogy így összezsugorodott az eset. Nono, kisasszonka, hát mi lelte, hova siet? Mi legalább mulassunk, hopp… ott valami történik! Parkettre, drogisták!

A megfáradt táncosok kört formáltak, és valami Köszem számára ismeretlen játékba fogtak, hangos szavakkal biztatva egymást. Kapóra jött a zűrzavar, hogy kiszökjön. Ahogy a nyugodt, enyhe éjszakába lépett, az egész lelkét zsibbadni érezte, mintha az átkot, amelyet jó néhány évvel ezelőtt kimondott, sok-sok év vajúdás után éppen most keltette volna életre.

„Milyen bajt okoztam! – gondolta babonás félelemmel. – Milyen átkot szórtam a fiam apjára?”

A friss levegő a kihalt utcán és a bálozók felől zsibongó, tompa, hétköznapi dörej lassan visszaadta önmagának. De hiszen körülötte minden rendbe jött! Az ő életében már nincs semmi indulat! Valaki biztos kézzel vezeti. A tenyerén hordozza. Hiszen meg van írva: Vándorok előtt kalauzként haladó.

Akárhányszor tette próbára a sors, ő nem siklott ki. A hanyatló szultánságban már oszlatták a háremeket, zavarták vissza vidékre a családjaikhoz a hölgyeket, de a legtöbben nemigen törekedtek a luxusbörtönből távozni. Ő pedig milyen messzire követte a vezércsillagát! Ha nem sikerült is mindjárt, azért szép karriert csinált.

„Nem fog az én átkom senkin! – győzködte magát kétségbeesetten. – Aki becstelenül él, magánszorgalomból idéz bajt a fejére. Most már nyugodjék békében!”

Nem ült fel egyből a lépcső mellett várakozó kocsira, hanem átvágott a kihalt Kálvin téren, a Vámház körúton, le a Dunához. Éppen a promontori gátra látott. Ahogy ott állt egykori bánatának helyszínén, ismét átcikázott rajta a rémület: elveszejtette a gyermeke apját!

A sugallat biztos volt, gyors és erős. Egyetlen múltbeli sötét gondolatától sem kímélheti meg önmagát…

Felnézett a kemény fényű, barátságtalan pesti csillagokra, és a könnyei egyetlen vonalban folytak le az arcán.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

2008. MÁJUS, BUDAPEST, LOMB UTCA

Bori bevackolódott a lakás legkényelmesebb zugába, a vékony szivacspárnával fedett ablakmélyedésbe, ölében a laptopjával. Várt.

„Végül is mitől majrézom? – tette fel magának a kérdést. – Ha szembenézek is vele, nem néz vissza rám… Ó, istenem. Itt van!”

Több mint négyszázezer találatot dobott ki a Google, de ő azonnal kiragyogott. Még mindig Berlinben él, Jonasnak hívják, tanácsadóként dolgozik, és ennyi elég is.

Közelebb hajolt a monitorhoz. Jonasnak olyan vágású szeme volt, mint a macskaféléknek, elképesztően világos, körülötte lángoló szeplőkkel.

Mindig is az volt a véleménye, a természet túl sok színt pazarolt Jonasra.

Miféle tanácsadó lehet?

Lázasan kattintgatott, miközben úgy érezte magát, mint egy perverz kukkoló.

Itt van… itt van… Motivációs előadó.

Az meg mi a fene? Tovább, tovább… Nagy sokára felbukkantak bizonyos csoportképek. Jonas makacsul mosolygott mindegyiken. Tiszta őrület! Az ő Jonasa, akit két rendőr vonszolt végig az Unter den Lindenen?

Már egy órája bújta a netet, amikor hirtelen megdermedt.

Vajon mit látna Jonas, ha visszanézne? Ha az ő nevét ütné be a keresőbe?

Ennek mindenképpen utána kellett néznie.

Mindenféle menyasszonyi fórumokon bukkant fel a neve, meg az Amadeus szaloné, úgy tűnt, Marcsi nem vesztegette az idejét. CIRKULÁLNI KELL! – hajtogatta mintha még mindig a nyolcfős kommunikációs részlegre libbenne be a színes harisnyái egyikében…

Bori egyszerre elkerekedett szemmel meredt a képernyőre.

Meztelen a menyasszony! – ez villódzott rajta.

Átsiklott a szeme a terjedelmes blogbejegyzésen, ám újra és újra beleütközött a tekintete az Amadeus szalon nevébe, ezért visszaugrott az elejéhez, és végigolvasta.

Meztelen a menyasszony!

Fátylat rá!

Oké. Megtanultunk független, szexis, gondoskodó, vibráló, harmonikus nővé válni. Társsá és álomcsajjá. Olyan összetett személyiséggé, aki mindenkit elbizonytalanít.

Az összekuszálódott szerepek, a kötelező ifjúság korában egyszerre kell halhatatlannak, kortalannak, tökéletesnek és… nemtelennek lenni. A nap bizonyos óráiban nőiesnek, más óráiban férfiasnak. A megfelelni vágyás állandó küzdelmében a nők annyira igyekeznek, hogy lehetséges partnereik számára „túl soknak” bizonyulnak. Huszonkettes csapdája a XXI. században.

Még abba is belemegyünk, hogy már nem a házasságot tekintjük az élet értelmének. Némely mai nő szervezetében talán már ki sem lehet mutatni a házassággént. A megfelelési vágy odáig hajszolt bennünket, hogy hőbörögve ugyan, de egész ügyesen kinőttük magunkat. A kérdés persze az, mi történik velünk, és ki jön szembe ezekben az új magasságokban. Mi van, ha senki?

Filmekben, női regényekben és a mindennapokban is megjelent az a magasan képzett, igényes, független nőtípus, amelyik lassan már csak a klaviatúrán bukkan a nagy Ő-re (a P és az Ú között).

Ha igaz a régi öregek mondása, miszerint teher alatt nő a pálma, akkor a mai nők igen magasra jutottak. És tologatni kezdték a mércét. Nem illik róla beszélni, de mindenkinél van raktáron egy ilyen csúszkával felszerelt mérce, és időnként rásandít. Ó, mi már sokat hallottunk erről a mércéről! Hogy téves szerelemfelfogás. Hogy az elvárás a csalódás szülőanyja. Hogy a játszmákat minden bensőséges emberi kapcsolatból ki kell irtani. Ám a csúszka szívósan tartja magát.

Még ha időnként szemmagasság alá toljuk is kicsit.

A mai nő úgy gondolkodik a szabadságról, hogy az az óriási lehetőségek, végtelen képességek birodalma. Pedig van egy teljesen másfajta szabadság is. Amikor arról dönthetünk, amit nem akarunk. Nem kell napi tíz órát dolgozni, nem kell egyszerre karriert és családot építeni, nem kell rossz kapcsolatban maradni, a szomszédok pukkasztására költekezni.

Nap mint nap megfordulok az Amadeus esküvői szalonban. Fedje balladai homály, hogy miért. Lázas szemű menyasszonyok billegnek a barátnőik meg az anyjuk előtt. Látnotok kéne, ahogy felnőtt, öreg nők habcsókká változnak.

Életük legboldogabb napja! Nyanyanyannya…

Ennyi szirupban tocsogva pár hónapig vagy akár évekig észrevétlenül összekeverhető a boldog élet, szerelem és ezek ILLÚZIÓJA. Csakhogy annak a belső érzelmi biztonságnak, amit egy jó kapcsolat ad, nincs látszatverziója. A saját boldogságunkhoz nincs más út, mint hogy vállaljuk a legbenső érzéseinket.

Nem ringatni kell minket, hanem felrázni. Rock me Amadeus! (Amúgy ez egy ősrégi Falco-nóta.) Ébresztő, álompárok!

Sokan egy egész életet pazarolnak el egy hamis szerepre, adóvevőként sugározva az elégedetlenséget, boldogtalanságot. A házasságban élő nők többsége a szociológusok szerint önkizsákmányolásban él, egyszerre kíván megfelelni valós helyzeteknek és olyan aranyigazságoknak, amelyek ma már hazugak. Mert nem igazolják vissza őket a mindennapok.

Mások nem akarnak ilyen elszántan boldogok lenni. De róluk majd legközelebb…

Habcsók!

A Nászblogger

Újra és újra végigfutott a sorokon, aztán lecsukta a laptopot. Egy másodpercig így maradt, majd lázasan keresni kezdte a mobilját. (Miért, ó, miért vett fel munkatársnak egy volt osztálytársat, akit aztán soha nem lehet kirúgással fenyegetni? Hogy lehet olyan alkalmazottja, aki nap mint nap a fejéhez vágja, hogy a főnököt játssza? Ezt nem teheti vele! Nem teheti!) A hangja nyugodt volt, és határozott, ahogy Marcsinak mondta.

– Gratulálok a web2-es ötletedhez. Egyszerűen lenyűgöző. Tényleg.

– Szóval láttad – hadarta Marcsi izgatottan. – Nem akartam szólni, pedig órák óta rajta vagyunk a címlapon. Kint a ketrecben…

– Órák óta rajta vagyunk a címlapon – ismételgette Bori szerényen hitetlenkedve. – Olvastad a hozzászólásokat? Nahát. Tényleg mindenki erről beszél.

– A negatív reklám is reklám!

– Igen, igen, tényleg bocs. Azért legközelebb, mielőtt web2-es kampányba kezdesz, és mindenfélét összehordasz az ügyfelekről, az esküvőről, mint a begyöpösödött idióták és giccsrajongók…

– Basszus, Bori, te komolyan azt képzeled, hogy, hogy… ezt én írtam? – fakadt ki Marcsi méltatlankodva.

– Ó, nem, ezt nem te írtad, Marcsi, egy hozzászólást idéztem. Viszont a „Nap mint nap megfordulok az Amadeus esküvői szalonban. Fedje balladai homály, hogy miért…” bekezdés nyilvánvalóan a te műved, tekintettel arra, hogy nincs más munkatársa a szalonnak.

– Látom, olvastad párszor…

– Jelentem, felfogtam. Ha ez volt a cél, most megértettem, mit értesz gerillamarketingen.

– De hát semmi baj a webkettővel… – vinnyogta Marcsi kétségbeesetten.

– Még mindig azt kérdem, mi volt a szándékod ezzel a szarsággal? Mi ez a katyvasz? Miféle csavaros dialektika? Hogy a büdös francba akarsz úgy ügyfelet szerezni, hogy a szalont ekézed?

Marcsit ebben a pillanatban már egyáltalán nem érdekelte a gerillamarketing. Visszavonulót fújt, egészen magába szállt. Nyilván vétett Isten akarata ellen, nyilván túl sok bűnt követett el… túl sok színes Calzedonia harisnyát vett… Hogy lehetne bebizonyítani, hogy semmi köze ahhoz a kurva bloghoz?

Hat év házi őrizet után ez a családias vállalkozás a mámoros szabadságot jelentette számára. Miután a kicsi is elkezdett óvodába járni, hatalmas lendülettel próbált visszatérni marketinges-PR-os vadászterületére. Korábban a legnagyobb telekommunikációs cégnél pörgetett fel különféle álmos projekteket.

De az idő sok mindent elszedett tőle, csak a névjegytartóját és a harisnyáit hagyta meg. Pár hétre visszatért ugyan médiavásárlónak az egyik ismerős ügynökséghez, csakhogy Csenge egyáltalán nem értékelte a váratlan szerencsét. Mintha csak a férje bérelte volna fel, minden második hétfőn megbetegedett. Legkésőbb keddre lázas lett. Gyuri megmondta előre. „Kisgyerekes anya vagy. Otthon van rád nagyobb szükség. Hátrább az agarakkal.”

Buldog, helyesbített gondolatban Marcsi. Buldog!

Valahányszor felidézte régi becenevét, melegség öntötte el a szívét. Az volt a híre, hogy amire ő egyszer rávetette magát, azt sohasem engedi el!

A férjének sem engedett. Addig nem volt nyugta, míg nem talált új munkahelyet. Egy akármilyen aprócska helyet. Így kötött ki régi osztálytársnője családi bizniszében.

Szabadidőt, szabad kezet kapott.

Úgyhogy most félbeszakította Borit.

– Megmondom, mi lesz. Elegáns ellentámadás! Ez lesz a válaszunk.

– Á, hagyjad. Nem tudnád levenni ezt az egészet? Törölni a hozzászólásokkal együtt?

Marcsi feje zúgni kezdett. Nem, ez tényleg nem képes felfogni.

– Bori, sajnos nem tudom levenni, annál az egyszerű oknál fogva, hogy…

– Fanni miatt… – hadarta a főnöke szaggatottan – tudod, hogy állandóan a neten lóg.

Ez a gondolat mindennél jobban aggasztotta Borit. Hogy Fanni ezt találja a neten az anyja szalonjáról. Az ő gyönyörű lánya, aki hetenként egyszer halálos higgadtsággal felnéz valamelyik kütyüje monitorjáról, és akkor valami meglepően bölcset mond. Úgy érezte, mintha folyamatosan vizsgázna ez előtt a kislány előtt, aki az ő gyereke, az ő édes, pici babája. A nagy cula lánya. Maga előtt látta Fanni hatalmas, titokzatos szemét. Amint szokás szerint nem szól semmit. Csak néz.

– …annál az egyszerű oknál fogva, hogy nem én tettem fel. Bori, nem én írtam ezt a blogot, érted?

– …

– Nekem sem tetszik – nyögte Marcsi halkan, leheletszerűen. – Hiszel nekem?

Bori a hittel is próbálkozott.

– Jó – szólalt meg nagy sokára. – Mit javasolsz?

Marcsi előrukkolt a tervvel, amit délután a szalonban Bori nem hagyott végigmondani.

– Mi a legfőbb ütőkártyánk? – szegezte neki a kérdést.

– Ütőkártyánk? Ebben a pillanatban semmi.

– De hát éppen most mondtad.

– Én?

– Fanni – vetette oda Marcsi könnyedén –, a katalóguscsalád. Hogy élő reklámja vagy mindannak, amit kínálsz.

Csend.

– Nem érted? Mintha Isten egyenesen egy webkatalógus oldalára dobta volna le azt a kis angyalt. Gondolj csak bele, hány embernek jön ez így össze? Ilyen szép család… Most nem azért mondom, de az osztályból talán csak kettőnknek. Te magad vagy a folytatása a ruháidnak!

– Jó, jó – szakította félbe Bori –, mit akarsz?

– Hiszen én is azt kérdezem tőled – és Marcsi kivárt a vonal végén.

– Eltüntetni a blogot – felelte szárazon.

– Eltüntetni, eltüntetni… Értsd már meg, hogy nem lehet eltüntetni! De hatástalanítani fogjuk.

– Hatástalanítani?

Bori lerogyott a kanapéra.

– Egy webes albumra gondoltam. Esküvő. Ennyi. Beleteszünk mindent, amit tudni kell. Méregdrágán adjuk a hirdetéseket. Dübörögni fog.

– Aha.

– Majd meglátod. Olyan elegáns és stílusos lesz, hogy az egész város férjhez akar majd menni. Stílusikont csinálok belőled!

– Stílusikont?

– Édesem, te megtestesítesz mindent. Mindent, ami a nők álma.

Rikácsoló hangon tört ki.

– HOGY JÖN IDE FANNI?

– Hát nem érted? Tényleg nem érted, hogy mit lehet kihozni a stílusosan előállított romantikából?

– Sőt. Nem is sejtem.

– Ami az embereknek a legjobban hiányzik… Hogy vannak tartós szerelmek, szép családok, hogy mindaz, amiben a nők hinni akarnak, VALÓDI! Csak egy fotózás, és már ott is van!

TIZENHARMADIK FEJEZET

2008. MÁJUS, BUDAPEST, MŰVÉSZ KÁVÉZÓ

Kenéz György lázasan kevergette maga előtt a kávéját, és gondolkodott.

– Minden, amit tudni szeretne Marcsiról, összefoglalható három szóban: pedantéria, frusztráció, ambíció.

Tivadar egy pillanatra sem vette ki a szájából a gesztenyepürés kiskanalat, így kissé kidülledt szemmel kérdezett vissza.

– Frusztráció?

– De nem kicsit – bólintott a férj.

Munkájából kifolyólag Tivadar általában beérte az udvarias hallgató szerepével, ám ez az ügyfél különösen szófukarnak bizonyult. A jól öltözött, harmincas éveiben járó nyakkendős férfi reggeli borotválkozás közben szerzett sérülése újra és újra fellángolt, rezdületlenre zselézett haja alatt a homloka gyöngyözött, folyamatos megerősítésre volt szüksége. Hosszan keresgélte zakózsebében a töltőtollát. Láthatóan úgy készült a szerződést aláírni, hogy már azt is megbánta, hogy leült tárgyalni a kávéházi asztalhoz. Tivadar persze tudta jól, hogy nem éppen „életfa” biztosítási csomagot árul, aminek láttán az ügyfél elégedetten hátradőlhet, hogy tett valamit a családjáért. Habár bizonyos értelemben…

– A szolgáltatásunk segít kihalászni a szekrényből a csontvázakat. Jót fog tenni a házasságuknak – vélte Tivadar

– Csontvázak? – kérdezte Kenéz György lesújtva.

– Én csak néhány részletre lennék kíváncsi.

– De hát most jött a szalonból. Látta…

Tivadar nemhiába volt az In flagranti ügynökség alapító tagja, macskához hasonló alkalmazkodóképessége és természetes intelligenciája révén tudta, hogy itt most erkölcsi felmentésre lesz szükség.

– Kérem, egy pillanatra se felejtse el: mi nem a kapcsolat ellen, hanem a kapcsolatért dolgozunk. A Hűségteszt nem okozója a hűtlenségnek. Mi amolyan feedback vagyunk.

– Hogy micsoda?

– Visszajelzés. Mindenkinek szüksége van rá, hogy tudja, hol tart a kapcsolata – magyarázta Tivadar barátságosan pislogva. – A mi ügynökségünk a jó kapcsolatokért dolgozik. Azért az érzésért, hogy ketten vagyunk a világ ellen, az erőnk megduplázódik.

– Ez csak álom. Én ezt egyáltalán nem érzem.

– Nem is csoda, nem is csoda. Ha érezné, nem fordult volna az In flagrantihoz.

Kenéz György minden mozdulatával rejteni, fedezni kívánta ezt az üzleti találkozót, hangjának ívével halkítani igyekezett a beszélgetés általános hangerejét, gyakorlatilag már suttogott.

– Egy férfi azért normális esetben… – meglazította a nyakkendőjét – …mégiscsak érzi, hogy szereti-e a felesége!

Tivadar szolgálatkészen lehalkította a hangját.

– Ahogy a házasság hosszú évei alatt elmosódnak az énhatárok, sajnos, az éberség csökken… A féltékenység éppen abban a fenyegetésben gyökerezik, hogy esetleg az egységet egy kívülálló veszélyezteti. Hogy orvul lehasítja önről az énje másik felét!

– Nos, igen. Én most sokkal inkább ezt érzem.

Kenéz Györgyön átsuhant, hogy egész életében nem ejtette ki ennyiszer a száján az „érezni” szót. De ez a pasas, ez a fake csábító, folyamatosan provokálja, hogy kimondja, amit érez.

– Azt érzi… – helyeselt Tivadar – hogy az az ember, akit eddig a legfőbb támaszunknak, önmagunk kiteljesedésének tekintettünk, egyszer csak távolodni kezd.

– Ööö… nos…

– Egyenes beszéd! Hát ezért fontos a gyanú minden árnyékát eloszlatni!

Tivadar nemcsak az ügynökség alapkurzusán vett részt, de elolvasott jó néhány, a témába vágó önsegítő könyvet.

– Mindig az alany személyiségéhez igazítom a hódítási tervemet! A kérdés, hogy meg akarunk-e állni egy könnyed flörtnél, vagy in flagranti gondolja, Kenéz úr.

Kenéz Györgyöt nagyon megviselte ez a beszélgetés. Tisztában volt vele, hogy a felesége egyáltalán nem készül őt elhagyni, már csak azért sem, mert homályosan érzékelte Marcsi energiaszintjét. Nem lett volna benne annyi szufla. A feleségét maximálisan lekötötte a szalon, a háztartás meg a két gyerek.

Csak az a veszedelmes idegesség ne tört volna rá időnként! Amikor a kurva hidegben kiáll az erkélyre cigarettázni! Valami vadság gyűrűzött körülötte ilyenkor a füstben. Az ügynökség munkatársa, az alibicsábító jóval izgalmasabb bűnökkel gyanúsította Marcsit, mint amilyeneket ő férjként képes volt feltételezni a feleségéről. Mégis szeretett volna utánajárni, hogy mi ez. A veszély, a változás kénes szaga…

Az ő orra csalhatatlan! Ezt a főnökei is elismerik.

És most sajnos veszélyt szimatol. A felesége valahogy olyan… Aluszékony. Szórakozottan jóindulatú. Amikor pisil, nyitva felejti a fürdőszobaajtót!

Jól mondja az ipse, ha az ember házastársa kicsábul az egységből, az tényleg piszkosul sebezhetővé teszi…

A Hűségtesztet a lakópark kiskocsmájában ajánlották neki. Először azt hitte, ugratják. De nem. Az In flagranti ügynökség már a fél lakóparkkal szerződésben állt, segített elrendezni az ügyes-bajos dolgaikat.

Álkonferenciát szervezett félrelépni szándékozó férjeknek, meghívólevéllel, beszállókártyával, szállodaszámlával. Beépültek cégekhez, hogy az alkalmazottakról jelentsenek, kamuaranyifjakként segítettek fűzni a sznob csajokat.

Kétségkívül a Hűségteszt szolgáltatás volt a legkeresettebb.

Gyurit hamar meggyőzték a lakópark kiskocsmájában, abból baj nem lehet, ha kiderül, mennyire könnyű Marcsit táncba vinni. Csak egy információ.

És az információ hatalom, Gyurikám! Arról nem is beszélve, hogy az ügynökség diplomás színészekkel dolgozik…

Nyugtalanul mozdult meg.

– In flagranti természetesen nálunk szóba sem jöhet!

– Nők esetében sosem lehet általános szabályokkal dolgozni…

– Naná. Gondolom.

– Több tucat közelébe férkőztem már. Megkaptam előre egy dossziéban, ki mire bukik. Szinte mindegyikük megnyílt azonnal. De azért nem olyan egyszerű őket elcsábítani.

– Viccel? Magának, ezzel az alapos felkészültséggel?

– Megteszek mindent. Sorsok, családok, életek függnek tőlem. De néha kiapadok. Tudja, intuitív szakma…

– Szóval, nem mindenkit sikerül? Van, aki egyszerűen hűséges?

– A férfiaknál a ráta szinte százszázalékos. A kolleginák dolga persze jóval könnyebb. Elég, ha nevet a viccein… A véletlen érintés is működik. A férfiak nagy része elhiszi magáról, hogy egy ismeretlen nő képtelen neki ellenállni. De a nők… – nézett bánatosan maga elé – a nők kiismerhetetlenek.

– Mondhatom, jó szakmája van magának.

– Isten tudja… – mondta Tivadar kitérőn. – Egyszer talán írok egy könyvet. Volna mit mesélni. Persze a morális szabályokat betartom. Szex ügyféllel nincs!

– Na még csak az kéne! – horkant fel Kenéz György. – A nejemről beszélünk! Mondja csak, Tivadar – kérdezte, miközben gyanakodva meredt rá –, akkor pontosan hogyan is megy az in flagranti?

– A kérdéses pillanatban – mondta Tivadar Mulder ügynök zordonságával – kimegyek a fürdőszobába, és már megy is az üzenet az ügyfélnek…

Kenéz György borotválkozási sérülése fellángolt, mint a szemafor.

– Nem akarok én senkit csőbe húzni… Legkevésbé magamat. Csak azt szeretném tudni, hogy mit gondol a házasságunkról a feleségem. Érti? Hogy mi jár a fejében…

Kenéz György, bár tele volt aggályokkal és kérdésekkel, már megadta magát a sorsának. „Nem tudom, mit akar Marcsi, de ismerve őt, már az övé. Nem tudom, mire hajt, de már megvan neki. És utána fogok járni, miért van, hogy újabban akkor jön, és akkor megy, amikor neki tetszik. Amíg a szabályokat betartotta, addig ura voltam az életemnek.”

– Ha valakit megcsalnak – Tivadar kihajtotta a négyoldalas szerződést az ügyfél aláírása résznél –, nem azt kell kérdezni: mitől jobb ő, mint én? Azt kérdezze meg önmagától, hogy mit szeret jobban a párom önmagában az új kapcsolat révén? Mert ez az, ami hiányzik neki!

– Ismétlem, a mi esetünkben nincs szó ilyesmiről.

– Persze hogy nincs! Csak azért mondom, mert végeztem pszichológiai kurzusokat. Sokat tanultam én az emberekről…

Kenéz György most már minél hamarabb el akart tűnni a kávézóból, vállának görbülete a kijárat felé vette az irányt.

– Nézze – szedelőzködött –, Marcsi nem egy kirívó eset. Gyerekeket nevel, évek óta házasságban él, rendezett körülmények között. Túlságosan is átlagos… Leszámítva persze a hétköznapi szurkapiszkáit.

– Utána fogunk járni – nyújtotta a kezét Tivadar.

Kenéz György a kávéház falán lógó tükörhöz lépett, hogy megigazítsa a nyakkendőjét.

– Nem akarom zörgetni a harasztot…

– Isten őrizz! – mondta Tivadar, miközben összegereblyézte és egy kék dossziéba csúsztatta a szerződés lapjait.

– Tudathasadásos állapot ez. Az ember mégiscsak kész helyzet elé állítja a párját. Ki tudja, a végén mi derül ki…

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

2012. ÁPRILIS, BUDAPEST, MARGIT KÖRÚT, H-CSOPORT

– Az előbb, mielőtt kikapcsolta a telefonját, azt mondta a lányának, hogy most nem tud beszélni, mert éppen egy fontos tárgyaláson van.

Bori kamaszos grimaszt vágott.

– Igen?

– Fanni ezek szerint nem tud róla, hogy ön családterápián vesz részt. Akarja, hogy ezt megbeszéljük?

– Nem, nem tud róla, mert… mert pillanatnyilag ő is elég zűrös heteket él, és jobbnak láttam, nem terhelni egy ilyen… bonyolult folyamattal. Ez igazán részletkérdés.

Rombuszmintás jóindulatúan bólogatott.

– Értem. Akkor ma csak a felnőttek dolgain dolgozunk. Rendben?

Nem felelt. Teljesen visszavonult.

„Hülye vagy te? Hagyod, hogy felszántsa a lelkedet egy kombájnnal? Ki tudja, mit hoz felszínre, ami már nem megy vissza! Miért nem mész ki inkább a Duna-partra? Ott lehet meditálni. Vagy tudod, mit – ajánlotta Marcsi –, elmegyek veled csikungra! Rögtön a spinning után a kisteremben! Az majd visszahozza a csídet. Spirituális energiához juttat, és szálkásítja a combodat!” Marcsi másnap hasonló vehemenciával buzdította a „Kristályok gyógyító hatása” tanfolyamra, majd elküldte Borit egy Erzsébet körúti arkangyalhoz az energiáit kifényesíteni, Alsónémedibe rontást levetetni, egy jógicsoportba frekvenciát emelni, és az ismert guruhoz az egóját kicsit összetörni. Rombuszmintást viszont kuruzslónak tartotta.

– Khm… nos, akkor, Bori… azt javaslom, hogy hunyja be a szemét, és menjen vissza gondolatban arra a helyre, ahol először randevúzott a férjével…

Bori szeme kipattant.

– A helyzet az, hogy mi nem igazán randevúzgattunk…

– Nocsak, ez érdekes. Maradjunk itt. Ez a második házassága?

– Nem, ez az első házasságom. Korai házasság.

– De Fanni nem vér szerinti lánya a férjének.

– Péter biológiai értelemben nem az apja a lányomnak, de születése pillanatától neveli. Egészen össze vagyunk nőve mi, hárman.

– Tudja… tapasztalatom szerint a második kötés akkor sikerül, ha elismerik az elsőt.

– Nem tudtam.

– Pedig eddig még egyetlen egy esetet sem láttam, amelyik kivétel lett volna a szabály alól…

– Ööö… pontosan mit ért azon, hogy elismerik az előző kapcsolatot? (Szentséges bonyolult, ok-okozati, könyörtelen párkapcsolati szabályok! Tróger, piszok módon tizenöt éve szabálytalanul élünk. Pardonbocsánat!)

Rombuszmintás kínosan meresztgette a szemét. Első látásra akár szórakozott professzor benyomását is keltette volna, ám valójában ilyenkor azt leste, melyik polcon hagyhatta az olvasószemüvegét.

– Akkor tudunk egy korábbi kapcsolattól elszakadni és utórengések nélkül lezárni, ha belül is mélyen átéljük: úgy voltál jó nekem és olyannak szeretlek még mindig, amilyen vagy.

Bori sötéten kérdezte.

– Létezik olyan ember, aki így szakít?

– Nem állítom, hogy egyszerű, csak azt mondom, hogy így lehetne komolyabb sérülések nélkül elszakadni…

– Hát igen. Tulajdonképpen megnyerő elmélet, ha mondhatok ilyet.

– Bármi vezetett is a szakításhoz, azt nem szabad bűnnek tekinteni. Azok az indokok, amelyek ilyenkor felbukkannak, mindig felületesek. Részigazságok. A valódi okok, amelyek az elváláshoz vezettek, legtöbbször rejtve maradnak.

– Azért… vannak egyértelmű helyzetek.

– Nem, Bori – ismételte Rombuszmintás összeszorított fogakkal, amitől nem lett szebb –, nincs olyan, hogy valaki jobb, mint a másik. Amit nekünk adott, a kettőnk kapcsolata is csak attól tudott kibontakozni, hogy olyan, amilyen. Elvégre valamiért csak őt választottuk, nem így van? Mindenki képvisel valami különlegeset, és azt nincs hatalmában megváltoztatni.

– Jó. De előfordulhat, hogy a másik nem éppen jellembajnok. Leszerepel, csalódunk benne.

– Akivel egyszer átéltem a beteljesült szerelmet, az örökre az életem része lesz. Bizonyos értelemben részeivé váltunk egy közös léleknek.

– Közös léleknek? Úgy értem, mindenkivel? – Bori porig volt sújtva. – Mármint minden egyes kapcsolatunkban?

– Ne gondoljon semmi misztikusra… Amikor teljesen átadom magam egy másik embernek, és ráhangolódom testileg, lelkileg, az kötést jelent, nem igaz?

– …

Rombuszmintás összekulcsolta az ujjait az álla alatt, és majdhogynem unottan hajtogatta.

– Önmagában a szakítás nem hoz megoldást…

– Ezt azért így, vegytisztán…

– Nézze, egy kapcsolatot szélesebb látószögben kell vizsgálni, sorsösszefonódásokkal, a származási családdal… Sohasem két ember történetét kell nézni!

– De ha egyszer két embernek a döntésén múlik minden! Ők döntöttek arról is, hogy egymásba szeretnek…

– Amikor két ember egymás bűvkörébe kerül, nagyon sok titokzatos erő működik közöttük, amiket nem ismerünk. Ez messze túlmutat a vonzerőn. Ilyenkor különböző jellegű emlékek törnek felszínre. A találkozásoknak és az elválásoknak nagyon sok közük van a múlthoz. Főleg a lánya érdekében próbálja megérteni! Neki különösen fontos volna, hogy tisztelettel beszéljen arról a kapcsolatról, amelyből ő született.

– Ezt most hogy jön ide?

– Úgy, hogy a gyerek automatikusan képviselni fogja az előző partnere érdekeit, anélkül hogy ezt bárki észrevenné, és ez gubancot okozhat a jelenlegi családban.

Bori felcsattant.

– Én soha nem beszéltem a vér szerinti apjáról tiszteletlenül!

„Egyáltalán nem beszéltem róla neki” – tette hozzá gondolatban.

Rombuszmintás engedékenyen bólintott.

– Néha nem is kell beszélni, a lélek mindent tud. Mindent pontosan tud… Akarja, hogy leálljunk?

Bori arcán megeredtek a könnyek, nagyon kínos érzés volt. Nem akart meghasadni a lelke, nem fogta el fuldokló zokogás, csak folyt a könnye megállíthatatlanul. Időnként megesett vele. Először egy buszos osztálykiránduláson tették szóvá az osztálytársai. Kötőhártya-gyulladást kapott, észre se vette.

Rombuszmintás odanyújtotta a fabábuk mellett sorakozó kleenexes dobozt.

– Azt javaslom, nézzünk rá messzebbről. Menjünk vissza addig a családban, amikor az utolsó mély, hűséges, szilárd kapcsolat volt…

– A mi családunk… – kezdte, de elhallgatott, kővé dermedve. Rá kellett döbbennie, hogy az egyetlen dolog, amit meg lehet említeni a felmenőiről, az a botrány. A török fattyú és a többi eltitkolt utód… világraszóló botrányok… katasztrofális házasságok… Könnyszivárgások.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

1918. OKTÓBER, BUDAPEST

A szobára illedelmes, szinte természetellenes csend ült, az a fajta csend, amelyhez filcpapucsokat szoktak osztogatni a múzeumokban, de ebben a lakásban nemigen járt látogató.

Köszem megigazította a hosszú, nehéz függöny szegélyét a nappaliban. Micsoda porfogó! Otthonának minden bútorát idegen, magyar emberek ízlése válogatta össze. Egyedül a zongora volt a sajátja.

Megszélesedett hátsójával óvatosan leereszkedett a tenyérnyi székre, és játszani kezdett. Olyan leckeíró kötelességtudattal az arcán, mint egykor a szerájban, ahol kottákkal a hóna alatt, dudorászva igyekezett lépést tartani az őt kísérő eunuchhal.

Csaknem harmincévi kihagyás után napi két órán át gyakorolt, egy kedves fiatal zongoratanárnővel, aki nyilvánvalóan szerelmes volt a fiába. Monoton skálázásaik közben mindketten az ajtót lesték, hátha hazalátogat az úrfi.

Köszem egy mazurkát játszott, csendesen, álmodozva, rosszul.

Ahogy felpillantott a kottájából, Adem állt előtte. Szeme sötéten ragyogott, puha, gesztenyebarna haja csigákban keretezte az arcát. Hosszú, egyenes orra körül négy-öt nyári szeplő világított. A fiú lekuporodott anyja terebélyes szoknyájához, megcsókolta a billentyűkről felemelkedő kezet, és nagyot sóhajtott.

– Utálom ezt a világot!

Köszem Adem dús hajába fúrta az ujjait.

– És honnan vegyek neked másikat?

Álmodozó, magabiztos fiatalember lett a fiából. Senkinek soha egyetlenegy pillanatra eszébe nem jutott fattyúnak hívni. Házasságkötésük után a férje azonnal a nevére vette. A török menyasszony elfogadta a vőlegény vallását, a vőlegény a menyasszony fiát. Nem mindennapi gesztus volt ez Pesten, de olyan nyíltan és magától értődőn, a drogista barátokat is bevonva zajlott ez közöttük, hogy indokolatlanná tették a hátuk mögött összesúgást. Családot, hazát és önálló megélhetést adni a gyermekének, Köszem ezt akarta elérni. Ennyi volt a dolga.

A zongoraleckéket a sors talán jutalomnak szánta.

Gara Géza a nevére vette a fiúcskát, akit Ádámnak szólított mindenki, csak ő mondta törökösen Ademnek.

Hálát adott a sorsnak, hogy imádott gyermeke arcán nem rajzolódtak ki annak a hitvány, romlott embernek a vonásai. A Keszthelyiekről most már egy másik botrány miatt cikkeztek az újságok. A kisebbik Keszthelyi lány liezonján csámcsogtak a társasági hírekben… Kutyából nem lesz szalonna!

Az újságokat a szobaleány hozta be Köszemnek, egy súlyos ezüsttálcán a kávés-és tejeskanna között. Miközben reggelizett, a frizőrnő egy keskenyebb és egy szélesebb hajsütővassal bodorítani kezdte súlyos hajtincseit. Nyolc óra körül végeztek, akkor frissen ondolált huncutkáival felkereste a férjét, hogy egy csókot nyomjon a homlokára, mielőtt a drogériájába indul.

Az asszony később, tizenegy körül követte őt az elegáns üzletbe. Nem segédkezni, reprezentálni ment, a törzsvevőkkel, ismerősökkel elbeszélgetni, míg a személyzet otthon az ebéd előkészületeivel bajlódott.

A zongoraleckékre ebéd után került sor. De mióta egyetemre járt, nagyon ritkán került sor arra, hogy a fia is itt ül mellette.

– Világot éppen lehet cserélni – dünnyögte maga elé Adem.

– Mi az, mit mondasz, édes?

– Valamit szeretnék magának majd elmondani egyszer.

– Mit? Mondd most.

– Nem lehet, majd máskor. Egyszer.

Fia tenyere szinte égette az ő gondosan ápolt, hűvös kezét.

– Valami kisasszony, ugye?

– Mama, ne faggasson.

– De igen. Szívbéli dolog, ezt érzem.

– Ebben igaza van, anyám. Szívbéli.

– Hát mondjad.

A fia nem szólt, de nem is mozdult, töprengett, mérlegelt némán a szoknyája mellett. Lehet, hogy titkol előle valamit?

Adem volt ebben a világban az utolsó szövetségese. Köszem mindent elért, amiért érdemes volt a hárem aranykalickájából kitörnie és külföldre szerződnie. Ma már szinte erőszakkal zavarják haza a hölgyeket, de akkoriban az egész szerájt meg kellett vesztegetnie. Az életét kockáztatta a szabadságért, a szabadság kényszerképzetéért, ami gyerekkora óta, mióta eladták a háremnek, nem hagyta nyugodni.

Ám az intrikák börtönéből kiszabadulva, a háremtől távol, minden korábbinál nagyobb intrika áldozata lett. Iszonyatos állapota dacára igazi zsenialitást fejlesztett ki magában – a talpon maradásban. Nemcsak hogy talpon maradt, a fiának szabad, kényelmes, nyugati életet teremtett. Ahogy körbenézett, finom, európai holmikat látott maga körül.

Most, hogy negyvenéves is elmúlt, szomorúan be kellett látnia, hogy a nyugati ruhák, bálok, ékszerek, a drogéria csinos üvegcséi teljesen hidegen hagyják. Zongorája sárgás billentyűi is. Micsoda igazságtalanság, hogy a reményeivel együtt kopik le az emberről a birtoklásért való lelkesedése is! Onnantól kezdve, hogy nem hisz önmaga varázserejében, képtelen már belelátni azt egy fülönfüggőbe vagy ebédlőgarnitúrába.

Az egyetlen, aki miatt még jóban volt az élettel, az Adem volt.

– Hogy esetleg… – törte meg a csendet Adem – nem, biztosan: haza kell nekem menni.

– Hova?

– Konstantinápolyba.

Köszem elsápadt.

– Nem értelek – mondta –, ismételd!

Adem most már egész határozottsággal mondta.

– Anyám, haza kell mennem. Csatlakozom az ifjú török mozgalomhoz.

– Az lehetetlen!

– Ne vitatkozzunk ezen! Az egyetemen halasztok. Most ott van rám szükség. Ne beszéljünk róla!

– De igeni beszéljünk! Nem tudsz te semmit, Adem. Nem is értesz a politikához.

– Többet tudok, mint gondolja…

Köszem felpattant a székről, amit már nagyon régóta nem tett, és kiegyenesedett, mint a cövek. A lakás ettől a hirtelen mozdulattól egészen felélénkült, minden kiélesedett.

– Az a begőzölt, nacionalista bagázs – csattant fel –, kávéház-forradalmárok! Párizsból szépen kitalálták, milyen legyen a török hagyomány…

Köszem sokat mesélt Ademnak a török gyökereiről, de ösztönösen óvakodott attól, hogy fiával az ellentmondásos politikai viszonyokat boncolgassa. Nem akarta neki elmagyarázni, hogy egy vesztébe rohanó birodalom távoli gyermeke. De hogy a fia éppen az ifjú törökökért kezdjen lelkesedni! Akik mindazt képviselik, ami elől Köszem elszökött! És amit már a törökök nagy része is elutasít.

– De hiszen most fognak megbukni!

– Éppen most van ott a helyem. Tudja, anyám, néha az emigrációból jobban látszanak az óhaza gondjai. Enver pasa egy zseni!

A daliás férfiszépség, Enver pasa, egy időben a birodalom hőse volt, ám a világháború vesztes csatái miatt a csillaga kezdett leáldozni.

– Enver pasa csak a nagyravágyásának és a külsejének köszönheti sikereit. Egy Napóleon-komplexussal megvert Casanova.

– A törökök mindig is megalománok voltak, valaha egész Európa a lábunk előtt hevert. Most meg angolok, franciák, görögök diktálnak Konstantinápolyban. Anyám, hát nem érzi, milyen mélyre süllyedtünk?

– Mit számít neked, görög vagy török, német vagy angol? Mind között vannak barbárok és civilizáltak. Te egy nemzetségbe tartozol: a civilizáltak közé! És amíg én élek, azok közt is maradsz!

– Legyen szép, hosszú élete anyámnak! Én most hazamegyek.

Mintha nem is az ő fia beszélt volna, hanem helyette egy démon. Mit akar ezzel, mit akar velük? Odament, és a vállára tette a kezét.

– Te itt vagy itthon! – suttogta. – Mellettem. A nevelőapád mellett! Azok után, hogy… nevet adott neked. Felnevelt… Most szüksége van rád. Itt is háború van. Itt tudsz tenni. Ott csak forradalmárt játszanál, fiam, ami veszélyes játék, hát nem olvasod a lapokat?

– Minek olvassam a cenzúrázott, manipulált európai sajtót? Ugyan! A főszerkesztők meg a lapkiadók összejárnak vacsorázni a politikusokkal…

– Ha tényleg Törökország felemelkedését akarod… itt maradsz. Mert az csak a nyugatiasodás útján képzelhető el. Ha majd kész ember leszel, elmehetsz oda, ahol soha nem jártál, de amit a hazádnak vallasz.

A fia lehajolt hozzá, átölelte, megforgatta, megcsókolta. Aztán vette a kalapját.

– Adem… – sikoltotta – azt mondtam, itt maradsz! Ha elmész, nagyon megbán…

Nem mondta ki. Szívébe belenyilallt a régi fájdalom. Mintha a régi bűnből, ami ellen bosszúállásra indult, rá is ragadt volna egy adag. Élete minden nehéz pillanatában átokhozónak érezte magát.

Most összemosódott a férje és a fia iránt érzett csalódás. A fia eltaszítja, anélkül hogy tudná. Ahogy a férjével is túl vannak már minden nosztalgián.

Igazságtalan vagyok Gézával – figyelmeztette annyiszor önmagát. Túl sokat várt a férfitól. Hiszen az szembement a világgal miatta! Ő pedig azzal hálálta meg, hogy kivetítette rá a haragot, amely örökre befészkelte magát a szívébe, és mérgezi vele önmagát és minden családtagját.

TIZENHATODIK FEJEZET

2008. MÁJUS, BUDAPEST, PLATÁN LAKÓPARK

Marcsi kinézett az ablakon, és látta, hogy egyetlen délelőtt alatt kinyíltak a virágok a kertben. Jó hangulatát tovább fokozta a látvány, ami a konyhában fogadta: Gyuri állt a tűzhely előtt, és szalonnás tojásrántottát sütött.

– Mmm… – szimatolt vidáman a levegőbe – csak nem folytatódik a születésnapom?

Nem látta a férje arcát, aki piros pettyes edényfogóval igazgatta a serpenyőt a gáz felett. Marcsi éppen a napokban állapította meg, hogy Gyurit a nők után az ételek kezdték mindjobban érdekelni.

Tulajdonképpen az egyik érdeklődés észrevétlenül csúszott át a másikba, amikor egy hajnalon az éjszakai füstös, piaszagú szórakozóhelyek után éhségtől remegve felkereste a Fehérvári úti csarnokot. A pirkadatkor nyitó piac felidézte Gyuriban az édes gyerekkort, rámosolygott az árusokra, mindenkivel szóba elegyedett, elmesélte, hogy a feleségének és a gyerekeinek válogat reggelit, mire a kofák nagy lármával a legszebb áruikat szedték össze neki.

Minden olyan tiszta volt, a gúlákba rakott almák, a hajnal és az élet. Rákapott a piacra. Fekete kasmír kabátos alakja, a kora reggeli órákban, mielőtt munkába ment, ide-oda cikázott a standok között.

Mindig is voltak „dolgai”. Marcsi még idejében belátta, hogy tehetetlen a férje hórihorgas szabadságigényével szemben, amely úgy magasodik a házasságuk fölé, mintha a harmadik gyerekük lenne, egy kajla kamasz. Azt az elvet vallotta, hogy kár kicsinyeskedni. Legalábbis amíg van otthon férj és friss reggeli.

– Tényleg szeretnéd folytatni a tegnap estét, Marcsi… – kérdezte a férje miközben profi mozdulatokkal aprította a paradicsomot. A konyhára ráült a szalonnaszag.

Átkarolta a férje derekát, és felkapott egy szelet paradicsomot a vágódeszkáról.

– Tréfálsz velem? Minden tökéletes volt, a gyerekek születésnapi köszöntője, a vacsora, a színház…

Gyuri keze változatlan lendülettel továbbaprított.

– Ekkora élményt jelent neked a színház?

– Csúcsszuper élményt!

– Ki gondolta volna, hogy téged így lázba hozott.

Marcsi lehunyta kicsit a szemét. Csupa türelemmel.

– Talán nem tetszett a darab? – kérdezte szenvtelenül.

– Hogy nekem? Nekem tetszett-e a darab? A kérdés, hogy neked tetszett-e, édesem, mert alig figyeltél oda.

Marcsi teljes tájékozatlanságban állt a konyha közepén.

– Véresre tapsoltam a tenyeremet…

– Ó, hogyne, de mennyire, hogy tapsoltál… És utána ki is fejtetted a kocsiban, jól emlékszem rá, külön kiemelted, milyen szellemes és amellett egyszerű ötlet női karakterré formálni egy kutyát…

– Gyuri, mi folyik itt?

– Csak annyi, édesem, hogy az egész publikum láthatta rajtad, mekkora nagy… színházrajongó vagy.

– Neked meg mi a fene bajod lett hirtelen? Tegnap még te is fel voltál dobva.

– Igen, lelkesedtem – sértett mozdulattal zárta el a gázt. – Automatikusan lelkesedtem, mert nem tudtam, mit tegyek. Annyira lebénított a viselkedésed.

Gyuri diadalmasan az asztalra tett két, szögletes lapostányért, amelyek nem sokban különböztek két közönséges csempétől. Roppant stílusosak voltak. Nem sokkal az után vásárolta őket, hogy rákapott a főzésre, mert úgy találta, tökéletes alapot adnak a konyhaművészetéhez. Csak akkor használták a tálalócsempéket, ha kettesben ettek, a gyerekek számára kivitelezhetetlen vállalkozásnak bizonyult, hogy a szegélyeken belül tartsák az ételt. Így aztán a tányérok szorosan összekötődtek kettőjük kapcsolatának ünnepi és kevésbé ünnepi pillanataival.

– Lebénítottalak? – kérdezte Marcsi.

– Igen – felelte a férje habozás nélkül –, és ezt te is pontosan tudod.

– Nem, nem tudom. MI BAJOD?

Gyuri egyenesen a szemébe nézett, sötétkék frottírköntösében, kezében a súlyos serpenyővel.

– Elviszlek színházba a születésnapodon, és te egész álló este egy másik férfival szemezel? Igen?

Megpróbált utánaszámolni, hány évszázada szemezett utoljára, és milyen technikával is szokták azt egyáltalán.

– A sötétben? – kérdezte akaratlanul.

A férje rezzenéstelen arccal lapátolta magába a tojást.

Marcsi gépiesen a szájához emelte a villát, evett, nehogy elhűljön az étel. Közben próbálta lepergetni magában az előző estét, ahogy az egész napi rohangálás után lerogyott a színházi székbe, belefeledkezett a darabba…

– Balközép négyes sor – mondta Gyuri segítőkészen –, a színészek jobb kéz felől játszottak, de te egyfolytában balra néztél.

– Honnan tudod? Talán engem lestél előadás közben? Cseszd meg, Gyuri, ez már tényleg… patológiás!

– Patológiás? Az összes ember feje egy irányba nézett, csak a tied meredt az ellenkező irányba. – Lesodorta az asztalról az imádott csempetányérját.– Te cseszd meg!

– De hát ez nem igaz! – hitetlenkedett Marcsi.

– De bizony igaz. Még rád is néztem, hogy mi van. Észre se vetted? Hát hová merült el szép szemed világa? – kérdezte a férje, most már teljes lendületével. A felesége tanácstalan arca egy pillanatra megzavarta, de most visszazökkent az igazába. – Megmondom én! Az a gnóm nyikhaj. A hosszú hajú ripacs. Ott, a bal oldali páholyban! Ki a fene volt? Honnan ismered? Hogy dúlhatott fel annyira, hogy három felvonáson át képtelen voltál máshová nézni? Nyíltan bámultad! Még csak nem is leplezted…

Marcsi teljesen elképedt.

– Én nem tudom, Gyuri, te miről beszélsz… A darabot figyeltem végig… Várjál csak. Ott volt az ajtó, amelyiken bejöttek a színészek… talán arra nézhettem…

Ebben a pillanatban megszólalt a telefon.

Kenéz György megint láthatta a feleségén a megmagyarázhatatlan idegenséget. Nem képzelődött, ez a nő teljesen eltávolodott. Kicsukta az életéből. Van, amit nem lehet megbocsátani, és nem is szabad. A lehető legjobbkor lépett kapcsolatba az In flagranti ügynökséggel!

Marcsi megkönnyebbülve pattant fel a reggelizőasztaltól.

Bori volt. A reptérről telefonált. „Ide hallgass, most nem tudok beszélni, mert Gyuri éppen féltékenységi jelenetet rendez, és a végszóm ott lóg a levegőben.”

Alig harminckét perc maradt a gép indulásáig, így Bori egyáltalán nem bánta, hogy gyorsan túlesnek az búcsúzkodáson, és benézhet a Duty Freebe.

Ám Marcsi, abban a pillanatban, hogy megérezte a megkönnyebbülését, meggondolta magát, és gyónni kezdett. Bori feltette tehát a megfelelő kérdéseket, a megfelelő sorrendben, épp csak egy leheletnyi, „meddig akarod áltatni magad” hidegséggel a hangjában.

– Egy féltékeny embert sosem fogsz szavakkal megnyugtatni – mondta szigorúan –, pláne logikával! Nem véletlenül mondják, hogy preverbális érzés.

– Milyen? – suttogta Marcsi az idegességtől még mindig remegve. – Milyen érzés?

– Ősfélelem abból a korszakból, amikor még teljesen az anyjára volt utalva… – Hagyta, hogy barátnője eméssze a hallottakat. – Mondhatsz neki bármit, olyan ez, mint a pókfóbia. Észérvek nem hatnak.

– Hát nagyon nem.

– Viszont, ha elengeded a gyanúsítgatásait a füled mellett, az olaj tűzre. Akkor azt hiszi, titkolsz valamit.

Marcsi elgondolkodott egy hosszú, kiaknázatlan dutyfree-percig.

– De… mégis, mi a büdös francot csináljak? Hagyjam rá, hogy stíröltem egy vadidegen pasast? Mondjam, hogy ismerős volt…

– Eszedbe ne jusson! Jézusom. A legkisebb eltávolodásra utaló jel a totális létösszeomlást jelentheti Gyuri számára.

– …

– A féltékenység agymosás, olyan, mint a dagály, elönt mindent.

Marcsi csak álldogált mezítláb, mert a papucsa ott maradt a konyhában az asztal alatt, és az ujjízületét rágta, nem tudta, mit tegyen. Vissza kellene mennie.

– Na, várjál csak… – mondta Bori – volt egy ismerősöm, akinek betegesen féltékeny volt a férje.

– És? Mondd már! – szűrte Marcsi a foga között.

– Azt tanácsolták neki, hogy kezdjen ő is féltékenykedni! Utánozza pontosan a pasi faggatózását, gyanakvó tekintetét. Persze nem esett le egyből a férjnek… csodálkozott, hogy itt is, ott is összefutnak a feleségével. Akkor a nő rátett egy lapáttal, rajtaütésszerűen felkereste a munkahelyén, jeleneteket rendezett, amit el tudsz képzelni… Egy idő után a férj féltékenységi rohamai csökkenni kezdtek, végül teljesen megszűntek. Elhitte, hogy tényleg fontos a feleségének…

– Ühüm – mondta bizonytalanul Marcsi, majd éles váltással: – Az Ámor-híreket volt időd átfutni?

Bori előtt felrémlett a felkiáltójeles e-mail, Marcsi elsőáldozós rózsaszirom-mondatai.

– Hajaj! Ámor-hírek?

– Tudod. Az ellencsapás. A blogger ellen.

– Ja… azt igen… ööö… Marcsi, én úgy látom, lassan elül ez az egész. Nem hiszem, hogy foglalkoznunk kellene vele.

– Nem tetszik?

– Jópofa, nem is az, de tudod a menyasszonyokat, akik az én ruháimra buknak… nos, őket szerintem nem nagyon kell meggyőzni…

Marcsi elnémulva birkózott ezzel a brutálisan, megdöbbentően amatőr hozzáállással.

– Már hogyne kellene! – mennydörögte. – Erről szól a marketing! Enélkül ma már nem megy, tudod? Az isten szerelmére, a válság közepén több százezer forintos, egyszer használatos terméket árulunk! Azért ehhez kell némi rábeszélő erő… – Hátrafordult, hogy Gyuri nem jött-e ki a konyhából a sivítozásra. – Hogy állunk az albummal – folytatta most már halkabban –, beszéltetek a családi fotózásról?

Bori kihúzta a táskája cipzárját és kotorászni kezdett a jegye és az útlevele után. Egy szürke garbós pasas mosolyogva bámulta.

– Nem akarják, Marcsi. Nem szeretnénk kirakat család lenni.

Mélyen megbánta, hogy felhívta elköszönni. Lehetett volna egy nyugodt fél órája. Csak magának. Senki nem szólna hozzá… Esetleg a szürke garbós férfi. Szórakozottan visszanézett rá, alulról felfelé.

– Ha beütöd az Amadeus nevét a keresőbe – sziszegte Marcsi –, egy blog ugrik elő, és arról kaffog, hogy ugyan miért is költene egy nő egy vagyont a ruhájára, ha néhány év múlva újra ott áll majd az anyakönyvvezető előtt. A menyasszonyaid még önmaguk előtt is restellik a hosszú, fehér ruhát! Sajnos, ez a nagy helyzet, Bori. Meredek, tudom, viszont a személyesség működik. Az összes kételyt el kell oszlatnunk! Mi vagyunk a bizonyíték, hogy léteznek szép családok… Érted? Nekünk ezt kell sugallnunk!

– Jól van, leteszlek.

– Jó, menj csak be, szevasz… Most mondd, mi az Fanninak néhány óra majomkodás a kamera előtt? Még élvezni is fogja!

– Ha egyszer nem akarja – sóhajtotta Bori. – Na, szoríts, hogy minden működjön a koszorúslányokkal! Most tényleg kinyomlak…

– Még szép, hogy támogat a családod… – csattant fel Marcsi. – Csak aztán nehogy ők háborodjanak fel elsőként, amikor visszaesik a forgalom. Ha marad időd az Ámor-hírekre… – Hirtelen elhallgatott.

Gyuri jelent meg az ajtóban, konyharuhával a kezében.

TIZENHETEDIK FEJEZET

2008. MÁJUS, BUDAPEST–BERLINI JÁRAT

Arra ébredt, hogy a légiutas-kísérő lefékezi a soránál a kis kocsiját, és aziránt érdeklődik, hogy sajtos vagy sonkás szendvicset választ-e. Mást nem is lehetett remélni a hetvenperces Budapest–Berlin járaton. Mintha csak azt reklámozta volna a légikisasszony a hercigen megkötött kis kendőjével, hogyan tesz meg egy Malév-gép nyolcszáz kilométert az átlagos szendvicsfogyasztási idő alatt.

Bori hátradöntötte az ülése támláját, a feje alá tette a pulóverét, és kibámult az ablakon. Azon kapta magát, hogy mazochista módon ismételgeti az Ámor-híreket. Marcsi hangján. Tévébemondó-hangon. Reptéri hangosbemondó-hangon.

Pontosan érezte az Ámor-híreknek, ennek a rettentően kedves és teljesen aszexuális műfajnak a lényegét. Az esküvőt mindig körüllengte egy ilyen légkör, a kispolgáriság megnyugtató hangulata. „Nem valószínű – töprengett félálomban –, hogy valaha férjhez megyek, ha nem változnak meg hirtelen a körülményeim. A körülményeim? – riadt fel. Fanni mint körülmény? Jóságos ég!”

Azért a blog bosszantotta. Ez a hülye Marcsi bogarat ültetett a fülébe, a blogger súlyos Amadeus-fixált, vagy hogy mondják az ilyet…

El nem tudta képzelni, ki lehet, és miért szentel ilyen kitüntető figyelmet a szalonnak. Kiitta a kávéját, próbált a fedélzeti magazinba temetkezni, aztán nagyot sóhajtva elővette a telefonját. Friss bejegyzést írt a Nászblogger, aznap posztolta.

Bori nagy szakértelemmel olvasta újra és újra. Időnként hangosan felszisszent.

Meztelen a menyasszony!

A háztartásbelit is elbocsátják néha

A háztartásbelieket is elbocsátják néha… Ritkábban a szó fizikai, gyakrabban a lelki értelmében. A leváltott hitvesek általában nem született feleségek. A nők kis hányada (nagyjából akkora, ahány tehetség más pályákon mozog) egyszerűen feleségnek született. Bennük ugyanúgy lobog a tűz, mint minden zseniben, nem is fenyegeti őket a kihűlő házasságok réme. Vétek volna más feladat után nézniük.

„Nahát, ennek sem az Amadeus a legfőbb problémája! – hajtogatta magában Bori. Még jobban elálmosodott. – Nincs ember, aki ezt végigolvassa!” És továbbolvasott.

Az átlagos rátermettségű feleségek (lássuk be, ők vannak többen) sokszor jobb ötlet híján maradnak háztartásbeliek és alakítanak ki elkerülhetetlenül függő viszonyt a férjeikkel. Ráadásul a megbízatásuk még több gyermek esetén sem szól tizenöt-húsz évnél többre. Vajon mekkora eséllyel kezdik (újra) a pályájukat a negyvenes éveikben? Mekkora a statisztikai esélyük arra, hogy a férjük nem bocsátja el őket? Ötven százalék? Negyven? Mekkora számlát nyújtanak be akaratlanul is a gyerekeiknek, akik számára az „értetek éltem” helyzet baromira nagy érzelmi teher? Csak azért kérdem, mert Magyarországon a nők csaknem fele a hozzátartozóinak a jövedelméből él. Adja az ég, hogy frappánsan visszavágjanak az efféle illetlen kétkedésre!

Mi ez? Házasságellenes blog? Feminista fórum? Hajadonok panaszkönyve? Miről szól ez a blog valójában? Csak ő nem értené?

Naponta bejárok az Amadeusba, flancos szalon ám, ide nem téved be akárki. Hallgatok. Figyelek. Egész új tartományát fedezem fel a menyasszony-ábrándoknak.

Miért nem ír inkább fogalmazást Mit láttam a planetáriumban? címmel.

Óóóó, na és a boldog házasságban élők! Minden heves vita és szenvedélyes elemzés tárgya… Akadnak közöttük zavarba ejtően érett személyiségek, rájuk nem is érdemes szót fecsérelni, meghatározott statisztikai gyakorisággal csak úgy megszületnek, és házasságot kötnek.

Aztán ott vannak az elfojtók, akik prolongált párkeresésnek álcázva tulajdonképpen bojkottálnák az egészet. Még nem beszéltünk az örök megalkuvóról, az infantilisról, továbbá az önértékelési zavarokkal küszködőről és a legsúlyosabb esetről, a mázlistáról. Akarsz róla beszélni? Figyeld a blogot!

Habcsók,

A Nászblogger

Naponta bejár? Valaki figyeli? Egy pszichopata? Egy neurotikus menyasszony?

Bori megpróbálta elképzelni a bloggert abroncsszoknyában, amint kissé zaklatottan forgolódik a tükör előtt, mert az imént fejezte be ötvenperces óráját egy Margit körúti jungiánus terapeutánál, aki ülésenként hatezer forintért hősiesen próbálja bebizonyítani neki, hogy minden esélye megvan a harmonikus párkapcsolatra.

Miért ilyen erőszakosak az emberek? Miért jön mindenki a boldog párkapcsolattal? Miért nem törődnek bele egyszerűen, hogy az olyan, mint a világbéke? Már a csomagkiadónál állt, de még mindig szorosan markolta a laptopját, mintha bármelyik pillanatban kiugorhatna belőle egy blogger, aki szúrós szemmel megkérdezi, mégis mi a fenét művel Berlinben, Jonas Berlinében, koszorúslányruhákkal takarózva.

Ahogy figyelte a körbe-körbe cammogó bőröndöket, gyorsan változó emlékképek rohanták meg. Hirtelenjében nem tudta összeszámolni, hányszor nézte már hipnotizálva ezt a végtelen nyolcas formát rovó berlini gumiszalagot. Kiszúrt a szalagon egy vízfoltot, és követni kezdte a szemével. Szédülni kezdett.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

1984. JÚLIUS, RATHENOW

Borit elvezették az útlevél-ellenőrzésre várakozó utasok kígyózó sora mellett. Utána gurult a poggyásza, a feje felett apró, fényes glória lebegett. Tisztán, láthatóan. Egy légikisasszony vezette kézen fogva, mosolyogva.

Anya megmondta előre, hogy így lesz, és Bori egyáltalán nem aggódott. A légikisasszonynak ez munkaköri kötelessége! Mindent megbeszéltek Anyával. Megtanultak néhány mondatot németül. A félreértések elkerülése érdekében.

„Ich möchte Ihnen vorstellen, mein Name ist Bori Keszthelyi, ich bin elf Jahre alt. Ich reise in der DDR.”

Négy napon át gyakoroltak. Egyre ingerültebben. Az egész cseregyerek-lehetőség kedden vetődött fel. Zongoravizsga után. Míg az anyja telefonált, Bori kétségbeesetten fülelt, verejtékezve, mezítláb. Június közepe volt, azon a héten ért véget az iskola. Sajnos a kánikulával együtt betört a lakásba a kicserélés lehetőségének jeges fuvallata is.

Eredetileg másik gyereket cseréltek volna ki, egy Barnabás nevűt, de a kis krapek annyira megrémült, hogy átfúródott a Vak Bele. Bori megpróbálta elképzelni Vak Belet, amint kínlódva, pánikolva fúródik. És a Vak Szerencsét, amint rámosolyog.

Igazán kapóra jött ez a két hónap! Ebben mindenki egyetértett.

Válóper után gyerek, házi kedvenc ne legyen láb alatt!

Az apja a hírre szárazakat nyelt, nem tiltakozott, aláírta az útlevélkérelmet. Ha minden évben kiküldik két hónapra, röhögve felveszik majd a gyereket a német tagozatra a gimnáziumba. Már látta magát, amint meglátogatja egyetemista lányát a Humboldt Egyetemen. Úgy bánt Borival, mint a Nagy Utazóval. Állatkertbe is elvitte az új testvéreivel. (Ich habe einen Bruder. Und eine Schwester.)

És érzelmesen suttogta, mint egy operettben: „Büszke vagyok az én nagylányomra.” De a kőelefántnál, ahova beálltak félkörben a színes forgókkal és a nyúl formájú luftballonnal, az apja csak nem tudta fékezni magát.

Idegesen kiszólt a kamera mögül:

– Bori. Ne pózolj!

Bori lába ráfagyott a forró aszfaltra.

Az apja mindig éreztette vele, hogy más, mint az új testvérei. Hogy aggodalomra ad okot. A sikeres szociológus képtelen volt megbarátkozni a helyzettel, hogy bárhová mennek, azonnal Borira terelődik a figyelem. A KÜLSEJE tereli rá.

„A szépségnél fontosabb adottságok számítanak az életben” – mondogatta legidősebb lányának, és szomorúan ingatta a fejét.

Bori növekvő aggodalommal gondolt a fontosabb adottságokra. Zsigereibe lassacskán beköltözött a hideg tudat, hogy fontosabb tulajdonságai frontján kisebb zavar támadt. De nem olyasféle zavar, mint amikor valaki végtag nélkül születik. Hanem olyasféle, mintha szándékosan csinálná!

Pedig csak a fénykép miatt mosolygott.

Már csak három nap, és úgyis kicserélnek, gondolta higgadtan.

Amikor az apja hazaszállította, az anyja kedvenc sorozata ment a tévében. A kissé szórakozott kérdésre, hogy tetszett-e neki az állatkert, dünnyögött valamit, majd bezárkózott a fürdőszobába. Előkereste a tükrös fürdőszobaszekrényből a manikűrkészletet, és nekiállt, hogy a körömollóval levágja a derékig érő haját. Az olló nehezen bírta. Különálló, egészen vékony fürtökben próbálkozott, mindenféle szögből, összevissza nyiszált. Az ujjai már sajogtak, amikor a szeme hirtelen megakadt a szappantartó öblében várakozó borotván.

Elkészült, mire véget ért A tavasz 17 pillanata.

Az este hátralévő részében az anyja a kád szélén ült, és meredten bámulta a lánya fejét. Mit lehetne ebből a foltos frizurából kihozni? Részsikereket ért el.

Másnap kora reggel jajongva, szitkozódva vonszolta a Móricz Zsigmond körtéri férfifodrászhoz, ahol a művét kiigazították a nullás géppel.

Így történt, hogy Borit csaknem tar koponyával cserélték ki.

De a végzet így is ráismert.

*

Olajozottan működő családi gépezetbe került egy Rathenow nevű kisvárosban, alig egyórányi autóútra Berlintől. Az autó, amellyel elszállították a repülőtérről, szívet melengetőn barna színű volt.

Befogadó családja elnéző csúfondárossággal Trabiként emlegette.

A legelső este emlékei egybefolytak Bori fejében; rémlett neki egy kárpitozott sarokétkező, ahová két másik gyerekkel együtt betuszkolták. Akármivel kínálták, Bori a fejét rázta, csak dzsemet és kétszersültet evett, itt úgy mondták: Zwieback.

Egy négyfős német családba került, megmutatták az ágyát a manzárdszobában, és a szekrényt, amelybe pakolhat. A szülői háló a kétszintes ház földszintjén volt, a szőke lánygyerek és a szeplős fiúgyerek osztozott az emeleten lévő két, picike manzárdszobán. Bori még sohasem látott belülről ilyen szép házat. A tapétának, a függönyöknek és a lámpaburának egyformán kéknefelejcs-mintázata volt.

A fiú szobájában katonás rend fogadta. Nyilvánvalóan kitakaríttatták vele a szobáját. Bori szívesen megnézte volna a lány szobáját is, de már ki volt jelölve az ágya, rajta szabályos négyzetbe hajtogatva a dunyha, a párna, törülköző és mosdókesztyű. A ház asszonya matricákat nyomott a markába. Megértette, hogy rá kell ragasztania a fiókjára, fogkeféjére és a törülközőjére. A napnak szabályos, megnyugtató rendje lett.

Bori azonnal felfogta, hogy számára az előtte álló két hónap vállalhatatlan.

Egyelőre azonban nem tehetett mást, mint hogy kapaszkodott a felmatricázott tárgyaiba, megpróbálta elviselni a szobában alvó fiú szuszogását és vad, hirtelen, kiszámíthatatlan mozdulatait.

Tulajdonképpen örvendezve fogadták.

Was für ein schöner kleiner Junge! – hajtogatták útban hazafelé a repülőtérről.

A házigazda testvérpár azonban leplezetlen idegenkedéssel nézett a légiutas-kísérő által kézbesített gyerekre. Kezükben lekonyult a fehér kartonpapír, amelyre zsírkrétával azt írták: BARNABÁS.

Bori ezen csodálkozott, de nem szólt.

Nem teketóriázott sokat, felfogta, hogy egyelőre együttműködően mosolyogva meg kell indulni a kis családdal. Bárhová tartsanak is. Mert FIGYELIK.

Majd egy alkalmas pillanatban, gondolta.

Először is meg kell tanulni a nyelvüket, ez volt most a legfontosabb. Sajnos az otthon begyakorolt mondatok nem akartak a nyelvére jönni. Teljesen felesleges volt napokon át gyakorolni. Egyetlen német szó visszhangzott Bori a fejében, azt is itt tanulta, néhány óra alatt: WERBUNG.

Verbunkverbunkverbunk.

A rathenowi ház reggeltől estig reklámszignálban úszott. A nappaliban egy pillanatra sem kapcsolták ki a tévét, ami érthető volt. Anya otthon megmondta, hogy a tévé a kapcsolatuk a külvilággal. Berlin egy fallal ketté volt választva, és azon a falon egy teremtett lélek sem tudott átmenni. De a tévé ellen nem volt mit tenni. Az egész környék nyugatnémet reklámoktól visszhangzott. Valahányszor Bori ránézett a levesporral ügyeskedő családanyákra és a mindenféle jóval dúsan telepakolt joghurtokra, kicsit jobban érezte magát. Elsimult a lelke. Barátságosabb lett a szoba.

A botrány szombaton tört ki, amely pedig a kertben sütögetés napja volt. Így különösen családias. A szakállas férfi, akit Helmutnak hívtak, nem látszott rossz embernek, és a szőke, kövér Frau is barátságos volt. Nem lehetett Borinak egy szava sem, mert mindenki vendégszeretettel bánt vele, ahogy azt anya jó előre megmondta.

Ahogy beléptek a házba, a kis előtérből egy ajtó nyílt. A Frau, aki Elizabethnek szólíttatta magát (míg ő maga képtelen volt megtanulni, hogy Bori nem Barni, Bari, hanem csak egyszerűen Bori), kézzel-lábbal elmutogatta, hogy oda nem szabad bemenni. Ezt kár volt mondania, mert attól kezdve különös késztetés támadt Boriban, hogy benyisson azon az ajtón. Nem is nagyon aggódott, hogy mi lesz belőle, tudta, hogy támadhatatlan. Két gyerek is utazik helyette Budapestre az ő nyaraltatása fejében, ez több, mint tisztességes ajánlat, Anya is megmondta.

Amíg Wetzelék a Wurstokat locsolgatták a teraszon sörrel, Bori beosont, mintha a fürdőszobába menne, és megállt az ajtó előtt. Fülelt. A szokásos. Csak annyit hallott az ajtón keresztül, hogy verbunkverbunkverbunk, és ettől összeszedte az inába szállt bátorságát.

A leveskockás NSZK-háziasszonyokra gondolt, és benyitott.

Mindjárt az ajtóval szemben egy nagyon öreg Frau feküdt az ágyban, takaróstul, párnástul, de nem figyelt fel Borira. Csak nézte a tévét és az arcán jóindulatú kifejezés ült. Bori egy darabig álldogált ott, hogy tényleg nem észlelte-e őt az idős Frau, aztán jól körülnézett. A szobában a levegő áporodott volt, és veszélyes szagot árasztott, a függöny be volt húzva, még az állólámpa is be volt tekerve gézzel.

Szemügyre vette az idős Fraut is.

Hát nem múltak el felette nyomtalanul az évek!

Továbbra sem mutatott semmiféle érdeklődést Bori iránt. Biztosan vak, vélte Bori. Tévéző vak. De hát meg is halhatott…

Most sajnálta csak igazán, hogy nincs nála a kis rózsaszín zsebtükre, ami a manzárdszobában maradt. Azt az idős Frau orra alá lehetett volna dugni, és megnézni, bepárásodik-e. Ám erre nem volt semmi szükség. Az idős Frau egyik pillanatról a másikra felélénkült, és megmutatta, hogy van még benne szufla.

– Wer zum Teufel is das? Wer zum Teufel…

Olyan hangon óbégatott, mint Bori babája, amelyiknek egy kis műanyag lemezt lehetett csúsztatni a hátába, és amelyet el akart hozni magával, de sajnos így tizenegy évesen már nem vette volna jól ki magát.

Borin tetőtől talpig úrrá lett a rémület.

Maga elé képzelte Helmut és Elizabeth émelygő döbbenetét. Szeretett volna kirohanni, és soha többé sehova visszamenni. De már késő volt.

Érezte, hogy az ajtó, amelyen benyitott, rázárult.

Az öreg Frau csak nem akarta abbahagyni az óbégatást és Elizabeth, aki maga volt a kövérkés aggodalom, futólépésben meg is érkezett. Felpaskolta a párnákat, rámutatott az öreg Fraura, annyit mondott: Oma. És nagyon szaporán magyarázott. Bori mindent megpróbált.

Főleg, hogy úgy nézzen Elizabethre és az öreg Fraura, ahogyan csak ő tud nézni. Bűnbánón ismételgette: Oma. Oma. És még: verbunk.

A szombati sütögetős hangulat visszavonhatatlanul elromlott. Az ő kedvesvendég-státusa érzékelhetően megingott.

De az igazi rettenet csak ezután következett.

Az este különösen hatékonyan telt. Borit kihurcolták a teraszra, papírtányért tettek elé Bratwursttal, ha nem kér, nem kér! Valamilyen rejtélyes okból egyedül az Apfelsafthoz ragaszkodtak, pedig egyáltalán nem volt almaíze, viszont Elizabeth azt, amit vállalt, tökéletesen teljesítette.

Azért Bori érezte, hogy túl sok érzelmet már nem visz bele.

A két testvér érthetetlen módon éppen most kezdte látványosan ölelgetni Borit. Nagyon átlátszó húzás volt! Felmérték, mit nyernek, mit veszíthetnek, és úgy döntöttek, megéri: jóságuk, szeretetreméltóságuk minden gesztusa csak aláhúzza az idegen gyerek rendbontását. Elizabeth egy este alatt kiszeretett belőle, és Bori ösztönösen ráérzett az ősi szeretettörvényre: ha az ember forszírozza, nem megy. Ez a minél inkább, annál kevésbé törvény. Veszett fejsze.

Az egyetlen, amit tehetett, hogy megőrizte méltóságát a méltatlan helyzetben.

A gömbölyű, szőke Frau Bori méltóságával ugyan nem sokat törődött. Szuszogva sikálta a grillsütőt, aztán becipelte a szeplős fiút és Borit a fürdőszobába, teleengedte a kádat és kiosztotta a törülközőket. Műanyag poharakba sampont töltött, azokat is kiosztotta. Bori várta, mi hogyan alakul.

A szeplős német fiú engedelmesen levette az atlétáját, letolta a gatyáját és úgy, ahogy volt, egy szál semmiben átölelte Borit. Tüntetően. Majd feltűnő engedelmességgel bemászott a kádba. Felháborítóan komédiázott. Elizabeth egy darabig várt, aztán mérgesen megindult felé. Bori holtra rémülten nézett a Fraura. Ő nem fog együtt fürdeni a szeplős fiúval, akármennyire bánja is, hogy benyitott azon az ajtón.

– Na komm, komm…

A Frau rázta felé a műanyag poharat.

Bori nem tudta eldönteni, hogy ez a szörnyűséges közös fürdés a büntetés, vagy csak a szombat esti hajmosás. Dermedten állt előttük. Mindenki tőle várta, hogy mozduljon. Végre lassan vetkőzni kezdett, lerúgta egyik lábáról, majd a másikról a tornacipőt, átkínlódta fején a sötétkék pólót, küszködött a farmer gombjával, levette a bugyit is, majd kezében a papírpohárral és fázós lábával a hideg kövön megindult a kád felé.

Ám ekkor a Frau nagy testével elállta az útját, és visítva felkiáltott:

– Meine Güte! Aber es ist ein Mädchen! Oh, mein Gott! Helmut… Komm hier! Ein Mädchen…

Bori nem rá figyelt, hanem a fiúra a kádban, aki egyre csak azt hajtogatta: sájsze, sájsze, sájsze. És hörögve röhögött.

Bori kicsukta a fejéből. Látnál hosszú hajjal, nem röhögnél!

Odabenn egyre csak ezt ismételgették a hangosbemondón: „Még ma éjszaka elindulok. Illetve nem. Egyből hajmosás után.”

A Frau fürdőlepedőbe csavarta, és az egész hajmosó műveletet lefújta. Bori nagy nehezen ráébredt, hogy szegény Elizabeth nála is nagyobb sokkon esett át.

Teljesen kiborult. Ide-oda rohangált. Tanácskoztak. Az útlevelét kérték. Sehogy se fért abba a német fejükbe, hogyan történhetett ez velük, hogy eshet meg ilyesmi? Fiúnak nézni egy lányt! A művelt Európában? A XX. században?

Végül arra jutottak, hogy a légiutas-kísérő az oka, hiszen ők annyira megörültek, hogy nem álltak neki kérdezősködni. A légikisasszonynak viszont látnia kellett volna, hogy Barnabás név virít a táblán, és ők félre vannak informálva.

Borit haladéktalanul átköltöztették a lányszobába. Telefonáltak Budapestre. Megkapták a helyes kódot: Bori.

– Borischka, Borischka… – mondogatták fejüket csóválva.

Kezdett megnyugodni. Úgy találta, egy lány mellől mégiscsak egyszerűbb lesz meglépni. Két terv formálódott a fejében.

Egy: megszökik, elsétál addig, ami még nincs túl messze, hogy nehogy nagyon megijedjen. Az elkószáló gyerektől mindenki tart, különösen a németek. Azon nyomban hazaküldik, mert senki sem vállalhatja a felelősséget.

Kettő: halálra gyötri a szőke lányt, mígnem ő maga fogja követelni, hogy Borit toloncolják haza.

Legnagyobb ámulatára másnap reggel maguktól tolták elé a bőröndjét. SEGÍTETTEK CSOMAGOLNI! Még csak különösebb erőfeszítéseket sem kellett tennie. Ez valahol mélyen rosszul érintette Borit. Rosszkedvűen pakolgatta a bőröndjét, és imbolyogva megindult vele lefelé a lépcsőn. Egy pillanatra elszorult a szíve, mert a lépcső nagyon tetszett neki. Ahogy zokniban lehet rajta menni.

Megfogadta magában, hogy felnőttkorában mindenképpen olyan lakásba költözik, ahol lesz legalább néhány lépcsőfok. Addig is türelmesen várakozik a bőrönd mellett. Eltűnődött azon, hogy a szőke lány is csomagol. Úgy találta, hogy ez nyilvánvalóan az elterelő hadművelet. Kicsivel jobban érezte magát.

Aztán a szeplős fiú is felbukkant a folyosón egy újabb bőrönddel és a leradírozhatatlan csúfondáros mosollyal. Felmászott egy székre és kireteszelte az ajtót. Helmut kiállt a garázsból a fényesre polírozott Trabival, és felgumizta a tetőcsomagtartóra a bőröndöket. Az összeset!

Három és fél órával később megérkeztek a szigetre.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

2011. MÁRCIUS, BUDAPEST, MARGIT KÖRÚT, H-CSOPORT

– A legtöbb gyerekkori barátommal, osztálytársammal megszakadt a kapcsolatom. Nem tudom, mi van velük… kivéve persze a férjemet.

Rombuszmintás helyeslőn bólogatott, miközben egyforma, apró, fehér cetliket szórt szét az asztalon.

– Ha el kellene helyeznie magát az egykori osztályán belül…

– Ez már az állítás? – vágott a szavába Bori és fészkelődni kezdett.

A férje kedvéért jelentkezett családállításra egy átveszekedett, átbőgött és átszerelmeskedett, igen sűrű hétvége után. A H-csoportban azonban azt az álláspontot képviselték, hogy ezt neki magának kell akarnia. Bori hiába hajtogatta, hogy ő már készen áll és minél előbb túlesne rajta, Rombuszmintáshoz irányították. Csalódottan ment haza. A férje azt mondta, adjon magának egy kis időt. Mégis mennyit?

Most már presztízskérdés volt számára, hogy Rombuszmintás elég érettnek nyilvánítsa, de az egyre csak azt hajtogatta, hogy túl sok benne a megfelelési vágy.

– Nem, Bori, a családállítást nem velem fogja végezni, ahhoz én már túl sokat tudok.

Kétkedve pislogott.

– Túl sokat tud? Rólam?

Elnézte, ahogy Rombuszmintás fontoskodva belepillant a jegyzeteibe, zörögve turkál a papírok közt és megelevenedett előtte az összes, szám szerint hét negyvenöt perces ülés, amelyből öt-tíz percet mindig sikerült egy kis késéssel lefaragnia. A maradék idő alatt egyetlen épkézláb mondatot sem mondott, csak dobálta a haját.

– Szépen haladunk… igen…

Terapeutája elégedetten lengette keresztbe vetett lábfejét, nyilvánvalóvá téve, hogy sötétkék-szürke rombuszokkal díszített pulóveréhez sötétkék rombuszmintás zoknit visel. „Vajon hány szett sorakozik a szekrényében? – töprengett. – Ez nem a pszichózis egyik formája?”

–… De tudnia kell, hogy mi más metodikával dolgozunk. A családállítás során a terapeuta nem a pácienst faggatja, nagyobb rendszerben néz rá a sorsára. Belép a családi erőtérbe, és úgy jut el a megoldáshoz. Majd meglátja, milyen szépen kiegészíti a munkánkat…

– Aha…

– Engem az érdekel, amit maga mesél. Menjünk vissza az osztályához!

Bori lehúzta a csuklójáról gumis karkötőjét, összefogta a haját, majd olyan gondterhelten meredt a fehér cetlikre, mintha egy bécsi pszichoanalitikus vitakörben lenne. Némi fontolgatás után az egyik papírfecnit a szépen kialakított kör kellős közepére tolta.

– Anyám mondta – mentegetőzött –, hogy egyszer egy szülői értekezleten az osztályfőnök felrajzolt egy ilyen ábrát, és én álltam középen. Úgy újságolta, mintha a nyertes lottószámot tartaná a kezében. Nagyon odáig volt.

– Egy anyának fontos, hogyan mutatkozik a lánya a világ előtt.

Bori lángvörösre gyúlt.

– Ami azt illeti, apámnak fontosabb volt.

– Úgy érti túlságosan is kritikus volt önnel?

– A külsőmmel kapcsolatban, azt hiszem, nagyon kritikus volt. Bosszantotta…

– A mi kultúránkban erős a nyomás a lánygyerekeken… Körömrágás, túlsúly, hajviselet… A szülők nem akarják, hogy a lányuk hátrányt szenvedjen.

– Nem – mondta Bori –, félreért. Az apám amiatt aggódott, hogy üresfejű liba leszek, és kalóriaszámlálgatásra meg lábujjköröm-lakkozásra fecsérelem a legszebb éveimet…

– Azt kellett volna gondolnia: szeretni foglak, akármilyen vagy is?

– Ez a normális, nem? Fel sem vetődött benne a gondolat, hogy a többi gyerekéhez hasonlóan én is egy mosolygós, kedves, emberi lény vagyok.

– Ugye, tudja, hogy tökéletes szülő nem létezik? Ők emberek is, nem csak szülők. Folyton tévednek, túl sokat vagy túl keveset nyújtanak ellenőrzésből, fegyelemből, támogatásból, szeretetből. Ön is így működik anyaként… higgye el.

– Én sohasem ítélném meg olyasmiért Fannit, amin nem tud változtatni! – szakadt fel belőle, miközben egyre az asztalon heverő vastag dossziét babrálta.

Rombuszmintás feltűnés nélkül arrább csúsztatta az aktát.

– Talán tesz mást, Bori… Sajnos arra vagyunk kárhoztatva, hogy éppen azok ellen kövessük el a legtöbb mulasztást, akiket a legjobban szeretünk.

– Akkor is! – tiltakozott. – Hogy lehet valakit a külsőségek alapján megítélni?

– Úgy érzi, hogy beskatulyázzák a külseje miatt?

Eltűnődött.

– Apám talán attól féltett, hogy mások fognak beskatulyázni. Tudja, külső adottságok szempontjából nem különösebben sikeresek a második házasságából született gyerekei… Talán ezért volt dühös rám.

Úgy tűnt, Rombuszmintás most először veszi szemügyre mint nőt. Aggodalmasan…

– A szépségre való törekvés önmagában nem hiba – jelentette végül. – Ha a saját maga kedvéért számolgatja a kalóriákat, nem probléma. De ha azért szépítkezik, hogy egy mesterségesen aládúcolt személyiség alá tegyen tartópillért, akkor a szépségre való törekvés destruktív. Egyetért?

– …Talán apám is attól félt, hogy – és érezte, hogy megint elvörösödik – khm… tudom is én… hogy visszaélek vele… vagy kihasználom a férfiakat, ilyesmi.

Felvillant előtte egy mai ízléssel nézve is gyönyörű fiatal lány megsárgult fotója, és ugyanez a belső harag eszébe juttatta mindazokat az alkalmakat, amikor az apja különös megjegyzéseket tett szegény, fájdalmasan mosolygó nagyira.

HUSZADIK FEJEZET

1932. DECEMBER, BUDAPEST

A Keszthelyi lányok körül mindig történt valami.

Azokban a háború utáni években, amikor a középosztály életszínvonala olyan mélyre zuhant, hogy még a divatszalon is csupán két új ruha beszerzését tanácsolta az úri kisasszonyoknak évadonként, a Keszthelyi lányok Bécsbe, a Gerngrosshoz jártak varratni. Öt-hat rend ruhánál nem is rendeltek kevesebbet, és ha – tekintettel a háborús viszonyokra – nemet intettek is a hetedik darabra, az őket kísérő fivérük titokban mégis becsomagoltatta és hazaküldette.

A Keszthelyi lányok a család becsületéért öltözködtek! Apjuk tragédiájának árnyéka nem engedte, hogy ne tündököljenek.

Még karon ülők voltak, amikor az idősebb Keszthelyi sorsára hagyta a családját és a hitelezőit, és szép, dacosan csődbe ment. Keszthelyi Kálmán, a neves vállalkozó, miután kizárták a Park klubból, ami a teljes társadalmi megsemmisülést jelentette, felakasztotta magát a Stefánia úti villájuk alagsorában. A ház hamarosan hitelezők prédája lett. Vadidegenek masíroztak át a szobákon, minden, ami szívüknek kedves volt, dobra került, a lányszobák faragott hercegkisasszony-ágya, a súlyos tálalószekrény, amelyre karácsonykor a jászolt tették, a porcelánok, de még a berozsdásodott kerti hinta is.

A lányok a Tűzoltó utca egyik bérházába költöztek, anyjukkal és fivérükkel kerülgették egymást a szoba-konyhás lakásban. Olcsó, virágos, konfekciós kartonruhákban jártak, mint a munkásnők és a villamoskalauzok. De azt mindenki elismerte, hogy még a legolcsóbb ruhákban is igen szépek a Keszthelyi nővérek, főleg az aranyhajú kis Cecília. Bármit adtak rá, minden „állott neki”.

Fivérük eleganciája máshol volt. Apja frakkja és régi cimboráinak nosztalgikus jóindulata volt az egyetlen öröksége, ennyi maradt meg idősebb Keszthelyi Kálmán működéséből. Valamint a Vasárnapi Újság régi számai. Azokon a megsárgult hasábokon még tündöklően sikeresnek és befolyásosnak tűnt a tönkrement vállalkozó. Ifjabb Keszthelyi Kálmánnak mindez elegendő örökségnek bizonyult. Semmi más nem lebegett a szeme előtt, mint a presztízst visszaszerezni és viszontlátni a családi nevet az újságok társasági rovatában. Az első világháború idején, még az élelmiszerjegyek tizenhatos bevezetése előtt a Keszthelyi fiú üzérkedni kezdett a feketepiacon. Kijátszotta a zavaros törvények nyitotta összes kiskaput.

Összeügyeskedett vagyonából a világháború után vakmerő tőzsdei spekulációkba kezdett. Bármibe fogott, amibe más talán belebukott volna, ő fényes sikerre vitte. A pénz mintha ismerte volna a Keszthelyihez vezető utat. Mintha apja az égi tőzsdeparkettről vigyázta volna a fia manővereit.

Stehlen und stehlen lassen – vallották az egykori cimborák a kormányhivatalokban, akik kihasználták a zavaros törvénykezéseket. Lopni, és lopni hagyni! Így kezdett emelkedni ismét a Keszthelyi család csillaga.

Csakhogy mindezt igen rámenősen kellett az úri társaság tudomására hozni.

Ismerve az úri körök nem túl bonyolult lélektanát, ifjabb Keszthelyi Kálmán arra a következtetésre jutott, hogy a család árfolyamának része a ruha. Külön valutát jelentett, hogy Cecília húgának volt a legkarcsúbb slussza a városban, még a divatlapok hölgyeinek sem volt olyan formája. A hajadonná serdült Klára és Cecília minden részletre ügyelő kényes dámákká váltak. Szent borzalommal tekintettek a többi polgárleány magas szárú cipőire, ők, akár az arisztokrata hölgyek, pasztellszínű cipellőt viseltek, hozzá illő flórharisnyával. A gavalléroknak nagy gyönyörűsége telt a kivillanó csinos bokákban.

A két nővér egyre csak komissiózott, a divatáruboltokat és a ruhaszalonokat járta. Anyjuk a maga ösztönös, pontos, becsületes és száraz gondolataival ellenezte ezt a cicomát, a sok esztendő után visszatért esztelen nagyzolást, de a fia újra és újra elmagyarázta neki, hogy a látszat legalább úgy kulcsa a lányok jövőjének, mint a jó parti, akit majd ilyen szemrevaló módon kihalásznak.

Hátha a gyereknek igaza van! – próbálta eloszlatni magában özvegy Keszthelyiné a gyanakvó óvatosságot. Nincs joga elvenni szegény árváktól azt a szemernyi esélyt, amelytől az ura az egész családot megfosztotta. És csakugyan. A Keszthelyi kisasszonyok ünnepelt hölgyeivé váltak a társaságnak. A renomé lassan helyreállt. Csak tisztes férjeket kellett találniuk, és a fiú már helyre is hozta, amit az apa elrontott. A végső érvet azonban leányai sugárzó vidámsága jelentette számára.

Valahányszor rájuk pillantott, az arca felengedett.

Akkor is visszajött valami özvegy Keszthelyiné arcára az élet régi örömeiből, amikor leültek az ovális étkezőasztal köré és enni kezdett. A szűkösebb esztendők szigorú heti étrendje, a tésztaevő és húsevő napok óramű szabályozottságú ismétlődése szikár, gyászruhás özveggyé fonnyasztotta a negyvennégy éves asszonyt. Ám amint ismét terítékre került a briós, a kalács, kemény tekintete ellágyult.

Ilyenkor egy-egy pillanatra hasonlított a leányaihoz.

Idősebb Keszthelyiről nem sok szó esett a családi asztalnál. Néma, ki nem mondott egyezség volt közöttük, amíg a család nem beszél róla, addig mindenki más a külvilágban is hallgatni fog.

Klári, az idősebb leány egyetlen báli szezon alatt elkelt. Vőlegénye, dr. Lazányi Dezső szentimentális természete nem törődött azzal, mi mindent pletykálnak idősebb és ifjabb Keszthelyiről, a bútorgyáros a farsangi bál utáni fogadónapon nyilatkozott. A leánykérő azoknak a pletykáknak sem dőlt be, amelyek arról suttogtak, hogy Klári feltűnően sokat kacérkodott egy Schneider Frici nevű újságíróval, mert komoly sanszot abban senki nem látott. Kétes egzisztenciájú ficsúr!

„Csak pajtáskodtak – biztatta Lazányit ifjabb Keszthelyi Kálmán, ahogy a nővérét is: Lazányi derék, becsületes, jó ember. Igazi self-made man. Meg fog téged becsülni.”

Az idősebb Keszthelyi lány csüggedten mondott igent.

Az esküvő után Velencébe, onnan Rómába utaztak, majd miután hazatértek, egy tágas, lipótvárosi lakásba költöztek, nem messze a gyártól. Klári elhagyta a napi többszöri átöltözködést, a bécsi szalont, feleségként beérte a házivarrónővel, csak a vállgallérokat, kiegészítőket készíttette a Maison Faludinál.

Most már minden figyelmet Cecíliára kellett összpontosítani!

Klári sikerén fellelkesülve özvegy Keszthelyiné is derűlátóbb lett. Azt nem lehetett mondani, hogy a nővér különösebben jó partit csinált, hisz a férje minden pénzét a gyárába forgatta vissza, így a háztartás költségvetése meghaladta a bevételeiket. Minden kereskedőnél számlájuk volt, amit a cselédlány a hónap végén igyekezett kiegyenlíteni, legalábbis csökkenteni. Piszkos pénzügyekkel a nagyságos asszonyt nem zavarták, tőle a költekezés felhőtlen örömét mégsem lehetett teljesen elvenni. A nagypolgári életmódból most már Cecília miatt sem lehetett engedni.

A húga amúgy sem könnyítette meg Klári dolgát. Diszgusztált minden udvarlót, akit bemutattak neki.

– Aki így kezdi, az briliánsokkal végezheti! – vélte Lazányi Dezső, de azért felajánlotta, hogy maga is segít a kis sógornőnek férjet keríteni. Klári hálásan pillantott férjére, akit ha férfinak nem tekintett is, azért kezdett megkedvelni. A Frici után tátongó űrt nem tudta ugyan betölteni a lelkében, a haja is ritkásabb volt, mint az újságírónak, de alapjában véve jóképű férfinak lehetett nevezni. Fessen alakított maga körül mindent. A sógornőjével is nagyvonalúan bánt, Olaszországból hozatott fényes, halványsárga bútorokkal rendeztette át Cecília lányszobáját.

Klári hasztalan mondogatta Dezsőnek, hogy nem lesz arra már sokáig szükség, Cecília hamarosan úgyis elköltözik, felesleges az ablakon kiszórni a pénzt.

– De amikor úgy örül neki! – mosolygott a férje, és valóban. Cecília a nyakába ugrott, összevissza csókolta mindkettőjüket.

A kommendált orvos barát kicsit alacsonyabb volt ugyan a lánynál, de a Szabadság-hegyen lakott egy kedves villában, és Cecília hajlandó lett volna hozzámenni. Ám az utolsó pillanatban rossz hírt hozott Dezső az orvosról.

Váltókról suttogtak a családi ebéd után a szivarszobában, majd Kálmán közölte megmásíthatatlan véleményét: húga felejtse el az orvost, nem adja hozzá!

Újabb jelöltek érkeztek, a randevúk hosszú, egyhangú sora folytatódott, séták a Duna-korzón, csónakázások a Városligetben, este színház, vacsora, mindig négyesben, mindig évődve, mindig jól öltözötten. A bohém báty és a fiatal házaspár kitűnő kompániát jelentett az eladósorban lévő kishúgnak. Látványosan korholták, hogy milyen válogatós, ami még feljebb srófolta az aranyifjak között Cecília árfolyamát.

– Az ilyen fiatal lányok önfejűek, álmodozók, sok mindent akarnak… – magyarázta Dezső bizalmasan a páholyukba látogató lovagoknak.

Hogy az ifjú feleségek mennyire álmodozók és milyen sok mindent akarnak, arra nem panaszkodott. Pedig Klára, a hitvese egyre unottabb arccal üldögélt mellette az autóban. Úgy unta már!

Cecília általában mindent elkunyerált, elhappolt, elkövetelt tőle: figyelmet, rajongást, esélyt. Az ő egyetlen érzelmi fényűzése Frici volt, de azt neki a család boldogulásáért fel kellett áldoznia. Ő bezzeg nem kérette magát annak idején.

Mégis mindenki Cecíliának udvarol, lesi a hangulatait, még Dezső, az ő hites ura is. Elfáradt már abban, hogy tiltakozzon, Klári kapitulált húga életkedve, szépsége, túlereje előtt. Mindig az önző nők járnak jól!

Amikor a húga úgy döntött, tulajdonképpen Klári férje éppen megfelelő volna a számára, vonakodva, de különösebb ellenállás nélkül engedte át neki az urát.

A frivol helyzet lassan-lassan világosodott meg mindenki előtt.

Kálmán őrjöngött! Felépítménye, műve, amelyre egész ifjúságát szánta, elkényeztetett húga egyetlen szeszélyére összedőlni látszott.

– Szerencsétlenné tesztek mindenkit. Nem, nem. Erre nem szabad gondolnotok!

– Boldogok akarunk lenni! – suttogta Dezső rekedten, mint aki a jogos jussát követeli. Hisz Klára mellett csak a boldogság hideg árnyékával élhet. – Most pedig parancsolj velem. Mondd meg, mit tegyek…

A kipattanó botrány mindent tönkretett.

Klári arcára a mártírok szent, őrületes daca ült ki, de belül nyugodt volt. Mégiscsak diadalmaskodott! Most már mindenki ismeri Cecíliát.

Az eladósorban lévő leányok számára váratlan ajándékot jelentett, hogy végre kedvükre köszörülhették a nyelvüket a szépséges Keszthelyi lányokon. Az uraknak pedig, hogy kinézhették ifjabb Keszthelyi Kálmánt a kaszinóból.

A cserbenhagyott nővér és fivére a válás kimondás után Amerikába távozott. Kálmán később feleségül vett egy kedves, lengyel tanítónőt és a hozzá tartozó csekélyke örökséget, ebből alakulgatott a kis szabóságuk.

Klára a háztartást vezette náluk.

A villa ismét dobra került, özvegy Keszthelyiné egy bérlakásba költözött a Márvány utcában. Mélységes csend borult az aprócska, sötét lakásra. Cecília elvitt mindent magával, amit valaha szeretett, tárgyakat, embereket, bútorokat. Külföldre utaztak ők is, csupán néhány hétre, amíg a botrány elült.

Azután hazajöttek, és csendesen összeházasodtak.

Özvegy Keszthelyiné a két másik gyermeke iránti szolidaritásból nem válaszolt a leveleikre, hívásaikra. Egy ideig bírta ezt.

Aztán ’39 karácsonyán meghívta magához a kitagadott párt vacsorára.

– És… hogy tetszik nektek az új levesestál? – törte meg a csendet özvegy Keszthelyiné bátortalanul. Öreg, vértelen szája szinte hangtalanul mozgott.

– Nagyon – mondta Cecília, és elsírta magát.

Könnyei igazi könnyek voltak, de nem oldottak fel semmit, ami emlék vagy fájdalom.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

2008. MÁJUS, BERLIN, SCHILLERSTRAßE

Arika beprogramozta a zuhanykabin CD-rádióját, bekapcsolta a kékes kabinvilágítást, leoltotta a villanyt, és mécseseket helyezett a fürdőkád széles, lapos peremére. Felbontott négy liter tejet, egy akácmézet és az üveg teljes tartalmát a fürdővízbe engedte, majd egy széles fakanállal addig kevergette, amíg a ragacsos méz teljesen eloszlott a forró fürdővízben. Körbenézett. Mielőtt a tejes-mézes fürdőbe lépett volna, alaposan szemügyre vette magát a tükörben. A teste gömbölyűen, simára radírozva, szőrtelenítve világított a félhomályban. Lábfejét óvatosan a vízbe dugta, nem túl forró-e, aztán elmerült az édes, mély, sűrű vízben.

„A kaviáros arcpakolást természetesnek tekintik, a tejes-mézes fürdőt hedonizmusnak.”

A férje elég sűrűn a szemére vetette, hogy számára az élvezet elérése a legfontosabb az életben. Arika vállat vont, és lehunyta a szemét a gyertyafényben. Homályos büszkeséggel töltötte el saját érzékeinek eleven, hívó lüktetése.

A férje az epikuroszi hedonizmus híve volt, az ő számára a legnagyobb élvezetet a nyugalom jelentette. Ezt a nyugalmat a tudáson, a becsületességen és az önfegyelmen keresztül igyekezett elérni. Arika eltöprengett rajta, mit is talál ennyire felkavarónak ebben a higgadt emberben. A pengeéles ítéleteit? A lángoló haját? Északifavágó-külsejét? Eszébe jutott az első randevújuk. Akkor is órákig ázott a mézes tejben. Mindent összevetve három napig készült. Még az egyetemi óráira sem ment be. Napjában kétszer végigcsinálta kedvenc fitnesz-DVD-jének has-fenék-comb extráját, cukros, citromos masszával eltávolított a testéről minden egyes pihét, szőrszálat, pedikűrözött, manikűrözött, masszírozott, beszáríttatott, ruhát vett, cipőt vett, készített róla egy polaroidot, teszteltette a barátnőivel, majd egészen új koncepció kidolgozásába fogott. A randevú estéjén kimerülten rogyott a kanapéra. Várakozott.

Hét óra előtt néhány perccel megcsörrent a mobilja: Pár perc, és ott leszek a ház előtt. Lejössz?

Egy török srác – gondolta Arika kimerülten – soha nem rendelne le a ház elé. Csak akkor szólna fel, ha már a kapu előtt áll.

Rosszkedvűen felcihelődött, vette a kabátját, amely csak jelzésszerűen volt kabátnak nevezhető, a valóságban egy karcsúsított, leheletvékony csoda volt. A kapuban egy kicsit még billegnie kellett tízcentis sarkain, hogy ne fagyjon össze, mire a sötétkék Opel halkan, finoman bekanyarodott a sarkon.

„Ülésfűtés – villant át Arika agyán. – A pasas ül a flancos autójában, engem meg lerendel ide, nehogy véletlenül ki kelljen szállnia a jó melegből”.

Ettől a gondolattól egészen átforrósodott.

„Ha nem száll ki a kurva kocsijából, esküszöm, hogy visszafordulok!”

Sajnos, nem szállt ki a kurva kocsijából, ezért Arika sarkon fordult, hatalmas dörrenéssel bevágta maga után a kaput, és visszakopogott a lakásába.

Csak onnan hívta fel leendő férjét.

„Jól figyelj, Nagymenő! Odakinn két fok van, én miniszoknyában várlak, nyitott orrú cipőben és egy olyan vékony harisnyában, amelyen keresztül jól látszik, hogy a lábujjkörmöm színe passzol a melltartóm kikandikáló vállpántjához. És te nem vagy képes kiemelni a seggedet a jó meleg autóból?”

Azzal lecsapta.

Nyolc hónappal később összeházasodtak.

Meglepően jól működött a kapcsolatuk. Csak valami hiányzott mindenből. Nem sok. Talán ez az egy dolog, hogy a férje nem száll ki. Nem jön elé. Máskülönben gyengéd, érdeklődő és vicces volt. De örökké Arikának kellett ebben a házasságban készülni, iparkodni. Amikor erre gondolt, nem érzett semmiféle érzelmes önsajnálatot. Tudomásul vette, hogy a német férfi számára a szenvedély azt jelenti, hogy közeledik és távolodik, míg ő Arika egy helyben várakozik és vonz.

Mit tehetett volna? Ő akarta Hansot!

A Hansok ilyen praktikusan és fegyelmezetten akarnak házasok, boldogok, meghittek és felszabadultak lenni. Arika számára a szenvedély azt jelentette: bátran szeretni, bátran szenvedni. A férfi számára a szenvedély összpontosítást jelentett, szándékot. A mézes-tejes fürdőben átérezte, milyen nehéz lehet. Kicsit össze is ugrott a gyomra.

Arika nem értett egyet azzal, hogy szerelem vagy van, vagy nincs. Szeretetet lehet teremteni, ő így gondolta.

Méztől ragacsos kezével felnyúlt a hajcsipeszéhez, amely súlyos haját tartotta, és megrázta a fejét. Kékesfekete, hullámos fürtjei leomlottak a vállára.

– Jonas! – ordibálta túl a zuhanykabinból zümmögő Mozartot –, Jonaaas!

A következő pillanatban férje bedugta szeplős fejét a fürdőszobaajtón.

– Szívem, megmosnád a hajam? Tetőtől talpig egy merő szirup vagyok…

Jonas elnézte a felesége csípőjét, ahogy szépen előkanyarodik a fehér frottírból. Nézte kékesfekete fürtjeit, ahogy a kanyar felett a frottírt átnedvesítik. Nézte elnéző szeretettel, és arra gondolt, hogy végeredményben jó volna ezt a kedves, fiatal lányt jobban érteni. Az életstílusát, a rigolyáit, a vicceit.

Beleszagolt a mézes-tejes fürdő és a sampon teremtette puhaságba, ott, ahol a tarkó találkozott a vastag frottírköntössel. Azt suttogta a nyakszirtjének: – Gyere velem a Tiergartenbe biciklizni!

Úgy érezte, ennél ártatlanabb, intimebb örömöt nem adhat.

Arika a hátára fordult, kinyújtózott, és sűrű pillái alól felnézett Jonasra.

– Most?

Jonas elbizonytalanodott. Fogalma sem volt róla, mit jelent pontosan a felesége kérdő tekintete. Általában bizonytalan volt a tekintetben, hogyan kell egy férjnek viselkednie. Mindig úgy érezte, van valami túlságosan szerepszerű a házasságában, de sejtelme sem volt róla, mi lehet ennek az oka.

Udvarolni sem udvarolt soha.

A legelső randevújukon fájdalmas belenyugvással azt a realista döntést hozta, hogy beleszeret Arika Tekinbe. Nem tehetett ellene semmit. Vett a lánynak egy Mozart-CD-t, és attól a naptól kezdve mindennap beszélgetett vele. Az esküvő napjától kezdve pedig próbáltak úgy élni, ahogy férj és feleség szokott a filmeken.

Arika feltétel nélkül hitt ebben a kísérletben, ő viszont néha elcsodálkozott, hogy még nem szólt rá senki, hagyja abba.

Nem volt benne egészen biztos, de mintha olykor-olykor azt érezte volna, hogy a valóságban még mindig egyedülálló, épp csak erre járt, és beugrott egy házaspár lakásába. Ilyenkor Jonas, a motivációs tanácsadó és filozófus megrettent. Tanácstalan lett. Vizsgálgatta futó agglegényhangulatait: vajon normálisnak tekinthető ez? Egészen természetesnek? Más férj is érez hasonlót?

Tudta jól, hogy az ember végső soron mindig magányos, de más filozófiai esszékben olvasni róla, és más egy társasházi lakásban megélni, amelybe nemrégiben költözött be fiatal, kissé rekedtes hangú feleségével.

– Menjünk – suttogta Arika. – Biciklizni.

És kioldotta a köntöse övét. Jonas megbabonázva figyelte.

Arika maga is kicsit teátrálisnak tartotta a mozdulatot, el is pirult, de azért csak folytatta, és mintegy mentegetőzésképpen rámosolygott a férjére.

Sohasem látott még ennyi kacérságot és ennyi együttérzést nő arcán. A mosoly hol eltűnt, hol visszatért Arika ajkaira.

Jonas szép számú kapcsolatai idején azt az elvet vallotta, hogy a legjobb, ha a nő vágya diktál az ágyban. Ám a jelek szerint a feleségének annyi tartaléka volt ezen a téren, hogy ettől az elvtől nyugodtan eltekinthetett.

A barátai annyit mondtak Arikáról: pompás lány.

Német ennél tömörebben nem fejezheti ki csodálatát egy olyan tüneményről, akiben nincs semmi merevség, riadtság, sértődöttség.

Amikor valaki megházasodik, úgy sereglenek köré az évek során fokozatosan eltünedező házas barátai, mint a hittérítők a barbárok földjére, miután azok hajlandónak mutatkoztak végre jobb belátásra térni.

Jonas tudta és élvezte, hogy azért hagyott még a számukra munkát, egyetlen vonásában sem hasonlított a német családapa felszentelt portréjára. Maga mosta a kocsiját, nem tartott házvezetőnőt. Sőt a feleségét sem tekintette annak.

Nem, Arika nem volt Hausfrau. Török lány volt! Jonas valahányszor erre gondolt, homályos büszkeséget érzett Benetton-reklámra hajazó életük miatt.

A Hausfrau, a háziasszony, a XXI. században is a német kultúra szerves része volt. A „gyerekek, konyha, templom” falvédőszöveg láthatatlanul ott virított mindenütt, a presztízsautók szélvédőjén, a névjegykártyákon, a postaládákon, a valóságshow-k díszletei között egy dizájnváza felett, a netes hirdetéseken, a szexportálokon, de legfőképpen a sikeres üzletemberek szemében.

A hatalmas német cégeknek távoli városokban volt képviseletük, alkalmazottaik engedelmesen költöztek az országnak arra a pontjára, ahová őket a felső érdek – a vállalat érdeke – vezényelte. A feleség álláslehetőségeire nem lehetett tekintettel lenni. A házasságot Németországban bizonyos értelemben a karrier egyik állomásának tekintették. Középvezetői pozíciótól felfelé elengedhetetlen kelléknek. Néha egy jó házasság a vállalati idomítás csodája volt.

Jonas motivációs trénerként éppen elég mintafeleséget és mintaférjet látott. Kevés családi boldogságot. Éppen ezért ő a házasság dzsungelébe vágyott.

De sajnos nem az történt, hogy a féktelen feleség magával ragadta és bevonszolta a szerelem őserdejébe, hanem éppen fordítva, a villanó tekintetű Arika civilizálódott Jonashoz. A dzsungelből előkert lett, a tüchtigebb fajta.

Pedig egyikük sem akart finomkodni.

– Gyere! – húzta fel az ágyról Arika a gyors, udvarias aktus után.

– Hova?

– A Tiergartenbe.

Arika hangjának volt egy kissé fátyolos édessége. Elégedetten, mint akinek éppen most volt része a világ legfantasztikusabb, legszédületesebb szexében, álldogált a wenge cipősszekrény előtt, és egy szandált lóbált a kezében.

– Ezt akarod felvenni? – nyugtalankodott Jonas.

De Arika már fel is vette. Kicsit felgyűrte hozzá a farmerja szárát. Jonas kilakatolta a bicikliket a garázsban, kissé meg is lepődött rajta, milyen fürgén pattan Arika nyeregbe. Egy formás nipphez hasonlított így a biciklin ülve, összefont hajjal, bukósisak nélkül.

Bevillant neki egy régi kép egy bicikliző lányról. Ahogy utánanézett a lány bájos sziluettjének, akár egy pillangó, amelyik megcsillantja színes szárnyait a fényben, már el is röppent az emlékeiben. Ismét a nipp kerekezett előtte.

A Tiergarten első étterméig bírta, ott lefékezett.

– Várj – szólt a férje után –, kifújom az orrom.

Jonas kerekezett tovább, ábrándosan.

– Mondd, te nem hallod? – kérdezte a felesége. – Arra kértelek, hogy állj meg!

– Szívem, gyere csak utánam, majd lassabban megyek…

Arika fejében egy pillanatra elfeketedett minden.

– Itt vagyunk a Desbrosses előtt – kiáltott a férje után, és az ajkai megrándultak. – Miért nem viszel be?

Jonas satufékkel megállt, csodálkozva pillantott hátra.

– Éhes vagy?

– Akár az is lehetnék.

– De nem vagy az?

A férfi megtörölte a homlokát.

– Nem mindegy neked? Tekersz, mint az állat… Mész a fejed után! – fakadt ki Arika.

– Hát biciklizünk…

– Utálok biciklizni! Gyűlölöm. Mindig is gyűlöltem.

Mindketten elhallgattak. A két bicikli egymás mellett várakozott a sültkolbász-illattal keveredő tavaszszagban.

– De hát azt mondtad, van kedved.

– Hagyj békén! Azért mondtam, mert ezt akartad hallani.

– Senki sem várja tőled, hogy…

– Persze hogy nem! Jonas, te aztán sosem mondanád ki: én. Azt hogy ÉN, olyat te nem mondasz! Pedig nálad önzőbb pasast aligha ismerek…

Csak kiabál, gondolta Jonas, kiabál ebéd, sör, melegség után. Tartalmilag talán igaza van… de formailag… Kiabál. Kissé… logikátlanul. És kissé közönségesen…

Erőfeszítésébe került, hogy ezt ne mondja meg a feleségének.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

2012. AUGUSZTUS, BERLIN, KRÍZISKÖZPONT

– Boldog házasságot nem lehet tervezni! – vélekedett Hidrogénhajú. – Nyugati pácienseimet gyakran megkérdezem, miért hiszik olyan makacsul, hogy létezik valaki, aki éppen rájuk vár, és hogy ez az illető éppen olyan, mint amilyennek évek óta képzelik. Nem tudom, hogy a török hagyományban milyen mítoszok formálják a vágyakat… – hadarta fél szemmel a telefonjára sandítva. – Szakítson csak félbe nyugodtan!

– Nem, nem, nagyon érdekes – mondta Arika, akinek borzasztóan bántotta a fülét a finoman odalehelt „nyugati” jelző. – Imádom, ha kulturális sztereotípiává redukálnak!

Hidrogénhajú felnézett.

– Okozott önnek valaha gondot az identitása?

– Most mondjam azt, hogy soha?

– A házasságában? Származott abból gond, hogy eltérő gyökereik voltak?

Arika idegesen sandított a háromszög alakú IKEA-s asztalkára tornyozott pszichológiai szaklapokra.

– Megmondom én, mi okozott gondot. A mi gondunk az volt, hogy én szerettem jobban.

Hidrogénhajú érdeklődve felpillantott.

– Miből gondolja?

– Ez egyértelmű volt. Kezdettől fogva. Nem túl jó érzés kimondania ezt egy nőnek, de nekem volt fontosabb minden egyes randi. Tudja, hogy van ez…

– Nem, nem tudom. Hogy van?

– Egyszerűen… én vágytam rá jobban!

– Igen. Nos. Vágyakozni mindig gyengébb pozíció.

– Nem mintha Jonas vissza akart volna utasítani vagy ilyesmi. De azért ez érezhető volt… – magyarázta.

– Úgy látja, ön több energiát fektetett ebbe a kapcsolatba?

Felvillant előtte, amikor először találkoztak, és a búcsúzásnál úgy kapott Jonas kabátujja után, mint egy koldus. Még ennyi év után is restellte azt a mozdulatot.

– Sokkal, sokkal többet… Tudtam előre, hogy így lesz, de hát belezúgtam, és ő is akarta… A doktornő mi tett volna? Nem kellett volna belemenni?

Hidrogénhajú a terápia alatt először hosszú, együtt érző pillantást vetett rá.

– Nahát. Ugye, a szerelem… mármint az a fajta Rómeó és Júlia találkozás ritkább, mint hinnénk. Nem is baj, mert…

– …abba egy kicsit bele kell halni?

Hidrogénhajú hirtelen mozdulattal a táskájába hajította a mobilját. Pedig éppen most szoktatta be a fiát az óvodába, és nem haladtak jól.

– Persze sokféle romantikus érzelem létezik férfi és nő között… nem kell mindig totális sodrást várni…

„Te betege vagy ennek a házasságnak” – vijjogta Ulrike, csak mert a karácsonyi ARD-s partin a férjét próbálta meg féltékennyé tenni a csatorna vezető arcával, és nem fordítva.

– Minden magabiztosságom elpárolgott, ha vele voltam – motyogta. – Gyakran piszkáltam.

– Zsörtölődött?

– Csak mint a ronda pasik szoktak.

– Ronda pasik?

– Hát tudja… – szegte fel az állát – akik fumigálják a szép nőket.

Hidrogénhajú arcán a felismerés halovány árnyéka futott át.

– Azt szoktuk mondani, egy jó kapcsolat feltétele, hogy csak annyit adjunk, amennyit a másik viszonozni tud. Ha felborul az adok-kapok egyensúlya, az hatalmas rizikófaktor.

– De hát mindig felborul! – horkant fel Arika.

– Sok nő valóban úgy gondolja, hogy ha többet ad, azzal lekötelezi a társát, bebiztosítja a kapcsolatot. Valójában épp az ellenkezőjét tapasztaljuk. Ezzel megnehezíti a társának, hogy tisztelje benne a nőt. Ha egy férfi egyre reménytelenebbnek érzi a viszonzást, így vagy úgy megpróbál kihátrálni az adósviszonyból…

Arika érezte a mellkasában a felgőzölgő indulatot.

– Jó – sziszegte. – Beszéljünk világosan! Tudom, hogy tökéletesen taszító, nőietlen, diszfunkcionális társ voltam, de Jonas akkor is kihátrált volna, ha ocsmány módon patikamérlegen méricskélem az adok-kapokot! Kihátrált volna, mert… mert nem belém volt szerelmes.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

1987. JÚLIUS, USEDOM SZIGETE

A fakó piros és kék csíkos napozókosarak között vibrált a délelőtti fény. A levegő éles volt, enyhe szél fújt a strandon, akinek nem jutott kosár, szélfogó mögé húzódott. Olyan volt a sok kifeszített, ide-oda kanyargó fehér vászon, mint egy véget nem érő lepedőlabirintus.

A fövenyen gyerekek cirkáltak, az anyukák nézelődtek, lomhán adva át magukat a tétlenség ritka, édes pillanatainak. Az egész látvány a fonott napozókosarakkal a békebeli fürdővárosok hangulatát idézte, leszámítva azt az apró különbséget: hogy itt a közönség anyaszült meztelen volt. Freie Körperkultur!

A partszegély horizontján hirtelen egy piros bikinialsó bukkant fel. Magányos, rikító textildarabka. Egy lány lépkedett a vízben, tizenöt-tizenhat éves lehetett. Hosszú, könnyű barna haját egy walkman-fejhallgatóval hátrasimította a homlokából. Úgy vonult félmeztelenül, mint a csokornyakkendős pincérek szoktak a tálcáikkal. Jobb kezében egy halványpiros, félbevágott dinnyét egyensúlyozott. A lány a napozókosarakat fürkészte, szája körül diadalittas mosoly játszott.

Ő volt Keszthelyi Bori. Usedomerin. Évek óta, minden nyáron Usedom-szigetlakó. A járásában, felsőtestének tartásában, kissé megemelt fejében, ahogy az egyforma kosarak között keresgélt, volt valami, amitől muszáj volt megbámulni.

Jonas hason feküdt a gyékényen, és hunyorogva figyelte. Esze ágában sem volt inteni neki, élvezte, hogy zavartalanul belefeledkezhet Bori látványába. Lehunyta a szemét, hogy gondosan elraktározzon minden apró részletet. Amikor újra kinyitotta, Bori a kosár falához támaszkodva, fölhúzott lábakkal ült a homokban, és dinnyét evett. Nagyon szép volt.

– Dinnye – állapította meg Jonas, és közben nem nézett Bori mellére.

– Most hozták… Lengyelországból! Arról a ZIL teherautóról árulják. Egyél…

A fiú feltápászkodott a gyékényről, kissé hunyorgott, és beleharapott a sárgásrózsaszín gyümölcsbe. Szája két oldalán, a nyakán, a mellkasán, le egészen a hasáig csorgott a savanykás dinnyelé. Elfintorodott.

– Tök éretlen – helyeselt Bori elégedetten magyarul. Mostanában mindenre azt az értelmetlen szót mondta: „tök”. Németre váltott. – Nálunk ilyenkor már mindenütt mézédes dinnyét kapni…

Jonas nem szerette, hogy Boriéknál minden sokkal édesebb, sokkal nyugatiasabb, sokkal mindenfélébb. Ez ugyanolyan elérhetetlenné, távolivá varázsolta számára a lányt, mint hamburgi unokatestvéreit. Járt már Magyarországon, és kénytelen volt elismerni, hogy a két ország dinnyekínálatát nem is érdemes egy lapon említeni. Ott minden élesebb, színesebb, édesebb volt, a víz, a nap és az a gyönyörű város.

Berlin egy kis falu. Budapest igazi világváros. Jonas jól emlékezett rá, mennyire megdöbbent kissrácként, hogy már a repülőtéren Coca-Cola-reklám fogadja.

Az északi szigeten, a Balti-tenger partján mindent beborított valami opálos fátyol. Öt hetet töltöttek ott Borival, minden nyáron, gyerekkoruk óta, azután hónapokig nem látták egymást. Az alatt történtek az érdekes dolgok. Amiről érdemes beszámolni.

Usedomon nyaranként megállt az idő. Ez Bori és Jonas ideje volt. A Wetzel szülők és Ina, Jonas húga ott lebegett körülöttük néma statisztaként.

– El kell intéznünk valamit – tápászkodott fel Jonas. – Egy srác vár odafönn.

Az „odafönn” a kemping központja volt, a dűne mögötti főútvonal. Mindig ott találkoztak mindenkivel. A tábor mozija előtt.

Bori visszahúzta a gyékényre, a haja súrolta Jonas vállát.

– Csomag? – hajolt közelebb bizalmaskodva, és kék szeme csúfondárosan villant.

Ez a csomagmegszállottság Bori szerint olyan németes dolog volt. A wessie-k meg az ossie-k imádnak nejlonzacskókat csereberélni. Egy néprajzos érdeklődésével tanulmányozta ezt a szokásukat, szívesen bele is keveredett, mintegy a saját bőrén tapasztalta, hogyan is zajlik ez a folyamat a megfigyelt populáción belül. Lassan már maga is a zizegő nejlonzacskó-mániás népcsoporthoz tartozott, a kemping törzspublikumához, igaz, azon kevesek közé, akik szabadon közlekedhettek az izolált kommunák között.

A wessie-k, a nyugatnémetek meg a még hébe-hóba idetévedő hollandok, franciák, svédek (akik éjszakára érkeztek, aztán hajnalban rémülten menekültek a kétoldali németinvázió elől) egy sorompóval és sűrű sövényekkel elkülönített tisztáson táboroztak elegáns lakóbuszaikkal, tágas dohánybarna, vajszínű sátraikkal.

A trabis, sátras-utánfutós kelet-németeké és lengyeleké volt a kemping többi része.

A sziklás, dűnés szigeten úgy keveredett a sós tengervíz a fenyőerdő illatával, mint valami gondosan adagolt, bonyolult parfümben.

A hitleri Németország propagandagépezete szívesen reklámozta filmhíradóiban, hogy Usedomra küldi a bányászait nyári üdülésre, mert a sziget balzsamos klímája kitisztítja a tüdőt. Valójában a Luftwaffe itt a szigeten, a német–lengyel határon megbúvó Peenemündében tesztelte és gyártatta sok száz munkaszolgálatossal a legnagyobb titokban fejlesztett csodafegyvereit, egyebek közt a hírhedt V–1-et. A háború után, a potsdami konferencián afféle elégtételként, több lengyel kapott elegáns házat, villalakást Usedom szigetén (főképp azok az otthontalanok, akiket a Szovjetunióból telepítettek haza).

Ebbe a félig történelmi, félig KGST-piaci hangulatba érkeztek meg nyaranta Wartburgjukkal Wetzelék (a Trabantot ’85-ben, amikor végre az ő sorszámuk következett, Wartburgra cserélték), és siettek szép fekvésű vagont találni. Az NDK-s családok többsége nyaralóvá alakított vasúti vagonokban vakációzott, amelyekben két család számára alakítottak ki szálláshelyet. Középen, az aprócska verandán kártyáztak, vacsoráztak az összeköltöztetett családok tagjai. Ezekre a vagonnyaralókra is már január–február elején kellett jelentkezni. Bori a hűvös nyári éjszakákon az emeletmagas fenyők között nagyon kiváltságosnak érezte magát az emeletes ágy dunyhája alatt.

– Elkésünk – mondta Jonas, és megpróbálta felhúzni Borit, de az teljes testsúlyával nehezedett a gyékényre. Nagy meleg lett, nemrég rohant végig a parton, heverészni akart.

– Minek? Úgyis megvár.

Jonas nem akart Borira nézni. Beérte a tudattal, hogy elég lenne a fejét balra fordítania, de nem fordította. A vizet bámulta, az abszolút őselemet, a tekintete belemosódott a tenger szürke síkjába.

Egyszer csak a lány hosszú haja söpörte végig a vállát.

– Mi ez? – rezzent össze Jonas a fülébe ordító zenére.

– Jó, mi? – kérdezte Bori.

– Ki ez az ipse? – kiabálta Jonas, miközben fülelt.

– Osztrák – ordított vissza Bori. – Az egyik hamburgi sráctól kaptam. Most ez megy náluk…

– Aha.

Jonas elkedvetlenedett. Hosszú lábát begörbítette, és valahogy beleügyeskedte egy rongyosra hordott vászon tornacipőbe.

A lány grimaszolt, kicsi, csinos arca megkeményedett, és ütemesen rázta a fejét.

– Rock me, rock me, rock me, Amadeus…

– Szóval beálltál a csencselők közé – szólalt meg Jonas, és iparkodott, hogy sima legyen a hangja, közömbös.

Bori levette a fejhallgatót és Jonasra nézett a haja sátra mögül, ami most, hogy a walkman nem fogta hátra, beterítette az egész gyékényt. Vigyorgott. Imádta, ahogy a fiú szeplői kigyulladnak.

– Csak úgy adta. Tök jó fej. Azt mondja, este már ez dübörög majd a diszkóban.

– Gyönyörű.

Mindketten utálták a diszkósátrat, amelyet hajnalra körbehányt a farmerdzsekis törzspublikum, akik NDK-s kólával vegyített olcsó borral próbálták fokozni a hangulatot.

– Erre pogóznak… Micsoda hetvenes évek… – kinyúlt matrózcsíkos pólóját a lány kezébe nyomta. – Na. Vedd ezt fel.

Bori őrült patáliát csapott, amikor először ment le a strandra Usedom szigetén. Olyan volt, mint egy rémálom. Amerre a szem ellátott, mindenfelé szőrös, csupasz emberek ugráltak pecsenyepirosan, petyhüdten, boldogan.

Furcsa, megszégyenítő, álomszerűen hihetetlen látvány volt.

A hangos sikoltozására és bömbölésére Elizabeth a könyökénél fogva megragadta Borit, és elvezette a sziget túlsó végére, megmutatta neki a másik strandot, amely nem a szabad testkultúra hívei számára kínált szabad platzot, hanem a helyszűke miatt heringként fekvő, bágyadt, kiközösített fürdőruhásoknak. Akkor Bori homályosan megértett valamit abból, milyen fontos az itteni embereknek a szabadság és a testkultúra. Hogy a pucérság lázadás.

Józan belátással azt a realista döntést hozta, hogy egy fürdőbugyiban elvegyülhet közöttük. Azóta félmeztelenül járt-kelt a strandon teljes természetességgel, magától értődőn és szemérmetlenül, mint a család, amely nyaranként befogadta.

Az ügyfél már türelmetlenül ácsorgott a mozisátornál, mire végre odaértek.

Jonas akaratlanul is megnézte a falragaszt, a Tootsie-t játszották aznap, az Aranyoskámat Dustin Hofmannal. Természetesnek tűnő, nyaralós hanghordozású virágnyelven bonyolították le az üzletet, Bori ott állt mellettük, a csíkos kölcsönpólót igazgatta, hogy kilássék fényes, napbarnított válla. A kinyúlt trikót a köldöke fölött megcsomózta. Ahogy a napfény szórta rá fényét, úgy festett, mint a csábító szirének a nyugatnémet Werbungokban. Izgett, mozgott, tetszeni akart. Csupa kedvességből. Megszokásból.

Máskülönben az idegen fiú nem tett rá különösebb benyomást. Piros képű, meleg barna szemű, szakállas, huszonéves volt, sör-és dohszagú. Talán a tarisznyája vagy a farmerja árasztotta azt az erős dohszagot. A srácban olyan erősen izzott a preparált golyóstoll eljuttatásának kényes ügye, hogy fel sem figyelt rá, milyen tökéletes szépség a postás, akire a küldeményt bízta.

Jonas közvetítette ki Borit ezekre a szolgálatokra, fizetségképpen rendszerint salátára olvasott nyugati autós-és szexlapokat, illetve Romana füzeteket kaptak. Miután az akció lebonyolódott, a sziget szélén egy félig kifordult fa gyökerei közé rejtették a szajrét egy üres hűtőtáskába (az egyik legelső zsákmányukba).

Mielőtt továbbértékesítették volna a nyugati lapokat, lelkiismeretesen, egyenként, tulajdonosi büszkeséggel átnyálazták valamennyit. Bori az ígéretesebbnek tűnő Romanákat meg is tartotta. (Jonas kérdésére, hogy mi alapján dönti el, melyik az ígéretes, Bori csodálkozva felelte: amelyikben több a szex.)

Dupla profitnak könyvelték és különös elégedettséggel töltötte el őket, hogy előbb kiszippantották a szajréból a nézni-és olvasnivalót. A végtelen nyári estéken a vonatvagonban a zseblámpa fényénél tanulmányozták a tiltott lapokat, és csak utána adták tovább sóhajtva.

A keleti ügyfelek, akiket Jonas az üvegvisszaváltónál vagy röplabdázás közben szedett össze, néha szamizdat kiadványokat, máskor életbevágóan fontos, a nyugati rokonoknak szóló családi üzeneteket bíztak rájuk. Számos kelet-berlini szökését készítették így elő az állami nyaralás alatt.

A szigeten sok Stasi-ügynök is nyaralt bevagonírozva, ott voltak a moziban, tollasoztak pucéran a strandon, esténként lányokat szedtek fel a diszkóban. A nem hivatalos Stasi-ügynökök, akiket a köznyelvben az egyszerűség kedvéért Emilnek neveztek (az IM-ügynököt, az Inoffizielle Mitarbeiter titulust próbálták valahogy családiasan becézni), nem ritkán a saját kollégáik, testvéreik, a vasúti vagon másik oldalán nyaraló család tagjai közül kerültek ki, akikkel olyan szoros kötelék fűzte őket össze, hogy évről évre igyekeztek egy turnusba kérni magukat. Az egész sziget tudta, hogy az Emilek mindenütt ott vannak, figyelték a tábortüzeket, a strandkosarak mélyén suttogott vallomásokat, a vízben fürdőzőket, akik nem átallottak mélyen beúszni a 19 fokos antracitszürke Balti-tengerbe, és ott államellenes tevékenységet folytatni. A gyerekeket is figyelték, különösen a tinédzsereket.

És feljegyeztek mindent. A szemtelen kamaszbűnöket.

Bori és Jonas tökéletesen tisztában volt vele, mi az a szamizdat, de nemigen foglalkoztak vele. Mindazonáltal volt ebben az állandó, hangtalan veszélyességben valami makacsul figyelmeztető: Jonas és Bori valamibe belekeveredett.

Hogy mibe, azt nem lehetett tudni, de valami összekötötte őket, és nekik muszáj volt egyre szorosabb szövetségbe tömörülniük. Ösztönösen igyekeztek egymás közelében maradni, megfigyelni és elraktározni a másik szokásait, reakcióit, arra az esetre, ha… mi is történne? Nem lehetett tudni.

Az újságokat, könyveket kora reggel a mosdóépületek mögött spontán verbuválódott feketepiacon értékesítették. Napi húsz, harminc márka jött össze. A pénz valójában nem érdekelte őket.

Ina nem tartott velük a seftelésben, némi kajánsággal vegyes jóváhagyással figyelte, hogy a bátyjának és a magyar lánynak „külön boltjai” vannak. Leereszkedőn részt vett minden hivatalos gyerekprogramon, kártyázott, tollasozott, de valójában nem kívánt belekeveredni a mesterkedéseikbe. Ina egészen más dimenziókban mozgott, nem a kamaszodás felhőktől és hormonoktól zsúfolt légkörében, hanem a helyi diszkótársadalom bonyolult hierarchiájában. Csak zavarta volna a köreit a bátyja és a feltűnően szép magyar lány.

A háromszög átrendeződött, a kezdeti testvérszolidaritást idővel felváltotta a hasonszőrűek szolidaritása. Már ilyen fiatalon egészen nyilvánvaló, kit milyen sűrűségű anyagból gyúrtak. Inát masszív, életrevaló matériából, Jonast és Borit valami álomszerű, áttetsző, különös körültekintést igénylő alapanyagból, ami valójában nem is volt a szigetre való. Valójában sehová sem volt való.

De ők ketten erről nem tudtak, lelkesen hitték, bátran szőhetik nagyravágyó, energikus terveiket. Mindent akartak.

Gyereket. Szabadságot. Megfejteni az életet. Lakóbuszt.

Amikor a szakállas, meleg barna szemű fiú elköszönt, Bori levette a csuklójáról a lila színű hajgumit, összefogta a haját, és sötét lófarkába gumizta a golyóstollat, amelynek a szára egy kis összetekert papírhengert rejtett.

– Nem ám összenyálazni – szólt Jonasra, aki a kezében szorongatta a friss Playboyokat, plusz egy csomagküldő szolgálat kertibútor-katalógusát –, tilos belelapozni, amíg vissza nem jövök, különben többé nem dolgozom neked!

A fiú azonnal elengedte a magazinokat, amelyek az aszfaltra hullottak, megfogta Bori két karját és megforgatta.

– Szóval nekem dolgozol… Ezért vagy kiskorú prostinak öltözve?

– Az NDK demokratikus állam. Jogom van mutogatni a hasamat!

Azzal elriszált a sorompó másik oldalára. Jonas látta, ahogy szóba elegyedik egy hajcsavarós nővel, aki eligazítja a sátrak között.

Alig tíz perccel később mindketten ismét szokott helyükön, a félig kifordult fa gyökereinél heverésztek, és a Playboyokat lapozgatták, amikor Bori felkiáltott.

– Oda nézz! Tök baró bicajok…

A fiú fel sem nézett.

– Jól hallottam? Azt mondtad: baró?

De Bori már az egyik kempingkerékpárt vizsgálgatta.

– Gyere, próbáljuk ki!

– Nem.

– Egy körre! Aztán visszahozzuk. Észre sem veszik…

Bori inogva próbálta a lehető legkisebb kört leírni a fa körül.

– Gyere már! Ilyenen még nem ültél. Tök jó!

– Nem. Nem bicajozom.

– De hát miért?

Jonas futólag Borira nézett, és összehúzta a szemét.

– Mert nem tudok.

A lány diadalittasan felnyerített, de mindjárt utána felragyogott az arca.

– Megtanítalak. Gyere!

– Válthatnánk témát?

De Bori nem hagyta békén a robusztus, sebességváltós bicajokkal. Lelkes és türelmetlen pedagógus volt, Jonas káromkodva esett és kelt, amíg az egyik lábát sikerült vagy egyméteres hosszúságban véresre-sárosra-tűlevelesre horzsolnia. Akkor odavágta a biciklit, feladta.

Bori nagyon sajnálta. Két karral átölelte Jonas nyakát. Ráemelte a szemét, pillantása elidőzött a száján. Megcsókolta.

Hosszan, figyelmesen, gondterhelten. A fiú szeplői szomorúan felvillantak.

Mindketten meglepődtek, mi történt, amikor a szájuk végre találkozott. Nem ujjongtak, nem forrtak, nem lebegtek. Amit akkor a félig kifordult fa gyökereinél éreztek, az szó szerint összeszorította a szívüket. Minden szívszorító, ami hirtelen fontos lesz. A rémület, hogy ezt mind elveszíthetem, vegyült a mégis akarom mohóságával.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

2008. JÚNIUS, BUDAPEST

Bori összeráncolt homlokkal figyelt a fehér rajzlapok felett, és várt. Élete legrafináltabb derékvonalára.

– Már harmincnégy vagyok… – szólt át hirtelen Marcsinak, és tovább rajzolgatott

– Még csak harmincnégy! – morogta szórakozottan Marcsi a monitorja mögött.

Mindketten tudták, hogy a beszélgetés itt befejeződött.

Ez a szokásos nyűglődős párbeszéd volt, amikor Bori alkot, és egy értelmes mondatot sem lehet kihúzni belőle. Mert a tökéletes derékvonal még nem született meg.

A derékvonalon sok múlik. A tervező gyakran érzi úgy, hogy a derékvonaltól függ családjának a jövője, a szakmai küldetése, az, hogy elvégezte-e a feladatát itt a Földön.

A derékvonal összerakja a menyasszonyt, átrendezi a lelkét és az arányait.

Valamilyen rejtélyes okból Edina az empire fazon mellett kardoskodott, mert stílusosnak és ártatlannak találta, noha valójában keskeny válla és kis melle miatt a lehető legelőnytelenebb választásnak bizonyult. Bori konokul a derékvonalra helyezte a hangsúlyt, amiről Edina persze hallani sem akart, mert nem volt különösebben karcsú. Megígérte neki, hogy milliméterről milliméterre haladva egy gondosan tervezett fűzővel derekat szobrászkodik neki.

Sok baj volt a fűzővel.

Bori felütötte a laptopját, és afféle idegnyugtatóként rákattintott a Meztelen a menyasszony! blogra. Olyan volt már ez neki, mint kokainistának a napi adag. Remegve leste. Tudta, hogy Marcsi is rendszeresen olvassa, ő sem tud ellenállni. A blog közös gyengéjük lett. Délutáni mazochista passzió. Nem beszéltek róla. Csak egyszer, még az elején. Akkor arra jutottak, hogy valamelyik csalódott menyasszony lehet a Nászblogger, aki nem annyira Amadeus szalon–, mint inkább házasságellenes.

Illetlen megszállottsággal várták a félmondatot, amely majd mindent elárul. Szemérmesen mosolyogtak, ha észrevették a blog jellegzetes nyitóoldalát a másik monitorján. Nehezen leplezett kíváncsisággal figyelték, miről ír, mit szimatol ki a blogger. Lassan megjelent a kirakatüvegen át remegő napfényben. Materializálódott. Fiatalnak, jól informáltnak, éleslátónak, de rögtönzőnek tűnt. Afféle előszaglásznak.

Bori elnézően olvasta villódzó moralizálásait, de legjobban a hozzászólásokat élvezte, azokból próbálta kikövetkeztetni a korszellemet.

Végső soron tervezett ilyenkor is.

A virtuális piactér népe egykettőre ízekre szedte, aki nem volt belesülve a fórumok fikázós stílusába. De az élesebb, serkentőbb légkörben gyakran felbuggyant valami eredeti, valami váratlan. Ami akármikor visszaköszönhet egy derékvonalban.

Miközben mímelte, hogy a derékvonalon töri a fejét, az íróasztalára könyökölve olvasott a nőről, akiket a férfiak egy életen át képesek szeretni.

Meztelen a menyasszony!

A feleségnek való nő…

Helló, babák! Hallottatok már Alma Werfelről? Arra gondoltam, lehetne ő a mi szent patrónánk! Kicsit személyesre veszem: én Alma Werfelnek készülök!

Nem volt éppen bombázó. Nem hagyott maga után remekművet. Nőként volt kimagaslóan tehetséges. Az érzelmek kavarásához értett. Fiatal énekesként csavarta el a muzsikus zseni, Mahler fejét. Az idősödő maestro olyan őszintén, lángolva szerette feleségét, hogy amikor a világhírű építész, Gropius elcsábította tőle Almát, bár majd belepusztult, útjára engedte. A boldogságtól egyre gömbölydedebb asszonyba aztán Gropius barátja, Kokoschka, a festőgéniusz is belezúgott. Olyannyira, hogy amikor a múzsát, akinek bűbájosságán semmit sem fakítottak a múló évek, elragadta egy újabb szerelem, a festő életnagyságú ülőszobrot öntetett róla a műtermébe, hogy együtt kávézhassanak reggelente. Egy szoborral! Franz Werfel, Alma életének utolsó, fiatal és tehetséges szerelme szintén feledhetetlen dalokat írt hozzá, akárcsak Mahler.

Mit tudott ez a nő?

Bármilyen meglepő, még egy menyasszonyi szalonban sem egyszerű az Életre Szóló Szerelem Alanyára bukkanni. Azok, akik fehér ruhában forgolódnak az Amadeus falat beborító tükre előtt, csupán két dologban biztosak: az egyik, hogy vannak nők, akik valamilyen rejtélyes bűverővel képesek magukba bolondítani és meg is tartani a férfiakat. A másik, hogy őket senki sem sorolja az említett hölgyek közé.

A szalonban elcsípett beszélgetésekből mégis tanultam valamit.

A blog további részében egyre-másra bukkantak fel régi, kedves kuncsaftjai, és kibeszélték legféltettebb titkaikat. Bori ráismert a mondataikra, amelyeket neki csak a negyedik-ötödik próba után suttogtak el, amikor már teljes pompájában kezd kirajzolódni a menyasszony a tükörben… Tiszta pillanatok voltak ezek.

És most nyilatkoznak a Nászbloggernek.

Mintha csak egy bulvárlap körkérdésére felelnének. Micsoda cafkák!

„Mielőtt Balázzsal megismerkedtem, hat évig éltem Ákossal – mesélte próba után egy Nóra nevű lány, aki olyan sokáig kereste az Igazit (a tökéletes ruhát), hogy egészen összebarátkoztunk. – Minden percünket együtt töltöttük, közös volt a baráti társaságunk, a hobbink. Hiba volt. Törvényszerűen fulladozni kezdtünk. Az érzelmi akkumulátor, akárcsak az autó esetében, mindig a lehető legrosszabb pillanatban merül le.”

Emlékezett Nórára. Grüberlis az álla, szép a háta, kissé csapott a csípője. Harangvonalat kapott. Az utolsó pillanatban fújták le az esküvőt. Pont úgy, mint Ákossal. Mennyi lehetőség volt még benne! És most ő is elárulta.

Sokak szerint szeretni már egyszerű, csak a szerelmünk tárgyát, a megfelelő társat nehéz megtalálni. Az számít megfelelő társnak, akinek a kedvéért hajlandók vagyunk ebbe az egészbe belerázódni. Nézzétek csak Anitát!

„A közhiedelemmel ellentétben szerintem a férfiak egyáltalán nem kedvelik a taktikázó nőket. A férjem azt mondta, azért döntött mellettem, mert önmagamat adom, sohasem menekülök szerepekbe. Azt hiszem, azért kedvelnek a férfiak, mert ráéreznek, hogy szeretem őket. Ha megyek az utcán, szinte mindig rám mosolyognak, ha a szemükbe nézek. A férjemre azzal hatottam leginkább, hogy egyszerűen jól éreztem magam mellette. És ezt nem is titkoltam.”

Bori rányomta a puha grafitot a derékvonal skicceire.

Hülyén kell szeretni! Úgy, mint aki a másik elvesztésének a gondolatától is totálkáros. Mint aki hajlandó nem megúszni, pofára esni, tönkremenni…

Aki nem így szeret, nem kap semmit!

Megdöbbent azon, hogy ő már mindent kipróbált. A pusztító szerelmet, ahogy mondani szokták. Négy év volt, öt? Rengeteg, ha néhány ember életére gondolt maga körül. És megtapasztalta a jóval élhetőbb kapcsolatot, a családot, a házasságot.

Bevillant neki az apja bénult arca az esküvője napján:

„A lányom szép, tehetséges, rendkívüli ember. Ez a nap számomra olyan, mint amikor Siva istennő minden reményedet egy csapásra elsöpri! Fel kell adnod az összes álmodat, és mától egy egészen más valósággal szembenézni.”

És tessék, itt ül a saját szalonjában, és a német piacra dolgozik! Mosolyognia kellett a Nászbloggeren meg a menyasszonyain, akik értelmetlenül és feleslegesen világgá kürtölik homályos elméleteiket.

– Emlékszel még Anitára?

Marcsi sietve összecsukta a laptopját.

– Arra az Anitára gondolsz – kérdezte fontoskodva –, aki sohasem menekül szerepekbe?

– Lássuk csak… arra az Anitára.

– Na, mert ők éppen válnak – vigyorgott Marcsi. – Szilveszter előtt összefutott a szupermarketben valami régi osztálytársával. És szóval már vele szilveszterezett… vagy valami ilyesmi.

– Értem, aha…

– Ide figyelj, Bori – mordult rá. – Figyelj, mert csak egyszer mondom el, és azt akarom, hogy megjegyezd. Nem olyan egyszerű ez, ahogy azt a taknyos blogger elképzeli… és mi… mi még egészen jól elvagyunk.

Zavart pislogás és csodálat váltakozott Bori arcán. „Ez tényleg ért a marketinghez!”

– Ha azt veszed – folytatta Marcsi –, mennyi minden rakódik egy emberre… úgy értem, generációk óta mennyi minden! Az anyáink is váltak, kínlódtak, újraházasodtak…

– Nekem már a nagyanyám is! – mondta, és felállt, hogy ajtót nyisson a közeledő Tivadarnak. – Már Cili nagymama házassága is elég ingatag volt, pedig túlélték a háborút is…

– Csak annyit szólnék hozzá a bloghoz – halkította le a hangját Marcsi –, hogy minden emberi viszony inog! Ez a kommentem. Hú, de súlyos…

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

1945. FEBRUÁR, BUDAPEST

Katasztrófák idején az emberek képtelenek egy helyben maradni. A városi értelmiség, a belvárosi bérlakások lakói vándorolnak a falvakba, mert azt remélik, ott talán csendesen meghúzhatják magukat. Vannak, akik meg vidékről menekülnek a pesti rokonokhoz, remélve, hogy a nagyvárosban szervezettebben vonul le a front, nagyobb a fegyelem, nem fosztogathatnak, erőszakoskodhatnak a bakák kedvükre. Mindenkit be kell fogadni a menedékhelyekre, amelyeken ott az OVH felirat.

Keszthelyi Cecíliát a két hónap, amelyet ’44 decemberének közepétől ’45. február közepéig az óvóhelyen töltött, mozdulatlanná dermesztette. Az egykori bálkirálynő ez alatt az idő alatt mindvégig a tábori ágyon ült egy faládára állított telepes rádió előtt. Igaz, nem is jutott volna neki több mozgástér, mint az a nagyjából hat négyzetméter a pince sarkában, amit özvegy Keszthelyinével elfoglaltak.

Csak a gyerekek rohangáltak az óvóhelyen, a felnőttek, köztük özvegy Keszthelyiné, az összecsukható ágyakon kuporogtak és „elméletileg éltek”.

A gyertyafényű félhomályban felelevenítették a régi vendégségeket, latolgatták, kit hívnának meg, az elméletileg csütörtökre hirdetett fogadónapra. Honnan hozatnák az aprósüteményeket? Természetesen Müllertől, a kedvenc cukrászuktól, aki fagylaltot kevert és viccelődött a hölgyvendégekkel azon a napon is, amikor deportálták. Elméletileg öltözködtek és jártak moziba. Új filmeket néztek a régi sztárjaikkal (egy közülük ezekben a napokban a Duna másik oldalán, az operaház óvóhelyén elméletileg forgatott filmet és az utolsó forgatási napon elméletileg hatalmas partit csaptak az éhező művésztársakkal).

Elméletileg megsértődött özvegy Keszthelyiné, mert az asszony a szomszédos ágyon leszólta a nappaliját, amely valójában az egyetlen szobája volt, de özvegy Keszthelyiné emlékeiben a szoba-konyhás utolsó lakása összemosódott a botrány előtti nagypolgári lakással. De hamar ki is békültek Szobinéval, minthogy nem tudták lecserélni egymást másfajta szórakozásra.

Elméletben újrafestették a szalont, pasztell selyemtapétákra váltottak, és hozzáigazították a függönyöket meg a lámpaernyőket.

A valóságban a harmadik emelet, ahol özvegy Keszthelyiné lakása állt egykor, már nem létezett. Az egész falszín vita felesleges volt. Erről Keszthelyiné és Szobiné egyelőre nem vett tudomást. A pincében suttogtak ezt-azt, de senki sem mondta ki határozottan, hogy a harmadik emelet egy téglaporos, szemetes, kábeles romhalmaz, ezzel szemben a második még eléggé délcegen áll.

Estefelé, amikor a Raták bombái éppen nem potyogtak az égből, néhány bátor lakó felmerészkedett a pincéből. A bent maradók azonnal suttogni kezdtek, vajon hová mennek, kinek a lakásában portyáznak. Olyanok voltak, mint a hajótöröttek, egymásra utaltak, gyanakvók és roppant hálásak, ha a felfedezők visszatértek egy kanna vízzel, a romok alól előhalászott lavórral, játék mackóval. A gyerekeknek mindig hoztak valamit. Tápszert a Vöröskereszttől, vagy plantateát, amelyet a ház kilenc hónapos lakója, egy telefonszerelő kislánya is ihatott.

Abban mindenki egyetértett, szerencse a szerencsétlenségben, hogy éppen karácsony előtt kezdődött az ostrom. Tele voltak gyertyával.

A háziasszonyok egy része már megsütötte a mézeskalácsot, süteményeket, megvették a kalácshoz a mákot, diót, a sültekhez a zsírt. Az élelmiszerkészletet tekintve ez volt a háborús év legbőségesebb időszaka. Volt, aki előrelátón azt javasolta, hogy a zsírból, a cukorból, a lencséből valamennyit azért el kellene ásni. A jól értesültek bizonygatták, hogy felesleges, az ostrom a fővárosban néhány nap, legfeljebb egy hét alatt lezajlik.

Amikor aztán éhes német katonák, majd rögtön a nyomukban beesett arcú oroszok rontottak a pincébe és pálinkát, zsírt követelve felforgattak mindent, még a beteg, idős emberek alól a matracokat is, az örökös gyertyafénytől vaksi emberek helyeslőn hunyorítottak Becskő bácsi felé, aki szilveszter délutánján a Tabán egyik fája mellett a háztömb kérésére elásta a bödönöket. Becskő bácsit éppen a bödönökért menet lőtték agyon február tizedikén, az utcai harcok alatt.

Becskő bácsi halála után három nappal véget ért az ostrom.

Keszthelyi Cecília tizenegy hetet töltött a pincében, abból nyolcat bekormozott arccal. Nem így tervezték. Dezső már ’38 elején elkezdte szervezni a svájci emigrációt, de Cecília valahogy olyan valószínűtlennek találta az egészet. Hogy ő egy másik országban fog élni? Egy alpesi házban? Idegen emberek között?

Ahogy csitult a botrány a házasságuk körül, lassan, óvatosan visszataláltak a régi társaságba. Özvegy Keszthelyiné is elfogadta a megváltoztathatatlant, hogy a lánya és a veje elüldözték ugyan a másik két gyerekét a gyalázatos szerelmükkel, azért mégiscsak ők az egyetlen Pesten élő rokonai. A török fattyú is eltűnt a városból, így a pesti pletykákból is. Özvegy Keszthelyiné kezdett napirendre térni a sorsa felett. Nem különösebb érzelgősséggel és csinnadrattával újból közel engedte magához a kisebbik lányát.

„Cecília ilyen. Muszáj elébb magára gondolnia, aztán meg bánkódik. Ennyit bír el a jelleme. Nem többet. Apja lánya, nem tehet róla.”

Az ostrom alatt meglepődve látta, hogy a lánya először az életében nem magára gondol. Csak a férje járt a fejében, és hogy: „Bocsáss meg, Dezső. Bocsáss meg.” Nem tudott másra gondolni, mint hogy ez a csupa érzelem férfi, akinek ő volt az egyetlen bűne és szenvedélye, alázatosan útlevélért könyörög egy vizenyős tekintetű tisztviselőnek. Akkor már ment, rohant volna Svájcba, de késő volt.

Három héttel később Dezsőnek jelentkeznie kellett munkaszolgálatra, és azóta nem hallottak felőle. Cecília nem bírta elviselni a férje arcán a félelmet. Uralkodnia kellett magán, hogy ne üvöltsön Szobinéra, akinek megsebesült ugyan a férje, de legalább otthon volt.

A földalatti világban ez volt a legnehezebb. Elviselni, ha a másiknak egy kicsivel kevésbé volt rossz. Cecília semmi egyebet nem tudott tenni az érzés ellen, mint hogy figyelte a rádiót. Néha betámolyogtak emberek a pincébe. Az utcáról. Őrájuk is figyelt. Milyen híreket hoznak. Meg az ételek ízére. A huszonéves emberek éhségével vetette rá magát mindenre, ami valamennyire emlékeztette a régi ételekre. Minden más tekintetben megöregedett. Az utcán vadállattá nyomorított férfiak portyáztak. A korom alatt eltűnt a Keszthelyi lányok híres szépsége, és Cecília egészen olyan lett, mint mindenki más a pincében.

– Ha mi életben vagyunk, ő is él! – próbálta vigasztalni özvegy Keszthelyiné.

A kormos arc kétkedve meredt rá. Valamilyen szégyellni való önfenntartási ösztön mégis arra késztette, hogy ott tülekedjen, amikor bejöttek az oroszok, és levest osztottak. Maszatos arccal, kendőjét mélyen az arcába húzva, sztárája bábuskának öltözve állt a sorban a többiekkel. És arra gondolt, a háború véget ért.

Vajon Dezső tudja ezt? Arrafelé, ahol most ő van, vajon ott is osztogatják a levest? Mindenhol így ér véget a háború? Levessel?

Fásultan, gépiesen mozgott. Rondának és mohónak találta az embereket maga körül.

A legnagyobb erőpróbát nem is az éhség, a nyomorúságos higiéniás helyzet és a félelem jelentette Cecília számára, hanem a kudarc, hogy ő nem olyan erős. Megértette, hogy sok emberhez képest alulmaradt. És ezt mindenki más is látja rajta. A pincében az emberek gyorsan lelepleződtek. Apróságok miatt. Ki kínálja körbe a maradék házi lekvárt, és ki fagyoskodik inkább odakint a feje felett elhúzó Raták életveszélyes harci zajában, hogy csak neki jusson. Volt ilyen.

Özvegy Keszthelyiné kedvesen, fecsegve, elszürkült özvegységéből kivirulva figyelt az emberekre. Langyos emberi kipárolgás vette körül, tulajdonképpen jól érezte magát a pince akolmelegében. Megosztott gondolatot, ételt, vicceket, a félelmeit és fel-felvillanó reménykedését, hogy a veje mégis hazatér, és a lánya nem jut az ő sorsára, fájdalmas özvegységre.

De mindenekelőtt megosztotta az örömét, hogy a másik két gyereke a tengerentúlon nem éli át a borzalmat. Sorsuk most a bombázások fényében egészen más megvilágításba került. Egyszerre a szerencse kegyeltjei lettek. Cecília mozdulatlanul figyelte a rádió mellett a fecsegő, mézes puszedlit kínálgató öregasszonyt.

Fel tudta volna pofozni!

Más, szerencsésebb nemzedékek talán nyolcvan évig is élnek, és csak haláluk óráján, az utolsó őszinte pillanatukban kell maguknak és a jóistennek szégyenkezve számot adniuk arról, hogy bizonyos szempontból éppen csak elégséges emberek.

Cecíliának huszonöt évesen az egész háztömb előtt kellett. Nyilvánvalóvá vált a különbség közte és az anyja között. Pocsék érzés volt, de nem tehetett ellene semmit. Volt benne egy indulatos, erőszakos, önző valaki, aki a lelkiismeretének minden hangos tiltakozása ellenére egyszerűen rossz volt. Akkor kezdte nem érdekelni, hogy az arca maszatos és az egyetlen ruhájából csak úgy dől az izzadságszag…

HUSZONHATODIK FEJEZET

2012. JÚNIUS, BUDAPEST, MARGIT KÖRÚT, H-CSOPORT

Szokásához híven késve esett be az ajtón. Zavart mosollyal ballagott Rombuszmintás után a bérházi lakás cselédszobájába, leült a fotel szélére, és nagyot sóhajtott.

– Ne haragudjon, csak azért jöttem, hogy megmondjam, én abbahagyom!

Egy hete készült erre a mondatra. Talán ez volt az oka, hogy meglehetősen színpadiasan festett aznap. Mindig szabadon lobogó haját a feje tetejére tornyozta, szemét tussal húzta ki, fekete garbót, fekete 7/8-os nadrágot és balerinacipőt viselt. Amikor zárás előtt a szalon falitükrébe pillantott, homályosan rémlett neki, hogy emlékeztet valakire, de csak itt a fotel peremén ugrott be neki, hogy kire. A saját nagyanyjára. Ő nézett így ki az ötvenes–hatvanas évek fordulóján a családi fotókon.

– Igeeen…

– Szóval. Be akarom fejezni a terápiát.

Rombuszmintás nagyon barátságosan vette fel a fonalat.

– És mit vár ettől a döntésétől?

– Én? Semmit. Csak gondoltam, szólok, hogy többet nem jövök.

„Na? – pillantott fel Bori fekete tussal, macskaszemmel. – Ebből merre?”

– Ez az ön döntése. De tudnia kell, Bori, hogy nem mászkálhat csak úgy ki-be a lelke bugyraiba… Hosszú út áll mögöttünk. Kábé ugyanannyi előttünk.

– Igen – hümmögött Bori –, fülig visszazuhantam. Tudom, ijesztően hangzik…

– Teljesen természetes reakció.

– Nem – vágta rá Bori. – Nálam ez gyári hiba.

– Mi?

– Hogy… kihátrálok. Nem bírom a szembesülést. A könnyebb ellenállás irányába haladok… És ezzel mindent tönkreteszek magam körül.

Rombuszmintás lekapta a szemüvegét.

– Nos, akkor kérdezze meg magától: ezt most miért is csinálom?

– Hogy hárítok?

– Nem. Miért mondja újra és újra, hogy mindent tönkretesz maga körül?

Nézett Borira várakozón.

– Hát látja…

Megjelent előtte az anyja drámai arca, amikor bejelentette, hogy az apja elköltözik. Bocsásson meg neki! Bocsássa meg Bori, hogy ő mindent tönkretesz maga körül.

Az anyai mondatok maradékai… (Anyanyelv. Nagyanyanyelv. Szépanyanyelv…) – Vállalnia kell magát, Bori. Ilyen, és kész. Nem tehet mást. Csak így tud a történtekkel különbékét kötni.

– …

– Gondolkozzunk, mi lehet e mögött…

Rombuszmintás arca olyan apró és fakó volt, mint egy kis képernyős tévé. Bori, ha nála volt, egyfolytában hunyorgott.

– Persze, oké. Ezt az ülést csináljuk végig…

– Vajon… milyen transzgenerációs fantomok állnak a háttérben?

– Fantomok?

– Mindent a családban tanulunk, minden érzelmi kötelékünk itt alapozódik.

– Jó, lehet, hogy az anyám kicsit labilis. És Keszthelyi nagymama… Mégis! Nem az elfogultság mondatja velem, fantasztikusak! Mindkettő! Csupa szeretet! – Hirtelen jólesett volna őket átölelni. –De hát mi az, hogy őskapcsolat? Ennyi erővel az egész emberiség pusztulásra van ítélve!

– Tudja, hogy már a Bibliában is három-négy nemzedék viseli az ősök vétkeinek következményeit? A vallásokba pontosan ezért vannak beépítve a ritualizált megbocsátások.

– De nekem semmi bajom az őseimmel! Semmi! – A táskája fogantyúját csavargatta. – Na, jó. Apámmal néha. De ki az, aki százszázalékosan elfogadja a szüleit?

– Nem kötelező velük egyetérteni, de el kell őket fogadni. Mondok egy példát. Egészen más terület… Készült egy kutatás a 2001-es terrortámadás túlélőiről. Képzelheti, mennyi tehetetlen indulat halmozódik fel valakiben, aki gyanútlanul bemegy reggel a munkahelyére, és azt éli át, hogy körülötte ártatlan emberek halnak meg. A túlélők közül sokan vették igénybe a szokásos poszttraumás-terápián túl az úgynevezett megbocsátás-terápiát. Ők évek múltán látványosan jobb fizikai, mentális állapotban voltak, mint akiknek nem segítettek elvégezni ezt a belső lelki tisztogatást.

– Hű. Hát nálam aztán van mit tisztogatni. Mindent elrontottam… – hajtogatta síri suttogással. – Mindent!

– Korrigálni akart. Kiigazítani a múltat… Végül csak ismételt.

– Jó – vonta meg a vállát. – Akkor most mi legyen?

– Minden rendszer, amibe életünk során csöppenünk, mesterséges és konstruált, de a család élő organizmus. Ön tudja, hogy rá akar-e nézni… ezt én nem tudom maga helyett eldönteni.

– Oké.

– Csak hajtogatja, hogy mindent tönkretesz. Miért?

– Nem tudom… Mert ez az igazság?

– Nincs olyan, hogy Bori személyes története, vagy Bori életútja. Egymásra vagyunk utalva, össze vagyunk kötve.

– Tudja, nekem ez így… elég ködös… Túl lila – mondta jóval kevesebb meggyőződéssel, mint amennyit valójában érzett. – Megrekedtem.

–Értem. Nos, akkor nézzük meg újra, hol lehetnek azok a bizonyos fekete lyukak!

HUSZONHETEDIK FEJEZET

1945, BUDAPEST, MARGIT KÖRÚT

Ahogy a pinceajtók kinyíltak, az éles fényben kirajzolódott a megtizedelődött világ.

Keszthelyiék környékén egy ház maradt épségben, amelyiknek az alján a kis patika állt. Cecília tudta, hogy így lesz. Ha Dezsőt elvitték, a városuk sem maradhat úgy, mint régen. Igen, akkor elpusztul az egész világ!

És aztán jöttek egymás után az átrajzolt arcú, koszos, megilletődött emberek. Nevek, sikolyok, zokogások, jajgatások, ölelések… A pince kiürült.

Az utca és a város viszont egyre zsúfoltabb lett. Takarítottak.

Mindenki takarított. Özvegy Keszthelyiné és Cecília is takarította a mérnökné lakását, aki befogadta őket. Azokban a napokban a megkönnyebbüléstől nagyvonalúvá váltak az emberek. Befogadtak ismerőst vagy ismeretlent, mindenki segített a másiknak rendezni az életét.

A telefon nem működött, de az áramellátás visszatért, aztán időnként megint kimaradozott, és a vízvezetékeket is elkezdték javítani. A falicsapból már jött víz. A mérnökné megtalálta a vasalóját, lehetett vasalni.

A Margit körúton kinyitott a hölgyfodrászat, pengőért lehetett vágatni, mosatni, ondoláltatni. A legtöbb nő a háború alatt tért át a nyakba fésült, rövid frizurára, az ostrom alatt ezek kevésbé tartották a formájukat, mint a régi, koszorúba font vagy kontyba tűzött frizurák. Sokan megőszültek a két és fél hónap alatt.

A hírtől, hogy a női fodrász beüvegeztette a kirakatát, minden nő fellelkesült a környéken. Különösen, amikor meghallották, hogy pengővel is lehet fizetni, mert a pénz napról napra kevesebbet ért. A fodrászat gyakorlatilag azt is kiírhatta volna, hogy hölgyfrizurát ingyen vállalnak.

Az első napok önzetlen összeborulását felváltotta a városban a biznisz. Vidékről a gazdák jöttek lovas kocsin és hozták a megmaradt élelmiszert, a pestiek is mozgósították elásott tartalékaikat. Festményt, fülbevalót, fúrógépet, porcelánfejű babát, kinek mi maradt.

Özvegy Keszthelyiné rábeszélte a lányát, használják ki a lehetőséget, hogy szinte ingyen rendbe szedethetik a frizurájukat, és menjenek el a mérnöknével ők is a Margit körúti fodrászhoz. Özvegy Keszthelyiné egészen halkan reménykedett, hogyha Cecília visszanyeri régi loknijait, a régi arca is visszatér. Ráismer végre a lányára.

Délig vártak, mert akkor mondta be a rádió a tőzsde árfolyamát, abból lehetett tudni, hogy hány kimondhatatlan számjegyű bankót kell vinniük magukkal. A kékből vagy a zöldből? Ebédre rántott levest főztek, aztán elsétáltak a fodrászhoz és pletykálgattak a bura alatt, mint a régi szép időkben.

Boldogan ballagtak hazafelé, újjászületve a tiszta, tavaszi délutánon, a nap erősen tűzött a lebombázott háztetők helyéről.

A mérnökné hirtelen megszorította Cecília karját, és odasúgta neki:

– Gyerünk át a másik oldalra…

Egy bizonytalanul imbolygó férfira mutatott, mire a másik két nő is megszaporázta a lépteit, és átsiettek az úttesten. Az elmúlt hónapokban beléjük ivódó mozdulattal leszegték a fejüket.

– Cilinyó…

Nem is hang volt, inkább panaszos hörgés. Cecília tompa nyomást érzett a gyomrában, de azért lépett tovább, ahogy a lendület diktálta. Aztán megmerevedett, és a kopasz fejre, a szürke, horpadt arcra nézett. A mérnökné megszorította a karját, hogy ne lassítson, csak igyekezzen tovább.

Özvegy Keszthelyiné is megállt.

– Dezső… – kiáltotta a kétszeresen vejének. – Dezső… Dezső… – és megtaszajtotta a lányát, hogy mozduljon. – Ez Dezső!

A lánya nyöszörgött valamit, kinyújtotta a karját. A férfi, aki lassacskán kezdett ismerőssé válni, hatalmas, lázas szemmel figyelte.

Akkor Keszthelyi Cecília olyan fájdalmat érzett, amilyet még soha életében.

A szomorú emberroncs, mint egy film lassított felvételén, darabos léptekkel megindult felé, aki még mindig nem moccant. A férfi, aki egykor az elegáns, napbarnított Dezső volt, talán kívülről láthatta önmagát, mert mozdulata lefékezett a levegőben.

– Hát visszajöttél – suttogta Cecília.

A sebes, remegő száj végre a férje ismerős hangján szólalt meg.

– Szép… milyen szép a hajad… – óvatosan egy könnyű, kunkorodó tincs felé nyúlt, de nem érintette meg, hanem végigsimított saját tar koponyáján. – Tífusz.

A felesége akkor magához rántotta erősen, hisztérikusan, de közben tartotta is a legyengült, hagyma–, éhségés pinceszagú testet, úgy zokogta:

– Bocsáss meg… bocsáss meg… Dezső, meg tudsz bocsátani? Meg tudsz nekem bocsátani?

A férje rekedt hangon tiltakozni próbált. Ne okolja magát, ilyen borzalmakra készülni, számítani nem lehet, még elképzelni sem, de ő hazajött, és most már mindnyájan biztonságban vannak.

Vége a borzalmaknak, és várta az ő Cilinyója a finom, illatos hajával!

Sovány karjaival ölelte, ringatta a feleségét, mint egy kisgyermeket, és magyarázta neki, hogy most már mind együtt lesznek. Úgy mondta, mint a hivatalos propaganda: felszabadulás. De Keszthelyi Cecília csak arra gondolt: „Tönkretettem! Mindenkit tönkreteszek magam körül.”

És hiába érezte, hogy örömmel, a könnyű hullámos hajával gyógyíthatna, és sok mindent jóvátehetne, nem volt képes rá. Az önmegvetés és a megkönnyebbülés között vergődött. „Istenem, de jó volna most kiszállni a világból! Új életet kezdeni! Valahol, valakivel, akinek nem okoztam még fájdalmat. Akire nem hoztam bajt, mint Dezsőre, Klárára, anyámra és Kálmánra…”

Neki még nem volt vége. Benne még egy évvel később is tartott a háború, amikor Dezső már visszanőtt, visszaerősödött, visszasimult férjnek. És az után is, hogy megszületett a meleg barna szemű kicsi lány, Ildikó.

Keszthelyi Cecíliát senki nem volt képes felszabadítani.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

2012. AUGUSZTUS, BERLIN, KRÍZISKÖZPONT

– Kedves Arika! Ön kapkod.

Hidrogénhajú ma különösen nyúzottnak látszott, gondterhelten mozgatta ide-oda a pupilláját.

– Csak próbálom az érzelmeim szempontjából súlyozni a történetet.

– Racionalizál, verbalizál…

Üdvözülten ragyogott. Beigazolódott, amit mindig is sejtett, indulatkezelési problémái valójában egy átütően intuitív, ősösztönös személyiséget takarnak. Könnyed, csevegő hangon folytatta.

– Tudja, ma már a szeretet lényegét nem abban látom, hogy engem szeretnek, hanem hogy én szeretek. Ez hatalmas munka eredménye! A kérdés számomra sokáig az volt, hogyan érjem el, hogy engem szeressenek. Érti, ugye? Hogy hogyan legyek vonzó és kelendő a személyiségpiacon…

– A személyiségpiacon?

– Ó, igen. Világosan látszik, hogy ez egy piac.

Hidrogénhajú elgondolkodott.

– Kicsit elkanyarodtunk… de azért folytassa, Arika, folytassa csak…

Nem kellett kétszer mondani, úgy érezte, ebből a témából doktorálhatna.

– Na szóval… a legtöbb ember csak akkor ad szívesen, ha azonnal látja, mit kap cserébe. Sajnos, csak a házasságom után értettem meg, hogy a szerelem éppen attól a pillanattól kezdve boldogság, amikor élvezni kezdjük, hogy adhatunk.

– Valószínűleg utánaolvasott mindennek…

– Igen, és megértettem, hogy sokkal könnyedebbnek kell lenni egy kapcsolatban!

Ebben a pillanatban a sarokasztalon rezegni kezdett Hidrogénhajú telefonja.

– Bocsánat, csak a bébiszitter. Adelina ma kicsit szuszka volt… nem ment oviba… Mit mondott, milyennek kell lenni?

– Könnyedebbnek! Egy házasságban – magyarázta – tulajdonképpen három életet élünk: az ő életét, az én életemet és a mi életünket. Hagynom kellett volna, hogy Jonas a maga módján legyen mellettem. Utánaolvastam, és mindenkivel meg is tárgyaltam a Woody Allen-filmek modorában. Idegtépő volt. Hű, de rágyújtanék most…

– Mást javaslok – hajolt közelebb Hidrogénhajú. – Hunyja be a szemét, és csak figyeljen!

– Hunyjam be a szemem?

Arika kivette a háta mögül a díszpárnát, és kissé lejjebb csúszott a fotelban. Fél füllel még hallotta, hogy a terapeuta mobilja ismét rezegni kezd. Talán csak kétszer jelzi neki az üzenetet.

– Szeretném, ha a tudattalan szintjéről elmozdulnánk a tudat feletti szintre…

– Tudat feletti?

– Túlléptünk a pszichológia szokásos mozgásterén… Az utóbbi években a kutatások egyre inkább olyan irányt vesznek, amely a spirituális dimenziót is bevonja az emberi pszichéről alkotott képünkbe. A kvantumfizika elképesztő felfedezésekkel szembesített bennünket! Olyan dolgokat tudtunk meg az anyag, energia és információ összefüggésében, amelyek egészen más mélységeket és magasságokat adnak a terápiáknak.

– Aha, értem, ez valami ezoterikus dolog?

– Nevezze, aminek akarja. Mindenesetre tudományos kísérletek azt bizonyítják, hogyha két ember egyszer találkozott, akkor a sejtjeik téren és időn át is képesek tartani a kapcsolatot.

– Téren és időn át? Ezt hogy érti?

– Reagenssé válnak. Tudnak egymásról. Arra kérem, Arika, válasszon ki egy pontot az időben, egyetlenegy napot, amelyhez valamilyen okból szívesen visszatérne…

Az elmélet annyira bizarr volt, hogy Arika elnémult, és becsukta a szemét.

Ó, a fenébe!

– Megvan, melyik nap! – mondta megindultan.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

2008. MÁRCIUS, BERLIN

Azon a márciusi reggelen, amelyet Arika újra és újra lejátszott a fejében, Jonasszal az erkélyen kávézott. A férfi, miután felhúzta a hálószoba redőnyét, széles mosollyal jelentette a feleségének, hogy Berlinbe megérkezett a tavasz. Az ablak melletti hőmérő 14 fokot mutatott. Annyira fázott, hogy a fejére húzta a paplant. Csak néhány csigás, fekete tincs látszott ki alóla, mintha vendéghaj volna.

Jonas egy ideig beszélt a csigákhoz, azután kiment a konyhába.

Néhány perc csendes meditáció után Arika összerendezte magát, és vizualizálta, amint este a nap sikerére koccintanak Jonasszal. A férje szoktatta rá erre az apró kis trükkre. Ahogy ő mondta: a sikerminták gyakorlására.

„Olyanná válsz, ahogy gondolkozol” – hajtogatta.

Arika kislánykora óta hajlamos volt addig-addig sóvárogni valami után, amíg megkapta. Kikunyerált a sorstól olyasmit is, ami egyáltalán nem vált a javára. Főleg olyanokat. Sokszor évekbe telt, míg megszabadult attól, amire oly sokáig és oly szívósan vágyakozott.

Kávé-és pirítósszag kúszott a szobába.

Mamuszában kicsoszogott Jonas után, segített összekészíteni a reggelizőtálcát, rávett egy kardigánt a pizsamájára, arra Jonas dzsekijét, és kiültek a teraszra. Rendes körülmények között Arika a 24 fokot is hűvösnek találta, nemhogy a levegőben szitáló tizennégyet, de az ARD interjújának reggelén be volt sózva, mint a reggeli lágy tojás.

– Basszus, de lennék egy nappal idősebb! – dideregte lázasan.

– Nyugi, ez csak egy felvételi interjú, nem kivégzőosztag! Most mi van?

– Neked fogalmad sincs, milyen az, ha az ember még lehetőséget sem kap… Huszonhat állást pályáztam meg ebben az évben. Érted? Huszonhatot!

– Megbeszéljük… Átbeszéljük…

Jonas – úgy is, mint végzett filozófus, de még inkább, mint motivációs tréner – igyekezett elhitetni a feleségével, hogy segíteni tud.

– Az a különbség a sóvárgás és a megvalósítás között… – magyarázta, miközben kivette a vízhatlan ládából a kerti garnitúra párnáit – hogy aki sóvárog, az csak követel valamit a jövőtől, amiben a lelke mélyén maga sem hisz. Az emberek többsége ezzel tölti élete nagy részét. Koncentráld az erődet! Tűzz ki apró célokat, képzeld el, mintha máris elérted volna, hogy a kép a tudatalattidban rögzüljön. Aztán kezdj el dolgozni a jelenben minden egyes lépésért. Ezt tudod tenni – mondta. – Ez a sikeres ember stratégiája.

Szünetet tartott, megnézte Arikát magának.

– Nehogy beszari, vizsgadrukkos diáklányként menj oda! Mi… mi a csuda bajod van?

– Hát… izé… nem is tudom – sírta el magát Arika. – Akarom ezt a melót!

– Jesszusom, ennyire?

– Jaj. Nagyon. Jaj.

Jonas átölelte a bebugyolált feleségét, és a falnak támaszkodott vele, orrát a hajába fúrta, átnézett a feje felett a kertbe, és gondolkodott. Motiválós üzemmódban.

– Szerinted hány mag van azon az almafán?

– Nyolc-tíz? – szipogta Arika. – Hatszáz?

Dermedt ujjai remegtek a tavaszi reggel hűvösétől, ahogy a lágy tojást kanalazta.

– Almánként nyolc-tíz! Tehát a hatszáz majdnem pontos. Minek olyan sok?

– Nem tudom…

– Megmondom, minek – letörölte felesége könnyeit –, mert a legtöbből nem lesz semmi! Neked is több magot kell elvetned, mire valamelyikből kinő valami. Lehet, hogy az ARD-s projekt lesz a tuti. A sikeres embert az különbözteti meg a sikertelentől, hogy több magot ültet el.

A szokásos reggeli kapkodás következett, és Jonas arra gondolt, hogyha Arikát felveszik, állandósul majd ez a csatatér.

Tudta, hogy ez a szerkesztői állás a kulcsa Arika Penkin szabadságának, méltóságának, léte komolyságának, amit ő, sajnálatos módon, akkor élt át a legmélyebben, ha meztelen volt. (Arika ezzel szemben akkor érezte át saját személye fontosságát, ha az aktuális divatnak megfelelően ruházkodva tevékenykedhetett.)

Azért drukk volt benne is, mintha maga ment volna arra a kurva tévés interjúra, pedig csak egy ukrán üzletember várta az Adlon Szállóban. Aki nem sajnált egy kisebb vagyont áldozni a Me-Time-programra. Napi nyolc órán keresztül azon fáradozott, hogy ne hagyja az ügyfeleit az érzelgős regényklisék csapdájába esni: van a hős és a hősnő, akik szeretni valók, a többi karaktert pedig aszerint sorolták a jók vagy a rosszak táborába, hogy támogatják vagy harcolnak ellenük. A szakmája abból állt, hogy megértesse az ügyfeleivel, a valós életben nem léteznek pozitív vagy negatív karakterek.

Igyekezett Arikát is tisztán látni.

Nem csupán a feleségeként, hanem emberi viszonyok hálójában. Érzékelnie kellett, hogy egészen rendkívüli lány. Egy sor olyan tulajdonsága van, ami az átlag fölé emeli. Ennek ellenére nem sok különbséget látott az ötvenes ukrán csúcsvezető és a saját huszonéves török felesége között.

– Ha az agyunk azt az üzenetet kapja, hogy jó dolgok történnek velünk – kezdte egy órával később az Adlon Szállóban –, akkor automatikusan a pozitív eseményekre hangolódik. Felerősödik bennünk a jóra hangoltság, jobb lesz az energiaháztartásunk… Ön szerint hány mag van egy almafán?

Nyugtalanság, majdhogynem harag és félelem kifejezése kúszott az ukrán topmenedzser arcára a megvilágosodástól: a saját fejében érvényesül és harcol.

Jonas egy pillanatra elmerengett, milyen jogon követel másoktól annyi őszinteséget, beleérzést és lelkierőt, amikor magától olyan keveset követel.

Amikor utólag visszagondolt erre a reggelre, arra a következtetésre jutott, hogy talán ez a tarkólebenyen átsuhanó kétkedés vonzotta be a képet a forgóajtónál, amikor kifelé igyekezett a szállodából. Talán az öltött testet. Egyetlen kétkedő gondolat elég volt hozzá, hogy ismét vággyal és elfojtott haraggal tekintsen egy női sziluettre!

Először arra gondolt: „Kiköpött Bori.”

Ki is csúszott a száján: Borischka!

De aztán rögtön meg is cáfolta magát.

„Mekkora barom vagyok, mégis mit keresne itt?”

Módszeresen megtiltotta magának, hogy valaha keresse, felidézze, ábrándozzon vagy álmodjon róla. Az Adlon Szálló forgóajtajánál mégis beléhasított: vajon úgy éli le az életét, úgy hal meg, hogy nem látja viszont?

„Scheiße! Scheiße, Scheiße, Scheiße…”

Attól tartott, hogy ettől a reggeltől kezdve megint lesz az életében egy „azelőtt” és egy „azután”. Mint azon a régi nyári napon, amikor a szerelem torkon ragadta, és kényszerítette, hogy engedelmeskedjen.

Ha az ukrán üzletember nem kéri meg, hogy fotózza őt le Marlene Dietrich kedvenc asztalánál, talán szemtől szemben látja viszont Borit, és nem elsuhanó árnyként. Akkor biztosat tudott volna.

Jonas ismerte a korlátait. Meg kellett várnia, hogy az idegei lecsillapodjanak, elmúljon benne minden emlékezés, remegés, hülyeség. A telefonját is kinyomta. Ebben az állapotában képtelen lett volna végighallgatni Arika panaszos vagy lelkendező beszámolóját. Lelkiismerete az utolsó szó jogán figyelmeztette rá, hogy azért vegyen egy üveg pezsgőt, amellyel megünnepelheti vagy megvigasztalhatja a feleségét. Egymaga itta meg a Tiergarten egyik félreeső padján.

Már csak egy hajszál választotta el az éjszakát a nappaltól, amikor végül hazaért.

HARMINCADIK FEJEZET

2008. MÁRCIUS, BUDAPEST

Ugyanennek a napnak a reggelén Bori langyos simogatást érzett az állán és az orrán. Kinyitotta a szemét, hunyorgott. Mióta ebben a lakásban éltek, Péter mindig így ébresztette, mielőtt zuhanyozni indult: felhúzta az árnyékolót, és beengedte a reggelt a szobába.

A férje egész jelenlétét Bori életében összefoglalta ez a mozdulat.

Beengedte a fényt a félhomályba tizenhat évvel ezelőtt is, amikor összetalálkoztak. Arra az osztálytalálkozóra nem is akart elmenni. Semmi olyasmi nem volt az életében, amiről szívesen beszámolt volna. Keszthelyi Bori, a negyedik cé körülrajongott üdvöskéje, akit azonnal felvettek az Iparművészetire és általában mindenhová, még oda is, ahová nem jelentkezett, hét héttel a szülés előtt azt találta mondani az osztály jó csaját agitáló Rozsondainak a telefonba, hogy nem tud elmenni a szombati bulira, mert… mert nagyon meghízott.

– De hát… – bizonytalanodott el Rozsondai – ez most tényleg zúzós buli lesz…

Egy évvel korábban illett volna megejteni, de akkor mindenki megszállottként készült az írásbeli érettségire, meg szerenádoztak is két napon át, úgyhogy a ballagás estéjén csak amolyan lagymatag partit hoztak össze.

Bori beállított tehát karcsún és kecsesen, mint szokott, ám plusz egy fővel a köldöke alatt.

– Ő itt Fanni – tette a kezét a hasára –, remélem, nem gond, hogy őt is hoztam…

Annyira félt, hogy mit szólnak hozzá azok, akik őt régről ismerik, hogy egészen belezsibbadt. Rögtön azután minden mindegy hangulatba került. Mintha a többiekkel együtt begombázott volna.

Éppen akkor derült fény a terhességére, amikor két világ között lébecolt. Szeptember első hetében, mielőtt elkezdődött volna a tanítás az Iparon. A szűkebb családon kívül nem is osztotta meg a hírt mással. A barátok elmaradoztak; azt hihették, hogy a menő Bori még menőbb lett az új művészbarátai között, és őket már látni sem akarja.

Menő Bori ott állt az ajtóban és mosolygott, aztán leült egy kanapéra és nem mozdult onnan egész este. Se táncolni nem tudott, se inni, se a konyhában bagózni, úgy kirítt a tini exosztálytársak közül, mint akit elraboltak és megjelöltek az ufók.

Miszlikbe tépte a kezében szorongatott papír zsebkendőt, míg végre leült valaki mellé. Péter volt. Nemcsak mellételepedett, hanem beszélgetni kezdett vele.

Az egyetlen kérdést tette fel, amelyet senki nem mert megkérdezni, mert ez a kérdés volt a leglogikusabb, a legtermészetesebb és a legbarátibb.

És Borinak volt rá egy kidolgozott, frappáns kis válasza.

Mindenre felkészült, csak arra nem, hogy a többiek mosolyogva úgy tesznek, mintha nem volna hét hónapos terhes.

– De hát mi történt veled? – kérdezte Péter.

Bori végiggondolta, hogyan lehetne legtömörebben és legtermészetesebben összefoglalni, mi is történt vele. Hirtelen úgy találta, a kigondolt válasz nem illik Péter mindenkivel dacoló nyíltságához.

„Az élet” – mondta végül.

És ahogy figyelte a reakcióját, most először alaposan szemügyre vette Pétert.

Egész magas volt. A haja sötétbarna, a szeme nyílt, nagyon eleven, a válla széles. Valamiért Bori azt várta tőle, hogy értsen meg mindent, a múltját, a félelmeit a jövőtől és attól, hogy egy idegen kis élet növekszik a testében.

Ők ketten már az általános felső tagozatára is együtt jártak, a lakótelepi kék suliba. A fiú bevallotta neki, hogy úgy tíz-és tizenkét éves kora között mindannyiszor bele akart halni, ha Bori elsétált mellette az iskolaudvaron, és még csak rá se nézett. Mert amikor ő először pillantotta meg a folyosón… hát igen.

– Ledermesztettél, tudod?

– Most hülyéskedsz?

– Nincs mit szépíteni rajta, durván beléd zúgtam már ötödikben – és közben arra gondolt, hogy Borit még életében nem látta ennyire kívánatosnak és nőiesnek.

– Hű. Hát őszintén szólva… Én már nem is nagyon…

– Igen, tudom. Kulcsárnak szólítottál nyolc éven át.

– Ugye, csak hülyítesz?

Egy pillanatig nézték egymást, aztán elröhögték magukat.

Hónapokig úgy randiztak, ahogyan a felső tagozatban szoktak.

Azzal a különbséggel, hogy Bori bimbózó, fagyizós, tenyérizzadós szerelmük második hónapjában szült egy gyermeket. A kislány apja nem jelent meg a kórházban, eltűnt a Föld színéről, az életéből, a hamvas szerelmespár látómezejéből. Nem beszéltek róla. A pici Fanni szeplőtelen fogantatással jött a világra a Bakáts téri kórházban, hogy Péter kislánya legyen.

Péter, ha lehet, még jobban odavolt a karikás szemű, kialvatlan, szoptató, megszeppent és titkokat cipelő Boriért, mint az elérhetetlen lányért az iskolaudvaron, aki szórakozottan lekulcsározta.

Ez a lány emlékezett a nevére.

Bori pedig olyan tapasztalatra tett szert, amelyre tinilányok ritkán szoktak, de még leányanyák közül is csak a szerencsés kevesek: megértette, hogy az életben nem hullik rózsaszirom, szeretni tulajdonképpen döntés kérdése. Még a legnagyobb révületben is van egy pillanat, amikor megszólal belül egy hang: mehet! Bori kialvatlan éber állapotában ez a hang tisztán, egyértelműen csengett.

Ettől még csikorogva indult a tiniházasság, az összes lehetséges akadállyal, nehezítő körülménnyel. Bori mamája és nagymamája úgy tekintett a nyurga fiúra, mintha maga Szent Péter küldte volna a szombat esti randevúkra. Elkezdtek reménykedni, talán a lánynak lehet még „normális” élete. Az apja viszont szóba sem állt vele, elkönyvelte, hogy első házasságából született lánya „kisiklott”.

Péter szülei ezzel szemben csendesen, tehetetlenül őrjöngtek. Nem értették, hogy a fiuk számára mekkora beteljesülés ez a frigy, amelyet a frissen nagykorú gyerek önfejűen, önkezűen, fájdalmas hirtelenséggel… A házasság a szülők szemében felért egy öngyilkossággal. Még inkább gyilkossággal! „Az a taknyos… üvöltözött a belgyógyász apuka artikulálatlanul, az a ribanc… és a zabigyereke!”

Így indult.

Az ifjú házasokat Keszthelyi nagymama tartotta el, eltitkolt gyermekekhez edződött, fegyelmezett mosollyal. Péter elvégezte a Külker Főiskolát, ólmos fáradtsággal, elég nehezen. Csak alkalmi munkákat tudott vállalni az órái mellett. Még a legkritikusabb pillanatokban – amelyekből bőségesen akadt – sem vetett Bori szemére semmit.

Egyéves volt Fancsika, amikor Bori elkezdte az Iparművészetit. A főiskolás élet teljesen beszippantotta a fiatal családanyát, a tanulnivaló mellett mindenféle rajzolni–, installálni–, festeni-és szabnivalója akadt. Napközben a nagymama volt a kislánnyal, esténként Péter vigyázott rá. A lenémított tévé és a tankönyvei között gyakran elnézegette a pufók, elégedett arcocskát. „Most már van egy nagy Borim, és bónuszként egy kicsi is” – gondolta, és ahogy tovább nézte a tévé villódzó fénye mellett, az arcocska nőni kezdett, vonásról vonásra előpattant belőle az évek óta imádott arc. Péter visszahőkölt. De a következő pillanatban már újra babaarc lett, édes, selymes, elégedett.

A papa szeme fénye.

Bori néha aggódott Péterért. Hogy olyat vállaltatott vele, ami neki nem jó.

Fogalma sem volt róla, hogy azért aggódik, mert szereti Pétert. Senki sem tudja biztosan definiálni magában, mi a szerelem. Bori úgy érezte, ez a szó az ő esetükben tökéletesen zavaros, hiszen ő sosem vágyott Péterre őrülten, eszét vesztve. Csak gondolkodott rajta délutánonként, miközben a rajzlapon siklott a keze.

Biztos volt benne, hogy most már Péterrel éli le az életét, és hogy ez rendjén van így. Ahogy a templomban mondják, ahol nekik sohasem volt az esküvőjük: vele megelégszik, vele tűr, vele szenved. Nem bánta, hogy nem ejtette ki a száján nyilvánosan ezeket a szomorú szavakat, valójában nem volt ilyen baljós a házassága.

Az egymás után sorjázó napokból észrevétlenül telt el tizenhat év, életüknek az az időszaka, amelyet nosztalgikusan fiatalságnak neveznek. Ha években eltelt is a fiatalság, de életérzésben nem, akkor vajon valóban véget ért már? Szép csendben mellettük cseperedett Fanni, aki viszont valóban sebezhetetlenül fiatal volt.

Bori mostanában nehezen ébredt.

Mintha minden reggel vissza kellene varázsolnia magát emberré, feleséggé, anyává, tervezővé, harmincnégy évessé. Ehhez idő kellett. Hosszú percekre volt szüksége, hogy emlékezzen, ki is ő itt a langyos ágyneműben, a tetőtéri ablak megvilágításában, akinek el kellene kezdenie a napot.

– Magadban beszélsz?

Péter állt az ajtóban, egy zöld törülköző volt a csípőjére tekerve, miközben egy sárga törülközővel a nedves haját dörzsölgette.

– Ümm, csak sorolom – motyogta –, hogy mit kell magammal vinnem.

Leguggolt az ágyhoz.

– Tudom, tudom… – gyengéden megfordította a kezét, és csókot nyomott a tenyerébe – életed legfontosabb menyasszonyához…

– Ha jól sül el… Ki tudja… talán betörünk a nemzetközi piacra – belesüppedt az ágyneműbe. – Évek óta nem jártam Berlinben!

Ezen a reggelen kifogytak a tejből, és Bori szójatejét kellett a kávéhoz és az instant kakaóhoz önteni, ami Fanni szerint hihetetlenül szar volt.

Ezen a reggelen repült Bori az Adlon Szálló forgóajtajához, és indult el visszafelé az időben.

Ezen a reggelen Péter elkésett az értékesítési értekezletről, és bár a főnöke rosszallón nézett rá, azért még küldött a tárgyalóasztal takarásából Borinak egy sms-t, az egyetlen jókívánsággal, amit ismert németül: Leb wohl! Élj jól!

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

2008. JÚNIUS, RATHENOW

„Nahát – gondolta meglepetten Arika, és homlokát a vonatablakhoz nyomta –, Jonas féltékeny a szakmai sikereimre.”

Eddig három dologra volt igazán büszke: a derékig érő göndör hajára, a nőies kisugárzására, bármit értsenek is ezen, és az etnikai identitására (bármit értsenek is rajta). Most negyedikként felzárkózott a listára a Fényes Karrierkezdet.

Arika harmadik hónapja dolgozott az ARD-nél.

Szürke kis gyakornokként nemcsak azt érte el, hogy önálló témát bízzanak rá, hanem hogy munkatársként bevegyék a csatorna legnagyobb költségvetésű produkciójába. A fal mega-giga széria csak a következő év februárjában startolt, de már a nyáron fel kellett hozzá venni az összes külföldi konzervanyagot. Arikát Magyarországra, a Balatonhoz küldték, noha a rövid repülőút miatt három másik kollégája is szívesen utazott volna. Maga Jonas bátorította, hogy jelentkezzen. „A legizmosabb sztori, a magyaroknak kulcsszerepük volt a fal lebontásában!” Ám amikor régi képeket kért tőle a felkészüléshez, kelletlenkedni kezdett.

Arikát meglepte ugyan a reggeli jelenet, de megpróbálta figyelmen kívül hagyni.

Nyilvánvaló, hogy Jonas a legtöbb férfihoz hasonlóan nehezen tűri, ha a felesége, aki korábban csak a tanácsát kérte, váratlanul megindul felfelé a karrierlétrán.

Férje kirohanását igazából bátorításnak vette. A siker csalhatatlan jelének.

Úgy döntött, elmúltak már azok az évszázadok, amikor a nőknek a túléléshez feltétlenül össze kellett állniuk a férfiak céhével!

Rathenow hetven kilométerre fekszik Berlintől, valamivel több mint egy óra vonatút. Arika felvette hát a tengerészkék Calvin Klein nadrágkosztümjét a hozzá illő vaníliaszínű toppal és kézitáskával, majd kirobogott az U-Bahnnal a pályaudvarra.

Helgának öltözött.

Szentül elhatározta, hogy nem fog Jonas karrieririgysége miatt veszkődni, az anyósától minden szükséges információt beszerez a húsz évvel ezelőtti Balatonról. Biztosra vette, hogy Elizabeth örülni fog az összeírt kérdéseinek, úgyis folyton azzal nyaggatta őket, hogy olyan keveset hall felőlük. Azért rátelefonált az étkezőkocsiból. Nehezen hallották egymást, az anyósa mellől sercegő hangok érkeztek a telefonba. Talán húst süt, tippelt Arika. A lényeg, hogy otthon találta, és nem ellenkezett.

Elizabeth rózsás arccal fogadta a szokásos sötétkék Adidas melegítőjében. Saját gyártású almafröccsöt tett elé, frissen sült Bratwurstot, Brötchent.

– Jonas fiatalkori képeit szeretném látni… – dünnyögte Arika nagyokat nyelve. – De jó! Finom.

Elizabeth, ha meglepődött is, nem mutatta. Felcihelődött az asztaltól, egyenesen a tolóajtós előszobaszekrényhez ment, és hangos szuszogások kíséretében egy enciánkék kartondobozt halászott elő.

– Amikor költözöl – nyögte – mindent megtalálsz, amiről azt hitted, hogy elvesztetted…

Helmut és Elizabeth néhány éve fájdalmas belenyugvással azt a döntést hozta, hogy a rathenowi ház túlságosan sok kiaknázatlan köbmétert rejt magában. Hiába porszívózták, szellőztették a manzárdszobákat, a gyerekek a közeli Berlinből sem jártak haza. Átköltöztek egy frissen épült társasház lakásába, amelyet Jonas vett nekik, hogy nosztalgiából megtarthassa „vidéki búvóhelynek” a családi házat. Első felbuzdulásukban méregdrága terveket készíttettek egy berlini tervezőirodával, de sehogy sem akartak három dimenzióban megvalósulni. Így aztán Elizabethéket sem látogatták gyakrabban.

Arika a saját idősebb rokonaihoz sem indult önként és dalolva, kényszerű látogatásai után mégis mindig úgy érezte magát, mintha valaki két ujjal kiemelte volna saját fárasztó életéből, hogy egy vattával bélelt, békés fészekbe helyezze. A családlátogatások átmosták a lelkét.

– A nyolcvanas–kilencvenes évek fordulója érdekelne…

Mohón beletúrt a dobozba.

– Igazad van, azok voltak a legérdekesebbek.

– Egy tévés riporthoz kell… – várta a hatást. – Készítek egy anyagot a Fal című műsorba. Igazi szuperprodukció lesz.

– Tudod, nekem olyan, mintha tegnap lett volna. Na, egyél még egy kis Bratwurstot!

– Nagyon finom! – mondta kissé csalódottan Arika. Az volt az érzése, mintha az anyósa egyáltalán nem venné komolyan az ő tévés munkáját.

A késő délutáni opálos fényben Elizabeth tejfehér bőrén kirajzolódtak a pókhálószerű ráncok, olyan sűrűn hálózták be az arcát, mintha finom, láthatatlan porréteg borítaná.

– Pedig majdnem húsz év telt el azóta! – emlékeztette Arika. Az ő fejében nagyon is egyértelműen villogott a jubileumi évszám, akárcsak a saját neve A fal stáblistáján.

– Ha húsz év, hát húsz év, mit számít?

Igazi retro hangulatuk volt a fotóknak. Arika maga is megdöbbent, mennyire más ez a világ, mint amilyenre a beúszó, elmosódott kisgyerekkori képek alapján emlékezett. A tizennégy éves Jonas egy Boris Becker-poszter előtt. Szánalmasan rövid sortjában, lángoló szeplőivel feltűnő hasonlatosságot mutat a tizenhét éves teniszezővel.

Jonas széles mosollyal egy Pepsi-Cola feliratú pohárral.

– Porkolt mit nokedli und uborkasalata?

Elizabeth mohón kapott a kép után. Aztán különleges hangon, amelyen egykor Inának és Jonasnak mesélt mindig boldogsággal végződő meséket, azt sóhajtotta:

– Na, klar. Nokedli… Balatonföldvár.

Hogy valójában milyenek lehettek a nyolcvanas évek nyaralói, azt teljességgel lehetetlen volt a képek alapján kibogozni. Nedves, homlokukba tapadt hajjal heverésztek az emberek a fotókon, elégedett nyaralós ábrázattal. Mindegyikük arcán ugyanaz a kifejezés volt: a világ tökéletesen kitalált szerkezet, felül a napfény, alul a löttyedt gumimatrac.

– Te nem tudod, mit jelentett nekünk akkoriban a Balaton… Egész évben azon ügyeskedtem, hogy két hétre eljussunk oda valahogy.

– Hű. Hát ez… igen – udvariasan mosolygott a képek felett.

– Július második felében mindig jó idő volt – mormolta Elizabeth, és bizonyságul még egy sor képet terített Arika elé. – Nézd!

Arika közben egy berlini kép után nyúlt, amelyen még jól ki lehetett venni a falat. Jonas feszített rajta a húgával meg egy másik fiúval, mindhárman fekete David Bowie-kitűzővel a farmermellényükön.

– És ez?

Az anyósa kivette a kezéből, szemüveget váltott, aztán legyintett.

– Ott szobroztak ezek mindig. Minden alkalommal, ha a fal másik oldalán koncertet adtak…

– Mármint Nyugat-Berlinben?

– Persze hogy ott. Előbb David Bowie, aztán Michael Jackson… Direkt úgy szervezték odaát, hogy a keleti fiatalok is hallhassák. A hatóságok semmit sem tudtak tenni. Olyan hangzavar volt, hogy senki sem aludt a városban…

– És a másik fiú?

– Matthias. Matthias Kimmel.

Töprengő szünetet tartott.

– Kimmel? Soha sem hallottam ezt a nevet.

– Szegény fiú. Jonas legjobb barátja volt.

– Még csak nem is említette.

Hosszú csend következett.

– Szinte pontosan itt halt meg a falnál hat hónappal később. Nem bírta kivárni…

– Ó, basszus! Mármint, borzasztó…

– Igen. Borzasztó. Csak tizenkilenc éves volt. Jonas… Na de hagyjuk most ezt!

Anyósa fehér bőrén piros foltok jelentek meg, a szemét elfutotta a könny. Arika, hogy elterelje a figyelmét, találomra kihúzott egy képet a balatoni kupacból. Jellegzetes, nyolcvanas évekbeli fénykép volt, színtelen színekkel.

Hátulján ismeretlen nyelvű felirat kusza betűkkel, és az aláírás: BORISCHKA.

Ahogy jobban megnézte, ezen is Jonas volt. Meztelen felsőtesttel, izmosan, arcán mosoly és feszült figyelem különös elegye, ahogy egy lányt forgat, akinek a szoknyája fellibben, és kivillan alóla egy piros bikinialsó. A lány körül hosszú, könnyű haja repült, de még így is ki lehetett venni, hogy szép. Túlságosan is szép. Finom arcvonásaival, hatalmas szürkés-kékes szemével, sötét hajával, telt szájával egyszerűen tökéletes volt.

Arika kérdőn pillantott az anyósára, aki előbb a kép után kapott, aztán megpróbált természetesnek tűnni, így egészen szögletesre merevedett az előbb még sírós arca.

– Lambada – mondta végül eltúlozott vidámsággal. – Jonas még lambadázott is. Bizony. Gondoltad volna?

„Nem, gondolta Arika, nem gondoltam volna. És én még az egész múltamat odaterítettem Jonasnak…”

Menye megfagyott arcát látva Elizabeth nevetgélni kezdett.

– A lambada nagy divat volt… Hát hogy is emlékeznél rá? Tudod, kincsem, afféle tangó. Turbótangó!

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

2012. SZEPTEMBER, BERLIN, SCHILLERSTRAßE

Arika ült az üres lakásban, amit még Jonasszal rendeztek be az ő rezignált japán enteriőr stílusában. Kihajtogatta az A4-es lapokra rajzolt családfát a szárított bükkfa asztalon. (És titkon remélte, hogy a két ősi fa kölcsönösen előnyös rezgéseket ad át egymásnak.) A bambuszos tolóajtót is behúzta, hogy misztikus félhomály legyen a konyhában.

Hidrogénhajú arra kérte, hogy térjen vissza ahhoz a naphoz, amikor megalapozott gyanúja szerint megfordult sorsának a kereke. Ahhoz a pokoli naphoz, amikor Jonas minden magyarázatot mellőzve, egyszerűen nem ment haza éjszakára!

Éppen az ARD-s interjú napján.

Azt, hogy Jonas számára is sorsfordítónak bizonyult az a nap, akkor még nem sejtette. Keszthelyi Bori piros bugyis fantomjával csak három hónappal később, Elizabethnél találkozott.

Ami Arikát illeti, ő becsülettel bemutatta a férjének a múltját még a házasságuk előtt. Akár egy lelkiismeretes tárlatvezető a múzeumban, végigvezette Jonast a családja folyondárként tekergő különböző ágain és bogain. Ami nem volt egyszerű. Most látta csak, mennyire nem, hogy a valóságban is le kellett rajzolnia.

Húzott egy idővonalat, amit Hidrogénhajú Timeline-ként emlegetett (mintha csak a Facebook-profiljukról csevegnének).

Itt születtem… Itt tart az életem… A családom történetében eddig tudok visszamenni…

Családterápiás eszköztára újabb rajzlappal bővült.

Terapeutája apró kis szóbeli csalikkal tartotta fenn az érdeklődését, de magánszorgalomból is rákattant erre a témára, volt már genogramja is, hagyományos, ágas-bogas családfája… De ezzel az új príma idővonallal még azt is ellenőrizheti, mikor, hogyan halmozódhattak fel családjában a feszültségek, van-e ebben valami törvényszerűség, és mit tudtak az ősök kezdeni velük! Nun, wollen wir mal sehen…

Hidrogénhajú szerint, ha vissza tud nyúlni egy olyan időszakhoz, amikor meg tudták oldani a nehézségeket, abból most is nagy erőt meríthet.

Csak az volt a bökkenő, hogy bármerre kutakodott családjának történetében, Arika mindenhol szabálytalanságokba ütközött. A múlt mérgező traumái, ha sokszor felemlegetik, észrevétlenül beszivároghatnak a jelen áramlásába, és megkeseríthetik a vétlen kései nemzedék életét is.

Arika ezt egészen kicsi korában megértette. Az érthetetlen szeretethullámokból és a fájdalmas elhallgatásokból. A csendekből, amelyeknek súlyuk és határozott körvonaluk volt.

Hidrogénhajú arra kérte, zöld filctollal és felfelé mutató nyíllal jelölje be az idővonalon a pozitív eseményeket, és lefelé mutató piros nyíllal a veszteségeket.

Két óra elmélyült munkálkodás után a piros filc kopott rózsaszínre fakult.

„Az anyám – tűnődött – egyértelműen zöld nyilat kap!” Valamilyen rejtélyes okból majd kicsattant az önbizalomtól, legalábbis ezt mutatta.

„Babačigim? Ajjaj, apucinak piros nyíl lefelé a tütükézés miatt!”

Hatice nagymama harcos feminista, szabad lélek, az Isztambuli Egyetem tanára. Hevesen berajzolt egy zöld nyilat felfelé! Mindazonáltal… fontolgatta, az ötvenes–hatvanas években a válás és a női professzor külön-külön is elég szokatlan volt, de együtt egészen ijesztő kombináció. Piros nyíl lefelé!

„Szerencsére – mondta Hidrogénhajú – nemcsak a teherként ránk zúduló örökség nézhet vissza ránk az idővonalról, hanem a jó örökségek, pozitív, építő példák is.”

Dédmama nem annyira a műveltségével, mint inkább a spirituális képességeivel ragyogott ki a családból. Kávézaccal és gyógyító füvekkel állítólag csodákat művelt. Különösen olyan sorscsapásokkal tudta felvenni a harcot, mint az égési sebek, a burjánzó anyajegyek, a kamaszkori pattanások és az ekcéma. Míg professzorlánya az egyetemen küzdött a nők jogaiért, a dédi otthon, a zárt belső udvar lefüggönyözött kis rendelőjében gyógyította azokat, akik kiütést kaptak a munkahelyi főnöküktől, férjüktől vagy a szüleik által választott vőlegénytől. Zöld nyilat neki!

Nagymama a köztársaság kikiáltásának másnapján született.

Beírta a Timeline-ra: 1923.

„Igazi török honleány!” – üdvözölte állítólag a Magyarországról hazatelepült Adem dédpapa az újszülöttet. A Nagyi születésnapján iktatták be az új miniszterelnököt, Atatürköt, aki modern, nyugatias demokráciát teremtett Törökországban. Egyébként sajnos éppen ez okozta néhány évvel később a féltörök dédapa halálát. A könnyen lelkesedő, ám az Oszmán Birodalom kusza ügyeiben tájékozatlan hazafi Budapesten még a párizsi emigrációban született Ifjú török mozgalommal szimpatizált. A hazatérés Konstantinápolyba azonban meghasonulást jelentett számára, amikor közelről látott rá a módszereikre és az örmény népirtásra. Meghasonulás, piros nyíl lefelé!

Az ő anyjáról csupán annyit tudni, hogy Köszemnek hívták, megszökött a háremből, bekapta a legyet… de hogyan, miért…? Végül belehalt abba, hogy a fia visszatért Isztambulba az első világháború idején. Piros nyíl…

Sokat hallott gyerekkorában a köztársaság kikiáltása után következő feszült időkről. Az isztambuliak fortyogó indulatokkal fogadták az érthetetlen reformokat, amelyek előírták a nyugatias ruházkodást, a vezetéknév használatát, eltörölték a fejkendő viseletét és választójogot adtak a nőknek. Mindenkinek kötelező volt megtanulnia az új, latin betűkön alapuló ábécét, lecserélni a boltok hirdetőtábláit és az éttermek menülapjait, a ruhatárát, mindezt háborús időkben!

Az efféle meg afféle szomszédok egyre ingerültebben méregették egymást. Dédapát is az egyik szomszéd jelentette fel a helyi milíciánál. Mivel mégsem mondhatta, hogy zavarják Adem méretre készült nyugati öltönyei meg a csecsemősírás, felhánytorgatta hát zavaros Ifjú török mozgalmi múltját.

„A dédapádat elragadta a történelem!” – magyarázták Arikának, mert még családon belül is restellték Adem ifjúkori politikai elhajlását.

Hidrogénhajú szerint a családi veszteségek közül legnehezebben a szégyent, a kitagadásokat és az átkokat lehet feldolgozni, de mindebbe nem kell nagyon beleragadni, az ilyen transzgenerációs örökségre is úgy kell tekinteni, mint amire szükség volt ahhoz, hogy eljussunk oda, ahol most állunk.

Bejelölte saját születésének dátumát az idővonalon: 1980. november.

Arika amúgy – és ez volt az egyetlen, amit nem gyónt meg Jonasnak mindjárt az első randevún – egy mózeskosárban érkezett német földre. Egy vadidegen nő karján, 1981-ben. A nő persze csak számára volt idegen. A professzor nagymama légiutas-kísérőként dolgozó tanítványa cipelte a kislányt a szülei után, akik akkor már három hónapja berendezkedtek Németországban. A kosárban egy piros-fehér pettyes szoknyás Minnie egér is utazott, Arika szerint azért, hogy az idegen nő össze ne cserélje a poggyászszalagnál az isztambuli járat egy másik csomagjával.

Nem bizonyult ideális első randevús témának, hogy valamilyen íratlan törvényhez igazodva Arika családjának nemzedékeit sorscsapások sorozata sújtja.

– Minden család ilyen volna? – mosolygott kihívón Jonasra. – Ilyen bizarrul peches?

Annyira felbőszítette, hogy nem szállt ki az autóból, amikor érte jött, hogy bosszúból becsalogatta a családja egész Európán átívelő panoptikumába. Leendő férje csendesen hallgatta. Olyan merően bámult a lányra, mintha még sohasem látott volna nőt.

Zöld nyíl fölfele!

HARMINCHARMADIK FEJEZET

2008. JÚNIUS, BUDAPEST, AMADEUS SZALON

A szalonban teljes erőbedobással birkózott a légkondicionáló az aszfaltról betóduló hőséggel. A délutáni slágerlista szpíkere a szokásosnál bágyadtabban jelentette, hogy hamarosan a csúcsra érnek, a top háromhoz, ám a belvárosi templom közbeszólt. Elnyomta a szalon telefonjának diszkrét csengőhangját, de Marcsi gyakorlott füle így is meghallotta. Mindig is mesterkéltnek érezte ezt a finomkodást, elvégre mégiscsak a nagyvárosi dzsumbuj kellős közepén dolgoznak!

De hát Bori… Bori ilyen.

Eldarálta a telefonba az Amadeus szalon, majd a saját nevét, az obligát mosolygós hangon.

– Elrabolhatom egy órára? – kérdezte egy férfihang.

Az őrült vőlegény volt. Marcsi vonásai megfeszültek. Borzasztóan zavarta, ahogy ez a Tivadar nevű pasas egyfolytában nevetgél.

Egy az, szakította félbe, hogy soha nem megyünk ki ügyfélhez, elvégre azért tartunk fenn egy szalont. Kettő: Bori jelenleg Berlinben tartózkodik, és csak ő szolgálhat felvilágosítással minden esküvőre vonatkozó kérdésére…

A mondat közben elnémult. Hirtelen teljesen logikus magyarázatot talált minderre. Az egyetlen lehetségest: Tivadar a Nászblogger! Minden világos lett azonnal.

Kivéve, hogy mi a célja ennek az embernek. Hogy mégis mit akar?

Marcsi, miközben meglehetősen indulatosan, de a szalon alkalmazottjától elvárható finomsággal leckéztette a pasast, hirtelen rádöbbent, itt a pillanat, az ő pillanata! Leleplezi a bloggert.

Megmutatja Borinak, és mindenkinek, aki az élete folyamán kételkedett benne, csalódást okozott, meghalt, elhagyta, becsapta, kibabrált vele, hogy igenis képes elkapni a gazfickót!

– Elfoglalt ügyfelek esetében… – folytatta hirtelen megenyhült hangon, azzal a jóindulatú türelemmel, amelyet az ember a bukott gazfickóknak tart fenn – ha nincs más megoldás… természetesen megoldható egy személyes konzultáció.

Nehezére esett a modorváltás, szinte fuldoklott a szavaktól.

Amikor elkaplak, te gazfickó üzemmódban volt, képtelen volt taktikusan gondolkodni. Egyáltalán gondolkodni. Gyuri például egy szempillantás alatt elérte nála, hogy elkaplak… üzemmódra kapcsoljon. Ezúttal szerencsére sikerült visszarángatnia magát az emeltebb hangból a szolgálatkész kedvesbe.

Tivadar elmagyarázta, hogy egész nap helyhez van kötve, egymás után érkeznek hozzá az üzleti partnerek, de szívesen megadja a címet, ahol „rendel”.

Felkapott klub volt a Rómain. Marcsi bólintott. Még egy fél órája volt zárásig, addig a hűvös szalon magányában igyekezett rendezni a gondolatait.

Felkészülni a Nászbloggerből!

Rákeresett a Meztelen a menyasszony! oldalra. Már a cím is!

Persze a megmondóemberek szerint a király mindig meztelen…

De akkor is, döntötte el Marcsi, van a címben valami perverz! A weboldal közepén villogó nyílban fallikus szimbólumot vélt felfedezni. Na és szöveg… olyan, már-már kódolt körmönfontsággal fogalmazták, mintha direkt arra utaznának, hogy ne lehessen következtetni a blogger nemére, korára és motivációjára.

A kirakatablak előtt elsétálva talán úgy tűnik, hogy csupa boldog menyasszony forgolódik az Amadeus szalonban. Nézzétek meg jobban! A sok egyforma fehér abroncs csak látszólag jelenti azt, hogy a bennük pipiskedő nők életüknek ugyanabban a szakaszában járnak. Minden egyes ruhapróbánál más és más film forog. Újabb és újabb játszma. Hol másutt lehetne az őszintétlen, rejtett nyereségre törő kommunikációt szebben tanulmányozni, mint egy esküvői szalonban?:) Marcsi térde idegesen járt, de azért elvigyorodott. Hát persze! A „mindenki neurotikus” szlogent újabban felváltotta a „mindenki játszmázik”. Olcsó népszerűségre utazik a pasas!

A rossz hír, hogy az életünket nem a józan eszünk, hanem valami homályos belső program vezérli. Ezek a programok olyan hiedelmek, amelyek egy cunami erejével törekednek önmaguk igazolására. A menyasszony vagy a vőlegény bedob egy horgot, amin a másik fennakad. Megindul a dupla fenekű szédítés, mindketten pozitívabb képet festenek magukról, miközben guvadt szemekkel próbálják kiszúrni a másik stratégiáit. Kölcsönösen úgy tesznek, mintha maguk is hinnék, amit a másik mond.

Hogy úgy tesznek? Kihalt volna az emberiség, ha nem tennének úgy! Marcsi savanyú képet vágott, ahogy felidézte, mi lett volna, ha rögtön az igazi Gyurit látta volna… Nos, két gyerek… az biztosan nem lett volna!

Csak megnyugtatásul: nincs olyan, hogy valaki gyanútlanul belesodródik a droid módra játszmázó partnere tudattalan programjába. Belesodródni lehet, benne maradni viszont csak az tud, aki maga is érdekelt. Minden játszma jó sok bevezető lépéssel indul. A kezdeti finoman manipulatív szakaszban még van idő kiszállni.

De ha egyszer olyan vonzó! – makacskodunk. Nos, igen, olyan vonzóan ismerős…

Bizony. Ilyen látványosan, gyötrelmesen, kivédhetetlenül nyilvánvaló, hogy kihez vonzódunk. És kivel fogjuk sokadjára elszúrni. A program egészen addig fut, amíg rá nem bólintunk a fáradhatatlan kérdésre: Na?

Na. Marcsi hátradőlt a székében. Hát ez elég zagyva. De most már mindent tud. A nők jelentik a Nászblogger számára az igazi problémát! Megevett egy Sportszeletet, és érezte, ahogy emelkedik az adrenalinszintje. Elindult.

Ahogy a tükörben a mögötte jövő kocsira pillantott, egy hosszan kanyargó türelmetlenségkígyót látott a Szentendrei úton. Hiába alkonyodott már, Marcsi kegyetlenül merőlegesnek érezte a napsütést. Nem merte beindítani a klímát, mert a benzinszint mutatója reggel óta a piros sávban mozgott. Több mint fél órájába telt, mire maga mögött hagyta a várost, és érezni kezdte a Duna közelségét a résnyire nyitott ablakon át.

A klub előtt parkoló presztízsautóknak már a látványa is hűvösséget árasztott. Becentizte kicsi, kopott női Suzukiját, és tájékozatlanul körbenézett.

– Erre! Itt vagyok fenn… Erre! Erre!

A felső teraszról Tivadar sugározta le meleg, üdvözlő mosolyát, amely tele volt önbizalommal. Mintha ő lenne az a bizonyos reklámférfi, akit azért szeretnek a nők, mert a megfelelő borotválkozás utáni arcszeszt használja.

Megpróbált felfelé mosolyogni.

A terméskővel kirakott épület szinte teljesen néptelen volt, a márványpadló csillogott, mint a víz, és az ablakokban nem volt üveg. Azúrkék tenger illett volna a belsőépítész elképzeléseihez, de csak a maszatos zöld Duna hömpölygött szerényen a háttérben.

Marcsi biccentett, és lerogyott egy súlyos rattan fotelba.

Tivadar türkizkék pólót, hozzá illő napszemüveget, vakító mosolyt és fehér vászonnadrágot viselt.

Zajos fogadtatást csapott, széket huzigált, pincérért kiáltott.

– Koktélt? Napernyőset? Harapnivalót… Falatkákat?

Marcsi mindent viszontlátott benne, amit az imént olvasott.

– Ó, nem! – mondta kemény mosollyal. – Munka közben nem eszem.

– Nos, akkor? Elmondja, mit javasol a pezsgőszín helyett? Az az egy valahogy nem passzol hozzám… Minden másra rábólintok!

– Szóval nem tetszik a pezsgőszín…

– A pezsgővel koccintani kell, nincs igazam?

Tivadar az üvegért nyúlt, hogy töltsön Marcsinak is, de az megállította.

– Nem igazán… Vezetek.

– Akkor talán egy kis ásványvizet. Nem zavarja, ha ezt befejezem?

Nagyot harapott a klubszendvicséből. Ropogott a fogai alatt.

Marcsi bizalmasan előrehajolt:

– Ugye, nem a pezsgő különböző árnyalatait szeretné velem megvitatni?

– Atyaisten. Csak nem tételezi fel rólam! Hogy én ok nélkül rabolom mások drága idejét…

Marcsi ajkai cinikus mosolyra húzódtak.

– Maga a legügyetlenebb hazudozó, akit valaha láttam. Láthatóan nem sokat gyakorolja ezt a művészetet…

– Művészet? Tényleg? Úgy gondolja…

A férfi elnézett az üvegtelen ablakon át valahová jó messzire. Marcsi feszült arca lassacskán egyetlen zavart mosollyá változott.

– Nos, ami a színválasztékot illeti…

Tivadar mindkét kezével megragadta Marcsi gondosan manikűrözött ujjait.

– Segítsen rajtam!

Ez tényleg őrült! A blogja ehhez képest egészen világos gondolkodást tükröz.

– Hát én ugye… Bori távollétében…

– Szenvedélyt akarok – mondta, és meredten a szemébe nézett. – Szerelmet és szépséget akarok!

– Mármint… Anyagminőségben?

Tivadar kiszorította a vért a kezeiből, olyan eréllyel, hogy Marcsi hirtelenjében nem is tudta, mit tegyen.

– Amikor megpillantottam a kirakaton át… Most már bevallhatom. Akár egy begőzölt kamasz! Látja – körbemutatott –, üzletember vagyok. Tőlem ez meglehetősen szokatlan. És akkor hirtelen felnéztem a táblára… Hú, mondom, Amadeus szalon. Még a nevének is zenéje van! Lehet, hogy megtaláltam az én Constanzémat?

Marcsi óriásira nyitotta a szemét, és próbálta kiszabadítani a kezét, de a fickó nem eresztette.

– Nem is hiszi, milyen csodás pillanat volt… Higgye el, az volt az érzésem, mi már ezerszer megéltük és elismételtük ezt a találkozást. Csak be kell lépnem az üzletbe, és ahogy maestro Amadeus mondaná: recitativo!

– Aha. – Tehát Berne játszmaelmélete és a logikai pozitivizmus rabja a pasas. Ezt Marcsi alaposan megjegyezte magának, majd ellentámadásba lendült: – Lehet, hogy Descartes-nak igaza volt? A világegyetem mégiscsak dualisztikus?

– Hogyan?

– Nem tagadom, magam is rendszeresen konzultálok az analitikusommal. És az üléseken kívül is rendszeresen beszélgetek magammal…

– Igazán? – A férfi sietve elengedte a kezét.

Marcsi áthajolt az asztalon.

– Mindent tudok a játszmáiról.

A hír egy másodpercre kizökkentette Tivadart, sőt talán meg is dermedt. De csak egy másodpercre.

– Nos, igen – helyeselt. – A játszmák, ugye… Berne… A másik mester!

Hallgattak.

– Rendben. Kezdjük velem! – javasolta Marcsi olyan váratlanul, hogy maga is meglepődött. – A férjem szerint…

– Ja! Ja! – emelte fel kezét Tivadar az asztalról. – Maga férjnél van?

És roppant elkeseredett arcot vágott.

Marcsi kissé leckéztető hangnemben elmondta, milyen sokat dolgoznak a házasságukon, különösen ő, Marcsi az, aki mindent megtesz. Tivadar többször egymás után megerősítette, mennyire tiszteli azért, hogy nem fogja azonnal menekülőre. A férfi feltűnően sokszor használta a „szeretet” szót.

Az írisze fel-felvillant a napfényben, úgy tűnt, mintha aranyból volna.

Itt dőlt le Marcsiban az első barikád. Mintha a világ kezdete óta ezen a teraszon ült volna ezzel a jóképű őrülttel…

Ha nem kezd el az a napszemüveges nő hadonászni a sarokasztalnál, talán még most is ott ülnek. De hadonászni kezdett, burleszkbe illő hevességgel. Bármilyen messzire vitték is Marcsit a naplementés képek, ezek a kígyózó mozdulatok visszahozták a valóságba. Mindketten rámeredtek a göndör hajú, mogorva arcú, nagy mellű fiatal nőre, aki angolul a pincért hívta.

– A szúnyogok! – mondta Tivadar kissé álmatagon, hátha sikerül visszatalálni a korábbi hangulathoz. – A szúnyogokat hajkurássza.

– Látja? Mindenkinek megvan a maga csatája… – jelentette ki Marcsi büszkén, és elmosolyodott.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

2008. JÚNIUS, BUDAPEST, RÓMAI-PART

– Is there a problem? – szólt át a szúnyogokkal hadakozó Arika a sarokasztalnál ülő párocskának, olyan rikoltozó hangon, hogy maga is megrémült.

Az eredeti szándéka az volt, hogy enyhe gúnyt csempészik a hangjába, de a szúnyogok, mióta az eszét tudta, kihoztak belőle valamit, amit képtelen volt megfékezni. Kirázta a hideg, valahányszor a zümmögést, az apró szárnyak csapkodását meghallotta.

Jonas azt tanácsolta, nézzen szembe a fóbiával, naponta kétszer-háromszor is képzelje el, hogy egy szúnyograj megtámadja. Hasztalan. A férje erre is talált evolúciós magyarázatot, az évezredek során az ember szeme megtanult a másodperc törtrésze alatt azonosítani mindent, ami kicsi és fenyegetően közelít.

Megérkezett az erősítés az aeroszolos, elektromos, füstölős, ultrahangos szúnyogriasztókkal felszerelt pincérek személyében. Időközben a letámadott párocska is eltűnt a teraszról, az egyik pillanatban még ott voltak, aztán amikor Arika felsandított, hogy jobban megnézze, ki előtt csinált hülyét magából, már egyedüli vendég volt az étteremben.

Ásított. Belekortyolt a rozéjába, és visszatért a munkájához.

A laptop monitorján ágas-bogas fát rajzolt ki a háremek szigorú hierarchiája.

A szultán udvartartása mondvacsinált feladatokkal megbízott hivatalnokokból, rabnőkből és komornaseregből állt. A franc se gondolta volna, hogy a háremhölgyek előtt ilyen rendkívül változatos karrierlehetőségek álltak: a hosszú évek alatt háremi helytartókká, bábaasszonyokká, kereskedő-kádinokká (én ezt kihagynám, mert a kádinak sincs értelme, mi az, hogy kereskedő-bíró? Maradjon a kereskedő csak), női szabóvá, manikűrössé, titkárnővé képezhették magukat.

Tantárgyaik között szerepeltek művészeti tárgyak, általános és erotikus ismeretek.

Arika egyáltalán semmiféle rokonságot nem érzett ezekkel a történetekkel, holott éppen azért kapta meg a témát, és vele együtt A fal összes magyarországi forgatását, mert az üknagymama, akit csak fehér zsabós barna zsorzsettruhában látott egy megsárgult fényképen, történetesen háremhölgy volt. Méghozzá az önérvényesítő fajtából!

Alaposan magába nézett és eltöprengett, alkalmas lett volna valaha is az ágykarrierre, vagy a szépanyja által befutott bűbájos művésznőére.

Eszébe jutott az első, egyben utolsó alkalom, amikor tekintélytisztelő török hajadonként viselkedett, és belement a szülei által szervezett görücübe. Huszonhárom éves lehetett, amikor az anyja, aki már biztosra vette, hogy pártában marad, egy törökországi all inclusive nyaraláson azt csicseregte: „Arika, szívem, felvennéd azt a helyes kis apró virágos nyári ruhát? Tudod, amit a árleszállításkor vettünk a C & A-ban? Egy kedves török család érkezik hozzánk uzsonnára.”

A fiuk esetleg feleségül venné. Hát nem csodás?

Akkoriban Arika éppen túl volt egy keserves szakításon, ezért belement a lánynézőbe. Családja hitetlenkedve nyugtázta, hogy pontban ötkor apró virágmintás ruhában és fehér szandálban felbukkant az Antik Hotel kávézójának teraszán.

Nehéz szavakba önteni azt a botrányt, ami azután következett.

A fiú anyja, arca elömlő méz, az iránt érdeklődött, Arika szereti-e az édességet. Esetleg maga is készíte csöreket időről időre. Megmondta neki, hogy cseppet sem édesszájú, és nem nagyon ért a konyhaművészethez.

– Ó! – örvendezett a mama. – Annál jobb, édes leányom, annál jobb! Majd apránként megtanulod a receptjeimet!

Abban a pillanatban Arika még mosolyogva helyeselt, ám a következőben – maga sem értette hogyan – kitört belőle valami gusztustalan.

Obszcén szavakkal kezdődött, és csavaros dialektikával a német munkavállalási engedéllyel végződött, amit a hölgy fia a házasságon keresztül kívánt elnyerni.

A hölgy azonnal a retikülje után nyúlt. „Pedig – mondta hullámzó kebellel – a fiam hetek óta hordja a tárcájában Arika fényképét!”

Több görücüt nem szerveztek a számára.

A húszas évei közepén a szülei kifejezetten engedékenyebbekké váltak, már nem is ragaszkodtak török vőhöz, beérték volna egy bármilyen országból származó derék muszlimmal. A húszas évei végén pedig, amikor Jonas megkérte a kezét, úgy találták, egy Hans is kisebb szégyen, mint hogy Arika végül pártában maradjon.

Miután végigböngészte a szultán által kitalált, huszonkilenc figurából álló háremkoreográfiát (úgymint dárda, zokni, szivattyú, tevegelés, tolatás, hastalálkozás, bakkecske és harapófogó) arra a következtetésre jutott, hogy ő valószínűleg sohasem nyerte volna el a vezíri zsámolyt, és cseppet sem csodálta, hogy a szépanyja még a szűztelenítése előtt leszerződött haknizni külföldre.

Egy órával később már Buda déli részén, terepmunkán szorgoskodott.

Indulatos szavak gomolyogtak benne, amiért a szúnyogoktól hemzsegő Rómain foglalt neki szállást a hülye tyúk koordinátor, pedig minden melója a város másik végébe szólította. Csaknem egy órán át izzadt a klíma nélküli taxiban, míg megérkezett a Szép Szív kollégiumba.

Berlinből felettébb andalítónak tűnt, hogy egy Schönes Hertz nevű helyen fog az üknagymama nyomára bukkanni. A széles budapesti utca azonban inkább A fal egyik vágóképéhez illett volna, annyira kelet-berlini hangulata volt.

A portán a srác mindjárt kiigazította Arikát, a kollégium neve helyesen Schönherz.

– Budapest őrült város – jelentette ki. – Ebben a koleszban az egész lenyomatát megtalálod. Honnan jössz? Várj, kitalálom! Görög vagy. Macedón?

Arika hevesen a fejét rázta.

– Csak azért kérdem, mert volt nálunk a múlt héten néhány macedón…

– Nem vagyok macedón! Német vagyok!

– Szobát akarsz?

– Nem én… izé… – Arika hirtelen rádöbbent, hogy itt, a Szép Szív kollégiumban mondja ki először – interjút.

Recepciós végighúzta kezét a homlokán, és bánatosan végigmérte Arikát.

– Nincs munkafelvétel. Nemrég ért véget a vizsgaidőszak, elegen vagyunk…

Berlinben, amely minden turista szerint az európai New York, Arikának volt alkalma bizonyos sztereotípiákat kialakítani a külföldiekről, de magyarokkal korábban nem találkozott. Érdeklődve meredt a szőke, rasztafrizurás fiúra, megpróbálta belelátni félig magyar dédapját és a családi legendárium minden sztoriját.

– Veled szeretnék interjút készíteni – jelentette.

– Velem. Mármint tévébe? Frankón?

– Mindjárt becuccol az operatőr… Az ARD televíziós társaságtól vagyunk.

– Ez kurva jó! – kurjantotta a fiú. – Beállsz a telóm elé?

Arika kibillentette a csípőjét sellőformára.

– Egy perc… – kattintgatott a srác. – Felnyomom a Facebookra…

– Szükségem volna valakire – szűrte a fogai közt ragyogó facebookos mosollyal –, aki jól ismeri ezt a városrészt.

– Vedd úgy, hogy megdumáltuk.

Mint kiderült, a fiú mindent tudott a lágymányosi Konstantinápolyról.

Az egész campus a feltöltött területre épült, és ezért ázik a pince.

– A Lágymányosi-tó déli része egészen sokáig megvolt, csak a Lágymányosi híd építésekor tüntették el egészen.

– Az mikor épült?

– Kábé ’95–ben. Még alsós voltam. Figyu, figyu… – unszolta csábítón felé hajolva. – Nincs kedved meginni valamit?

– Tudod, az van, hogy bármelyik pillanatban beeshet az operatőröm. – Imádta kimondani! – Szóval ti itt, a campusban tudtok az Aranyszarv-öbölről?

– Hát, ja. Mindenki hallott róla… a K épület ma is nyögi…

Arika látta a korabeli fotográfiákon a dél-budai tengerszemet, amely nem a természet csodája volt, árvízvédelmi céllal építették. Köré tervezte a vigalmi negyedet valami Keszthelyi, aki a krónikák szerint „Pestet megtanította mulatni”.

És akkor váratlanul belehasított.

KESZTHELYI! Nyugi. Nyugi. Nyugi… Talán gyakori név. Talán minden második magyart így hívnak…

– Ööö… pontosan mekkora területet is építettek Konstantinápollyá?

– Ha elnézel innen a Duna felé… – hátulról átölelte a karjával, ahogy mutatta. – Ott elöl… látod?

– Mmmgen…

– Az Infopark A és B irodatömbje helyén volt a Zenepavilon. Virágos teraszokat képzelj el a hídtól a Zöld Pardonon át a Gellért térig…

– Zöld Pardon? – kérdezte szórakozottan, miközben odabenn változatlanul azt üvöltötte egy hang: KESZTHELYI! KESZTHELYI!

A srác fölényesen elmosolyodott.

– Majd megtudod.

Mióta Budapesten volt, nem hagyta el az a furcsa érzés, hogy most nem is a saját életét éli, hanem egy mozit néz. Nem lehetett azt állítani, hogy andalító film volt. Érdekes, de inkább nyugtalanító. A filmkockákba tökéletesen beleillett, hogy utazása előtt kinyomozza a libbenő hajú, piros bikinis lány kilétét, aki a régi fotón Jonasszal lambadázott, majd itt, Budapesten megtalálja hozzá a helyes kódot, miközben egy rasztafrizurás egyetemista ölelgeti. KESZTHELYI!

Lehet puszta véletlen…

Tudta, hogy nem az.

Vagy ha mégis, vajon ő maga a rögeszméivel hozzátehet valamit a sorshoz?

Kevesebb mint fél óra alatt lerázta az operatőrt, a felajzott recepcióst, taxiba vágódott, és a Duna másik felére vitette magát az Amadeus szalonhoz. Az egyetlen támpont Keszthelyihez, amellyel a Google szolgálhatott…

Ám ahogy a kirakaton át bekémlelt a szalonba, nem egészen az a jelenet tárult elé, amelyre számított. Három pezsgőszínű menyasszonyi ruhában pompázó kirakati bábun kívül semmit sem látott. A szalon zárva volt.

*

2008. JÚNIUS, BERLIN, ADLON SZÁLLÓ

Ugyanebben az órában Keszthelyi Bori az Adlon Szálló télikertjében ült egy bárszéken, és minden figyelmét egy narancssárgára szoláriumozott férfiszépségre összpontosította.

A német esküvőszervező egy négylovas fogat fotóját lobogtatta.

– Az Unter den Lindenen fog végighajtani! – jelentette sugárzó sámánarccal.

A jegyespár ezzel szemben egy bohém Beetle kabrióban látta magát, amint éjfélkor elhajtanak, kezükben nyitott pezsgősüveg, mögöttük tomboló násznép.

Bori jól tudta, mekkora hiba volna ellenkezni.

Mintegy mellékesen a menyasszony elé csúsztatta egy fekete veterán Rolls képét, az egyszerű, kézzel festett JUST MARRIED táblával és az apró, szalagos csokorral.

A jegyespár kisebbfajta eksztázisba esett, megrendelte a Rollst, majd elviharzott.

A narancssárga esküvőszervező megvetően végigmérte a magyar nőt, a menyasszony barátnőjét, majd teljes erkölcsi súlyával távozott.

A közhelyek szerény kiszámíthatóságukkal mindig átsegítették Borit azon a süppedős árkon, amely az ügyfelek ízlése és gyermeki énjük álmai között húzódik. Elégedetten csukta össze az esküvői albumot. Kicsit maradt még, hogy kiélvezze a pillanatot. Hirtelen mintha egy láthatatlan kéz bökte volna meg, hátrafordult.

Semmi. Kihalt volt minden.

Felhajtotta a kapucsínóját, fizetett, és kiviharzott a szállodából.

Jonas Wetzel egy perccel korábban haladt el sietős léptekkel a télikert bejárata előtt, a férfimosdót kereste, mert rettentően idegesítette az üzleti ebéd közben a foga közé szorult epermag.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

1989. AUGUSZTUS, RÉVFÜLÖP

Bori megírta Jonasnak, hogy le akar vele feküdni.

Minden apró részletet előre kitervelt, de nagyon aggasztotta, hogy Jonas esetleg még nem akarja, és akkor az egész nyaralás alatt hülyén fogják magukat érezni.

„Ha túl vagyunk az ágyjeleneten – írta szokásos szerdai levelében –, mindketten felszabadulunk. Gondold csak el, tökéletesebb nem is lehetne! A Balaton partján, egy öreg vályogházban…”

Jonas nem akart hinni a szemének.

Hónapokon át színezgette magában, milyen lesz egy egész hónap kettesben Borival, de a valóság a legmerészebb elképzeléseit is felülmúlta. A lány márciusban írta meg, hogy a szokásos usedomi nyaralás helyett együtt fognak tölteni egy egész hónapot a Balatonon. Bori elvállalta, hogy megtervezi egy lovas tanya logóját és hirdetőtábláit, fizetségként azt kérte, adják ki neki egy hónapra a lovász házát.

A cégvezető – vagy ahogy Bori a leveleiben emlegette, a „maszek lovas” – eleinte nem akart belemenni az alkuba. Nem azért nyit lovas tanyát, hogy éppen nyáron adja ki a személyzet szállását! De Bori hajthatatlan volt. Pénz nem kellett neki, a lovas tanya melletti telken, a tóra néző parasztházat akarta! A maszek lovas végül begörgetett a tanya mellé egy sátras utánfutót, abban szállásolta el a lovászát.

Bori, noha csak júliusban töltötte be a tizenhatot, hasonló fantáziával gyártotta a szülői beleegyezéseket, mint a batikolt pólóit.

Azt vallotta, apját kímélni kell, mert rossz az érrendszere.

„Te csak küldj egy táviratot Elizabeth nevében – rendelkezett –, hogy szeretettel vártok az idei nyáron is blablabla… én meg elintézem, hogy egyedül mehessek ki a reptérre, és azzal a lendülettel megyek a Nyugatiba. InterRail-jeggyel gyere, megáll Révfülöpön a vonat.”

Az évek alatt annyira otthonosan, csaknem papucsban járkáltak már a Berlin–Budapest útvonalon, hogy Bori szülei nem csaptak hűhót a rendes éves cserevakáció körül. Kétnaponként haza kellett telefonálni, és Elizabethéknek átadni a két rúd szalámit, más feltételük nem volt. Jonas maga is meglepődött, hogy bármit terveljen ki a kislány, mindig volt benne valami ráció.

Mielőtt vonatra szállt, Ina utánaszólt: „Vigyázz, ez a lány erősebb, mint te. Én figyelmeztettelek. Aztán ne gyere nekem sírni.”

Soha sem fogja elfelejteni Bori arcát, amikor megérkeztek Révfülöpre.

Az állomásról gyalog másztak fel a hegyre a nagy hátizsákkal, végig a szűk kaptatón, aztán a Shell-kút mellett jobbra. Jonas számára éppen úgy nyílt ki a világ, olyan legyezőszerűen, mint a sárga-piros embléma.

Száraz szél söpört végig a poros, fűcsomókkal szegélyezett úton, Bori szinte futólépésben gyalogolt Jonas előtt, annyira meg akarta mutatni neki a házat, amit szerzett. Copfja a léptei ritmusára libegett, akár a metronóm.

Mikor végre felértek a kaptatón, a kipirult arcú lány megtorpant. Az ajka szétnyílt, a szeme összeszűkült, ahogy körbekémlelt a végtelen balatoni horizonton.

Jonas tudta, hogy ezt a képet örökre megőrzi majd róla.

– Mi van? – kérdezte Bori. – Min vigyorogsz?

Jonas nem felelt, a pillanat túl személyes volt.

Minden tekintetben álomszerű, vad és féktelen nyaralás következett.

Reggelenként leereszkedtek a boltba vásárolni, pedig Jonas az értékes forintot eredetileg Judas Priest–, Iron Maiden-és Ozzy Osbourne-lemezekre tartogatta. Az egész hátizsákja tele volt megbízható NDK-s konzervekkel. Csakhogy képtelenség volt ellenállni a mézédes barackoknak, ízes paradicsomnak, palacsintáknak, lángosoknak, frissen sült halaknak. Bori percenként megkívánt valamit.

A határ Nyugat és Kelet között összemosódott.

A lángossütőnél egy olajfoltos Spiegel hevert az asztalon, a Wartburg mellett Volvo parkolt, a strandon pedig nyugat-berlini feministák agitálták a kelet-berlini lányokat, nehogy egy mosógéphitelért férjhez rohanjanak.

Itt, a Balatonnál tudatosult Jonasban először, hogy igenis léteznek másodrendű állampolgárok. Amikor kicsi fiúként Bori szülei először levitték őket egy hétvégére Balatonföldvárra, ámulva tapasztalta, hogy mindenütt német szót hall. Jó mélyen beevezett gumicsónakkal a tó közepére, ott is németül kiabáltak a nádasban.

– Úgy látszik, nem jó térfélre születtem – vetette oda Borinak kurtán. – Igazán rohadt dolog a világtól!

– Scheisse! – mondta a kislány Bori. (Aki kedvére rohangált a térfelek között.)

A Balaton évről évre színesebb és kívánatosabb lett. Elizabethék úgy sugdostak róla, mintha valami misztérium rejtelmeit őrizné.

Különös dolgok történtek. Például amikor Jonasnak megtetszett a mellettük heverő kutya a strandon, és megkérdezte a szomszéd párt, odaadhatná-e neki a hot dogja maradékát, a férfi a fejét csóválta: Nix Deutsch!

Bori néhány órával később hallotta, hogy a Nix Deutsh-os pasas a vendéglő telefonfülkéjében folyékonyan beszél németül.

„Stasi” – néztek össze Elizabethék.

Mindenki tudta, hogy több száz Stasi-ügynök nyaral a Balatonnál, háromgyerekes családnak, fiatal szerelmespárnak, nyugdíjasnak öltözve, vetkőzve.

Freie Körperkultur! Mintegy mellékesen strandolt körülöttük a történelem.

Megszokták az agresszív jókedvet és a könnyes jeleneteket.

– Nővérkém! – lapogatta csendesen az aggastyán ossie a Tihany Hotel éttermében az agyonápolt fiatal nőt, aki egyre csak azt hajtogatta: „Hát itt vagy, öcsi!”

Az ő történetüket ki lehetett találni. Hogy melyik mehetett iskolafogászatra és melyik ragadt a fal másik oldalán… Aztán éltek és nyaraltak a sorsuk parancsa szerint.

Jonas és Bori is egy csodálatos, következetes és engesztelhetetlen rendszer szerint nyaralt évről évre. Zsenge koruk összes derűlátásával úgy gondolták, a heti rendszerességű levelezéssel lehet ezt a rendet befolyásolni.

Bori tanulás nélkül is rengeteget tudott a szerelemről.

Szépsége mindig, minden fényben és környezetben lélegzetelállító volt. Jonas szeme előtt formálódott nőiessé. Nem félt, mindent azonnal akart. Amikor Jonas életében először beléhatolt, Bori szemében diadal villant, hogy micsoda titkot fejtettek meg most ők ketten. Sírt és nevetett.

– Egggyáltalán nem ilyennek képzeltem – mondta Jonasnak hitetlenkedve.

Jonas egy hónapon át próbálta kiszedni belőle, hogy akkor mégis milyennek. Jobbnak, rosszabbnak? Bori mosolygott magában. Sokáig aludt reggelente.

Jonas reggelit szerzett, sétált és nézelődött, németekkel beszélgetett. A második héten kezdett terjedni a pletyka, hogy a magyarok és az osztrákok valamilyen békepikniket szerveznek, és szimbolikusan megnyitják a határt néhány órára. Megnyitják a határt? Senki sem vette komolyan ezt az ökörséget.

Jonast egészen elfoglalta a meleg, a bágyadtság és a szerelem.

Mindazonáltal nem lehetett nem észrevenni, hogy napról napra több NDK-s rendszámú autó cirkál az utakon. Lassan, észrevétlenül szivárgott a fiúba a mehetnék.

Próbálta figyelmen kívül hagyni.

De a világ hirtelen kezdett valóságossá válni, és már nem tehette meg, hogy nem törődik vele. Anyai nagybátyja, akivel itt, a Balatonnál találkozott először tizenkét éves korában, és aki óraadó tanár volt a Regensburgi Egyetemen, félig viccesen, félig komolyan győzködte a szülőket, hogy hazafelé elrejti a fiút a csomagtartójában.

„Regensburgban kell tanulnia!”

Jonas akkor azt mondta az anyjának, hogy ne röhögtesse, ő nem fog összehajtogatva utazni egy csomagtartóban, amikor Berlinben is felveszik az egyetemre. Különben sem hagyja szarban a családot, hogy is járna ő egyetemre Regensburgban, míg a többiek Rathenowban dekkolnak!

Ahogy végigsétált Révfülöpön, egyre több elhagyott Trabit és Wartburgot látott.

NDK állampolgárok nem hagyják szabad prédaként a család első számú vagyontárgyát, amire tizenkét éven át vártak és spóroltak!

Jonas leült a lapos balatoni ABC előtt a járdára, és eljátszott a gondolattal, mit szólna hozzá a nagybácsi, ha a hétvégén mégiscsak beállítana.

Békésen átsétálna a határon, aztán felszállna a Németországba tartó első vonatra. Bori két év múlva jöhetne utána, ő megteheti, Magyarország szabad állam.

– Én teljes mértékben szarok a szabadságra. Köpök rá! – sikoltozta Bori, amikor felébredt. – A szabadság akkora hülyeség, hogy be kellene tiltani!

„Talán – meredt Jonas az előtte álló pepsi-colás üvegre – most követem el életem legnagyobb hibáját…”

A felismerés elképesztő volt. Azon ritka pillanatok egyikét élte át Jonas a platánfák által árnyékolt verandán, amikor szokatlan élességgel látott mindent.

Bori a parasztház belső szobájában állt eperszínű trikóban és farmersortban egy lavór előtt, és mézszínűre barnult vékony karjával mosogatta az edényeket. Ahogy mozgott, a trikó spagettipántja lecsúszott a válláról, látni engedte a haloványabb csíkot, amit a fürdőruhapánt hagyott. A Balatonnál nem dívott az FKK, a szabad testkultúra. Bori hazája felöltözve is napbarnított és buja országnak tűnt.

Amikor Jonas először érkezett meg a kánikulába, logikusnak találta, hogy a magyarok magyar tengernek nevezik a tavukat. Sokkal inkább tengerpart-hangulata volt, mint az ő hűvös strandjaiknak. Ahogy végigsétáltak a Balaton-parti kis bódék előtt, az erős eszpresszó illata keveredett a fokhagyma, az olaj, a sült hal, az örök nyár illatával. Cukros tölcsérekben élénk színű gombócokat árultak a Gelato feliratú kocsiból. Jonas számára a lángos volt az olasz pizza, a parti sétány a korzó, ahol esténként az utcai kávézókból hangos zene szólt.

A strandon már mindenki arról beszélt, hogy kinek melyik ismerőse sétált át a páneurópai pikniken Ausztriába. A többség még akkor sem hitte, hogy ez megtörténhet.

Pedig három órán keresztül valóban nyitva volt a határ. Csak úgy simán átsétálhatott volna! A fiú kiszámolta, hogy ennyi idő alatt már Bécsnél járhatna.

Feltéve, hogy Bori nem kérdezi tőle ötpercenként könnyben úszó szemmel:

– Tényleg itt hagynál? Tönkretennéd a nászutunkat?

Aznap már nem beszéltek, felesleges volt, tudták egymás gondolatait. Bori háttal állt Jonasnak, és mosogatott. Némán regisztrálták, hogy lassan véget ér a nyaralás.

HARMINCHATODIK FEJEZET

2012. AUGUSZTUS, BUDAPEST, MARGIT KÖRÚT, H-CSOPORT

– Egy személyes megjegyzés, Bori… Egyre-másra könnybe lábad a szeme, néha kifejezetten sértett, dühös a tekintete. A testbeszéde folyamatos krízishelyzetet jelez. Még mindig rendkívül zaklatott, ha Jonasról beszél.

– Igen – mondta Bori. – Leragadtam a múltban.

Lehunyta a szemét. És ott, a sötétben határozottan eltöprengett rajta, vajon Rombuszmintás érti-e ezt a mondatot. Nem nyelvtanilag, hanem a valódi értelmét. Megtörtént már ezzel a nett emberrel, hogy a falat kaparta? Hogy valamiben alulmaradt? Kinyitotta a szemét, és végigmérte.

– Sőt azt is észrevettem – igazgatta a csokornyakkendőjét –, hogy ehhez a témához kifejlesztett egy olyan… jeges nézést, ami az acélon is áthatol.

– Ha így van, nem szándékos. Sajnálom.

– Tudja, itt százféle módon segíthetünk magának, de ellenszélben nem.

– Hosszú hetek óta járok magához. Gondolja, hogy ez a hobbim?

– Nem gondolom, Bori, de ha nem beszélgetünk őszintén, a frusztráltság érzete csak növekedni fog.

– Higgye el, hogy őszinte vagyok. De mennyire! Valóságos lelki sztriptíz. Persze tudom, hogy időnként egykedvűnek tűnök…

– Egykedvűnek? Bori maga olyan, mintha hibernálták volna!

– Jó, de hát azért ami négy éve történt…

– Éppen ez az! – meredt rá. – Hogy már négy éve.

– Fagyasztással érzéstelenítettem magam.

– Az a jó hírem, kedves Bori, hogy maga bent feledkezett a fagyasztóban. Azt kell hogy higgyem, már meg is barátkozott vele. Tulajdonképpen tetszik ott magának…

– Hű, ezt most kár volt…

– Nem baj. Sírjon. Sírjon csak. Jót tesz. Érzi?

– …

– Az egyetlen dolog, amivel közelebb kerülünk a megoldáshoz, az a kommunikáció növelése. És nem az elfojtása.

– Azt hiszem, azért nehéz ez nekem… A bűntudat miatt.

Rombuszmintás lélekbe ható pillantással bólogatott.

– Engedje meg, hogy pontosítsak: a hamis bűntudat miatt!

– Azt csak a jóisten fogja eldönteni, mennyire hamis…

– A hamis bűntudat nem abból fakad, hogy valamilyen belső morális iránytűnk által diktált szabály ellen cselekedtünk. Hanem hogy mások esetleg helytelenítettek valamit.

A sárgásfehér függöny tovább maszatolódott.

– De mennyire hogy vétettem a morális iránytű szabályai ellen!

– Bori, mindent szemléljen olyan összetetten, amennyire csak lehet. Ha számba tudna venni minden körülményt… akkor csak azt venné magára, amit én józan felelősségérzetnek nevezek.

– Mégis milyen körülményekre gondol?

– Vegye figyelembe Jonas személyiségét, temperamentumát, a családi hátterét, a barátok, a korszak, a tanulmányai hatását… Töprengjen el rajta, milyen szerepet játszottak ezek, hogy Jonas olyan lett, amilyen…

Bori görcsösen próbált kikászálódni a hibernált állapotából, ellazulni, megnyílni, nem hibázni és pont ez az igyekezet volt a hiba. Olyan volt, mintha izomból jógázna. Mégsem érzett magában elég bátorságot, hogy kimondja azt, amivel addigra a terapeuta már nyilvánvalóan tisztában volt.

– Eltéphetetlen kötelék van köztünk!

Rombuszmintás biztatón bólogatott.

– Értem, igen. Ez a kötődés feloldhatatlan…

Bori érezte, hogy megint könny lepi el a szemét.

– Hát… nagy szerelem volt.

– A szerelem persze nem mindig ugyanaz, mint a kötődés…

– Első szerelem!

– Az, hogy milyen erős a kötődés, abból látszik leginkább, hogy mennyire fáj a szakítás, vagy hogy mennyire érezzük hibásnak magunkat az elválásban.

– Igen.

– Előfordulhat, hogy egy későbbi kapcsolatban jobban szeretünk. Ahhoz viszont, hogy ez a következő kapcsolat sikeres legyen, el kell ismernünk az előző kötődést. Az jött előbb, az az erősebb. Bármi lehet. Ezt mindenki maga tudja…

„Furcsa volt ma – töprengett lefelé menet a lépcsőházban. – Ez a kötődés meg a sorrendek… Vajon mit akarhatott ezzel?”

Gyorsan be akart számolni Marcsinak, aki bár továbbra is leplezetlen gyanakvással követte nyomon a terápiáját, azért minden ülésről beszámoltatta, és közben mohón járt az agya, vajon mit tud az egész hablatyból a saját életében hasznosítani. „Hol a telefon? – kotorászott Bori a lépcsőházban. – Hol a francban van a telefon? Mindig kikapcsoltatja vele! Ó, a fenébe! Hát persze… A fotel oldalában!”

Rombuszmintás csak a negyedik csengetésre kászálódott elő, meglepett arccal, csálé csokornyakkendőben. „Azonnal leveszi, amint kiteszem a lábam!” – rögzítette Bori.

Meg volt botránkozva.

HARMINCHETEDIK FEJEZET

1989. SZEPTEMBER, BUDAPEST, RÉGIPOSTA UTCA

– Figyeld már, milyen cuki! Ott, az a néger fiú! – mondta Marcsi a nyakát nyújtogatva, mert hatalmas tömeg hullámzott az asztaluk körül az újonnan nyílt McDonald’sban.

– Afroamerikai – mondta Bori.

Marcsi kicsit felemelkedett a székéből, hogy jobban lássa a pult mögött intézkedő baseballsapkás fiút.

– Mi van?

– Úgy mondják helyesen, hogy afroamerikai.

– Mindegy. Látod a kitűzőjét? Ő itt a főnök… Aranyos, nem?

Marcsi szőke, dauerolt haja egy hajcsattal volt hátratűzve a homloka felett, éppen úgy, mint Madonnának a Like a Virgin-klipben. Neonsárga harisnyát viselt, de halványrózsaszín volt a lelke.

– Na és Gyuri? – kérdezte Bori.

Marcsi nagyot harapott a hamburgeréből.

– Mi van vele? Egy unalomzsák – nyammogta. – Szerintem az érettségi után vége. Addig minek borzolni a kedélyeket, nem igaz?

– Ne már… szakítani akarsz?

Marcsi egyáltalán nem tűnt elkeseredettnek.

– Valahogy elfáradt Gyurival…

Bori rémülten meredt rá. Ez számára egészen új fordulat volt a szerelem forgatókönyvében.

– Mi az, hogy… elfáradt?

– Basszus, még csak tizenhat vagyok, és másfél éve élek tisztességes vadházasságban. Őszintén szólva, én azon csodálkozom, hogy maradhat valaki egy életen át házas? Szerintem ez sokkal nagyobb szám, mint a szocializmus összeomlása, pedig apám naiv módon azt tartja történelmi eseménynek.

A McDonald’s falra erősített tévéképernyőjén Falco üvöltött: Er war Superstar, er war popular, er war so exaltiert, Because er hatte Flair…

– Figyelj… én hozzámegyek Jonashoz – nézett Marcsi szemébe.

– Tök jó – szünet. – És ezt ő is tudja?

Bori borzasztóan szerette volna elmondani a zavaros érzéseit Marcsinak, és megkérni, hogy segítsen neki megkeresni a fájdalmas kavarodásból kivezető utat. De mióta hazajött a Balatonról és beszámolt róla, hogy mi történt Jonasszal, Marcsi úgy viselkedett vele, mintha valamilyen törvényszegő hajlamot fedezett volna fel benne.

– Szóval… – komolyodott el Marcsi – nekiköltőieskedtek az életnek?

– Aha – felelte Bori határozottan.

Azokban a napokban végigjárta a gyötrelem különböző stációit.

Képtelen volt kiverni a fejéből a gondolatot, hogy Jonas, aki az egész életét a szocialista NDK-ban vagy a félszocialista Magyarországon tölti majd, naponta felteszi magának a kérdést: mi lett volna, ha…?

Rossz érzése csak fokozódott a híradók tudósításai láttán. Emberek ezrei vonultak fel Lipcsében és Berlinben, és hétről hétre bátrabban skandálták: WIR WOLLEN RAUS! WIR WOLLEN RAUS!

Bori a késő esti híradók után nyitott szemmel feküdt a sötétben, és próbált valami másra gondolni, csak azt nem tudta, mire. Egyfolytában az zakatolt a fejében, hogy miért nincs nyugtuk az embereknek? Miért akarnak mindig mást, mint ami van?

A fene egye meg a szabadságot! – sóhajtotta, mert érezte, hogy a szabadsággal még sok baja lesz. Meghülyít mindenkit. Mindenkit, aki férfi.

Bori feküdt a sötétben, amelyet kékesre festett az üvegajtón át az esti film fénye, és tisztára úgy érezte magát, mint egy nép. Neki is joga van rendelkezni a sorsa felett!

*

1989. OKTÓBER, BERLIN, ALEXANDERPLATZ

A forrongó Berlin kellős közepén Jonas rádöbbent, hogy egy nő centire annyira képes boldogtalanná tenni, mint amennyire korábban boldoggá tette. Lehunyta a szemét, és elkezdtek csorogni a könnyei, nem tudta visszatartani. Azóta fojtogatták belülről, amióta hazatért Magyarországról.

Augusztus végére már nyilvánvalóvá vált, hogy melyik az a szomszéd, aki nyaralni ment a Balaton-partra, és ki az, aki soha többé nem fog visszatérni. A magyarok előbb menekülttábort állítottak fel a több ezer ott ragadt NDK-snak, aztán szeptember 11-én megnyitották a vasfüggönyt.

Nagy csapás volt ez Honeckerék számára, akik egyre nehezebben bírtak a növekvő nyomással. Gorbacsov meg a magyarok példáján a németek is felbátorodtak, és változást akartak. Valaminek történnie kellett, benne volt a levegőben.

Jonas szeptember tizennegyedikén elkezdte egyetemi tanulmányait a Humboldt bölcsészkarán, filozófia szakon, ami azért legalább annyira egyetem, mint a regensburgi, ha nem egyetemesebb.

Az egyetemistáknak egyébként is nagy keletjük volt, naponta szerepeltették őket főműsoridőben. Az agitpropfilmekben csalódott arcú fiatalok számoltak be arról, mekkora hülyeség volt otthon hagyni az ingyenes iskolát, a családot, lakást, hogy aztán hajléktalanként éljenek Nyugat-Németországban az utcán.

„Az illúziók hamar szertefoszlanak, és ami helyette marad az a kendőzetlen kapitalizmus, a profithajhászásával, az embertelen körülményeivel.”

A nemzetbiztonsági hivatal minden hazatérőnek büntetlenséget ígért.

Ezekben a napokban Jonas délutánonként az Alexanderplatzon lófrált, ahol rengeteg srác jött össze. Volt egy törzspadjuk, elég volt zord, rendszerellenes huligánarccal körbeállni, és azonnal felpattantak róla az öreg taták. Melléjük csapódott néhány sittről szabadult csávó, akik rendesen be voltak lecsózva, ittak, sefteltek, a „rendszer ellen izgattak”.

Hat-hét órán át üldögéltek az Alexon, és vártak.

– Hallottad – kérdezte hirtelen Matthias, és egy ki tudja, honnan szerzett dobozos sört forgatott a kezében –, állítólag minden egyes Magyarországon hagyott Trabi hazaszállítása ötezer márkájába került a Stasinak…

– Ez ám a makacsság… gyanútlanság… – szívott mélyet a cigarettából Jonas.

– Hát ja.

– Itt a téren is minden második ház ablakában ott vannak. Ünnep közeleg… Még a seggem is libabőrös!

Ittak. Hallgattak.

A Spree másik oldalán az NDK fennállásának negyvenedik évfordulóját ünnepelték. Még egyszer, utoljára összegyűltek itt egy katonai parádéra a szocialista világ vezetői.

Találgatták, vajon Gorbacsov eljön-e Raiszával. Nagy sokára a nemzetbiztonságiak gyűrűjében felbukkant a szovjet elnöki pár az Unter den Lindenen. Egy újságírósrác szerint „Gorbi” meglehetősen banális kijelentést tett Honeckernek: „Aki elkésik, azt megbünteti az élet.”

Aki pontosan érkezett, az Bori volt.

Egyik péntek délután odasétált Jonasék padjához az Alexanderplatzon.

– Mizújs? – kérdezte félrebillentett fejjel, és direkt minden képzeletet felülmúlóan gyönyörű volt.

Hogy a hatás elmaradt, csodálkozva széttárta két sovány karját.

– Borischka… hogy kerülsz ide? – nyögte nagy sokára Jonas, és a szeme elé tette a kezét. Hunyorgott, mint aki jelenést lát.

A lány fehér halásznadrágot, halvány rózsaszín Benetton pólót viselt, haja lófarokba fogva, mintha lovaspólózni indult volna. Nagyon is úgy festett, mint az NDK-nép imperialista ellensége!

– Ina mondta, hogy ez a törzshelyed. Megléptem a háromnapos osztálykirándulásról… – hadarta Bori, és maga is meglepődött, hogy magyarázkodik. – Anyáék azt hiszik, Baracskán szüretelek. Na de, mondtam magamban, még két hétig jó az InterRail-jegyem! – ragyogta, és várta, hogy Jonas megcsókolja.

Az egyre csak értetlenkedett.

– De hát hogy jutott eszedbe…

Karon ragadta Borit, és hol Inát, hol Borit szidta, felváltva.

Micsoda ötlet volt idejönni, amikor ők csak erre várnak?

– Ki az az ők? – kérdezte Bori, és a düh könnyei csurogtak az arcán.

Szörnyen csalódott volt. Próbálta kiszabadítani a könyökét.

– Hát ők. A rendőrség.

Abban a pillanatban megindult a tér. Észre se vették, mikor tömörültek össze ennyien. Az Alexanderplatzon, amely arányait tekintve eleve népfelkeléshez volt tervezve, együtt hullámzott, araszolt és vibrált több tízezer ember. A semmiből kerültek elő. Bori hirtelen úgy érezte, mintha a lába a levegőben mozogna, és valami megállíthatatlanul vinné előre.

Több száz métert tettek meg így, aztán egy pillanatra megrekedtek egy Ikarus autóbusz mellett. Pár perccel később újra megindult a dagályszerű hullám, a morajlás, a sikítás, a kiabálás, a skandálás.

Jonas satuként szorította a könyökét, a nyakán dühödten kidudorodtak az erek.

A tömeg egészen a kongresszusi palotáig sodorta őket, ahol a szocialista vezetők éppen az előételnél tartottak a gálavacsorán.

A tüntetés itt megállt, és egy helyben morajlott tovább. Felhangzott az oszlatási parancs, az emberhullám megrángott, aztán hevesen lökdösődni kezdett.

Egy szemüveges, szakállas, sötétzöld kardigános férfit felemelt a földről és a kordon rácsához préselt. Azonnal megfulladt az őt körülvevő haragban.

Kis idő múlva látták, amint a kongresszusi palota lépcsőjén Gorbacsov távozik feldúltan az ünnepségről.

Oldalán Raisza úgy lengette a márkás retiküljét, mint egy katona.

Mentőautók szirénázása, női sikolyok és ütlegelések zaja úszott utánuk. Odabent a gálavacsora zavartalanul folytatódott. Ahogy sötétedett és kigyulladtak a mécsesek meg az öngyújtók, Borira ráborult a félelem.

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

2008. JÚLIUS, BUDAPEST, TRINITY HOTEL

A szálloda halljában Tivadar várt rá, inge karöltőjén sötét izzadságrózsákkal.

Marcsi tetőtől talpig vastag parfümillatba burkolózva belépett a hűvös előcsarnokba. Ahogy az illatfelhő megérkezett a bőrfotelban ücsörgő férfihoz, széles mosoly terült szét az arcán. Felpattant, és tréfásan a karját nyújtotta.

– Hölgyem…

De Marcsi nem karolt bele, inkább megfogta a kezét, és mint a kamaszok, kezüket lóbálva mentek a lifthez, majd fel a negyedik emeletre. Ügyetlenkedtek az ajtót nyitó műanyag kártyával, végül beléptek a 103-as szobába, és félszegen összenevettek. Alaposan körbenéztek a pár légköbméteren, mintha egy életre vették volna ki, és nem egy éjszakára. Kék-szürke padlószőnyeg, kék ágytakaró, utcazaj.

Kicsit álldogáltak az ablak előtt, amely a budai hegyekre és egy bevásárlóközpontra nézett, és többször egymás után elismételték, milyen pazar a panoráma.

– Bemegyek kezet mosni! – mondta Marcsi.

Lelkendezve tért vissza egy kis flakonnal, amely levendula illatú vécéillatosítót rejtett. Ő már sok mindent tapasztalt, áradozott, talált már szállodai kosárkában testápolót, zuhanysapkát, fogselymet, na de vécéillatosítót… azt még soha!

A szoba valahogy kisebbnek tűnt, mint mielőtt a fürdőszobába ment.

– Különleges hely ez! – jelentette ki Marcsi.

– Különleges alkalom! – helyeselt Tivadar.

Szorosan ölelte a derekát, de Marcsi finoman kiszabadította magát, felakasztotta a táskáját egy rézszínű fogasra, körbenézett, majd felbontott egy zacskó chipset és mogyorót, gondosan megterített a papírszalvétákkal, és felmosolygott a férfira: – Ma én leszek a feleséged, jó?

Tivadar kiálló ádámcsutkája fürgén liftezni kezdett.

– Hozzám jönnél, ha nem volnál férjnél? – kérdezte.

– Habozás nélkül – felelte Marcsi, és nevetésben tört ki.

Tivadar mögé lépett, komoly, csaknem hivatalos arccal, karja mintegy véletlenül érintette Marcsi lapockáját.

– Tán még az sem volna ellenedre – suttogta –, hogy bigámiában élj…

– Tán még az sem…

Maga felé fordította Marcsit, arcát két keze közé fogta, és gondterhelt tekintettel a szemébe nézett. Egy futó pillanatra hozzáérintette a kissé cserepes ajakhoz a száját. Marcsi megérezte a férfi testének melegét, de még jobban érezte mellkasában a saját, zavaróan heves szívverését.

– Mi a baj? – suttogta a férfi. – Úgy elcsendesedtél.

Marcsinak nem jött ki hang a torkán.

– Mondd el…

„Csak nincs pánikrohamom?” – aggódott, miközben megállapította, hogy igen, igen, légszomja van. Belekapaszkodott Tivadarba.

– Tudod… az az érzésem, mintha először lépnék ki a lakásból egy hosszú lábadozás után.

A férfi lenyomta Marcsit a tükrös fésülködőasztal előtti puffra, és a beépített jégszekrényhez ment. Teletöltötte pezsgővel a tetejére készített poharakat (újabb tétel a számlán, de az ügyfelek általában ilyesmin nem garasoskodnak), és az egyiket Marcsi kezébe nyomta.

– Erről kis híján megfeledkeztem… – dünnyögte szórakozottan.

Marcsi tűnődve nézett a pohárra.

– Idd ki! – mondta Tivadar. – Jót fog tenni.

– Része a repertoárnak?

– Hogy minek? – kapta fel a fejét.

Marcsi nagyot kortyolt az italból.

– A csábítási repertoárodnak? – mondta, és nyelve hegyével megnyalta a száját.

– Ne!

– Mit ne?

– Majd én…

Tivadar lehajolt, és óvatosan megcsókolta az alsó ajkát. Aztán óvatosan megdöntötte a karcsú poharat és a nyakára cseppentett a pezsgőből.

Ahogy a csepp elindult lefelé, Marcsin végigfutott a borzongás. „Micsoda vérprofi!”

– Ne mozdulj – suttogta Tivadar, és a fésülködőasztalra tette a poharat.

Aggodalmasan, mintha egy muzeális értékű kelmét kellene lehámoznia, gombolni kezdte a blúzát. Elégedetten nézett végig rajta.

Marcsi képtelen volt megmozdulni.

A férfi már újabb cseppeket irányított a testére, a jobb és a bal mellére és ő még mindig bénultan tartotta kezében a poharat. A tapéta mintáját figyelte, a falon függő Majális-reprodukciót, a férfi homlokán futó ráncokat, ahogy fölé hajolt. Érezte a férfi illatát, a bőrét…

– Mindjárt jövök – morogta Tivadar rekedten, és kislisszolt a fürdőszobába.

Valóban villámgyorsan visszatért, felfrissülve, levetkőzve, csak a telefonját tartotta a markában. Némi töprengés után az éjjeliszekrényre tette a Biblia mellé, és befeküdt az ágyba. Marcsi még mindig ott ült a fésülködőasztal előtti puffon, belenézett a tükörbe, lesimította a felborzolt haját, és azt kérdezte egy kétértelműnek szánt mosollyal: – Hova rohannánk?

Kicsit azért közelebb húzta a puffot az ágyhoz.

– Kapcsold le a villanyt! – mondta.

Tivadar helyeslően bólintott és lekapcsolta.

A szobában még nem volt egészen sötét, csak puha, alkonyi szürkület. Tivadar merően nézte a nő sápadt profilját, amint lecsukódik a szeme, és elégedetten nevetgél. Fejük felett egy öreg légkondicionáló zümmögött.

– Szerettél már valakit? – suttogta Marcsi. – Úgy istenigazából?

Nem érkezett válasz. Zavartalanul folytatta.

– Mert tudod, én mindig csak készültem…

– Mire? Gyere, feküdj ide mellém!

De Marcsi nem mozdult.

– Szinte gyerek voltam még, amikor férjhez mentem. Annyira fiatal… tudod, amikor még csak készülődsz… Mindenre csak készülődsz…

Nem érkezett válasz az ágy felől.

– Untatlak?

– Nem – mondta Tivadar nagyon kedvesen. – Nem, nem. Biztosíthatlak róla, hogy egyáltalán nem untatsz.

Marcsi végre felkelt a puffról, és odaült mellé az ágy szélére, a férfi kezét kereste, rátalált, megfogta, folytatta.

– Most döbbentem rá, milyen durva szétmenni úgy, hogy tulajdonképpen soha nem is volt közünk egymáshoz…

A férfi távolról, szórakozottan hallgatta.

– Szeretni az egy dolog. Na de elviselni a másikat…

– Az, ehm, tényleg. Másik történet.

– Annyi éven át!

– Hát igen.

– A hétköznapok és a szerelem egymásnak ellentmondó fogalmak. Tulajdonképpen olyan a kettő, mint… mint… két egymással szembe robogó vonat!

Marcsi széles arcán mosoly terült szét. Arra gondolt, nem számít, ha a férfi nem hallgatja. Egyáltalán nem számít!

– És… volt már veled úgy, hogy egyszerűen azt érezted, lejárt?

– Hogy lejárt?

– Aha. Hogy elhaladtatok egymás mellett. Más-más irányba.

Tivadar tisztában volt vele, hogy ezt a figyelmet még legalább negyedórán keresztül fenn kell tartania. Abból élt, hogy figyel másokra. Ő választott ilyen nehéz szakmát, és hazugság lett volna azt állítani, hogy örömét lelte benne. Nem lelte benne örömét. Egyszerűen ez volt a dolga, az in flagranti, ez jött ki a lutrin neki. Az ügyfél sokszor kívánt beszélgetni vele, megközelíteni a testi közeledésen túl is.

Mint valami fejlődési rendellenességet, amelyen csak a sürgős orvosi beavatkozás, terápia vagy gyógytorna segíthet, próbálta Marcsi kidolgozni magából a helyzetet, hogy itt ül egy hotelszobában egy idegen férfival.

– …volt már ilyen érzésed, Tivadar?

– Konkrétan nem. Most nem jut eszembe. Nincs sok barátom – elmélázott –, annyit költözködtünk gyerekkoromban…

Marcsi ködös pillantást vetett rá.

– A gyerekkori barátok sokszor elmaradoznak, az ember ezt valahogy tudomásul veszi.

– Igen, az élet ilyen. Lapozunk.

– Viszont, ha egy kapcsolaton belül hagyjuk el egymást – makacskodott Marcsi –, azt egyszerűen képtelenek vagyunk elfogadni, nem igaz?

– Nem. Azt jóval nehezebb…

– Mit ér az olyan kapcsolat, amelyikben nem a párunk a legjobb barátunk? De nem, Tivadar? De nem?

A férfi kiszabadította a kezét, felkönyökölt az ágyon, és hirtelen átváltott magázásra.

– El akarja hagyni a férjét, Marcsi?

– Hát tudod… Tulajdonképpen nehéz erről… Talán nem is lehet.

Egy drámai sóhajtással szeretett volna az ágyra hanyatlani, de ebben a pillanatban durva kopogtatás hallatszott, amire önkéntelenül felpattant a helyéről.

– Biztosan a szobapincér… Egy pillanat… – kiabált Tivadar, és idegesen köhögött. – Nyitom…

Egy szempillantás alatt az ajtónál termett, szélesre tárta és félreállt, hogy beengedje Kenéz Györgyöt a szobába.

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

2008. JÚLIUS, BERLIN, PARISER PLATZ

Bori ugyanebben az órában az Adlon Szálló szökőkútja mellett üldögélt egy kis asztalkánál a bejárattal szemben. Úgy folyta körül az értelmetlen pompa és jólét az alkonyati fényviszonyok között, mint a sugárzó tűz. Ebben a patinás szállodában mindenből annyi volt, amennyi éppen kellett, rajongásból, önkívületből, virágokból, józanságból. Könnyedén el tudta képzelni, hogy ugyanitt, Berlinnek ezen a pontján, ennél az asztalánál üldögélt valamikor Marlene Dietrich vagy Greta Garbo.

Ami az üldögélést illeti, neki azzal mindig is problémái voltak. Nyilvános helyeken, újra és újra az a kényszerképzete támadt, hogy luxusszajhának nézik. Az Adlon Szálló halljának millió szeme volt, és most mindet felnyitotta. Magán érezte a tekintetek izzását. Egy négytagú olasz család sétált el előtte, és megbámulta. Bori elmosolyodott, mint aki tisztában van a többiekre gyakorolt hatásával.

Bárcsak el tudná magyarázni nekik, hogy a külseje egyáltalán nem az, aminek látszik. Valójában a legrafináltabb vele született hendikep, de nem együttérzést, hanem keménységet, gyanakvást vált ki. Magához vonzza a rosszindulatúakat, irigyeket, csapodárokat, a reménytelen és elátkozott szerelmeseket. Neki viselnie kell mindezt, néma méltósággal. Arra gondolt, mennyivel simább élete volna, mondjuk… Marcsi arcával. Ó, mennyivel kevesebb bonyodalom!

Egészen belelovalta magát, teljesen megfeledkezve róla, hogy nem tizenöt éves, hanem harmincöt, és a szépsége valószínűleg már nem sokáig zsarnokoskodik felette. Úgy döntött, kiül a Brandenburgi kapuval szembe, a teraszkávézóba, és fittyet hány azokra az előítéletektől sújtott, kényszeres járókelőkre, akik automatikusan luxusprostiknak nézik a nőket pusztán a csinosságuk miatt.

Mindig negyedórával a menyasszony előtt érkezett, de Edina kifejezetten késős volt. Grépfrútlevet rendelt, és ráébredt, hogy bézs szoknyácskájában, korallszínű feszes blúzában a húszéves felszolgálólány sokkal feltűnőbb jelenség nála.

Ezt az isteni igazságosság jelének vélte.

A tér pompás látványt nyújtott a napellenzők törtfehér fényében. Elhatározta, hogy lefotózza a telefonjával, és elküldi a képet az otthoniaknak.

Marcsi rögtön be is jelentkezett.

– Jó, mi? – mondta neki elégedetten. – A fejem feletti ablakból lengette ki Michael Jackson a csecsemőjét a rajongóinak. Várj, rázoomolok…

– Most kapott rajta Gyuri Tivadarral – darálta Marcsi. – In flagranti.

Borit ez az információ összekuszálta, és egy pillanatra nem tudta, mitévő legyen. Ismerte Marcsi elméletét a Nászbloggerről, de ebben a szűrt fényben a Brandenburgi kapunál képtelen volt összekapcsolni az in flagrantit leleplező férjjel.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte riadtan.

– In flagranti – ismételte Marcsi magából kikelve. – Ahogy kell!

Bori a lábával próbált elkergetni egy arra sétáló verebet, és még mindig nem értette Marcsi szavait, csak a hangulatát érzékelte.

– Hmmm… Tehát rajtakapott Tivadarral? In flagranti, igen?

Marcsiból kibukott az egész történet a Római-parttal, ahol hemzsegtek a szúnyogok meg a pezsgőcseppekkel a dekoltázsában és a telefonnal, ami diktafont rejtett. Bori mély lélegzetet vett.

– Szóval Tivadarnak esze ágában sincs öltönyt rendelni? – foglalta össze. – Mellényt díszzsebkendővel?

Marcsi egy másodpercre elnémult.

– Valóban, Bori, a mai délután üzleti szempontból nem tekinthető sikeresnek… Kösz szépen!

Bori gyorsan biztosította Marcsit az együttérzéséről, kortyolt egyet a grépfrútléből, elfintorodott, cukor után nézett. Újra végighallgatta töviről hegyire az egész történetet. Egyre zavaróbb volt a gondolat, hogy csakúgy besétál valaki a szalonjába, és pezsgőt csepegtet az üzlettársa dekoltázsába, de ezt a véleményt egyelőre megtartotta magának. Az is riasztó volt, hogy ilyen olcsó csattanója volt a különc vőlegény történetének. In flagranti ügynökség… ki hallott már ilyet?

Különös módon Marcsinak ugyanez jutott az eszébe.

– Még életemben nem hallottam ilyen átverős ügynökségről. Először azt hittem, egy reggeli rádióműsorban vagy a Kész átverésben fogok kikötni… hogy volt pofája…

– Tényleg irtó nagy pofátlanság. Basszus, hogy tehet ilyet egy emberrel, akivel tizenhat éve…

– Szóról szóra ezt kérdeztem én is.

– És mit mondott?

– Hogy mindennek van ára. Csak meg kell fizetni.

– Őrület.

– Az.

Mit lehet erre mondani? Bori kicsit hátrább tolta a székét, mert a lebukó nap besütött a kávézó fölé kifeszített vászontető alá.

– Én nem is tudtam, hogy neked ez a Tivadar…

– Nekem?

– Hát nem?

– Bori, nem érted?

És elmagyarázta neki végre. Egy kis női báj, egy kis éleslátás, egy kis marketinges meggyőzőerő, és máris ő mozgatta a szálakat. Tivadarral lehetett beszélni.

– …egyébként nagyon rendes volt velem – sóhajtott, amikor befejezte.

– De hát fizettél neki! – emlékeztette Bori.

– Jó, fizettem. De megtehette volna, hogy lojális marad az eredeti megrendelőjéhez. Velem ez a Tivadar csodát tett! Végre elmondhattam Gyurinak. Mindent! Tizenhat év után… Diktafonba!

Tizenkilenc éve ismerték egymást, de most olyan ámulattal hallgatta a barátnőjét, mintha a Budapest TV médium-spiritisztájaként éppen most adná át neki a szerelem energiáját. Interurbán!

– Komolyan, Marcsi. Döbbenetes vagy!

– Hát igen. Persze – folytatta Marcsi –, tisztában vagyok vele, hogy valójában én állítottam elő ezt a szereposztást! Az analitikusom szerint valóságos tank vagyok! Tudod, az apám miatt…

Elmagyarázta Borinak, hogy az apja mellett gyerekként milyen sokszor kellett átélnie a tehetetlen kiszolgáltatottságot, ezért felnőttként két szerep közt imbolyog. Kifelé beszédes, hangos, jópofizó, mindenről határozott véleménye van. A házasságában viszont, amikor Gyuri időről időre besokall, és a felgyűlt düh erejéből lecsap, teljesen eszköztelenné válik. Elnémul. Olyasmit is eltűr, amit egy normális önértékelésű ember soha. Valósággal edzi rá a férjét, hogy letámadja, mert a gyengébb jelzést meg se hallja.

– Szegény te… – motyogta Bori.

– Én az az ember vagyok, akit nem lehet terelgetni. Csak arrább pofozni.

Bori minden olyan teóriát gyanakodva fogadott, ami látszólag jól érthetővé tette az emberi lélek működését. Tuti, hogy ő az életében nem menne terápiára, mindazonáltal ezt nehéz volt cáfolni.

– Ugyan már! Ne törődj te azzal a pszichopasassal! Csak az ördög ügyvédjét játssza…

– Nem. Tévedsz. Teljesen jól látja! Így érem el, hogy megkapjam Gyuritól az apámtól megszokott traumákat.

Bori nagyot sóhajtott. Hosszú, hosszú délután lesz… Szeretett volna ráhangolódni az esküvő előtti utolsó ruhapróbára, szeretett volna egy kicsit magában lenni itt a Brandenburgi kapunál, ahol utoljára tizenhat évesen járt. Szerette volna idevetíteni a hotel elé, a Pariser Platzra, hogyan alakult át a Brandenburgi kapu diszkóvá a fal leomlásának éjszakáján. Pontosan tudta, hol, melyik otthoni könyvébe rejtve őrzi azt a levelet, amit Jonas aznap hajnalban írt neki. Ki akart kászálódni Marcsi banális történetéből, hogy elmélázhasson a saját banális történetén.

– Hmmm. Mindenfélék megesnek az életben…

– Meg. In flagranti.

– Majd egyszer elmesélem neked a mi családunk kis játszmáit. Az anyám…

– Pontosan – vágott közbe Marcsi. – Csakhogy ezzel még nem másztunk ki a szarból. Arra nem gondolsz, hogyha Tivadar kiesett, akkor ki a pék írja a nászblogot?…

Bénult csend következett.

– Mindenesetre – folytatta Marcsi egy árnyalattal kevésbé lelkesen –, jó lecke volt ez Gyurinak… Mindkettőnknek. Hálás lehetek Tivadarnak. Mindent felmondtam arra a kurva diktafonra, amit akartam. Nem lehet büntetlenül lenyomni senkit. Hát ez a nagy helyzet, Bori.

NEGYVENEDIK FEJEZET

2008. JÚLIUS, BERLIN, PARISER PLATZ

Miközben lehajolt, hogy visszategye a telefont a táskájába, Bori tisztán érzékelte, hogy valaki megállt előtte. Felnézett, és Daniela mosolygott a lebukó nap fényében. Szőke haját szoros kontyba tűzte, nyakában vékony aranyláncon apró briliáns függött. Hosszúkás, rózsaszín fülein átvilágított az alkonyati fény.

Ő szervezte az esküvőket az Adlon Szállóban. „Tegyen próbára minket!” – ez volt a kitűzőjére írva.

– Megjöttek a köszönőajándékok – jelentette Daniela, mintha őszentsége XVI. Benedek pápa érkezett volna az esküvői főpróbára.

Bori felhajtotta az italát, megigazította a szélben összekócolódott frizuráját és túlságosan is lelkes mosollyal indult a szőke lány után az asztalok között. A bejárat előtt éppen akkor görgették ki a vörös szőnyeget a cilinderes fogadóemberek, mintha eléjük terítenék. Nagyot köszöntek Danielának, olyanfajta cinkossággal, amely azt sugallta, hogy a lány népszerű a férfiszemélyzet körében.

Egyszerűen nem értette, miért nem élvezi jobban élete legszebb esküvőjét (beleértve a sajátját is). Miközben otthon elkeseredett csatákat vívtak az interneten rendelhető olcsó, kínai menyasszonyi ruhák dömpingjével, ennek a híres szállodának a rózsaszín fülű esküvőszervezője a magas művészet mágusaként tekintett Borira.

A fényárban úszó bálteremben a személyzet éppen végzett a próbaterítéssel.

Némi töprengés után a Herendi Porcelánmanufaktúra Hadik-készletét választotta, amelyre az Adlon herendi-butikjában bukkant.

A melegséget sugárzó, fával burkolt falak között lélegzetelállító volt a tisztaságot jelképező fehér és a gazdagságot szimbolizáló arany összhatása. Megmutatta Danielának, hova helyezzék a köszönőajándéknak szánt aranydobozos Godiva csokoládékat. Békebeli stílusukkal még hozzá is tettek a terítékhez.

Bori mindent aprólékosan szemügyre vett, miközben akaratlanul is a saját esküvőjére gondolt. Ahogy beestek az Oktogonon lévő házasságkötő terembe. Az apja számolta: tizenhét percet töltöttek bent. A ruhája egy masnival átkötött bő celofánzacskóra emlékeztetett. Péter fénylő, rezzenéstelen arccal állt mellette.

Azon az augusztusi napon több évtizedes melegrekord dőlt meg Budapesten, az anyja egyfolytában azon aggódott, hogy megszül a hőség miatt.

Az örömszülők szorosan egymás mellett állnak a fotókon, anélkül hogy megérintették volna egymás karját vagy ruháját. Olyan érezhető ellenszenv feszült közöttük, hogy Bori utólag elcsodálkozott, hogyan bírták ki, amíg a gyerekeik beírták családneveiket az anyakönyvbe.

Ahogy felidézte az anyja kosztümös alakját, maga is meglepődött rajta, hogy még milyen anyaszerű jelenség volt… Akkoriban egy macskával élt, mint egy rendes középkorú, elvált asszony. Tíz évvel később a kandúr után tátongó űrt az anyja négy kölyökmacskával és egy macska-vagy inkább párducszerű, fiatal élettárssal próbálta betölteni.

Fancsikát pedig megkérte, hogy ha lehet, Ildikónak szólítsa.

A portfóliójában büszkén hordott „…az én esküvőm” című képsorozatot kilenc évvel később készítették, amikor már Bori és Péter is házasulandó korúnak számított. Néztek, mosolyogtak, csillogtatták a szemüket a beállított képeken. Péter tekintetében kitörölhetetlenül, letagadhatatlanul kilenc évvel később is ott volt a szerelem.

A kamaszlakodalom utólag logikusan belesimult mindkettőjük életébe. Fancsika apjaként szerette Pétert, aki valahányszor hazatért a munkából, azonnal felkapta, a magasba emelte és eljárta rituális táncát a visongó kislánnyal. Borinak az volt az érzése, hogy Péter és a gyerek között valami egészen különös, eltéphetetlen szövetség jött létre, amelyet ő nem ért, csupán jóindulatú drukkerként vesz részt benne.

– Jó lesz itt a csokor – hadonászott Daniela a tearózsákkal –, vagy toljuk belülre?

Biccentett, hogy jó lesz, és kinézett az ablakon át a Brandenburgi kapura.

A dór oszlopok között messzire lehetett látni.

Mikor Bori utoljára itt járt, sem nyugatról, sem keletről nem lehetett áthaladni rajta. „Milyen jó – gondolta hirtelen –, hogy a jövő olyan apránként göngyölődik ki, mint az Adlon bejárata előtt a vörös szőnyeg…”

Elképzelte a tizenhat éves önmagát, amint valaki elmagyarázza neki, hogy egyszer még visszatér ide, de már nem a rohamrendőrök, hanem a herendi porcelánok fogják aggasztani. Vajon mit szólt volna az a tizenhat éves kiscsaj, aki vércikinek találta Marcsi marcipánmenyasszony-álmait, ha valaki felvilágosítja róla, hogy egész életét abroncsos ruhák között fogja tölteni?

Vajon hogy fogadta volna a hírt, hogy Péter lesz élete párja, a csendes, vékony fiú a művtöri fakultációról?

Jó, hogy nem zúdult rá mindez előre.

– Ezt figyeld!

Edina tolatott be a bálterembe, hogy megmutassa a ruha rafinált hátvonalát. Órák óta próbált az előtérben a „hairstylisttal” és a „make-up artisttal”, ahogy fekete pólójuk fehér felirata hirdette.

A sminkművész munkája teljes pompájában megmutatkozott: Edina arcán a mosoly úgy csillogott, mintha be lenne lakkozva. Ám a hajstiliszta még csak a csavarókat húzgálta ki és gondterhelten tapogatta a tüskés csavaróktól felszabadult, lágy csigákat.

Edina észrevétlenül intett neki a szemével.

– A hajam – súgta oda magyarul. – Olyan nem is tudom…

Bori szemügyre vette a menyasszony salátaszerű frizuráját.

– A fátyol feldobja. Majd meglátod… az fogja megkoronázni!

Óvatosan kiemelte a dobozból a finoman leomló tüllt. Majdnem többe került, mint az egész ruha. Edina halkan füttyentett.

– Te aztán nem szórakozol…

– Stop!

A hajstiliszta úgy vetette magát közéjük, mintha egy graffitis brigád támadta volna le a Pergamon Múzeumban kiállított babiloni Istár-kaput.

– Atyaúristen! – sziszegte a menyasszony.

Borinak még éppen sikerült kikapnia a fátylat a kezéből.

– Várj, majd én… Az én hajamnak úgyis mindegy!

És azzal a fejére nyomta.

Ott állt piros lenvászon miniruhában, fehér tornacipőben, fején a földet söprő menyasszonyi fátyollal, amiből nem is volt olyan egyszerű kibontakozni.

Ahogy óvatosan próbálta lehámozni a fejéről, valami furcsát pillantott meg, de nem Edinát, akit a bonyolult művelet alatt visszarángattak az előtérbe, hanem valami feketeséget. Nem nézett fel, nem pásztázta végig, azt viszont tisztán érzékelte, hogy az illető, a fekete folt, fentről az arcát bámulja.

Jonas ezzel szemben egy meggypiros foltot látott, amint elsietett a bálterem szélesre tárt ajtaja előtt a folyosón. A meggypiros folt látványa olyan emlékeket szabadított fel benne, amelyektől elég régóta meg akart szabadulni.

Egyetlen embert ismert életében, aki fesztelenül viselte a meggypirost. Ez az ember szapora léptekkel újra és újra végiglejtett a képzeletében, és Jonas ilyenkor lebénult. Nem tudott menekülni a fantáziájában megjelenő, nullás géppel lenyírt, aztán lobogó hajjal megelevenedő kislány tekintetétől. A kislánytól, aki úgy megbabonázta, hogy még a szabadságba induló vonatról is leszállt egyetlen pillantására.

Időnként az a kényszerképzete támadt, Bori rohan előtte az Unter den Lindenen, a Budapester Schuhe kirakata előtt, amelyről egyébként is mindig a lány jutott eszébe. Valaki néhány lépcsőfokkal előtte félrebillentett fejjel almát rágcsált az U-Bahn mozgólépcsőjén, és Jonas agyán máris átvillant, ahogy Bori megfordul, rávigyorog, és azt mondja: „Tschüss. Mizújs?”

Ez volt az első, amit a kislány Borinak elmagyaráztak, hogy a tschüsst ne használja üdvözlésként. Tschüss-prinzip lett belőle, és ezt Borinak minden alkalommal, kivétel nélkül minden alkalommal meg kellett szegnie.

Hiába várta annyi éven át, hogy Bori alakja belevesszen az idő homályába, bármelyik berlini aluljáróból képes volt elé perdülni. A legváratlanabb pillanatokban, amikor annyira lefoglalta a jelen, hogy eszébe sem jutott a múlt. Ilyenkor különösen szívesen ütötte fel a fejét, hogy azt mondja: tschüss, még mindig erősebb vagyok, mint a mostani életed!

Legutóbb a forgóajtónál Jonasnak egészen fura gondolata támadt.

Mintha Borival még mindig egy helyben toporognának, és az az élet, amit az óta, önállóan épített fel, egyáltalán nem számítana.

A szálloda bejáratánál egy pillanatra tényleg azt hitte, ő jön vele szembe, a kinti napfényben felvillanó sziluett olyan kísértetiesen hasonlított a tinédzser Borira. Eszelős módjára rohant végig az Unter den Lindenen, esküdözött, hogy kiszáll a MeTime-programból, többé be sem teszi a lábát az Adlon Szállóba.

Itt valóban bárki szembejöhet vele! Az ilyen hely tele van külföldiekkel…

Akkor komolyan elbeszélgetett magával.

Jonas tudta a saját praxisából, hogy elengedni valakit nem döntés kérdése. Nem lehet kijelenteni, hogy hétfőn nyolc órától elfelejtem a múltamból azt az illetőt, aki erősebb nálam, mert hiába temettem el, testetlen árnyként is visszajár kísérteni.

És aki, akár egy zsarnok uralkodó, feltétlen engedelmességet követelt.

Ő maga tanította sok-sok euróért a sérelmeiket hosszú évek óta cipelő embereknek, hogy várják ki türelemmel, amíg a múlt és jelen meccsében a jelen lesz az erősebb. A múlt túlerőből indít, de a jelen apránként átveszi a vezetést. Ehhez semmi mást nem kell tenni, mint élni. A túlélés azt jelenti, hogy a sértettség és a harag a sejtjeinkkel együtt kicserélődik, elhal, összetöpörödik, érzelmileg jelentőségét veszti.

Ezért a csinos elméletért kapta a fizetését. Ebből építette fel a jelenlegi életét.

Látta, amint Bori felemeli a kezét a tüll alatt, úgy tűnt, mintha neki intene. Jonas bambán meredt a levegőbe, és csak az utolsó pillanatban ugrott félre az ajtófélfa takarásába. Bori Berlinben! Menyasszonyi fátyolban.

Olyan hirtelen és váratlanul történt, hogy egy pillanatra el tudta hitetni magával, hogy csak képzelődés volt az egész. Ami gyorsan történik, az nincs is! Nincs rá idő, hogy valóság legyen.

Tudta, hogy tőle függ, megtörtént-e, vagy sem.

Ha szembe akar nézni vele, nem szabad elodáznia. Vagy kettőt lép hátra, vagy végleg eltemeti magában Borit, mert nem lehet úgy élni, hogy örökre visszapergeti majd ezt a pillanatot.

Bori az ő purgatóriuma… sóhajtotta. És visszalépett.

Jonas úgy érezte, mintha csak a hangja lett volna jelen, és valami kellék, ami hasonlított a testére. Látta Borit, amint kihámozza magát a fátylak mögül, körbenéz és lassan, nagyon lassan ráemeli a tekintetét. Az arcán semmiféle változást nem érzékelt. Valahányszor elképzelte, milyen lenne a viszontlátás, becsületesen és tárgyilagosan öregebbre képzelte Bori alakját, arcának részleteit.

De abban a pillanatban nem az arc vonásaira, az üzenetére figyelt.

– Tschüss – mondta a lány félrebillentett fejjel, mert a fülbevalója beleakadt a tüllbe.

– Segíthetek?

Az igenlőnek értelmezhető válasz hallatán Jonas tett néhány lépést a vastag szőnyegen, aztán hirtelen megállt.

– Hadd gratuláljak…

Bori úgy próbálta kilazítani az összegabalyodott anyagot, mintha narancsot hámozna. Két karja megállt, és kinézett a tüll mögül Jonasra. Bőrének és hajának semmivel sem összetéveszthető illata úgy csapta meg Jonast, mintha egy pohár vizet öntöttek volna az arcába. Ezzel a Borit elválasztó távolság egy szempillantás alatt elmosódott. A múlt fölénye visszatért, sajnos erősebben, mint valaha.

– Izé… – ismételte meg Jonas – nagyon örülök.

– Én is – hagyta rá Bori –, én is örülök.

Arckifejezése ugyanolyan szórakozott volt, mint régen. Jonas megszokta, hogy a lány, míg gondolkodik, automatikusan mindenféléket válaszolgat.

– Feltartalak? – kérdezte.

– Feltartasz? – nézett fel Bori. – Miben?

A férfi tanácstalanul körbemutatott a bálteremben.

– A férjhez menésben…

Bori most ébredt rá a helyzet abszurditására. Csak megrázta a fejét, valahogy nem jöttek elő a szavak. Egyszerűen nem tudta felfogni, hogy tényleg Jonas áll előtte. Hogy ez igaz lehet. Minél hosszabb ideje tartotta mesterségesen életben a fantáziájával, annál biztosabb volt benne, hogy sohasem fogja hús-vér valójában viszontlátni. Agya lázasan kutatott, vajon létezik-e logikus magyarázat arra, hogy éppen az imént képzelte maga elé a teraszon, és alig néhány perc múlva meg is jelent a szállodában.

– Jonas… – sikerült végre kipréselnie magából. – Te mit csinálsz itt?

– Egy kurzust tartok…

– Aha.

– A Brandenburg Zimmerben.

Bori bólintott.

– Ahogy elmentem itt az ajtó mellett… – magyarázta Jonas. – Tök véletlenül… Tudod, nem voltam egészen biztos, hogy mit csináljak… aztán nem bírtam ki…

– Én se bírtam volna ki – ismerte be Bori őszintén.

– Eszedbe jutottam néha?

– …

„Többször, mint kellett volna” – gondolta, és megpróbált mosolyogni.

Jonas mohón fürkészte Bori arcát, mintha minden egyes apró részletét össze akarná vetni az emlékezetében őrzött lányéval.

– Figyeltelek az előbb. Biztosan sokan mondják, hogy semmit sem változtál.

– Nem, nem mondják.

– Én azonnal felismertem benned a régi Borit.

– Há! Tényleg?

– Ugyanúgy mozogsz, nézel, a hajad, az alakod… ugyanolyan. Még a szemöldöködet is úgy húzogatod! Igazán… kislányos menyasszony vagy.

– Nem vagyok menyasszony – igazította ki Bori. – Ami azt illeti, nagyon régen férjnél vagyok.

Jonas nem firtatta, hogy ez esetben mit keres földet söprő menyasszonyi fátyolban egy német szállodában. Csak egészen tompán zakatolt benne: „Ki ez a nő? Ki ez a nő, aki már férjnél van? Nem azt mondta, hogy lakóbuszt akar, és Normandiában élni egy halászfaluban?”

– Gyerekek?

– Igen, van egy lányom.

– Tudtam, hogy lányod lesz.

– Tudtad?

– Mindig is úgy képzeltem, hogy lesz egy gyönyörű kislányod. Nem tudnám megmagyarázni, miért. De így gondoltam.

– Hát… Sikerült.

A kétszárnyas ajtón át egy hajcsavarós nő közeledett hisztérikusan, nyomában a feldúlt make-up művésszel és hajstilisztával.

– Megjött a menyasszonyom! Az egyik ügyfelem itt megy férjhez. Tudod… esküvői ruhákat tervezek.

– Nagyszerű.

– Azért – indult a fátyollal a menyasszony felé – nem mindig.

– Bori, látlak még?

– Holnap nekem esküvőm lesz.

– Hol?

– Hát itt…

– Akkor holnap.

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

BERLINI RENDŐR-FŐKAPITÁNYSÁG, NEMZETBIZTONSÁGI FŐOSZTÁLY, ÜGYSZÁM: 01003/6047/1989.

JEGYZŐKÖNYV

gyanúsított kihallgatásáról

„1989. október 16-án 03.30 perckor előállítottuk az államellenes izgatás és törvénytelen határátlépés vádjával megalapozottan gyanúsítható Jonas Wetzel berlini lakost, a Humboldt Egyetem filozófia–történelem szakos hallgatóját (sz.: Berlin, 1970. 10. 17.), aki a következő vallomást tette: Minthogy az NDK politikai nézeteivel és az országban zajló társadalmi folyamatokkal nem értettem egyet, a tegnapi napon szökést kíséreltem meg Matthias Kimmel nevű gyerekkori barátommal Nyugat-Berlinbe. Matthias ismert egy helyet a Van Houten kakaógyárral szemben, ahonnan sokan szöktek már át. Régebben is láttuk ezt a helyet, mert Matthias a közelben lakik, és feltűnt nekünk, hogy viszonylag kevésbé őrzik ezt a részt. Az elmúlt két hétben próbáltuk megfigyelni, hogyan váltják egymást az őrjáratok. Október 15-én 23.00 és 24.00 óra között ezen a területen megkíséreltük átlépni a határt. A határterületen fekvő kiskerteken keresztül sikerült elérni az első határvonalat, átjutottunk a jelvezetéken, el egészen a falig. Már csak egy drótkerítés volt előttünk, amin sietve próbáltunk átmászni. Karnyújtásnyira volt tőlünk a fal, amikor megszólalt egy sziréna. Gyorsan horgonyt dobtunk a kerítésre, de a kötél elszakadt. Abban a pillanatban hallottuk, hogy valaki kiabál: »Állj, megállni! Senki se mozduljon!« Rögtön utána lövések dördültek. Kétségbeesetten próbáltuk valahogy felfeszíteni az acélkerítést egy csavarhúzóval, Matthias állt alul, én pedig az ő vállán. E közben folyamatosan lőttek ránk. Éreztem, ahogy a lövedékek közvetlenül mellettem becsapódnak. Könnyen észre lehetett venni, mert ahogy nekicsapódtak az acélnak, mint a fényképezőgép vakuja, fel-felvillantak. Amikor az egyik súrolta az arcomat, ösztönösen leugrottam Matthias válláról. Szorosan egymás mellett álltunk a drótkerítésbe kapaszkodva. Arra gondoltam, ha látják, hogy megadjuk magunkat, biztosan abbahagyják a tüzelést. De tovább lőttek. Matthias a hasába kapott egyet, engem a jobb lábamnál ért egy golyó, a rüsztömnél. Biztosan tudom, hogy Matthiast hasba lőtték. Fejsérülése nem volt. Matthias a lövés után összeesett, és elvesztette az eszméletét. A mentőautóban végig mellette ültem. Véleményem szerint összesen huszonöt lövést adhattak le ránk. A határőrség tagjai lőttek ránk, megismertem őket az egyenruhájukról. Engem az egyik utolsó lövés talált el, a fájdalomtól én is összeestem. Tíz-tizenkét határőr közeledett lassan felénk, körbeálltak bennünket, elég idegesnek tűntek. Egy idősebb katona osztogatta a parancsokat. Hiába kérték, nem tudtuk igazolni magunkat. Az iratainkat már korábban áthajítottuk a kerítésen, hogy Nyugat-Berlinben megtalálták-e, nem tudom. Körülbelül tíz percen át feküdtünk ott elterülve, segítség nélkül. Aztán beraktak minket egy katonai Trabantba. Én a saját lábamon szálltam be, Matthiast befektették a padlóra. Akkor még élt, ebben biztos vagyok, mert segítenem kellett neki, hogy a lábát be tudja húzni. Nem láttam rajta vérnyomokat. Miután elhagytuk a határzónát, ismét ki kellett szállni a kocsiból, és a földre feküdni. Az egyik határőr durván szétrúgta a lábamat. Hátra tett kézzel, terpeszben hasaltam, Matthias körülbelül öt méterre feküdt tőlem, ha jól láttam, szintén a hasán. Még hallottam, ahogy az egyik határőr odaszól a másiknak, hogy ne rugdossa, annak már úgyis annyi. Nagyjából háromnegyed órát feküdhettünk így. Újra és újra megkérdeztem, hívtak-e mentőt, de nem kaptam választ. Végül az egyik határőr jó erősen belém rúgott, és azt ordította, hogy kussoljak. Aztán úgy háromnegyed óra múlva megérkezett egy katonai mentőautó, Matthiast hordágyra tették, én a saját lábamon szálltam be. A lábfejem addigra már teljesen zsibbadt volt, mintha nem is az én lábam lenne. A Volkspolizei-kórházba szállítottak minket a Scharnhor utcában. Ott a bejáratnál láttam Matthiast utoljára, nem tudom, utána mi lett vele. Engem nem sokkal utána a műtőbe vittek, megoperáltak. Körülbelül két órával később behoztak ide, a Keibel utcába, kihallgatásra. A folyosón, amikor kötést cseréltek rajtam, megkérdeztem, hogy van Matthias. Azt a választ kaptam, hogy még életben van.

A kihallgatás 04.16 perckor a gyanúsított eszméletvesztése miatt felfüggesztve.”

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

2012. AUGUSZTUS, BUDAPEST, MARGIT KÖRÚT, H-CSOPORT

Lihegő futás után arra toppant be, hogy Rombuszmintás egy kezeslábast viselő alacsony emberrel tárgyal, aki éppen azt ecseteli, miképpen lehet egyetlen mozdulattal eltávolítani a falról a fűrészporos tapétát.

– Nézzem csak – kapirgálta a falat a fickó egy furcsa alakú tárggyal –, khhrrr… pff… hát ez sem volt sokat háborgatva!

Rombuszmintás annyira restelkedett, hogy Bori szinte megsajnálta.

– Nos, talán… khm… volt egy tisztasági festés… néhány éve…

– Jó néhány éve! Ez még múlt századi darab.

Bori tanácstalanul ácsorgott az előszobafogas alatt.

– Attól tartok, ezt most későbbre kell halasztanunk – mondta Rombuszmintás, miközben megpróbálta helyére simítani a levakart tapétacsíkot.

– Ja. Ja. Meg tudunk állapodni. Hétfőn hatkor becuccolok.

– Pompás. Pompás. Az jó volna.

– Százezer, és rendben vagyunk. Cirka. Bár… fogja csak! Elég nedvesek a falak. Nem tudhatjuk, mi van a felszín alatt…

„Talán – gondolta Bori – ezt nálam is időszerű volna kideríteni.”

– Egy merő görcs vagyok – tért rá a lényegre, mihelyst elfoglalták a szokott helyüket.

– Pardon?

– Megfigyeltem. Aznap, amikor jövök, émelygek.

– Szomatizálunk… szomatizálunk…

– Mármint érti… szó szerint öklendezem. Tekintsem haladásnak?

Egyetlen töredék másodpercig tartó bosszúság suhant át Rombuszmintás arcán, de nyomban össze is szedte magát.

– Ehm… Bori, nem kell mindig jól járnunk. Az emberek ebbe tébolyodnak bele! Minden pillanatban jól akarnak járni.

– Na, de…

– Akkor is, amikor küzdeni kellene. Sajnos az élet nem mindig racionális.

– Egyre gyengébbnek érzem magam. Egyfolytában émelygek.

– Elképzelhető, Bori, hogy amit mi itt megbeszélünk, azt nem veszi be mindjárt a maga gyomra. Sérelmeinket az emésztőrendszerben hordjuk.

– Igen.

– Hagyjon magának időt. Eméssze.

Az aggodalom, hogy most már ilyen nyíltan szomatizál, gyűszűnyire szorította össze a gyomrát. Bevillant neki a hideg, pici, kemény aranyozott gyűszű a szalonban, amit egy jótékonysági divatbálon nyert tombolán, és érezte az újabb nyomást a hasnyálmirigye táján.

– Jaj. Megint – a hasára tette a kezét. – Megint érzem!

– Ez azért van, mert mélyen átéli, hogy valakinek bajt okozott, és ezt nem sikerült jóvátennie.

– …

– A test nem felejt!

– Azt akarja mondani… Tanuljak meg együtt élni vele?

– Mármint mivel?

– Az émelygéssel.

– Csak azt akarom mondani, hogy a lelkiismeret ösztönszintű. Persze nem úgy, ahogy Freud képzelte… De belül számon tartjuk és átérezzük, hogy másoknak ártunk, vagy a hasznára vagyunk.

– Szép. De nekem akkor is egyre rosszabb.

– És mi ebből a tanulság?

– Nem tudom. Csak gondoltam, szólok.

– És arra nem gondol, hogy ezeket a kellemetlen tüneteket az okozza, hogy valami felszínre került? Ami eddig a felszín alatt munkálkodott?

– Mint a falon?

– Parancsol?

– A tapéta alatt…

Rombuszmintás sebzett arccal pillantott az előszoba irányába.

– Nos. Végeredményben minden elfedett dolog… khm… izolál.

– Akkor most mit csináljak?

– Élje meg. A szégyen teljesen természetes emberi érzelem. Ne próbálja elnyomni.

– De hát nem nyomom el. Itt van!

– Emlékszik… Hamis bűntudat, jogos bűntudat. Erre összpontosítunk.

Rombuszmintás a kezében tartott összetekert iratot meglengette a falon ketyegő falióra irányába, ami nem tűnt éppen támogató gesztusnak. Főleg, hogy a nagymutató Bori telefonjához képest öt perccel előrébb állt, és a kezeslábasba bújtatott pasas is rabolt legalább negyedórát.

– Gyerünk, Bori! Mondja! – robbant ki Rombuszmintás teljesen váratlanul.

– Mondjam? Mit?

– Adja ki magából! – integetett az irattal. – Kerül, amibe kerül! Akár egy kis presztízsveszteség árán… Mondja ki végre, ami belülről feszíti!

NEGYVENHARMADIK FEJEZET

1989. NOVEMBER, BERLIN

A képet az összes nemzetközi tévétársaság rögzítette: egy fiatal, bőrdzsekis fiú állt a fal tetején ujjongva, csuromvizesen, karját a magasba emelve, ujjaival a győzelem V-jét formázva. Az NDK határőrei folyamatosan locsolták vízágyúval, de a fiú hosszú percekig állva maradt a rázúduló jeges vízben, az alig néhány fokos hidegben.

Jonas Wetzel úgy érezte, személyes győzelmet aratott a Német Demokratikus Köztársaság felett. A múlt, a korlátozó, öreges dolgok felett.

Néha előfordul, hogy egy ember a tömegből fellép a történelem színpadára, és egy csapásra a jövő gyermeke lesz.

Képe bejárta a világsajtót ezzel a felirattal: „Az új Berlin”.

Dicsőségét az sem halványította, hogy aznap délelőtt hivatalosan is bejelentették a határ megnyitását egy sajtótájékoztatón, és hogy a következő percekben százak és százak követték a példáját. Gyakorlatilag az egész város a falra mászott.

Berlin városa 1945 óta olyan volt, mint egy a nagyhatalmak között négy részre osztott mesterséges sziget. Sziget abban az értelemben is, hogy a berliniek el voltak szigetelve a normális élettől. Szétszakított családok éltek itt, hétköznapi emberek, akik most egy sörrel a kezükben, hitetlenkedő pillantásokkal, a hideg miatt rétegesen öltözködve elmentek hősnek.

Jonas most már tét nélkül, tulajdonképpen brahiból döntött úgy, hogy megnézi, mi van odaát. Mégis azt érezte, miközben felkapaszkodott a falra, hogy az élete egyszer és mindenkorra megváltozott.

A berliniek mindkét oldalon ujjongásban törtek ki, amikor észrevették a fiatal srácot, amint lendületet vesz, megkapaszkodik, óvatosan felegyenesedik, és végül ujjaival V betűt formálva elmosolyodik a fal tetején.

A tömeg, amely eddig azt skandálta: MI VAGYUNK A NÉP, most váratlanul, mintha egy láthatatlan karmester vezényelt volna, a fal mindkét oldalán rázendített: EGY NÉP VAGYUNK.

Ez volt Jonas életének legszebb pillanata.

Olyan erősen szakadt rá az érzés, hogy fenn van, mindenen felülemelkedve, hogy ordítani kezdett: „Baszd meg, Matthias – üvöltötte csuromvizesen a kameráknak –, itt vagyuuunk!”

Néhány nappal korábban engedték el a kórházból, és a történelem (vagy az égiekkel alkudozó Elizabeth) úgy intézte, hogy megszüntették az ellene folyó eljárást. Matthias haláláról egy rövid újságcikkből értesült, még a kórházban.

Nem sokkal később a vallatója, aki Schneiderként mutatkozott be, megerősítette a hírt. Schneider három nappal később, amikor a lezárt aktát átadta Jonasnak, feldúltan magyarázta, hogy ő az NDK gyermeke, az NDK-ban hisz, és mindenkit neonácinak tart, aki Németország újraegyesítése mellett kardoskodik.

Mindazonáltal őszintén megrendíti, mondta, és a szeme valóban megnedvesedett, hogy egy húszéves fiú ilyen értelmetlenül lelte a halálát, amikor az NDK kormánya két héttel később magától is megnyitotta a határt.

A határőrök azonban így pár órával a határnyitás után sem tűntek együttműködőnek.

„Lejövök, ha abbahagyjátok a spriccelést! – ordított le nekik Jonas. – Még egyszer nem fogtok levadászni!”

De Jonasnak nem nagyon akaródzott lemásznia.

Érezte az erős vízsugarat a mellkasán, és érezte a falat a lába alatt. Ám amint abbahagyták a határőrök a vízágyúzást, leugrott. Elégedetten nézett vissza, a fal a tömeg lábai alatt szinte játszótéri mászókának hatott.

Ez volt a város történelmének leghosszabb éjszakája.

Mindenki az utcán volt, az újszülöttek és az aggastyánok, senkinek sem volt dolga, és mindenki rohant le az utcára. Bárki jött szembe, a nyakába borultak, könnyezve, ragyogó szemmel, forrón ölelkezve.

Vadidegenek érezték úgy, hogy a szembejövőhöz végzetes közük van, együtt mentek tovább a Bornholmer utcai határátkelőig, és ott, mint a gyerekkori játszópajtások, megfogták egymás kezét, és aprókat sikkantgatva együtt rohantak át Kelet-Berlinbe.

Este tíz óra felé a hatóságok megpróbálták a kelet-berlinieket valahogy visszaterelni, de sehogy sem sikerült. A Stasi akkor azt sütötte ki, hogy bárki mehet, aki akar, viszont kap az útlevelére egy pecsétet, és azzal már nem térhet vissza.

Jonas óvatos volt, nem ment át az első hullámmal, egyrészt, mert eufóriáját hitelesen meg kellett osztania a nyugati tévéstábokkal, másrészt, mert biztos volt benne, hogy még számíthatnak valami stiklire.

Villámgyorsan terjedt a hír a tömegben, hogy egy házaspárt, amely otthon hagyta az öt hónapos kisbabáját a nagymamával, nem engedik vissza. A következő pillanatban már bele is hallatszott a nő zokogása Jonas nyilatkozatába.

„Meg kell szoptatnom a gyerekemet!” – ordította az olasz tévéstábnak.

A kamerák abban a pillanatban elfordultak, és ráközelített a Nyugat-Berlinben rekedő házaspárra.

A szemüveges Stasi-főnök, aki ballonkabátjában és biztonsági embereinek gyűrűjében ott állt a Bornholmer utcában, ekkor teli tüdőből elordította magát:

– Engedjétek vissza azt az asszonyt! Mindenkit engedjetek vissza!

Jonas akkor látta meg az első járművet, egy sárga Wartburgot a határátkelő felé közeledni. Egy négytagú család ült benne, a huszonnyolc éve nem látott nagymamához indultak. Felismerték a bőrdzsekis fiút a falról, és integettek neki, hogy szálljon be, elviszik. Bepréselte magát a két kamaszlány mellé, és miközben az embertenger hullámzásának ritmusában araszoltak a hosszú, macskaköves utcán, végig az járt a fejében, Bori milyen arcot vág majd, ha megtáviratozza neki: „ÁTMENTEM STOPPAL A FALON.”

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET

2012. AUGUSZTUS, BERLIN, KRÍZISKÖZPONT

– A külvilágnak fogalma sem volt róla, mi zajlott a mi tökéletes házasságunkban…

Hidrogénhajú kissé tanácstalanul nézett rá.

– Az kimerítő lehet. Egy tökéletes házasság.

– Ó, ne gondolja. Sőt, utólag, azt kell hogy mondjam, epizódszereplő voltam Jonas életében – ezt még mindig fájt kimondani. – Egy statiszta!

– Tehát… kirekesztve érezte magát.

– Az én egész életem a kirekesztésről szól. Ez a leitmotív. A kulcsszó.

– Úgy gondolja?

Arika óriásira nyitotta a szemét, és körbemutatott.

– Nem egy krízisközpontban beszélgetünk?

– Mondja, Arika, hallotta már maga azt a szót, hogy reziliencia?

– Neeem – csapott le Arika mohón. A lehetőség, hogy egy újabb „cia” végű szóval bővülhet a szakmai szótára, még ebben az állapotában is felvillanyozta. – Nem hallottam.

– A tanult tehetetlenséget depressziós betegek kapcsán szokták emlegetni. Bizonyos vagyok benne, Arika, hogy erről már olvasott…

– Ó, igen! Seligman! Hát persze.

Hidrogénhajú célzatosan hozzátette: – Nos. Létezik tanult optimizmus is. Egyfajta lelki rugalmasság, amellyel az ember minden trauma ellenére képes megőrizni a reményt, a humorát, a küzdőerőit. Úgy érzem, hogy az ön esetében ez igen szépen látszik.

Súlyos, szende szünet következett.

– Azt hiszem, nem kis eredmény egy gyilkosság után… – mondta végül Arika.

– Megegyeztünk! – sóhajtott Hidrogénhajú fáradtan. – Emlékszik?

Arika még soha nem látott embert, aki ilyen mértékben kialvatlannak látszott volna. Most gondolt bele először, milyen lehet egész nap egy krízisközpontban beszélgetni. Főleg, hogy ő a háromórai kuncsaft, és a pszichológusnőnek fél ötig kell az óvodába érnie. Észrevette, hogy fél négytől folyamatosan az órával szemközti kép tükröződő felületét lesi, a mobilját nyilván már nem meri. Eltöprengett, cserélne-e vele. Régebben habozás nélkül. Tökéletes életre vágyott, karrierrel, édes, pici gyerekkel. Egyszer hallott a rádióban egy interjút az egyik tévés kolléganőjével, aki vidáman ecsetelte, hogy mindez mennyire egyszerű, csak okos szervezés kérdése. Elsorolta, mikor pácolja be a húst, rohan az edzőterembe, a gyerekért, a fotózásokra… Már akkor is az volt az érzése, hogy vagy a csaj ufó, vagy ő, de az biztos, hogy más bolygón élnek.

Mostanában a napjai ráérősen teltek. Legalább már tudott aludni. Volt ideje figyelni. Kifelé. Befelé. Lúgosítókúrát tartani, salaktalanítani, megtisztulni. Rengeteget olvasott. A füle kevésbé zúgott. A pirulákat kihajította a kukába. Csak a dobozokat tartotta meg, feltornyozta a fürdőszobában, Jonas borotválkozószekrényében. Mementónak. Erre is emlékezni kell. Visszanyerte az egyensúlyérzékét, nem érezte úgy, mintha egy lakóhajón aludna. Már csak a belső egyensúlyán kellett dolgoznia. Minél mélyebbre ásott, annál jobban süppedt a lába. Sziszifuszi munka. Sosem lesz vége, szarból épít várat.

– Arika, senki sem sietteti… Kataklizmán megy keresztül, és ennek megvannak a törvényszerű fázisai. Többet tanul most a boldogságról, mint a korábbi huszonnyolc évben. Menekülünk, rettegünk a szenvedéstől, pedig a gondtalan élet nem sokat ad.

– Azért kipróbálnám. Tényleg…

– Lesz olyan is. Dolgozunk rajta.

– Aha.

– Minden visszafordíthatatlan állapot a végzetszerűséggel szembesít. De tudja, a vergődés szakaszai után a legtöbb embernél bekövetkezik egy érdekes időszak… A hajdani életértékeket ilyenkor úgy vedli le mindenki, mint kígyó a bőrét.

– Na ebben van valami…

– Ami régen fontos volt, már nem az. Teljesen átalakul a gondolkodásmód. Nem egy páciensnél kísértem végig ezt a folyamatot…

– És egészen biztos benne, hogy velem is…?

– Biztos.

– Ó.

– Mindig megrendítő ezt látni.

– És… pontosan… mit kellene éreznem?

– A szakirodalom hat olyan jellegzetességről számol be, amely a poszttraumás fejlődést jellemzi. Ilyenkor az élet hirtelen felragyog, értelmet nyer, csökken a halálfélelem, mélyül az intimitásképesség, az érzelmi kapcsolatok hőfoka magasabb lesz…

– Mélyül? Magasabb? Hmmm.

– Aki egyszer megjárta a maga poklát és felülemelkedett rajta, annak megnövekszik a belső ereje. Szinte biztos, hogy valamilyen szempontból új életet kezd. Hinni kezd. A magasabb dimenziókban, az örökkévalóságban, az élet szellemi lényegének maradandóságában… Függetlenül attól, hogy milyen hitrendszer szerint élt korábban.

Arika egészen átmelegedett belülről. Elragadtatva hallgatta ezeket a szavakat, és annyira jólesőn érezte magában az újonnan megtalált hitet, hogy attól félt, elillan, ha megmoccan.

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET

1993. DECEMBER, BUDAPEST

Három hónappal az után, hogy elkezdte a tanulmányait az Iparművészeti Főiskola divat-és textiltervező szakán, túlesett az első grafikai munkáin, a főiskolai bulikon és az ultrahangos vizsgálaton, egy vasárnapi ebéden bejelentést tett.

Nincs már mit tenni, júniusban – éppen a vizsgaidőszak alatt – gyermeke születik, akit leányanyaként fog felnevelni a szobájában.

Bori a hétvégi családi ebédre időzített, mert az anyja valamivel terhelhetőbbnek tűnt, ha jelen volt a saját anyja is, ám így is sokkoló csent támadt.

Pár másodpercig két üres arcot látott, aztán Cili nagymama felemelkedett az asztalfőről, és félrehívta a hálószobába.

– Ne várd, Borikám, hogy jelenetet rendezzek! Ha erre hívott a sors – mondta, miközben higgadtan megtörölte a szemüvegét –, fogadd el. Hiába is próbálnánk elkerülni.

Tulajdonképpen fel kellett volna lélegeznie, de valami aljas rész berzenkedni kezdett benne. Ha azt képzeli, hogy ők ketten most már egy ligába tartoznak, nagyon téved! Ő soha nem harcolna egy férfiért, soha nem bájologna, kelletné magát, hogy magához kösse. A nagyanyjának olyan fontos volt a nagyapja, hogy máig azt nyögik mindannyian. Képes volt a saját nővérétől elszeretni! És mi sült ki belőle? Egy boldogtalan házasság, egy boldogtalan lány és most már egy boldogtalan unoka.

A nagyanyja arca rezzenéstelen volt.

Talán megszelídített temperamentumának köszönhette, hogy nyolcadik évtizedére is a fel lehetett ismerni benne a régi Keszthelyi Cecíliát, megőrizte klasszikus vonásait, épp csak elhalványultak kissé. Tündérszerűvé vált ifjúságának vad szépsége. A hátát egyenesen tartotta, nyakát hátrahúzta, állát felszegte, és ez sokat elárult annak az embernek a tartásáról, aki megtanult túllépni a saját történetén.

A kismama tekintete cseppet sem tűnt megszeppentnek, inkább riasztónak. Ahogy maga alá húzott lábakkal kuporgott a nagymama rekamiéján, úgy festett, mint egy dühös sellő.

– Boriskám, életem… te művésznek készülsz, szeretni és gyűlölni is tudnod kell…

A nagymama úgy folytatta, mintha nem is Borival, hanem önmagával társalogna.

– Anyád mutatta a grafikát, amit hétfőn be kell adnod, és nem akarok hízelegni neked, de ritkán rajzoltál ilyen rosszat.

– Pfff. Na jó. Hagyjuk…

– Tudod, én mit mondok? Lehet, hogy nem véletlenül hozta így a sors.

– Ez meg mit akar jelenteni? Hogy nem lesz belőlem tervező? Annyira szar vagyok?

– Tehetséges vagy, Boriskám! Tehetséges, mint a nap! De nem biztos, hogy olyan nagy baj, ha előbb kicsit felnősz, megerősödsz… Megtanulsz élni. Különben azok ott bedarálnak!

– Ja. Mert gyerekkel nem fognak. Nagyi – mondta zordul –, nekem annyi!

– Ne beszélj butaságokat! Tudod – mondta hirtelen –, én a korai terhességek híve vagyok! A legfontosabb a világon a gyerek…

– Miért? – kérdezte Bori flegmán.

– Hogyhogy miért? Majd meglátod, miért! – mondta határozottan. – A gyerek az első! Utána jöhet minden…

Neki viszont cseppet sem tetszett, hogy életének terve egyik napról a másikra módosulhat. Különösen az fájt Borinak, hogy össze van kötözve mások kifürkészhetetlen szándékaival.

Jonas négy év után egy csütörtök kora délután becsengetett, miközben a frissen felvett művészpalánta a lábujjkörmeit lakkozta.

Ledobta a küszöbön a hátizsákját, és azt mondta:

– Gyere, menjünk le a Balatonra!

És ő amilyen szar, befolyásolható, hülye liba, négy órával később ott ült Jonas mellett a földvári mólón, láblógatva, fejét a fiú vállára hajtva.

Miért, istenem, miért?

Jonas ezt is megmondta.

– Olyan logikus, hogy mi most itt ülünk, mint hogy a nappal után jön az éjszaka!

Az elmúlt három évben egy szót sem váltottak egymással. Bori megcsókolta, majd amikor Jonas arca teljesen cseppfolyóssá vált, egészen közelről beleordított:

– Mi a fenét csináltál három évig?

Egy pillanatra megállt az idő.

– Bori, előbb hallgass meg…

– Ó, csupa fül vagyok!

– Tényleg eltűntem, nem lett volna szabad. Sajnálom, de hidd el, okom volt rá.

És homályos mesébe fogott egy titkos politikai szervezetről, amiről jobb, ha Bori nem tud, mert a szálak egészen a dél-amerikai kábítószer-kereskedőkig vezetnek… Már nagyon megbánta, de hát Bori el nem tudja képzelni, mi folyik most a kelet-berlini egyetemisták közt, van, aki pornókazettákkal seftel, van, akit a neonácik szerveznek be, senki sem látja a jövőt, szinte mindenkinek munkanélküli lett az anyja vagy az apja.

– Két és fél millió ember egy év alatt. El tudod ezt képzelni, Bori? Mindent bezártak… a Wartburg-üzemet, a játékgyárat, mindent…

– Nem érdekel a Wartburg-üzem! TE hol voltál?

– Állj már le, Bori… Csak téged óvtalak.

– Klafa. Arra különösen kellett vigyáznod, nehogy a következő években bajba sodorj egy telefonnal…

Jonas megpróbálta újból átölelni.

– Olyan zavaros volt minden, rá se ismernél a korábbi életünkre…

– A fejed zavaros…

– Ina iskolájában a fél tantestületet kirúgták… Anyáméknál a fél bankot. Éveken át sejtették, ki kiről jelentett, de most meg is nézhetik az aktákat…

Váratlanul erős szél kerekedett, visszakergette őket a nyaralóba.

De Jonas még útközben is csak mondta és mondta, hogyan javítják Volkswagenre a Trabantot az elsős olvasókönyvekben, mert hirtelen a Trabi is gyanús elem lett. Ideológiailag.

Beugrottak egy éjjel-nappaliba, feltankoltak földöntúli finomságokkal, dobozos sörökkel, kólákkal, baconos chipsszel és gumicukorral, mindenféle pudinggal.

Jonas szórakozottan rámolta be a kincseket a zacskóba.

– A reklámszatyrokért fizetni kell? – csodálkozott. – Nálunk ingyen adják. Minden pénztárnál áll egy segéd, aki berámolja neked a cuccot. Gyorsabban halad a sor, nagyon praktikus…

Hajnali ötig szerelmeskedtek, és vodkába áztatott gumicukrot majszoltak. Mintha ott lehetne folytatni, ahol abbahagyták, miközben a világ a feje tetejére állt.

Másnap délelőtt tornacipőt húztak, hogy végigjárják azokat a helyeket, ahol boldogok voltak. Mint valami csillagtúrát.

Maguk mögé néztek, hogy lássák, honnan ered ez az egész közöttük, milyen messziről.

– Kár, hogy így hagyják lepukkanni… – nézelődött Jonas gondterhelten.

Bori, bár kénytelen volt egyetérteni, kezdett besokallni. Ott állt a kisbolt előtt, és semmit sem értett.

– Te, Jonas, tulajdonképpen minek jöttél ide? – kérdezte hirtelen savanyú ábrázattal. Volt az egész napban valami különös. Méghozzá nagyon is különös.

– Mert lehet, hogy nálatok leomlott a fal – folytatta Bori sötéten –, de mintha köztünk magasabb lenne, mint valaha…

A szeplős srác hirtelen sarkon fordult.

– Igazad van – megvonta a vállát, mint aki elégedett magával, hogy végre rosszat mond. – Tényleg nem tudom, hogy miért jöttem…

„Régebben a Balaton volt neki a csoda. Akkor persze jó voltam neki. Hülye fasiszta!”– gondolta Bori. És ki is mondta.

– Hülye fasiszta.

Jonas akkor lekevert egyet.

Amikor kicsit később, égő arccal felnézett, megdöbbentette Jonas arckifejezése. Hideg, közönyös fáradtsággal nézett rá.

Bori egy darabig állt csípőre tett kézzel, egyik szemöldökét felvonva. Aztán elindult visszafelé a vasúti sínek mentén a nyaralóhoz. Berontott a franciaágyhoz, összekapta a széthajigált cuccokat. Jonas hátizsákját kidobta az útra.

Ahogy most hónapokkal később a nagyi kanapéján kuporgott, domborodó hassal, újra maga előtt látta a csupasz aszfaltot, amelyről egy szempillantás alatt eltűnt a hátizsák.

Mit tehetett volna? Gyakorolta a látványát.

NEGYVENHATODIK FEJEZET

2012, BUDAPEST, MARGIT KÖRÚT, H-CSOPORT

– Akarsz szexelni a terapeutáddal? – kérdezte Marcsi ide-oda kapkodva a fejét, majd egy merész sávváltással lefékezett Rombuszmintás háza előtt.

– Te hülye vagy?

– Sosem fordult meg a fejedben?

– NEM!

– Most mi van? Teljesen normális reakció lenne…

Aznap mindenki hülye kérdéseket tett fel.

– Ön megváltoztatta a nevét? – kezdte szegény Rombuszmintás is.

– Igen – felelte Bori jámboran. – A Keszthelyi a nagymamám lánykori neve.

Rombuszmintás előrehajolt, és kiélesítette a golyóstollát.

– Ez érdekes – mondta, majd hosszú, kínos szünetet tartott. – Miért döntött így?

– Mi benne az érdekes? – érezte, ahogy a fejébe szökik a vér. – Már ne haragudjon, hogy ezt mondom, de magának minden érdekes. Nekem meg ez az életem, és csak egy van belőle! Tizenkilenc éves koromban – folytatta megenyhülve –, amikor az apám szóba sem akart állni velem, csak mert hirtelen valami nem úgy történt, ahogyan ő képzelte, bedühödtem. Ennyi.

– Értem. Tudja, én úgy gondolom, ezt mindenképpen érdemes megbeszélni. Azonosságtudatot teremt a tudat, hogy az ükapánkat, dédapánkat, nagyapánkat, apánkat is így hívják.

– Miért? Mennyivel rosszabb, ha a nagyanyánkat vagy az ő apját?

– Azt az őst, akit megtagadtak?

– Erről akkoriban én még nem tud… – mondta, de már a szó közben eszébe jutott, hogy hogyne tudott volna! Hiszen éppen szimpátiatüntetés gyanánt esett a választása a nagyi nevére. Aki annyi méltatlan megjegyzésnek esett áldozatul, holott a világ legbölcsebb, legönzetlenebb nagymamája!

– Amúgy a Nagyi keresztneve is benne van a nevemben.

– Valóban?

– Eredetileg Cecília Borbála vagyok. Tudja, anyám mindig vágyott egy Cilikére, de apám nem akart a nagyi nevén szólítani. Lassan mindenki áttért a Borira…

Rombuszmintás odament a könyvespolchoz, és fel-alá járkált előtte.

– Vannak, akik azt tartják, hogy a nevünk afféle mantraként működik, hiszen azt halljuk a leggyakrabban életünkben. Nézzük csak… – narancssárga könyvet vett elő, és bőszen lapozgatta – a Cecília életfeladata, hogy a nőiességét és a szenvedélyt harmóniában élje meg. Viharos, olykor botrányos szerelmeket él át. Keresi az érvényesülés lehetőségét, ebben sokszor a bája, kedvessége segíti… Bor-bá-la… – visszalapozott – hah! Megvan. A Borbála jelentése: külföldi, idegen… Lám, ezt a szerepet milyen mélyen megélte Németországban. Nagyon erős a szülői kötődés, ami ellen lázadhat, gyakran problémás a családi háttér… előtérbe kerül a kapcsolata a múlttal, a gyökerekkel, et cetera, et cetera… de ha ez rossz érzéseket ébreszt benne, megtagadja… Érdekes, nem? Ha akarja, hisz benne. Csak játék, szimbólum. Hogy ki mit valósít meg ebből, milyen arcúvá teszi a saját nevét, az már az ő teremtése lesz.

Borit kezdte ellenállhatatlanul csábítani a gondolat, hogy kikapja a narancssárga könyvet a kezéből, és odalapozzon a Péterhez.

– Ó. És mi a helyzet a vezetéknévvel?

– A névváltás azért olyan érzékeny terület, mert sokszor indirekt módon jelzi, hogy valakinek gondja van az önelfogadással. Vannak terapeuták, akik úgy értékelik, hogy a név lecserélésével megfosztja a gyerek a szülőt az odatartozás jogától, és ezzel bizonyos értelemben magát is megfosztja a sorsától. Én személy szerint ezt nem hiszem. Viszont érdekesnek találom, hogy önnél is beigazolódni látszik a dupla eltolódás jelensége, leggyakrabban a nagyszüleink blokkjait visszük tovább, velük azonosulunk, ez itt szépen látszik…

Bori csak hallgatta, hallgatta, és nem jutott el az agyáig egyetlen szó sem. Már megint hányinger kínozta.

– És mi van akkor – fakadt ki –, ha ez az egész árt nekem?

– A beszélgetéseinkre gondol?

– Arra, meg a családállításra. Mi van, ha olyasmit szakít fel…

– Mit?

– Szóval ha… bekattanok tőle?

Rombuszmintás hosszan mérlegelni látszott ezt a lehetőséget.

– Én azt hiszem, hogy ebben a terápiában a legkevésbé kiszolgáltatott az ember. A páciensnél hagyja a döntés lehetőségét. Azért kapcsoljuk össze az egyéni terápiát a családállítással, hogy minden esélyt megkapjon, Bori.

– Hát az jó.

– Ártalmatlan, szelíd módszerről van szó, de persze van, amikor valaki nem akar gyógyulni. Ön vizsgáztatja ezt a módszert, agyal rajta. Aki vállalja, hogy az érzései szintjén megmutatkozik, annál a módszer működik. De ha a védelmi hálóján belül az intellektusa felé tolja, és ebben marad, akkor nem tud ezzel a módszerrel a problémáin dolgozni.

– Biztosíthatom, hogy az intellektusom egyáltalán nem vesz részt az ülésen. Hogy őszinte legyek, nem is értem, amit mond.

– Minthogy az egyensúlyvesztés általában érzelmi síkon történik – tagolta Rombuszmintás gondterhelten –, fontos, hogy arra a szintre menjünk vissza, tud követni?

– És… van erre a módszerre valami tudományos bizonyíték?

– Hogyan?

– Nem is tudom. Valami tanulmány…– szeme tanácstalanul futott végig a könyvespolcon.

– Számtalan tanulmány van, de nincsenek egyenutak! Bori, lehet, hogy önnél nem ez a terápia működik, hanem, mondjuk, a kognitív módszer nyit ki kapukat… nem tudom… Érdemes előbb megfigyelőként megnéznie egy-két állítást, mielőtt dönt.

Hirtelen ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy otthon üljön a kanapén Péter mellett, és nyomkodják a távirányítót.

– Még megbeszélem a férjemmel.

– Jó, beszélje meg.

Azon agyalt, hogy ha megint nem lesz ott az asszisztens az előtérben, akkor odacsúsztathatja-e feltűnés nélkül a fehér borítékot a pszichológiai szaklapokra, vagy nyomja egyenesen Rombuszmintás kezébe.

– Egy pillanat… – torpant meg. – Megkérhetném még valamire? Megnézné abban a narancssárga könyvben, mit jelent a Péter név?

– Hogyne. Szívesen – lapozgatott Rombuszmintás, majd jelentőségteljesen felnézett: – Kőszikla.

Hm. A kezébe nyomta a borítékot, és távozott.

NEGYVENHETEDIK FEJEZET

2008. JÚLIUS, BERLIN, HALENSEE

Bori leszállt a 129-es buszról a Halenseenél, hogy elsétáljon a Ku’damm egyik bizsutériájába az elefántcsontszínű művirágokért.

Elmosódott zeneszót hozott a szél a tó felől a buszmegálló felé. „Még egy pocsolya, ami miatt kerülni kell” – morogta, ám ahogy a szeme sarkából a városi tóra nézett, a látvány megállította.

A part fénylett a délutáni naptól.

A fákkal benőtt meredély mindkét oldalán élénk strandélet folyt, a szeles, húszfokos idő ellenére a föveny tele volt fürdőzőkkel. A többség a környékbeli villák valamelyikéből futhatott le a partra, de a biciklikből ítélve sokan a külvárosokból kerekeztek el a szabad strandig. Itt aztán lehetetlen volt különbséget tenni a német topmenedzser és a munkanélküli között, ugyanis mindegyik strandoló anyaszült meztelen volt. Az emberek szárazon és köznapian leegyszerűsödtek.

Charlottenburg polgármesterét mégsem a város közepén pucérkodó tömeg látványa zavarta, hanem egy újonnan nyilvánosságra hozott uniós rendelet, ami miatt ötvenméterenként ki kellett helyezni a „Vízbe ugrani tilos!” táblákat.

Bori azon kapta magát, hogy egyre-másra odakapja a tekintetét. A lígő-lógó férfi-női testrészek látványa gyerekkori emlékeket idézett. Vajon milyen érzelmek bújtak meg Jonas mosolya mögött előző este, az Adlon Szálló báltermében? Igyekezett visszatérni a művirágokhoz, testét és lelkét folyamatos mozgásban tartani, hogy ne legyen ideje ilyesmin töprengeni.

Miután levette a fátylat és diskuráltak, Jonas magától értődőn elsimított egy tincset az arcából…

Csakhogy… ő nem Keszthelyi nagymama! Ha Jonas betoppanna, és azt mondaná: „Hagyj ott mindent, ugorjunk együtt a hídról a semmibe!”, tisztában lenne vele, hogy Jonas, aki hozzá hasonlóan térdig merészkedett már egy másik életbe, óvatosan ugrana. Ügyelne rá, hogy arra járjon valaki, aki rábök a „Vízbe ugrani tilos!” táblára.

Még emlékezett rá, hogy a forradalmár Jonast milyen könnyen vissza lehetett rángatni az álmokból. Apró, prózai dolgokkal.

Milyen egyszerűen, mellékesen hívta, alig pár héttel a pofonjelenet után!

Azért jelentkezik, újságolta, hogy az évszázad üzletét ajánlja.

– Borischka – hadarta izgatottan –, nálatok kilencvenöt forint egy dollár, igen?

– Honnan a francból tudjam?

– Annyi! Holnap kiváltjátok Ildikó mamával a 350 dolláros éves keretet, én meg fogom a kemény, ropogós német márkát, és veszek a lengyel csoporttársamtól pár kalózkazettát…

A lány felhorkant.

– Menj te a fenébe!

– Egy rakás pénzt kereshetünk! Szoftverek is vannak, minden… Figyelj, holnap délután Budapesten vagyok, és elintézzük!

Bori, nem hitt a fülének. Remegni kezdett a dühtől, de azért sikerült azt kérdeznie olcsó, szarkasztikus hangvétellel: – Meséld csak el, miért imádod te annyira Magyarországot?

Jonas nem tudta eldönteni, hogy jön ide ez a kérdés, de nem is akarta sokáig pazarolni az idejét.

– Egy Borischka nevű lány miatt?

– Fura egy barátság, mi?

– Nem hiszem.

– Én meg azt nem hiszem, hogy te bármit tudsz rólam!

– Bori, erre most nincs idő…

– Csak nyaralgattál velünk a legvidámabb barakkban… Aztán felszívódsz évekre, és lazán felhívsz, hogy a piszkos sefteléseidbe belerángass?

„Biztosan menstruál” – intézte el magában Jonas.

– Forgatod a szeplős képedet a jólét felé… – folytatta Bori – mint… mint Van Gogh napraforgói!

– Jézusom!

– Most éppen a valutaárfolyamoktól függ, mennyire vagy a magyar barátnődre ráizgulva…

Jonas rágyújtott egy cigarettára, hangosan kifújta a füstöt.

– De hát én vagyok az, Bori, Jonas!

– Jonas, aki az életem részévé vált… Akit hozzám kötözött a sors…

A fiú megkockáztatta, hogy hozzátegye:

– Ennyi erővel azt is mondhatnánk, hogy téged kötözött hozzám.

– Szánalmas vagy, Jonas!

És lecsapta. Akkor döntötte el, hogy megutálja Jonast.

Gőzerővel próbálta megutálni, és nem sejtette, hogy Jonas kislányát hordja a szíve alatt.

Otthon mindenki a züllött művészéletet okolta Bori sorsának baljós fordulatáért. A képző gólyatábora tíz nappal a balatoni pofon után kezdődött a tetthelytől nem is olyan messze, a tó másik oldalán. Borinak nem sok kedve volt elmenni, az ismerősei hosszan ecsetelték milyen szex és horrorfilmekbe illő szívatások várnak a gólyákra, de aztán úgy találta, egy ilyen tábor príma pofonfelejtő lehet. Így hát az utolsó pillanatban mégis jelentkezett.

Csak később derült ki, hogy az élet fényesen megjutalmazza a bátrakat. Azokban a kínos órákban, amikor a sors brutálisan tudomására hozta két rózsaszín csíkkal, hogy mit akar tőle, az elméje szokatlan élességgel rakta össze a puzzle-darabokat.

Szóval ezért volt szükségem a gólyatáborra! A dátum nagyon is kapóra jött.

Hirtelen úgy tűnt, nem is létezik olyan dolog, ami ne függne össze frissen felfedezett terhességével. Akkor már két és fél hónapos terhes volt. A kimaradó ciklusnak nem tulajdonított túl nagy jelentőséget, Marcsi megnyugtatta, előfordul ez tizenévesen. Attól a naptól kezdve úgy készülődött áldott állapotára, mint a tökéletes bűntényre. Pontosan eltervezte, mikor keresi fel a nőgyógyászát, a dékáni hivatalt a halasztásért, és mikor avatja be anyját, nagyanyját, apját. A gyerek apja nem szerepelt a listán.

Ám minden gondos előkészítés dacára, a családját, a babakelengyén és a kismama étrendjén kívül egy kérdés továbbra sem hagyta nyugodni: technikailag mégis kivel volt kivitelezhető ez a gyermekáldás?

Nem szűnő, szívós faggatózásukra Bori egy vasárnapi ebéd után kurtán vázolta a helyzetet: – Annyira bebasztam, hogy fogalmam sem volt róla, mi történik…

Nem akart modortalan lenni, de olyan magyarázatra volt szüksége, amely egyszer és mindenkorra elvág minden további faggatózást.

Ó, mennyire vágyott Keszthelyi Bori arra, hogy lánya szülessen! Nem is tudta magáról, hogy ennyire akarja ezt a gyereket. Nem tudatos vágy, sokkal inkább reflex volt. És a szeplős, vörös hajú, cicaszemű Fancsika be is váltotta a hozzá fűzött reményeket.

Borit nem gyötörték kétségek a felől, jól döntötte. Egyedül volt, amikor a kislánya bejelentkezett, úgy érezte, innentől kezdve minden a kettőjük dolga.

Amikor Péter jött, és a baba elfogadta, ő is elfogadta társának.

Előző este, ahogy az Adlon teraszán Jonas szeplőit számolgatta (halovány másolatát Fancsika édes pöttyeinek), egy pillanatra mégis mellbe vágta az ötlet, hogyan alakult volna az életük egymás mellett.

Marcsi hívása vijjogva, rezegve rángatta vissza a valóságba.

Halló, ő hozzáment a kamaszkori szerelméhez!

Végighallgatta, mit művelnek egymással. Vajon ők is itt tartanának most Jonasszal?

Marcsi hisztérikusan hajtogatta, hogy válni akar.

Hát nem sokkal szebb, nem sokkal emberibb a kapcsolatuk Péterrel? Fancsikának joga van ahhoz a biztonsághoz, amit ő nem kapott meg gyerekkorában!

Bori egészen megrettent attól, hogy a lánya genetikus kódjeleiben a múlt megelevenedhet. Egész éjjel gondolkodott, és reggel úgy kelt fel, hogy szembenéz ezzel a lehetőséggel. Szembenéz Jonasszal.

Elmondja neki. Úgy, ahogy volt.

Ha eljön az esküvőre, elmondja. Mert nem volt benne teljesen biztos, hogy eljön.

NEGYVENNYOLCADIK FEJEZET

2008. JÚLIUS, BUDAPEST, PLATÁN LAKÓPARK

Ezekben az órában ugyanez a kérdés gyötörte Kenéz Györgyöt is.

Hogy jön-e hozzá a felesége. Hazajön-e?

És ha három nap után hazaér, mit mondjon neki? Kenéz Györgyöt igazából most már az érdekelte, hogy tulajdonképpen ki itt az oké. És ki nem oké?

Hiszen a felesége egyértelműen lelepleződött! Ennél egyértelműbben már nem is lehet. Ahogy az ügynökség fejlécén szerepel: in flagranti!

De valamiért a házastársi dogmatikán mégis rés keletkezett. Marcsi bűnössége korántsem volt annyira egyértelmű. Meglehetősen filozofikusan fogadta a csábítási kísérletet, és a diktafonra olyan mondatok kerültek, amelyek Kenéz György szerint egyáltalán nem tartoztak a tárgyhoz. Amelyeket nem akart hallani. És amelyeket az ügynökségtől nem rendelt meg!

Teljes bizonytalanságban botorkált lakóparki lakásuk valószínűtlenül tágas, fehér műbőr fotelokkal zsúfolt nappalijában, amely most úgy festett, mint egy filmforgatás után ottfelejtett díszlet. Felvett és letett különféle tárgyakat, és próbálta visszaidézni az eredeti forgatókönyvet. Abban az esetben, ha minden a terv szerint halad, ahogy az a puhapöcs Tivadar ígérte, most neki lenne egy zajos, sóhajokkal és felkiáltásokkal telezsúfolt felvétele. Egyszer és mindenkorra véget vethetne a felesége mártírkomédiájának. A morális meg mindenféle fölény hozzá került volna, soha többé nem volna már durva, nemtörődöm férj, csak egy sértett, becsapott családapa. Emelt fővel kezdhetne új életet, hiszen amit mindig is sejtett, hogy bizonyos dolgokat a felesége provokál ki belőle, íme, fényesen beigazolódott!

Ki gondolta volna, hogy ilyen elmaszatolt végeredmény születik?

Megadón indult a konyhába, hogy főzzön magának egy kávét.

„Én akkor is elválok, fogadkozott, hisz Marcsi csak elment abba a kurva hotelba!” Hogy szoktassa magát az önálló élet gondolatához, bepakolta a kávéscsészét és a kiskanalat a mosogatógépbe. Sőt, hirtelen az a merész ötlete támadt, hogy el is indítja a programot! Körbenézett, nem lát-e még mosatlant.

Minthogy a felesége három napja az anyjánál lakott a gyerekekkel, nem járt nagy szerencsével, viszont a cukortartó mögött, ahol a pizzázó menüje, kivágott receptek meg egy lekvárfoltos kalóriatáblázat lapult, megpillantott egy cetlit Marcsi kézírásával.

Kenéz György szinte tűzbe jött, rábukkant valamire, egy dokumentumra a három nappal korábbi életükből. Egy dokumentumra, ami Marcsié volt! Elővette az olvasószemüvegét, meg egy sötét színű férfizsebkendőt, és szépen kisimította a konyhaasztalra a kockás lapot, és a száját harapdálva tanulmányozni kezdte.

Augusztus kiadások:

– Rezsi 74 000 forint

– Hétvégi bevásárlások: 48 000 forint

– Gyerekek tenisztábora: 93 000 forint

– Közös költség: 9000 forint

– Fodrász: 4200 forint

– Tank: 10 000 forint

– Allergia elleni gyógyszer: 6000 forint – Nóri néni szülinapi virág: 2500 forint – Szandál sarkaltatása: 1200 forint

– Zsebpénz, takarítás, egyéb: 50 000 forint Augusztusi bevételek:

– Fizetés 210 000 forint

– Gyuritól tartásdíj: 60 000 forint

– Garázs bérbeadási díja: 15 000 forint Itt tartott a listán, amikor fordult a kulcs a zárban, és az ajtóban megjelent aranybarnára sülve, új, rövid, aszimmetrikusra vágott frizurával Marcsi.

– Te kiadtad a garázsunkat? – meredt a feleségére. – Mikortól?

Marcsi letette a retiküljét a konyhaasztalra, majd két, frissen manikűrözött kezét iskolásan maga mögé téve bólintott.

– Csak a felét. Az egyik beállót… Azt is nagyon jó áron ki lehet adni. Éppen erről akartam veled beszélni.

Kenéz Györgyben homályosan felmerült valami gyanú.

– És ez az izé… ez a tartásdíj… mégis mi a fene akar ez lenni?

Marcsi megint olyan sajátságosan nézett rá.

– Gyuri, már régóta akartam veled beszélni a problémáinkról, de akárhányszor próbáltam, te mindig hárítottál…

– Megint ezzel jössz! Tudod, hogy nem vagyok egy beszélgetős… én nem tudok…

– Nem tudsz, vagy nem mersz?

Kenéz György a térdét nézte, aztán Marcsi új frizuráját.

– Most mit izélsz, hogy nem merek?

– Lássuk csak, ki tudod fejezni magad magyarul. A beszédszerveid épek, jártál iskolába, ismered, hogy mit jelent az a szó: probléma. De nekünk, úgy látszik, egy Tivadarra volt szükségünk! Egy bérelhető ripacsra! Mondhatom, gyönyörű házasságterápia…

– Hm… én úgy láttam, nagyon is elégedett voltál a szolgáltatással!

– Végeredményben – kezdte Marcsi vontatottan, aztán gonoszul elmosolyodott – elégedett lehetek az ízléseddel…

Kenéz György ösztönei azt súgták, hogy korlátokba ütközött, ezért gyorsan irányt váltott.

– Lehet, hogy a tény, hogy én felbéreltem egy álcsábítót, akivel te az első adandó alkalommal szobára mentél, beárnyékolja a kapcsolatunkat…

– Beárnyékolja?

– Jó, akkor tönkretette. Erre te mindjárt kiadod a garázsunkat?

– A kurva életbe, Gyuri, te figyeltettél engem! Manipulálni próbáltál! Infantilis, retardált módszerekkel csőbe húzni!

– Na, várjál már egy kicsit. Te most kirakod a szűrömet? Marcsi, te el akarsz válni?

Marcsi mosolyogva pislogott.

– Te nem?

– Én nem – felelte a férj teljesen nyugodtan, és nagy műásítást produkált –, mert én még minden szarság ellenére szeretlek.

Marcsi észlelte az esélyt a vallomás viszonzására, rövid, mély csönd következett. Taktikus és vitathatatlan.

Megenyhülten folytatta:

– Hidd el, Gyuri, egyszer még hálás leszel nekem…

– Ó, én már most roppant hálás vagyok!

– Persze lehet ezt még sokáig csinálni. De van egy kis gond. Harmincöt évesek vagyunk. Nemsokára negyven, aztán hipp-hopp elmegy az élet. Szerinted megéri így élni?

Kenéz György arca kisfiús kelletlenséggel elfelhősödött.

– Nem élünk mi rosszabbul, mint mások…

– Tudod, nemrég olvastam valamit…

– Pontosan – horkant fel –, te mindig olvasol valamit!

– Igen – folytatta Marcsi háboríthatatlanul –, és ez most nagyon megérintett. Készült Amerikában egy felmérés…

– Még jó, hogy nem a brit tudósok…

– Nem, Gyuri, egy magyar származású ürge vizsgált évtizedeken át túlélőket. Egy csomó embert, akik a rákot, a szegénységet, a politikai üldözést, a koncentrációs tábort, az anyagi tönkremenést, a természeti csapásokat túlélték. Tudod, mire jutott?

– Gondolom, mindjárt megtudom.

– Akinek van valakije, akivel őszintén, mélyen összetartozik, csak egyetlen valaki, aki nem tudja elképzelni nélküle az életét, az szinte bármit képes túlélni! Bármit. Neked is jogod van úgy élni, hogy valakinek rád, páratlanul terád van szüksége! Azért mondom ezt, Gyuri, mert valahol még én is szeretlek…

Na, tessék, erre várt, most kimondta.

– És a gyerekek? – kérdezte Kenéz György vádlón. – Mi lesz a gyerekekkel? Rájuk nem gondolsz?

NEGYVENKILENCEDIK FEJEZET

2008. JÚLIUS, BERLIN, ADLON SZÁLLÓ

A násznép elnémult a látványtól. A bálterembe vezető lépcsőház minden egyes lépcsőfokán Mozart-öltönybe és -menüettruhába öltözött zenészek várták az ifjú párt.

Edina ragyogott és sóhajtozott, Bori a szakmájához tartozó jóindulattal kószált a vendégek között. A kissé spicces magyar örömanya felbátorodva, hogy „en famille”, családi körben van, Bori nyakába borult, és bevallotta, mennyire tartott az egész proccos naptól, ám most, hogy a vége felé közeledik, nyugodt lélekkel kijelentheti, a mosonmagyaróvári Halász csárdában sem szórakozna jobban.

Csúcsszínvonalú esküvője forgatagában Bori eltűnődött azon az unalmas statisztikai adaton, amit a házassági anyakönyvi kivonaton látott:

A menyasszony VELE EGYIDŐS volt! Sőt pár hónappal idősebb.

Edina élete csak most kezdődött, az övé pedig gyakorlatilag véget ért. Véget ért abban az értelemben, hogy már csak fenntartania kellett, nem létrehoznia.

A filmesek, akikkel a főiskola után egy ideig együtt dolgozott, folyton azt hajtogatták, hogy addig tart egy film, amíg minden egyes fordulat új információt jelent. Bori akármerre sakkozott az Adlon báltermének forgatagában, ugyanarra az eredményre jutott: az ő filmjében nincs már új információ! És minden előre kiszámítható. És Jonas nyilvánvalóan nem fog eljönni! És nyilvánvalóan ez így a lehető legjobb.

Nyugi, nyugi, nyugi!

Elnézte a tangóval próbálkozó Edinát, akinek a filmje aznap kezdődött, és olyan fizikai formában is érezhető irigység tört Borira, hogy bűnbánóan felemelte a menyasszony felé a hüvelykujját. Minden oké veled! – mutatta. Edina az izgalomtól és a tánctól kipirulva, nevetve, levegőért kapkodva integetett vissza.

Bori rosszkedvűen igazgatta a ruhája pántját.

Keszthelyi Cecília arra tanította, hogy bármit megélhet tündérmeseként vagy horrorként, aszerint, hogy hogyan állította be lelkének optikáját. Nagyanyjában láthatóan megvolt a képesség, hogy az élete finoman szólva is keserédes történetét tündérmesévé alakítsa. Bori ezzel szemben folyamatos csalódottságban élt. Az volt a legbosszantóbb az egészben, hogy tudta, nincs joga hozzá. Hiszen eddig bármilyen hülyeséget művelt, a sors előbb vagy utóbb helyrepofozta.

„Minden gondolatnak – mondogatta a nagyanyja – van színe és visszája. Vigyázz, hogy melyik oldalt gondolod, mert azzal, hogy elképzeled, már meg is teremted.”

Bori nem akart teremteni. Se a színét, se a fonákját. Maximálisan felette állt az ilyesminek. Csupa józan, praktikus teendőkkel foglalta el magát. „Magabiztos, szuperklasszis tervező vagyok, aki kiteljesedett az életében…” Ide-oda rohangált.

A tortavágáson is túl voltak, ellenőrizte a vendégkönyvet, az autót, és éppen a csendes visszavonuláson törte a fejét, amikor a kissé már meglazult forgatagban hirtelen előtte termett Jonas.

Utálta, hogy az egész teste megremeg, és az erein valami jóleső melegség fut át. Elgyötörten makogott valamit.

Jonas csak állt süketen (miért nem kiabálnak ilyenkor az őrangyalok?).

– Ezer éve nem táncoltunk – nyögte végül fekete öltönyben, szeplősen, férfiasan.

Ennyi év után is biztos kézzel vezetett, noha nem nézett Borira. Bori sem nézett rá.

Azt a benyomást keltették, mintha nem is lennének tudatában, hogy táncolnak. Mintha éppen csak egymás mellé sodródtak volna a tömegben.

ROXANNE! – üvöltötte a zene, és ők komor arccal lépegetni kezdtek a ritmusára.

Az emberek lassan őket kezdték figyelni, de Bori és Jonas nem vett tudomást róla.

Úgy táncoltak, mint akik soha többé nem fognak táncolni.

ÖTVENEDIK FEJEZET

2008. JÚLIUS, BERLIN

Azokban az órákban, mialatt Jonas Borischkával tangózott, Arika kihasználta a meleg nyári estét, és hatalmas, Spreere néző teraszukon beizzította a házi grillt.

Örökölte apja sütögetős mániáját, mindenféle és -fajta zöldséget, szárnyast, halat és gyümölcsöt képes volt a rácsra tenni. Házi recept szerint készült, szenvedélyes minifasírtjainak illatával rendszeresen sokkolta a környéket.

Miközben főzőcskézett, különböző méretű és színű cserépedényekkel volt körbebástyázva, innen is, onnan is kóstolgatott, és fel-felragyogott az arca. Azt az áhítatot sugározta, amit csak a kedvenc étele tud az ember arcára csalni: a világ rendben van.

Küldött egy szöveges üzenetet Jonasnak, hogy emlékeztesse: It’s Jonas’ & Arika’s time!

A MeTime-program, bármilyen jól fizetett is, kezdett Arika agyára menni.

Nyolc óra is elmúlt, és még mindig nem kezdődött el Jonas és Arika ideje. Haragosan nézett a padlizsánkrémre és a szőlőlevelekre, de abból az irányból nem érkezett semmi információ, így küldött még egy üzenetet.

Fél kilenckor elkezdte magába tömni a cikkekre vágott sült padlizsánt, a bacont és a csicseriborsós pirítóst, egy kancsó, hűtött, habos tetejű ájránt. Utánagurított két doboz Coca-Cola lightot. Végül csipegetni kezdte az étcsokoládéval gazdagon megszórt, kesudiós pudingot.

Jonas még mindig nem jelentkezett.

Nagyon szomorú dolog, rögzítette magában Arika hányingerrel küszködve, nagyon szomorú egyedül lesúrolni, majd elpakolni egy komplett grillkészletet!

Gondolatban hozzátette: kapják be! (A világ összes tőkés, kizsákmányoló embere, akik embereket dolgoztatnak vacsoraidőben!)

Az ünnepi grillezésnek egyébként más apropója is volt: el akart dicsekedni vele, hogy csont nélkül elfogadták a Magyarországon forgatott anyagait A falhoz, meg a papírmasé-Konstantinápoly-sztorit, ezzel az ő emancipációja elkezdődött. Hamarosan státusba veszik az ARD-nél.

Amikor Arika már semmiféle eltakarítanivalót nem talált, dühös lett, és úgy döntött, lefekszik, nem várja meg Jonast. Fáradtságát, csalódottságát és hányingerét a lélegzetével együtt apránként fújta ki. Még sokáig perlekedett gondolatban az ukrán üzletemberekkel, akik nem hagynak nyugtot a férjének, és elrontanak egy szép, nyári, sütögetős estét.

Arra ébredt, hogy a kora reggeli nap besüt a szobába. Előző este elfelejtette lehúzni a redőnyöket. Oldalra nézett. Az ágy másik fele üres volt.

De a lepedő és a takaró mindkét oldalon gyűrött…

Megkönnyebbülten sóhajtott fel.

– Na hiszen… Felébresztettelek? – Jonas nyugtalanul sertepertélt a szobában.

Arika megdörzsölte a szemét, és hunyorogva rámosolygott. Gyűrött alvópóló, a víztől még nedves, rövidre vágott haj.

– Tegnap este Jonas és Arika-idő volt – emlékeztette. – Nem kaptad meg az üzenetet? Egymagam grilleztem a teraszon, mint egy idióta…

Arika arccsontjai a reggeli fényben is finomak voltak, az álla azonban nehéz, sőt brutális… apja külseje volt ez, amelyet csak a fényképezőgép csalt elő néha, most viszont hirtelen Jonas számára a napvilágnál is láthatóvá vált.

A férfi végigfuttatta az ujját a csigás fürtökön.

– Süssek neked egy omlettet?

– Viccelsz velem, kajára sem tudok gondolni. – Arika hirtelen nagyon megsajnálta magát, amiért egyedül falta be az egész vacsorát. – Legalább üzenhettél volna!

Átkulcsolta a férje nyakát.

– Igazad van, szívem! – motyogta Jonas, és nekiindult. – Hányra kell ma menned?

– Mmm… ma itthon dolgozom… – sóhajtotta Arika, és hosszan, lassan megcsókolta a férjét.

Jonas felsóhajtott, és Arika álla alá nyúlt, hogy a szemébe nézzen, és jelezze neki, hogy komolyan szeretne beszélni vele.

Ám annyi parancs és behódolás volt a felesége tekintetében, hogy akaratlanul is mosoly jelent meg Jonas arcán. Megcirógatta Arika tarkóját a füle tövénél, szenvedéllyel és rettegéssel telve visszacsókolta, majd lehámozta róla azt a pamuttopot, amit halványsárga pizsamasortjához viselt. Még a vágytól elbódulva is látta Arika ravaszkodásának szépségét. És mélyen megrendítette.

– Mi van? – dünnyögte Arika, és szorosan átölelte Jonast.

– Beszélnünk kell.

– Előbb csináljunk omlettet!

Egyik kezével még mindig ölelte, a másikkal hadonászott, részletesen ismertette az elszalasztott grillparti menüjét, összefüggéstelen mondatokat szórt rá a kinevezéséről, a prémiumáról és a papírmasévárosról, míg Jonas hirtelen átölelte.

– Holnap elköltözöm.

A szóáradat megszakadt, és a felesége nyüszítéshez hasonlatos sírásra fakadt. Nem kérdezte, hogy jól hallotta-e. Nem kérdezte, miért költözik el, milyen okból és miért most, a szerelmeskedés után jelenti be, mert abban a pillanatban rádöbbent, hogy tudja.

Jonas a feleségéből feltörő szinte nem is e világi hangokat hallva megértette, hogy sokkal többet veszít, mint a házasságát. Elveszíti a békéjét is, elveszít mindent. Borischkáért. Már másodszor.

– Én mindenért vállalom a felelősséget! – hajtogatta.

Arika hátralökte a fehér konyhaszéket, amelyre a férje óvatosan leültette, és apró, duci, gyerekes öklével rávágott az asztalra.

– Nem költözöl el.

– Arika…

„Ezen most túl kell esnünk – gondolta Jonas, higgadtan, határozottan –, hogy minél gyorsabban talpra állhassunk.”

– Tudod, hogy ez nem így megy… Na… Gyere ide…

– Cseszd meg, Jonas!

– Bárcsak segíthetnék neked, szívem!

Arika hátrált, és a tenyerét fenyegetőn emelte a férje felé.

– Nehogy hozzám érj! Hogy volt képed… egy gyors numera azért még belefért, igen?

Jonas szeplői fellángoltak.

– Emberi reakció volt… Természetesen – mondta – ezért is vállalom a felelősséget!

– Miféle felelősségről beszélsz te? A dugás része a te híres filozófiádnak… halljam, most kit basztál meg? Ezt hívod MeTime-nak, Jonas? Majd én megmondom neked, mi az a MeTime! – fejét felszegve mondta. – Tőlem nem válsz el soha!

Jonas kényszeredetten mosolygott, gondolkodott és bólogatott, mintegy jóváhagyva a vádakat. Nagy pillanat ez, Arikának szabadon kell engednie őt, mert mindkettőjüknek így lesz a jobb, de hát nincs ember, akiben annyi rugalmasság és nagyvonalúság volna, hogy erre képes legyen. Óvatosan és tapintatosan kell őt támogatni ebben, nagy-nagy türelemmel.

– Tudod, hogy ez nem így megy… – csitította. – Bármi, amit erővel megpróbálunk megtartani, amihez görcsösen ragaszkodunk…

Arika felkapta a konyharuhát, és egyetlen tízpontos mozdulattal lesöpörte a frizsiderre mágnesezett esküvői és nyaralási képeiket.

– Ezt a szöveget – ordította – tartogasd a Me-time-ügyfeleidnek!

Azzal, mint egy ragadozó, egyetlen ugrással az ajtónál termett. Egy sort alakú vákuum maradt a felesége után a konyhában.

– Amikor viszont elengedjük… – meglehetősen erőtlenül sikerült a híres metafizikai tételt befejeznie – gyakran maguktól is visszajönnek…

Arika a kedvenc foteljában törte a fejét, hogy mit csináljon.

Túlságosan is hozzászokott, hogy Jonas nem hazudik neki. Most sem hazudott, sajnos.

Arika mindig is úgy élt ebben a házasságban, hogy kezdettől sejtette: Jonas akna.

Egy Hans, akihez nem lett volna szabad hozzámennie.

„Meglátod – mondta neki az anyja –, visszahozza a Tekin-házba a balszerencsét!”

De Arika beleszeretett a kék szemű, vörhenyes hajú Hansba, aki annyira más volt, mint az összes korábbi török udvarlója. Érthetetlen, valami nem is tisztességesnek ható szenvedéllyel vonzódott kislánykora óta a Hansokhoz, és amikor végre randevúzott eggyel, néma teste életre kelt. Minden rezdülésével Jonas felé röppent, pedig eleinte nem is találta különösebben eredetinek vagy melegszívűnek.

A népek asszimilációja a legnagyobb ünnepét ülte, csak a Tekin család nézte elrémülve, hogy a hórihorgas Jonas milyen otthonosan mozog az ebédlőjükben.

„Mi húzza ezeket egymáshoz? – nézett össze a török házaspár gondterhelten. – Egy Hans…”

Az anyja az eljegyzés reggelén beszámolt Arikának arról, milyen irtózatosat álmodott. Zokogva jelent meg a lánya álmában, fején fehér mirtuszkoszorúval; mi ez, ha nem baljós előjel? Költözzenek össze, ő nem bánja, csak ne házasodjanak!

Arika higgadtan közölte, hogy ő hozzámegy Jonas Wetzelhez, érez magában annyi erőt, hogy vállalja egy esetleges balul sikerült döntés következményét. Elvégre önálló nő, amúgy sem a házasság az életének az egyetlen pillére.

Az anyjának természetesen igaza lett. Nem kellett hozzá túl sok boszorkányság, az ő családjukban ritka volt a szerencsés frigy.

De miért éppen most?

Arika azonnal tudta a választ. Nyilvánvaló, hogy mi történt. Kész nevetség! Egy nő történt Jonasszal, bármilyen közhelyes, és ő ezt napok óta tudja, érzi. Ez egyszer Arika maga ellen akart gondolkodni, józanul felmérni a kár nagyságát, és kitalálni, mit lehet még megmenteni.

Felemelkedett a karosszékéből, lábujjhegyen elosont a fürdőszoba ajtaja előtt, ahonnan Jonas arcszeszének illata kúszott utána a folyosón, és magára húzta a hálószoba ajtaját. Egy kis ajtón át lehetett továbbjutni a gardróbba, ahol mindjárt a bejáratnál a félig kicsomagolt bőröndjébe botlott. Kicipzárazta a bőrönd oldalzsebét, és a mélyéről előhalászott egy fénymásolt papírlapot. Egy kinyomtatott, felnagyított, elmosódott fotó volt rajta, amit – és ezt maga előtt is restellte – rongyossá nézegetett az elmúlt napokban.

„Orospu!” – csattant fel a félhomályban. – Ribanc!

A kép egy beesett arcú, karikás szemű nőt ábrázolt. Arika összecsücsörített szájjal és összevont szemöldökkel a szekrényvilágítás felé emelte, de így is ronda maradt a nő.

„Keszthelyi!” – mondta ki hangosan.

Mély szánalmat érzett önmaga és a szépanyja iránt.

Ott volt a gyomrában az előző esti magányos grillparti és a ma reggel hatalmas feszültsége. Valahogy még sikerült feltápászkodnia a gardrób vastag szőnyegéről, rohanni kezdett az ajtó felé, de csak a háló közepéig jutott, és kihányt mindent.

Rá a franciaágyra.

ÖTVENEGYEDIK FEJEZET

2008. JÚLIUS, BUDAPEST, AMADEUS SZALON

– Nem tudom, nem túl izé… habcsókos?

Bori éppen a szoknya szegélyvonalát próbálta beállítani, de a „habcsók” szóra felkapta a fejét. A feketére festett hajú huszonéves menyasszony gótikus sminket viselt, és úgy fogta kezében az abroncsos szoknyát, mintha reklámszatyrot markolna.

– Nahát, hogy mondhatsz ilyen butaságot! – csattant fel a levendulaszín kosztümös örömanya. – Olyan szép vagy benne, szívem, mint egy angyal. Nagyon bájos ruha!

– Ha akarod, nézhetünk egyszerűbb vonalút – ajánlotta Bori nagyvonalúan túllépve azon, hogy habcsókosnak nevezték a kollekció legdrágább düsessz szaténruháját. – Vagy pedig… Mit szólsz ehhez?

Egy vékony fekete bőrövet tekert a fekete menyasszony dereka köré.

– Most mondd meg, szívem… – rajongott az örömanya – hát nem ééédes?

– Aha.

– Ne mondd folyton, hogy aha!

A lány továbbra is mogorván bámult maga elé.

– Kicsit punkos, nem? Tisztára nyolcvanas évek.

Nem úgy tárgyalt velük, mint egy tervezőnő, hanem mint egy másik felelősségteljes anya, és biztos volt benne, hogy az ügyfelei is érzékelik a különbséget. Anya és lánya negyven perccel később egy aszimmetrikus vállvezetésű, egyszerű vonalú halványzöld ruha mellett döntött, és elégedetten távoztak. Egy pillanatra az is megfordult Bori fejében, hogy talán éppen az imént sétált ki az ajtón a habcsókos Nászblogger a levendulakosztümös anyukája kíséretében, ám még ez az ötlet sem tudta felzaklatni.

Mióta hazajött Berlinből, életében először érezte úgy, hogy kézben tartja a sorsát. „Felelősségteljes anya vagyok!”

Korábban is hozott döntéseket, de sohasem kellett ennyire maga ellen döntenie. Legszívesebben ki is mondta volna Péternek és Fancsinak, mennyire iparkodik ezentúl minden olyan, a bensőjében dúló érzést elkerülni, amely felboríthatná a családjuk stabilitását.

Akármennyire nem akarta, két nappal korábban az Adlon Szálló báltermében összefacsarodott a szíve. Hosszú évek kíváncsisága, elemezgetése arról, hogy tulajdonképpen mi történt közöttük a viszontlátáskor, hirtelen leegyszerűsödött arra, ami nem történt.

Az érzést, így negyvennyolc óra után legyűrte, és a fiatalság iránti nosztalgiaként könyvelte el magában. Ezen kicsit meghatódott.

A következő pillanatban az jutott eszébe, mennyire szeretett Jonas kora reggel sétálni. Hosszú, elszánt léptekkel ment ilyenkor, mint aki meg akarja mutatni az ébredező városnak, hogy ő már egy lépéssel előrébb van. Az Adlon báltermén is úgy vágott át kilométeres, kosaras lábain, minden lépésének súlyt adva, mintha tesztelné a parkettát.

Hurkás karú Ámorok, Cupidók és más szárnyasok repkedtek az Amadeus szalonban, de annyira meghatóan ártalmatlannak tűntek, hogy Bori megkönnyebbülésében elhatározta, rácsörög a férjére.

– Csak hallani akartam a hangodat…

Péter érezhetően megörült.

– Ó. Azt hittem, csak a gótikus menyasszony után kerülök sorra.

– Épp az előbb mentek el.

– Remélem, egy vagyont hagyott ott!

– Nem tréfált, mindent felpróbált és lefitymált. Végül az Amarige-t rendelte.

– Szép.

Borit tetőtől talpig átjárta a cinkos, jóban-rosszban érzés.

– Vacsorázzunk együtt!

– Figyelj, ötkor felveszem Fancsit a lovardában…

– Nem – mondta. – Mi ketten!

Péter egy pillanatig tétovázott.

– Öhm… ugye, nem akarsz bejelentést tenni?

– Mi? Milyen bejelentést?

– Úgy értem, csak nem vagy terhes? Csődbe mentünk? Beépültél egy telemarketinges cégbe? – Kurtán felnevetett. – Vagy el akarsz hagyni?

Borinak összeszorult a szíve. Szerette a férjét.

A szó szoros értelmében az esküvőjük után váltak ők ketten eggyé. Olyan előrehaladott terhes volt, amikor Péter udvarolni kezdett neki, és a fiú annyira meghatóan, régimódian ragaszkodott hozzá, hogy még Fancsika születése előtt feleségül vegye, hogy leányanyaként sikerült megőriznie az ártatlanságát.

Az abszurd lányregény-helyzet nem maradt hatás nélkül. Várakozás közben Bori lassacskán beleszeretett a férjébe.

Nem vágyakozott soha vadul utána, de ki mondta, hogy a vad vágyakozás magasabban helyezkedik el az érzelmi skálán, mint a napról napra mélyülő szeretet? Ellentétben azokkal a csábítókkal, akiket a hétköznapok elkoptatnak, Pétert a hétköznapok tették férfiassá. Az a csendes méltóság, ahogy Bori mellett létezett. Olyan ritka dolog volt ez a korosztályukban, olyan szokatlan minőség, hogy ahhoz is idő kellett, hogy egyáltalán észrevegye.

– Képzeld – mondta Bori hirtelen –, ha olyan emberként találkoztunk volna, amilyenek szerettünk volna lenni!

– Inkább nem képzelem. Szóba se álltál volna velem!

Bori felsóhajtott.

– Miért, Péter? Miért nem becsülöd magad többre? Gyalázatosan kicsi az önbizalmad.

A férje megpróbált kitörni az egyre elvontabb társalgás ördögi köréből.

– Tudod, hogy előjött az allergiám. Náthás vagyok, és deprimált.

– Bízom benne, hogy nem rám vagy allergiás… – susogta. – Mert én…

– Mi van? Ide-oda csúszkál a hangod. Ki vagyok hangosítva?

– …szeretlek.

Ekkor Péter valóban kétségbeesett. Idegesen rohant haza, mert az érzelmi ingadozások barométere, amely minden kapcsolaton belül csalhatatlanul jelez, abnormálisan kilengett. Nem tudta mire vélni Bori hangulatváltozását, és ez nyugtalanná tette. Fancsikával, aki utolsóként cammogott ki a lovarda öltözőjéből és még akkor is ráérősen búcsúzkodott a kis barátnőjétől, egész úton zsörtölődött, és arra kárhoztatta, hogy operaáriákat hallgasson vele.

De Bori számára is folytatódott a nehéz délután, kimondatlan, súlyos gondolatokkal. Azzal biztatta magát, hogy valószínűleg ezzel a berlini úttal vált felnőtté.

ROXANNE! – üvöltött a fejében a két nappal azelőtti tangó zenéje.

Igen, talán éppen most történik… Felnő Fancsikához és Péterhez végre…

ÖTVENEKETTEDIK FEJEZET

2008. AUGUSZTUS, BERLIN, TEMPELHOFER HAFEN BEVÁSÁRLÓKÖZPONT

Ha valaki a bevásárlóközpont biztonsági kameráján figyelte volna őket, meggyőződhetett volna róla, hogy Arika és Jonas ideális bevásárló házaspárként tolja a kocsit, kipakol, bepakol, ám aztán hiába villan fel egy pillanatra a féklámpa, továbbra is foglalják a citromsárga szektorban az egyik parkolót.

Jonas a vezetőülésen ült, és a szélvédőn keresztül a parkoló betonfalát nézte, amelyre fecskefarokszerű sárga vonalak voltak festve.

– Arika, szeretnék elmondani neked valamit…

– Elfelejtetted a kedvenc joghurtodat?

– Sajnálom, ha…

Arika ki-be kapcsolgatta a biztonsági övet.

– Ne sajnáld.

– Néha, tudod, nem könnyű búcsút venni a boldogtalanságtól.

– Akkor ebben maradunk.

Minden hónap első péntek estéjén elautóztak a helyi hipermarketbe, és bespájzoltak egy hónapra előre. Jonas, aki már kilencedik éjszaka az intézetben aludt, nem akart szakítani a hagyományokkal. Magától értődőn és becsületesen megjelent a házuk előtt a szokott időben.

A felesége sem akart szakítani a hagyományokkal.

– Azt mondod, nehéz búcsút venni a boldogtalanságtól – ismételte most Arika inkább megállapítva, mint kérdezve.

– Tudod… hogy mondjam… mindig is volt bennem egy félelem – mondta Jonas a citromsárga fecskefaroknak –, hogy tönkreteszem ezt a házasságot. Hogy el fogok menni!

Arikán átsuhant, hogy benne is mindig ott volt a félelem, de azért idegesen odavetette: – Ja, ha te eleve így álltál hozzá…

– Nem arról van szó, hogy eleve így álltam hozzá.

Jonas gyorsan magába nézett, és úgy találta, hogy ez az állítás tényleg nem állja meg a helyét. Az érzés ugyan régóta ott volt, de nem volt hozzá semmi köze. Most viszont már nem tehette meg, hogy nem törődik vele, hiszen nyilvánvalóvá vált, hogy mégiscsak felelős érte.

Napok óta képtelen volt eldönteni, mi a helyes. Talán mondja azt a feleségének: „Nézd, szembesültem vele, hogy valaha, valakit igazán szerettem? Úgy érzem, most csak félgőzzel szeretek. És ezzel téged megalázlak. Nem akarlak lealacsonyítani.”

Igen, motivációs tanácsadóként valószínűleg ezt javasolta volna saját magának. A fájdalmas, de megtisztító őszinteséget. Hogy Arikában minden a helyére kerüljön, és tovább tudjon lépni, és végre ő is elindulhasson Bori után.

De valami nagyon határozottan visszatartotta ettől az őszinteségtől.

A gyávaság? A szeretet?

– Van egy kis elintézetlen dolgom magammal… – mondta végül a szélvédőnek.

Arika kikapcsolta az övét, és teljes testével szembefordult Jonasszal.

– Azt hiszed, csak neked van, Jonas? – próbált szemkontaktust teremteni a férjével, de az továbbra is a betonfal mintázatát tanulmányozta. – Azt hiszed, te vagy az egyetlen, aki nem egészen így tervezte? Én már azt sem egészen így képzeltem, hogy feladnak egy idegen országba egy Minnie egérrel. Hogy mindig úgy kell éreznem, valakinél kevesebb vagyok. Azt sem pontosan így képzeltem, hogy egy olyan férjem lesz, akit nekem kell férjül vennem! Az egész világ ellenében… És aki képtelen önmagán kívül bárkit is szeretni, és príma elméletei is vannak hozzá, miért nem. Mit nézel?

Jonas dermedten bámulta, ahogy Ulrich Brandt, a fejlesztési osztály vezetőjének tésztaszerű mosolya felbukkan a vezetőülés melletti ablakban, kopogtat, és azt bömböli: – Jooonas! A fene. Te mindenhol ott vagy!

Vadul hunyorgott befelé.

– Ó, halló, kedves! Ide nézz, Jutta, Arika is itt van! A kedvenc házaspárunk!

– Szevasz, Ulrich!

– Hát nem kiszúrtam a kocsidat! Mondom Juttának, csak nem megyünk haza anélkül, hogy váltanánk pár szót ezzel az álompárral!

– Jó estét! – biccentett Arika áthajolva a sebváltó felett. – Nagyon örülök, hogy látom.

– Hát még mi hogy örülünk! – lelkendezett Jutta. – Egek! Maguk tisztára olyanok, mint azok az imádni való vegyes párok a reklámokban.

– Jutta, miért nem hívod meg Jonasékat fondüzni?

– Milyen jó ötlet! – trillázta. – Jövő szombat? Ráérnek?

– Mi… öhm, mostanában…

Ulrich teljes testével elállta az ajtót, esélyt sem adva Jonasnak, hogy kiszálljon, ám az arca már kezdett vörösödni a befelé kémleléstől.

– Nohát, mi hagyunk is benneteket, fiatalokat! Majd hétfőn csörgök! Hogy te micsoda szerencsés fickó vagy! Te mázlista…

A kipufogógáztól rezgő meleg megszorult az autóban, és lassan elviselhetetlenné vált.

– Az összes fagyasztott zöldség elolvad…

– Nem tudom, itt miért nem megy az a kurva klíma! Az áruházban meg meg lehetett fagyni…

Arika összefont karral nézett rá. Jonas végre oldalra fordult, és kifésült a felesége homlokából egy kusza fürtöt.

– Talán túl sokat vártam tőled… – dünnyögte. – Lehetetlenül sokat. Ehhez nincs jogom. Arika, csak téged akarlak tehermentesíteni.

– Jó úton haladsz.

– Most már látom, abban is tévedtem, hogy te legalább boldog leszel…

Arika nem bírta tovább.

– Kérhetném, hogy most már ennél jobban ne legyél őszinte? – robbant ki belőle.

Jonas tehetetlenül megsimogatta a vállát, és odanyújtotta neki a műszerfalra állított papírzsebkendő-dobozt.

Amikor az idegei kicsit lecsillapodtak, Arika ismét higgadtan szólalt meg.

– Tudod, a házasság azt jelenti, hogy le kell mondanod a kamaszkorodról. Az a szakasz véget ért. Nincs visszaút. Már nem lehet visszafordítani.

Jonas nagyot sóhajtott.

– Nézz a szemembe!

A felesége kérdőn pillantott rá.

– Nem, nem, nem! Nézz a szemembe, egészen addig, amíg meglátsz engem! – Óvatosan az állához nyúlt, és maga felé fordította. – Látod? – suttogta. – Nem megy.

Felesége elkapta a fejét, meredten bámult a citromsárga fecskefarokra.

– Jól van, Jonas – mondta sírástól rekedt hangon –, akkor váljunk el. Vigyen Keszthelyi Borischka, ahová akar!

Jonas felkapta a fejét.

– Te… te… honnan tudod? A nevét? – kérdezte meglehetősen ostobán.

– Száz éve tudom a nevét – szakadt ki a feleségéből megvetőn.

ÖTVENHARMADIK FEJEZET

2008. SZEPTEMBER, SZILÁGYI ERZSÉBET GIMNÁZIUM

Keszthelyi Bori másodszor könyvelte el magában, hogy döntése felelősségteljes anyává avatta. Először, amikor feleségül ment Rozsondai Péterhez, másodszor pedig most, amikor visszatér hozzá, végleg lemondva gyerekkori rögeszméjéről, Jonasról.

Hosszú évek után ismét ott állt a 19-es megállójában, felkapaszkodott az éppen az orra előtt fékező villamosra, és a peronon egyszer csak megjelent előtte saját kiskamasz alakja.

Az iskolás Bori a peronon minden figyelmét a semmibe vesző Dunára irányította, amely elvitte valahová jó messzire.

Néha Jonashoz. (Olyankor lassúztak.) Néha nem.

Fehér, magas szárú Adidas tornacipőjében, világos farmerjában, kedvenc, halvány rózsaszín pólójában gondtalan budai gimnazista benyomását keltette.

Pedig akkoriban náluk otthon már régen összecsúsztak a szerepek, inkább ő próbálta terelgetni az anyját, aki a válása óta mindenben Borival konzultált, a véleményét kérte, barátnőjének hívta, cinkosának, aki szabadon mozoghat, híreket hozhat, esetleg aknákat helyezhet el az ellenséges területen, az apja új családjában.

Most, húsz évvel később is emlékezett az elszánt igyekezetre, hogy az anyját ért igazságtalanságot megtorolja.

Az ő családjukban, gondolta Bori, ez a rendes leánygyermek dolga.

A villamos a Duna-parton futott végig, ahogy húsz évvel ezelőtt, és Bori megesküdött rá, hogy ugyanaz a vezető ült elöl, aki az utolsó pillanatban rendszeresen becsukta az orra előtt az ajtókat.

Most, hogy ugyanazok a megállók következtek, ugyanannál a hirdetőoszlopnál kellett leszállnia, és egykori némettanárnőjéhez, Hermina nénihez villamosozott, aki már Fancsikát tanítja, Bori úgy érezte, sikerült! Végeredményben kárpótolta a Mamát. Mindent jóvátett. Sikeresen megóvta a családját, bebizonyította a Mamának és magának, hogy önmagához, és nem Jonashoz hűséges!

Készségesen átengedte a fogantyút egy frissen berakott hajú, hajlakkszagú asszonynak. Nem is figyelt rá. Az arca sugárzott.

Most megy Hermina nénihez, hogy a jutalmat besöpörje!

Marcsi spa-hétvégére járt kényeztetésre, Bori iskolai fogadóórákra. Imádta! Valahányszor véget ért, úgy érezte magát, mint egy jóleső masszázs után, mintha nem is a földön lépkedne. Hermina néni mindjárt az első szülői értekezlet után félrehívta, és közölte vele, hogy ilyen gyerekkel, mint Fanni, nemigen találkozott harmincnégy éves pályafutása alatt. Lelkesedése a továbbiakban abban nyilvánult meg, hogy kétszer annyit követelt a kislánytól, mint az osztálytársaitól.

Hermina néni ezen a szeptemberi fogadóórán is úgy találta, hogy a kislány rendszerező logikája, verbális kreativitása, eredeti látásmódja messze meghaladja az iskolás színvonalat. Hermina néni újra és újra elmondta, mekkora felelősség számára, hogy a megfelelő irányba terelgesse Fannit.

Bori szerette volna ezeket a szavakat magnóra venni.

A lányát sohasem kellett különösebben tanulásra fogni, de Péterrel mindent megtettek azért, hogy megmutassák Fanninak a menekülő utat a regények, festmények, a zene és a színház világába, ami egyúttal az ábrándok világát is jelentette. Megdicsőülve emelkedett fel a kopott, vörös kordbársonnyal kárpitozott székéről.

– Még egy dolog, Boriskám… – szólt utána Hermina néni kissé bizonytalanul, és felé fordította a tanári egyetlen számítógépének kék-fehér monitorját. – Mondd, tudsz te erről?

Bori, felkészülve a horribilis összegű kalkulációra, amit a következő osztálykirándulásra gyűjtenek, a képernyőhöz hajolt.

Ott azonban egészen másfajta összegzés fogadta.

„Meztelen a menyasszony!” – villódzott a tanári számítógépén teljesen valószínűtlenül. Aztán:

„…mennyi parasztvakítás, álszent esküvő…”

Utána meg:

„Egyvalamire tutira nem vágyom: hosszú, fehér ruhában…”

Bori értetlenül, bambán bámult a monitorra. A sorokból, mintha valami kusza dadaista verset próbálnának kiadni, egyetlen szakasz sem állt össze. Tekintete ide-oda cikázott, mintha súgógépről próbálna olvasni.

„…abba kapaszkodik, ami már nem létezik. A házasságába.”

Egy kicsit lejjebb:

„A Ringass, Amadeus… Na, ez a szlogen fasza.”

Aztán ugyanott lejjebb:

„…áll, melegíti a kaját, ahogy rámolgat, elengedi magát, és minden kiül az arcára…”

– Mi ez? – hebegte Bori, de nem várta meg a választ, újra a monitor felé fordult:

…csak játszani akartam a telefonján… Nyolc üzenet! Egy külföldi pasastól…

Akkor vette észre, hogy egykori tanárnője figyelmesen, aggódva vizslatja az arcát.

– Szóval nem tudtad – nyugtázta Hermina néni. – Akkor jól tettem, hogy szóltam. A Facebookon is rajta van.

– Hol?

Hermina néni arcán kékesre festette az öreg monitor a megdöbbenést.

– Boriskám, hát még a Facebookról sem hallottál?

– …

– Tudod, nem árt az ilyesmivel tisztában lenni. Meg vannak őrülve érte. Várj, megmutatom…

„Mégiscsak az anyám! – villant fel a Facebook nevű oldalon – Sajnálom… tele bizonytalansággal…”

Hermina néni letette a szemüvegét, és visszaigazította a monitort.

– Mindent meg fogtok beszélni – jelentette higgadtan –, én tudom, hogy nem volt könnyű neked. De Fanni nagyon érzékeny gyerek. Nem érezheti úgy, hogy becsapták.

Mint egy pofon. Egy újabb pofon. Égő arca előtt újra és újra lüktetett a szó: „SAJNÁLOM…”

– Azt hiszem – emelte fel a hangját a tanárnő –, nem ment át, amit mondtam…

Bori érezte, hogy az arcán megjelenik az egykori iskolás lány szégyenkező rémülete. Hermina néni megszorította ökölbe zárt kezét.

ÖTVENNEGYEDIK FEJEZET

2012, BUDAPEST, MARGIT KÖRÚT, H-CSOPORT

– Nagyon szoros a kapcsolatom a lányommal. Mindent elmesél a fiúkról, a barátnőiről, a suliról. Ha elbizonytalanodik vagy a legkisebb kételye támad, azonnal hív telefonon.

– Helyes, helyes…

– Mégis azzal a tudattal kell élnem, hogy mint anya leszerepeltem.

– Hogy leszerepelt?

– Igen. Nem vagyok… hiteles.

Rombuszmintás csak ámult. Régebben, amikor még a szakambulancián dolgozott, a docens küldte hozzá a betegeket, gondosan megszűrve, ki az, akin valóban segíthet. Ma bárki beeshet, aki az ő nevét halássza le az interneten. Mind ezzel jönnek, hogy ők nem eléggé hitelesek! A legújabb szitokszó. Nézte ezt a gyönyörű, fiatal, sikeres nőt, aki hónapok óta azt hajtogatja, hogy nem működik az élete. A páciensnek ilyenkor fel szokta tenni az obligát kérdést: „Kinek nem lenne igaza, ha az élete elkezdene működni?”

– Tudja, egy délelőtt, porszívózás közben találtam egy könyvet a lányom szobájában…

– Egen…

– A Bravo magazinok alatt. A rosszul működő családokról. Valósággal sokkolt.

– És aztán?

– Aztán?

– Mit csinált?

– Aztán egy héttel később az osztályfőnöke mutatott egy blogot. Fanni rólam írt benne, meg a munkámról, az életünkről, elég kritikusan. Tudom, hogy sok dráma volt nálunk, de akkor is meg voltam döbbenve.

– Bori, maga csak él az életében. Várja, hogy a dolgok történjenek.

– Ez nem igaz. Én hozok döntéseket, teszek lépéseket! Bár… ma is rettentően bánt, hogy Fanninak tulajdonképpen velem együtt kellett felnőnie, és ez nyomot hagyott rajta! De az elmúlt négy évben sokkal közelebb kerültünk egymáshoz.

– Legyen egy kicsit konkrétabb.

– Uhhh, hát többször is voltak – mondta hülyén – amolyan tisztázó beszélgetéseink…

– Pontosan mi ért tisztázó beszélgetésen?

– Hmmm… hát őszinte voltam, és hagytam, hogy ő is mindent elmondjon, amit akar, anélkül hogy önigazoló mentségeket kerestem volna vagy ilyesmi… Megfogadtam, hogy bármit a fejemhez vághat, nem fogok védekezni. Csak hagyom, hogy megkönnyebbüljön.

– Úgy érzi, ezt sikerült elérni?

– Tudja, hogy van ez… ma már egyetemista. Hajnalok hajnalán esik haza, este meg, mire hazaérek, szinte mindig van a szobájában valaki, egy csoporttárs, a barátja… s akkor lábujjhegyen kell járnom, és nem mehetek be hozzá, köszönni se. Máskor meg a nyakamba borul, hozzám bújik, és csak úgy magától mesélni kezd.

– Gondolkodjon, mi az, ami a beszélgetéseken a legmélyebben hatott önre?

Borinak nem kellett sokáig gondolkodnia.

– Fanni azt mondta nekem, hogy a gyakorlati dolgokban jó anya voltam, mindent megadtam neki, elrendeztem körülötte, de érzelmi téren becsaptam, ezért semmivel sem vagyok jobb anya, mint a dédi vagy a Keszthelyi nagymama.

– És ön hogyan reagált erre?

– Elismertem, hogy fiatal és éretlen voltam, és nem gondoltam rá, hogy a döntéseim milyen hatással lesznek rá, és hogy ezt borzasztóan sajnálom. Mit kellett volna mondanom?

Rombuszmintás ingerülten emelte fel a kezét.

– Na, ebből most azonnal szálljon ki!

– Hogyan?

– Jó dolog, hogy őszintén tud beszélgetni a lányával, fontos, hogy kimondta, hogy olyan döntéseket hozott, amivel megbántotta, de most már ezt hagyja abba…

Bori hátradobta fényes sörényét, és csak bámult.

– Hagyjam abba? Az őszinteséget hagyjam abba?

– Az önostorozást. Ne ítéljük el a nagyit meg a dédit… Az ember a szüleit nem ítélheti meg, ők is csak azt tették, amit megtanultak a szüleiktől, az adott kortól, helyzetektől… Erre voltak képesek. Fogalmunk sincs, mi történt abban a rendszerben, amelyben ők felnőttek. Ahogy ön hibázott, fog majd Fanni is.

Bori határozottan megrázta a fejét.

– Nem az a típus.

– Sokkal könnyebb lenne, ha mindketten szembe tudnának nézni a tényekkel. Fájdalmat okozott? Igen. De kibírtuk, és ettől pluszenergiákat kaptunk.

– Szerintem igenis van olyan – horkant fel Bori –, amire az embernek nagyon határozottan azt kell mondania, hogy bárcsak ne így történt volna!

Rombuszmintás türelmesen maga elé meredt.

– Semmit sem tudunk megváltoztatni, ha előbb nem fogadjuk el. Jung is megmondta…

– Jung – villogtatta a szemét Bori. – Na, igen.

Ez volt az első ülés, ami igazán, mélyen fontos volt neki, és bármiféle valóban hasznosítható pedagógiai tanács helyett Jungnál lyukadnak ki.

– A tények elismerése – hajtogatta Rombuszmintás. – Ez az, ami hat. Mikor is beszélt Fanninak először az édesapjáról?

ÖTVENÖTÖDIK FEJEZET

2008. AUGUSZTUS, RÉVFÜLÖP

Bori minden házirendet megszegve berontott Fanni szobájába, felrángatta az íróasztal mellől.

– Gyere!

A kislányt készületlenül érte a roham, csak zsibbadt káromkodásra futotta.

– Hova?

– Ahova már nagyon régen kellett volna…

Fanni végigbőgte az utat és a történetet.

Miután lekanyarodtak Révfülöp felé, a kanyargós ösvény végén kis oázis várt rájuk. Egy móló, amit Bori régóta ismert. Hiányos lécein ugyanúgy kukucskált át a tó, mint tizenhat évvel ezelőtt. Itt megállt az idő, nem voltak nemzedéki különbségek, csak békabrekegés és a víz rejtélyes csobbanása. Bori rutinosan tesztelte a deszkákat, mielőtt leültette a lányát az egyikre, kivett két doboz kólát, ahogyan tizenhat éve.

– Tessék! Ahogy mondják, errefelé a madár se jár… csak szúnyogok… És itt ittam életemben először dobozos kólát. Nagyon nagy szám volt.

– Aha.

Hallgattak. Bár titokban ezer éve álmodtak arról, hogy valamelyikük elkezdje, ne is, inkább folytassa, vegye fel a fonalat! Mert valójában abban a pillanatban kezdték ezt a beszélgetést, amikor az újszülött Fannit Bori kezébe adták a szülőszobában, és a kislány ráhunyorgott, öregesen, mindenttudón.

– Tudod, néha a csend sokkal inkább jele az összetartozásnak… – próbálkozott Bori – inkább, mint a szavak.

Fanni az anyja vállának dőlt, magára húzta a csendet. Várta, hogy akkor most mi van.

– Láttam a blogodat…

– …

– Azt mondják, döbbenetesen jó a stílusod.

– …

– Tudod, eléggé kibuktam.

– Gondolom, még mindig pipa vagy.

– Igen. Magam miatt – a lánya dús copfját tekergette az ujjával, Fannit mindig megnyugtatta, ha a haját babrálta. – Ne haragudj rám, Fancsikám! – bőgte el magát. – Rosszul próbáltam jó anya lenni…

Érezte, hogy a lánya egyre feszültebb és idegesebb, de fogalma sem volt róla, milyen szavak hatnának rá nyugtatón.

Kora délután, miután kitámolygott a tanáriból, a mellkasában erős szorítást érzett, azt hitte, ilyen a pánikroham. A szavak, amelyeket a monitoron látott, annyira érthetetlennek és hihetetlennek tűntek, hogy azonnal Pétert tárcsázta.

Aztán meggondolta magát. Az anyját hívta. Az utolsó pillanatban őt is kinyomta.

Amíg vergődött, egyre csak azt hajtogatta magában, hogy bíznia kell az ösztöneiben. A világon mindenkinél jobban szereti a lányát, tehát a világon mindenkinél jobban kell tudnia, hogyan nyugtathatná meg. A lányára érzelmekkel lehet hatni, feltéve, ha végre őszintén beszél róluk. De most hirtelen képtelen volt megmukkanni.

– Az a legszarabb – törte meg a csendet Fanni –, hogy nem az én ötletem volt. Nem az én ötletem volt, hogy ez történt velem…

Bori tehetetlenül ölelte magához.

– Tudom, kicsim. Ne haragudj ránk… Jonas és én…

– És apa? – csattant fel a lánya, miközben saját szerelmére, Kornélra gondolt. – Apával mi van? Szeretted őt egy percig is?

„Ó, a kamaszok híres igazságérzete” – sóhajtott Bori a régi mólón ülve. Ő is mindig ott állt szorosan az anyja mellett.

– Szeretem őt a mai napig – tétovázott, próbálta elmagyarázni. – Nem pontosan úgy, mint Jonast…

– De hát az régen volt! Annyi idős voltál, mint én – vetette be Fanni döntő érvként.

– Igen – ismerte el –, pontosan ennyi idős voltam.

Nem esett jól kimondania. Az idő nem őt igazolta. Az azóta eltelt idő nagyra nőtt, ott ült mellette a mólón a copfját rázva, tiltakozva, értetlenkedve.

– És az apám nagy balfék?

– Miből gondolod?

Bori, ahogy a lányára nézett, meglátta a szemében izzó szikrát.

– Abból, hogy most itt ülünk!

– Tudod, Fancsikám, egyszerre vagyunk balfékek és egészen jó… arcok.

– Ne beszélj mellé! – mondta Fanni könyörtelenül.

– Őszintén mondom. Akarom is, hogy ezt értsd. Egyszerre vagyunk jók és rosszak. Ha az én szempontomból valaki hülye, más szempontjából még lehet nagyon… értékes ember. Apád értékes ember.

– Melyik? – kérdezte a kislány gonoszul.

– Mind a kettő – vágta rá ijedten.

Hallgattak.

– Mondd el pontosan – erősködött a lánya –, hogy szereted Jonast, és hogyan szereted apát!

Bori nem próbált okosan felelni.

– Tudod, azt hiszem, Jonasról nem tehetek…

– Na persze.

– Pedig így van. Egyszerűen elkerülhetetlen volt. Ezt mindenki más is látta rajtunk. Jonas az életem… alaphangulata. Nem tudom megmondani, miért. Nem is érdemes. Apád az a férfi, akit a legjobban szeretek a világon!

Érezte, hogy a lánya rá-rápillant, és olyankor kiszáradt a torka, nagyokat kellett nyelnie, hogy folytathassa.

Fanni elhúzódott.

– Ne takarózz már megint velem!

– Nem takarózom – mondta Bori meglepetten.

– De igen. Régóta! Azt hiszed, nem érzem? És meg kell hogy mondjam, rohadt szar…

– Fancsikám… én… nem akartam rád ilyen terhet tenni.

A lánya felzokogott.

– Mondd, mégis, hogyan tiszteljelek? Ez az egész család meg minden… Mekkora egy kamu!

Megpróbálta átölelni, de Fanni durván lefejtette a karját.

– Nyilvánvaló, ki neked Jonas – zokogta. – Nekem nem kell! Hogy tehetted ezt apával?

Bori a fejét rázta. Mondanom kellene még valamit, gondolta, de képtelen volt rá. Bevillantak neki Jonas üzenetei.

– Fancsikám, jól figyelj… Nem olyan könnyű az embernek rájönnie, hogy mi a saját vágya. Az sokkal egyértelműbb, hogy mások mit akarnak. Arra is ráérzel, mit szeretnének, hogy te mit akarjál. Azt, hogy neked pontosan mi a fontos, csak az évek döntik el… És én most már Pétert akarom, ezt tudom! Sajnálom… sajnálom, hogy nem mondtam el ezt korábban… – magához szorította a lányát. – De rendbe hozom. Megígérem neked, hogy rendbe hozom!

ÖTVENHATODIK FEJEZET

2008. SZEPTEMBER, RATHENOW

Aznap éjjel álmában úgy ötlött fel Boriban a rathenowi állomás macskaköves rámpájának képe, ahol gyerekkorában fel-le rohangált, mintha csak éppen az imént fordított volna hátat neki.

Felkelt, tojást főzött, vizet forralt, uzsonnát csomagolt, beszélt a családnak a délután érkező hidegfrontról és a szükséges esernyőről. Miután kiléptek az ajtón, megreggeliztetve, kifényesítve, tízóraival felszerelve, Bori érezte, hogy most már mondania kellene valamit.

– Holnap Berlinbe megyek – darálta.

Várt néhány, az elemi udvariasság szerint előírt századmásodpercet, majd gyorsan becsukta az ajtót.

Rohant a telefonhoz, lemondta az aznapi és másnapi menyasszonyokat.

Minden logika szerint Jonas értesítése következett.

„Na, mindjárt hívom is.”

Kiráncigálta a létrát a kamrából, levette az előszobai gardróbszekrény legfelső polcáról az egynapos bőröndöt, és gondosan összecsomagolt.

„Hívom…”

Keresni kezdte az útlevelét, de eszébe jutott, hogy már a személyi is elég lesz. Felkapta a telefont, kikereste Jonas sms-eit, és mielőtt meggondolhatta volna magát, lenyomta a gombot. Megköszörülte a torkát, nehogy repedtfazék-hangja legyen. Jonas éppen a köszörülésbe hallózott bele.

– Szervusz, khmm… Jonas – kétségbeesetten kapaszkodott a telefonba, a szíve dübörgött. – Én vagyok az.

Csend.

– Beszélnünk kell! – susogta.

– Akkor gondolom… – szólalt meg Jonas egy végtelennek tűnő másodperc után – foglalok helyet a pesti gépre.

– Nem! Nem kell! Már foglaltam.

„Hát itt vagyunk – gondolta Jonas –, ő sem bírta ki.”

Amikor a hetedik sms-re sem érkezett válasz, kezdte meglehetősen ostobán érezni magát. Egy nem létező tinilánynak üzengetett, egy menyasszonyi fátylas nővel nosztalgiázgatott, akinek az első mondata az volt, hogy évek óta férjnél van már. Tán most szült. Vagy éppen a másodikat várja.

Mit zaklatja? Mit akar ezzel?

A végén még azt hiszi, rá akar telepedni! Hogy elvesztette azt a kevéske emberi tartását is, ami még megmaradt neki. És amikor már éppen hálát adott a sorsnak, hogy nem hagyja elbaltázni az életét, mikor már éppen letisztult benne a sárga köves út, haza Arikához, Borischka felhívja, és fád hangon bejelenti, hogy iderepül. Scheisse! Isten tudja, csápjai vannak hozzá…

A felismeréstől egészen elérzékenyült.

– Bori, tudod, én ma reggel arra ébredtem… – de aztán meggondolta magát, elharapta a mondatot.

– Igen? Én is. Rathenowról álmodtam.

Mindketten a saját ki nem mondott álmaikra gondoltak.

– Izé… mit szólnál hozzá… ha Rathenowban találkoznánk? Akarod, hogy felvegyelek a reptéren…?

– Vonattal megyek! – mondta Bori gyorsan. – Gyere a régi házhoz… – és aztán, hogy minden félreértést eloszlasson, hozzátette: – …lepjük meg Elizabethéket! Hallod? Valami fontos dologról szeretnék beszélni… veletek.

Jonas nem javította ki, hogy Elizabethék már rég nem a Grünauer Wegen laknak. Minek mondta volna, hiszen mesélte neki az Adlonban, hogy a szülők egy kényelmes társasházi lakást bérelnek, abból a pénzből, amit havonta fizet, hogy ők Arikával a régi házat használhassák hétvégi menedéknek. Annyi mindent mondott ott neki! Nyilván arra sem emlékszik, hogy télikertet építettek hozzá, meg kerti pavilont. Nagyon feszült volt Bori aznap este, érzelmileg labilis vagy inkább kiüresedett… érezte abból, ahogy hozzásimult tánc közben. A teste nem felelt a testének.

„Még szép, hogy nem felelt! – mondta magának kábán. – De azért csak jelentkezett.”

És most már rettentően akarta. Szinte megalázó volt, mennyire akarta újra Borit.

Fancsikának mindenben igaza volt, egyet kivéve: Bori nem volt gyáva.

Sőt talán túlságosan is vakmerő volt. Azt hitte, az idő lekoptatta róla, de sok év után újra végigcikázott rajta a régi vakmerősége. Miközben a repülő távolodott Budapesttől, újra és újra hallotta a férje hangját, ahogy a csukódó ajtónak mondja, puhán, visszafogott lendülettel: „Aztán ügyes légy Berlinben!”

Elakadt ennél a pár szónál, mint a lemezjátszó tűje.

Ám abban a pillanatban, ahogy lelépett a berlini vonatról, Péter hangja elnémult, Bori már a másik hazájában járt, a másik életében.

Copfos árnyéka rávetült a macskakövekre a késő délutáni napsütésben. Végighúzta sárga bőröndjét a nyugat-európaivá lett peronon, a nyugat-európaivá lett utasok között. A térde olyan bizonytalanul járt jobbra-balra, mint az egynapos bőrönd kerekei. A pályaudvar minden szöglete ismerős volt.

A víztoronynál balra, mindjárt felbukkan a biciklikölcsönző…

Tényleg felbukkant. Beállt a kölcsönző előtt kígyózó sorba (régen is kígyózott). Nem volt benne biztos, mennyire jó az neki, hogy így megrohanják az emlékek. Nem nosztalgiázni jött, hanem egy éretlen döntés felnőtt megoldását megtalálni!

„Összeszedem magam, és a jelen pillanat feladatára koncentrálok!”

Elmélázott, milyen érzés lehet a buddhisták „örök most”-ja, amikor a tudat fénycsóvája egyetlen pillanatra esik, és minden, ami korábban történt vagy még csak azután jön, kihull az agyból…

„Kizárólag az éppen történő dologra összpontosítok!”

Látta magát, ahogy éppen történik.

Elhúz a pályaudvar előtt, és mint valami szellemi szentjánosbogár, csupán az előtte lévő pontot világítja meg! Múlt és jövő manipulációja nélkül cselekszik, spontán, helyesen! Rángatta a sárga bőröndöt Rathenow főterén, és jó erősen arra gondolt, hogy a pillanat, mihelyst megszületik, darabjaira is hull…

Mintha nem lett volna elég baj az emlékekkel, útban Jonashoz sikerült kihalásznia egy cikket a Sternből, amely egy emlékezet nélkül élő pasasról szólt. A connecticuti nyugdíjast fiatalkorában epilepsziás rohamok gyötörték. Úgy próbálták gyógyítani, hogy egyszerűen kioperálták az agyából a beteg részt. Akkoriban még nem tudták, hogy az a kis lebeny felelős a hosszú távú emlékezetért. A férfi szép kort megért, csak éppen nem emlékezett rá. Összevissza vizsgálták, hogyan érzékeli az időt, hogyan építi fel az életét. Akármi történt vele, egy percen belül elfeledte. Úgy élt meg minden pillanatot, mintha éppen egy álomból ébredne.

A cikk szerint a férfi meglepően kellemes ember volt, szellemes, közvetlen, jó humorú, aki a saját fogyatékosságán is csak tréfálkozott. Örökös eksztázisban élt, olyan lelkesedéssel és intenzitással fogadta be a világot, mintha akkor tapasztalná először.

Bori leadta bőröndjét a kölcsönző csomagmegőrzőjében, és azt kívánta, bárcsak olyan gondtalanul élhetné meg az előtte álló találkozást, mint az a nyugdíjas Connecticutból! Megpróbált olyan gyorsan tekerni az áramvonalas biciklijén, hogy lehagyja az összes emlékét. Az összeset, ami a városhoz köti. A haja lobogott a szélben, és fejből tudta, hogy merre kell kanyarodni a lámpás kereszteződésnél.

ÖTVENHETEDIK FEJEZET

2008. SZEPTEMBER, RATHENOW

A Baltikum felől érkező karcos szél vadul lobogtatta a haját, a nap az utolsó centiket járta be a vérnarancsszínű égen, holott emlékei szerint Rathenow felett az ég mindig piszkoskék. Az elsuhanó házak ráncfelvarráson estek át, az úttesttel párhuzamosan frissen festett bicikliút kanyargott, a rámpákon megbízható presztízsautók várakoztak, az előkertek előtt vadonatúj postaládák.

Borinak jobban tetszett Rathenow szennyben, kuszán, Bratwurst-és szocializmusszagban. Ám ahogy kifelé haladt a városból, itt-ott már mállani kezdett a vakolat, a nyitott ablakokból sülthús-és hagymaszag mellett tévé zaja úszott az utcára.

És a jól ismert szó: Werbung.

Bori elsápadt, vállát felhúzta. Térde megindult ide-oda a szélben, mint a függöny, amelyet véletlenül kicsuktak. Tiszta erőből tekert, hogy túlmozgásos lábait lekösse, szálló gondolatait utolérje.

Hogy lehet, hogy ennyi év alatt nem volt ideje kigondolni, mit is mondhat Fancsikáról Jonasnak? Hogy lehet, hogy tizenöt év alatt nem izzadta ki magából a megfelelő szavakat? Ő, aki mindig meg akarta oldani az életet?

A város legutolsó utcája olyan volt, mint az egyágú létra, a házakat a mindenkori városrendezés jobb oldalról támasztotta az emelkedőnek. Az út másik oldalán, túl a vizesárkon az ismerős, gazokkal benőtt kaptató.

Kaptattak ők itt eleget anno.

Megpróbálta felidézni magában a sovány fiúhátat, ahogy elnyűhetetlen kék-fehér pólójában előtte ballag. A múltból felbukkanó matrózcsíkos pólótól várta, hogy megnyugodjon: nem kell Jonasnak hosszan magyarázni, hiszen mindenkinél jobban ismeri. Akárcsak Fanni, Jonas is vér a véréből! Nincs szükségük szavakra.

Itt, a rathenowi kertben váltak ők ketten vértestvérekké. Tizenegy évesen még ilyen ambícióik voltak. Jonas jobban vágyott Bori testvére lenni, mint a háromszög másik végében féltékenykedő Ináé, aki naivan hitte, ő és a bátyja mégiscsak egy csapatban játszanak, és a háromszög végén Bori áll, a betolakodó.

Holott éppen fordítva volt.

– Ha akarod – ajánlotta Bori Jonasnak –, leszek a vértestvéred. Az erősebb, mint a testvér…

Alig két hónap telt el az óta, hogy ötös alát írt a vérszerződésről, pontosan emlékezett rá, hogyan működik.

Jonas, aki éppen pipa volt Inára, kapott az ötleten. Elcsórta Helmut kemény márkáért vásárolt Wilkinson pengekészletét, előhalászta a fémépítős doboz kerekei alatt tárolt öngyújtót, gondosan fertőtlenítette a pengét, majd kis híján felvágta Bori ereit. Miközben a hét vezér mozdulatát magyarázta, a kislány akaratlanul is a csuklóját mutogatta, Jonas pedig igyekezett szakszerűen eljárni.

– Sájssssze! – bömbölte Ina, aki éppen akkor toppant a garázsba ellenőrizni, miből hagyják ki.

Ha akkor nem ordít rájuk, Borinak most nem kellene a Jonasszal közös leánygyermekük miatt a Grünauer wegre kerekeznie.

– Nem baj – súgta akkor Jonas vigasztalón –, este megcsináljuk.

Bori vijjogni kezdett: „már nem akarom, nem akarom…”, de Jonas azt mondta „hülye vagy”, és villanyoltás után hunyorogva Bori tenyerének húsos ívébe vágott. Aztán csak álltak percekig, és nézték egymást elbűvölten.

„Élethazugság.” Ez a szó ciripelt Bori fejében, miközben kerekezett vértestvére házához. Az élethazugság szót a Google keresőjében találta, amikor a repülőre várva, ölében a laptoppal próbált felkészülni a vallomásra. Ahogy az eltitkolt gyermekekről szóló első bejegyzést végigfutotta, érzékelhetően megnőtt a nyomás a repülőtér B-termináljában. Minden izma belefeszült az élethazugságba. Két remegő térd, egy feszült hát, egy merev nyak tekert a Grünauer weg 16. szám alá.

Látta, hogy a ház homlokzata erősen megszürkült, megrepedezett, viszont valami üvegezett toldalékot építettek hozzá. Látta, hogy a kapufeljárón sötét autó áll.

Az autóból éppen akkor kászálódott ki Jonas. A vértestvér, aki nem sejt semmit.

Jonas pillantása szomorúan pásztázta az utat, aztán az első döbbent szemöldökráncolás után elnevette magát, és Bori elé futott. „Ez a nő csak úgy felbukkan, és azt tesz velem, amit akar…”

Bori fizikai fájdalmat érzett a gondolatra, hogy a lelkesedést mindjárt le fogja törölni a felé futó férfi arcáról. Leszállt a nyeregből, a hátralévő pár méteren tolta a kölcsönbiciklit, Jonas mellette ballagott, az utazásról érdeklődött, meg a budapesti időjárásról. A gyomokkal borított vizesárok és kaptató miatt erős földillata volt a levegőnek. Most, hogy tizenhat év távolságából visszakerültek egymás mellé a régi környezetbe, egyikük sem tudott természetesen viselkedni.

Bori a kerítésnek támasztotta a biciklit.

– Várj, rendbe szedem magam. – Az eszelős pedálozástól kipirulva a kocsi visszapillantó tükréhez hajolt.

– Be is ülhetsz. Úgy kényelmesebb… – tüsténkedett Jonas, és a távirányítóval kinyitotta az ajtót. Közben azon töprengett, tulajdonképpen mit keres ő itt a Grünauer weg kocsifelhajtóján Borival, aki úgy viselkedik, mint egy idegen nő, akit most szedett fel a bárban.

Bori ujjaival átgereblyézte, majd újra lesimította a haját, feltett egy kis szájfényt. Tudta, hogy Jonas minden mozdulatát figyeli.

– A régi ház… – dünnyögte, miközben zavart mosollyal előkászálódott az anyósülésről. Szakértő szemmel szemügyre vette a kerítést, a kerítésen keresztülsejlő udvart, a kikandikáló bokrokat, a garázsbehajtót, ahol annak idején a Trabant pöfögve előállt, aztán elismerően mormogta. – Minden olyan. Mint… akkor.

A vékony szál, ami a jelenhez kötötte őket, egyre jobban foszladozott.

Bori szemével az ódivatú kapucsengőt kereste.

– Három rövid? Még mindig?

Jonas furcsa, kifürkészhetetlen, határozott pillantást vetett rá.

– Nincs bent senki, Borischka. Apámék bent laknak a városban, múltkor meséltem is, emlékszel?

– Ja, igen, tényleg.

– Ha zavar…

Borit hirtelen olyan izgalom fogta el, mint régen gyerekkorukban, amikor először maradt kettesben a házban Jonasszal, mert Inának belobbant a vakbele. Egyszerre minden, a kerítés valamennyi deszkája, a kertben rezgő összes falevél, de még az autó motorházteteje is kiélesedett. Úgy érezte, a találkozás felfoghatatlan, képtelen fordulatot vett. Megmerevedett, várta, hátha beugrik az egyetlen helyénvaló mondat. Bori később ezerszer visszapergeti majd ezt a pillanatot azon őrlődve: a megfelelő pillanatban kimondott megfelelő szavak a megfelelő irányba terelhették volna-e a kettejük sorsát is?

Most azonban próbált minden zavaró gondolatot kizárni, és az éppen előtte lévő dologra figyelni. Az éppen előtte lévő dolog Jonas volt, de ő nem szólt, csak mosolygott valahova messzire, át Bori feje felett, szórakozottan kotorászva a zakója zsebében. Egy kulcskarikát halászott elő.

Három mágneszárba illő kulcs volt ráfűzve. Kiválasztotta az egyiket.

„A garázsajtó” – mondta.

Hüvelyk-és mutatóujjával a lány arca előtt meglóbálta a másodikat:

„A postaládakulcs.”

Bori akaratlanul is elmosolyodott.

Jonas akkor felmutatta a harmadik kulcsot, és elszántan suttogta:

„A bejárati ajtó.”

A lángoló arcú lány kezébe nyomta az egész kulcscsomót.

– Willkommen! Isten hozott.

ÖTVENNYOLCADIK FEJEZET

2008. SZEPTEMBER, RATHENOW

– Nos, hát… – ráncolta a homlokát Jonas, miközben megpróbált az újnak látszó, makulátlan kanapén otthonosan elhelyezkedni – … szóval akkor… itt vagy.

– Igen – mosolyt erőltetett az arcára.

– És te… jól megvagy mostanában?

„Jól megvagy mostanában?” Jonas elborzadt. „Szóval akkor?” Tényleg ennyivel tud előrukkolni, miközben ez a nő ezer kilométert utazott, hogy lássa?

– Aha. Igen. Elég jól. Igen. Igen.

Hogy miért nem beszélt azon az éjszakán Bori Jonasnak a múltról?

Az idő volt az oka. Egy másodperc hosszát a tudomány pontosan képes meghatározni: éppen annyi ideig tart, mint amennyi alatt az alapállapotú Cézium egy magasabb energiaszintre jut. Ennek alapján állítják be az atomórát, amely a lehető legpontosabban méri az időt. Az emberi sorson belül azonban egyetlen másodperc mérhetetlenül lassú is lehet, vagy éppen ellenkezőleg: annyira gyors, hogy érzékelni sem tudjuk. Egy tokiói üzletember kétszer olyan gyorsan éli meg az időt, mint egy magyar tanyasi gazdálkodó. Egy múltjába visszatérő nő fejében pedig még csak véletlenül sem található számlap nagy-és kismutatóval.

Bori hipnotizáltan bámulta Jonas székkarfán zongorázó ujjait. Úgy érezte, bárdolatlanság volna letámadni: „Tudod te, milyen régen dumáltunk? A lányod, aki akkor még meg sem született, azóta gimnáziumba jár. Jó téged ennyi év után újra látni!”

Nem, ehhez még atomórával mérve is jó néhány másodpercnek illene eltelnie.

Égő szemmel várt tehát, figyelt. Lehetséges, hogy Bori – ellentétben a semlegesnek mondható Cézium atommal – élvezte volna ezeket a másodperceket? Lehetséges, hogy miközben élete legsúlyosabb hibáját készült helyrehozni, megnyitott egy másik idősíkot, ahol még egy kicsit boldog is akart lenni?

Sajnos, nem látszott kizártnak.

Minél súlyosabbá vált a csend, annál szélesebben mosolyogtak.

Jonas a bizonytalanságtól mozdulatlanná dermedve bámult maga elé, egyfolytában az zakatolt a fejében, hogy kerül ide Bori a hétvégi házukba, hogy forgathatta fel az életét már megint?

Titkon most már azt remélte, hogy a lány előrukkol egy teljesen hétköznapi magyarázattal, és minden visszatérhet a nyugodt, felnőttéletbe, a normális kerékvágásba. Valami egészen fura érzés fogta el Bori jelenlétében, amit a múló percek dacára képtelen volt megszokni. Hirtelen rádöbbent, hogy fél.

Mitől fél?

A válasz meglepően gyorsan érkezett.

Boritól félt. A romboló hadjárattól. Az arcán átfutó csalódástól. Talán, ha nem volna ilyen elviselhetetlenül szép még mindig… Kell a fenének!

Most idegennek látta. Ellenségnek.

Úgy gondolta, a legjobb, ha időt hagy neki, hogy apránként rekonstruálja kamaszkorának színterét. Talán csak ezért jött. Öregszik. Nyilvánvaló. Midlife crisis!

Bori, mintha csak Jonas gondolatainak engedelmeskedne, felállt a kényelmetlen fotelból, hogy felmérje az ismerős szobákat. A régi szekrénysor helyén, amelynek közepén a színes tévé állt, egyszerű, fehér téglalapok sorakoztak, méregdrága dizájnbútorok, a polcokon albumok, házimozi, lakberendezési magazinok… Tájékozatlanul kerengett a ház új belsejében.

Az üvegajtón keresztül szúrta ki a robusztus frizsidert. Az egyetlen tárgyat, amely megszólalt és mesélt. Rámágnesezve egy török étterem menüje, a teniszpálya telefonszáma, egy kiállítási meghívó és egy fénykép egy csupa fürt, csupa mosoly fiatal nőről.

– Megöregedtünk, Borischka – szólalt meg hirtelen Jonas a háta mögött. – Ez már igazán az igazi élet… Érzed?

„Igazán az igazi élet?” Mármint kinek az igazi élete? Igazán?

Bori érezte, hogy minden izgalma keserű csalódássá változik.

– Tudod, én… – bukott ki belőle hirtelen vékony, vinnyogó hangon – nem akartalak többé látni.

– Akkor miért jöttél? – kérdezte Jonas kedvesen.

Bori nem felelt. Azon töprengett, milyen érdekes, hogy második találkozásra megszokta a negyven felé közeledő Jonas arcát. Semmivel sem idegenebb, mint a huszonhárom vagy a tizenegy évesé.

Némán járkált a lakásban, nyitogatta, csukogatta az ajtókat, benézett a hűtőbe, faliszekrényekbe, Oma egykori szobájába, és egyre határozottabban érezte, hogy már nem tartozik ide.

Kalapáló szívvel kinyitotta a sárga tapétával borított kamraajtót is a lépcső tövében. A mindenki által respektált búvóhelyüket. A kamrát most is lomtárnak használták, ugyanúgy, mint amikor a rathenowi ház még egy négytagú család otthona volt, és nem egy gyermektelen fiatal pár menedéke.

Nézett jobbra, nézett balra, végül a fenyőszekrény aljában a takarítószerek között megtalálta a lemezjátszót, a régi Depeche Mode–, Pink Floyd-bakelitlemezeket. Ám ekkor megfogták a kezét, és gyöngéden kihúzták a Black Celebrationt az ujjai közül.

– Hagyd. Már nem működik. Limlomok közé jöttél vissza, Bori…

– Micsoda? Ezek voltak a legnagyobb kincseink!

Lázasan tovább keresgélt. Érezte, ahogy Jonas pillantása végigsiklik a tarkóján, a haján, az egész alakján. Azután a keze is végigfut.

– Borischka…

„Ó, ezt most tényleg nem kéne!”

Megfordult, és felnézett Jonasra.

– Mert amikor utoljára… – kezdte Jonas, és a szeme megvillant a vörös frufruja alatt, a keze könnyedén rásiklott Bori mellére – ott a Balcsin… emlékszel?

Jonas már nem félt. Minden kételye eloszlott.

– …

– Tudod, ami köztünk volt… – a melltartókapoccsal bajlódott. – Hát igen. Úgy értem, nem volt akármi…

– … mint egy hatos erejű földrengés – nyögte Bori, és összerezzent, mert ebben a pillanatban odakinn valóban megdörrent az ég. – Sajnálom – tette hozzá gyorsan, és maga sem tudta volna pontosan megmondani, miért.

Jonas szeplői fellobbantak.

– Én is sajnálom.

Szájuk egy pillanatra találkozott.

Bori akkor arra gondolt, hogy az ölelés gyógyszere lehet az előtte álló vallomásnak. Arra gondolt, hogy tizenegy éves kora óta szereti. Arra gondolt, ha Edina nem megy el a német autós cég partijára, soha többé nem érzi Jonas bőrének illatát. Arra is gondolt, hogy mégiscsak összeköti ezzel a férfival a rögeszméje, az a szeplős kisfiú, akivel a garázs tetejéről a kopott fűcsomókra ugrált, a vérszerződés, a lányuk, a szigetük, az életük történetei, amelyek egymásba mosódnak, mint a tenger hullámai…

És még valaki összekötötte Jonasszal, de Bori rá egyáltalán nem gondolt.

Pedig odakint állt a szakadó esőben, és iszonyatosan káromkodott.

ÖTVENKILENCEDIK FEJEZET

2008. SZEPTEMBER, RATHENOW

A vihar hirtelen robbant ki olyan hisztérikus, tehetetlen dühvel, mintha rádöbbent volna, hogy felcserélte a csendes-óceáni partszakasz címét egy német kisvároséval. Hurrikánként tombolt, felcsapta a kuka tetejét, kicsavarta a fákat, az egész világ ázott, cibálódott. Azok ott ketten a földig érő ablak mögött nem vettek észre semmit, úgy belemelegedtek egymásba.

Az eső vízszintesen esett, mintha valahonnan oldalról spriccelnék. Arika idegesen harapdálta a szája belsejét, vacogott, a haja, a ruhája, a szandálja átázott. Nem számított viharra, Berlinben langyos, meleg szeptemberi délután volt.

Amikor észrevette, hogy hiányzik a rathenowi ház kulcscsomója, azonnal felhívta az anyósát, és vidáman a hogyléte felől tudakozódott. Abból, ahogy Elizabeth jellegzetes, panaszos hanghordozásával megpróbált nem szemrehányást tenni, amiért olyan ritkán látja őket, tudta, Jonas nem hozzá utazott.

Ráeszmélt, hogy azonnal cselekednie kell. A végére kell járnia. A Grünauer wegére!

Ám most, hogy megállt a rathenowi kaptató előtt, nemigen értette, mit keres itt. Rámeredt a házra, ahol az elmúlt három év csaknem valamennyi hétvégéjét töltötte, és hirtelen nem ismert rá. Valószerűtlenül idegenül magasodott előtte a viharban, ahogy ráesett a VW Bogara reflektorának fénycsóvája. Aztán észrevette a felhajtó előtt Jonas kocsiját, és a kép hirtelen nagyon is valóságossá vált.

Arika kilőtt, mint a nyíl.

Gyorsabban mozdult, mint ahogy a döbbenet, az árulás bénító döbbenete szétáradt benne. Odarontott a kerítéshez, és pontosan az alacsony ablakkal szemben rátapadt.

(„Függöny? Ugyan – büszkélkedett Jonas. – A Grünauer weg végén?”)

Mintha egy láthatatlan rendező szervezte volna, Borischka Keszthelyi egy fordulatot tett az ablak felé, nyakába fűzve Jonas karja.

– Du… dumme Schlampe – sziszegte Arika. – OROSPU!

Hunyorgott. Hiszen Jonas másképpen szokott ölelni. Még nincs egy hete!

– Soha nem szexeltünk olyan jót! – ordította, aztán elnémult, mert valahol nem messze becsapott a villám. A váratlanul felvillanó fényben saját meggyötört, beesett arca tükröződött vissza az ablaküvegen.

Hirtelen haragot sem érzett. Várta, hogy visszatérjen az indulat, de csak a hideget érezte a lábfején. Mindig lábról kezdett fázni, mindig is ámulattal figyelte az októberben is harisnya nélkül flangáló német nőket. Ahogy ott ácsorgott, megpróbálta visszapergetni az időt, percről percre, hátha rájön, hogy tulajdonképpen hol és mikor vesztette el Jonast, melyik kanyarban vágódhatott be Keszthelyi Borischka az életébe.

Mikor történhetett?

Valahogy vissza kellene oda találni, mert ő csak Jonasszal. És senki mással! Arika tudta, Jonas téved, ő illik hozzá, csak ő, és nem ez a múltból kísértő, repkedő hajú lidércnő. Keszthelyi Borischkában egyértelműen felismerni vélte az önző őst, az ártatlan török asszonyok démonát.

Most sem látta szebbnek, mint a kinyomtatott, felnagyított szellemképes fotón, rusnya volt így is, ahogy a rathenowi ház ablakában mozgott.

Aztán elsötétült az akvárium, és azok ketten eltűntek a szeme elől. Egy darabig mozdulatlan lesállásban tűrte a nyakát verdeső esőt. Várt, nem mozdult, hátha szétrobban a világ. De azon kívül, hogy villámok cikáztak az égen, és a manzárdszobában halovány fény gyúlt, nem történt semmi. Eltelt tíz perc, félóra, háromnegyed óra, és hiába meresztgette a szemét az esőben, mohó, kihegyezett figyelme nem kapott új információt.

Tehetetlen dühében sarkon fordult, hangosan csattogtatva szandálját a kocsi felé indult. Aztán csikorogva lefékezett. Elmegy, és ezek még csak nem is tudják, hogy lebuktak? Hagyja, hogy zavartalanul dugjanak?

Fennhangon, elázott tincsekkel az arcában felkiáltott.

– Jonas!

Az arcán patakzottak a könnyek, annyira sajnálta magát, hogy Jonas, aki mindjárt kijön a házból, itt találja ilyen nyomorult állapotban.

De nem jött.

– Jonas! Tudom, hogy itt vagy… Jonas! Láttam a KURVÁDAT!

Pulzusa felgyorsult, ökle szorult, körmei fehéredtek, véredényei dübörögtek, de a vihar hangosabb volt.

Tiszta erejéből rázni kezdte a kaput.

„Kurva rozsdás kapu, hányszor mondta, hogy megcsináltatja… Télikert az kellett! A kurva kaput meg nem lehet kinyitni!”

Próbált átmászni, de a kerítés lehetetlenül magas volt, visszazuhant.

Döbbenten ült a földön a sárban.

És akkor meglátta a manzárdszoba ablakában a ruhátlanul összefonódó két alakot…

– JONAAAS! – üvöltötte, és felzokogott.

Még egyszer belerúgott a kapuba, aztán sárosan beült az autóba, ráfeküdt a dudára, úgy kiabálta a manzárdszoba felé, ahonnan kicsukták a vihart.

– VÉGE! Azt csinálsz, amit akarsz! Felőlem rátok is szakadhat… Végeztünk!

Az indulat mint valami kábító felhő szállt az agyára, és mondta, ragozta, cifrázta. Koncentráltan irányította a manzárdszoba felé.

– Halálra vagy ítélve, ribanc! – üvöltötte. – Hallod, Keszthelyi? Soha nem lesz a tiéd! Soha! Jobb, ha belenyugszol… dugjatok csak!

Kicsit jobban lett, most már elég erőt érzett hozzá, hogy ráadja a gyújtást, és induljon.

Ám ekkor újabb szitokáradat tört fel Arikából.

Nekitolatott a villanyoszlopnak!

MINDEN VILLANYOSZLOP EGY NAGY FASZ! – üvöltötte, ahogy a száján kifért.

(Mert az a hülye fasz villanyoszlop ráadásul le is szakította a rozoga sárhányót!)

Sárban sárhányó nélkül menekült Arika Rathenowból.

HATVANADIK FEJEZET

2008. SZEPTEMBER, RATHENOW

Jonas Wetzel átnézett az ágy másik oldalára, ahol a szokásos látvány fogadta: sötét hajsátor. Ezúttal azonban kusza csigák helyett finom, puha haj terült szét a párnán. Jonas még a mellkasán érezte csiklandós simogatásukat, gyorsan, szorosan behunyta a szemét, ezzel is közelebb hozva az emléket.

Eszébe jutott, milyen sokat álmodozott erről kisfiúként. Bori hosszú, fényes hajáról, ami a derekát verdeste, ahogy a sátrakat kerülgetve futott előtte a szigeten. Huszonnégy évvel ezelőtt az a nyűgös, mogorva kölyök ott a berlini reptéren vonzani kezdte. A mágnesesség azonnal jelezte az ellentétes pólust. Az első pillanattól fogva érezte, hogy lány. De nem tiltakozott, amikor a szobájába fektették, tudta, hogy őrült nagy hecc lesz.

Hogy lehet, hogy még mindig azt találgatja, mi jár Borischka fejében?

Este, amikor ott ült vele szemben a nappaliban, Jonas idegességében úgy érezte, képtelen megszólalni a jelenlétében. Szája kicserepesedett, nyelve a fogához tapadt. Még soha nem látta Borit ennyire szépnek. Pofátlanul szép volt!

Az arcán ott ült valami puha fáradtság, amely megtörte a szokott, tökéletes vonásokat.

„Jól áll neki az élet” – gondolta Jonas.

Az anyaság, a munka, az örökös rohanás és aggódás kikezdte Borischka kikezdhetetlen külsejét. Szerethetővé tette a szépségét, amit korábban úgy viselt, mint a túl fehér Adidas tornacipőjét.

„Nyilván őrülten elfogult vagyok vele.”

Amikor ábrándos tekintettel elmondta Martinnak, az egyetlen barátjának, hogy találkozni fog Borischkával, abban meghűlt a vér.

Épeszű férfiember nem megy bele ilyesmibe. Egy kamaszemlék miatt? Miért égetne fel mindent?

Mozdulataik teljesen automatikusak voltak, és gyakorlottak.

Segítettek egymásnak, hogy ne legyenek szégyenlősek. El sem jutottak az ágyig. A földön feküdtek utána még sokáig. Jonas mesélt Borischkának.

Kilencvenháromban, a Balatonon kezdte, és utána módszeresen évről évre haladt. Lelkiismeretesen, utánagondolva. Nem nézett rá, a csillárnak mondta.

Azonnal el kellett mondania. Mindent. Mint egy megszállott.

A lány figyelt, néha megpróbálta félbeszakítani.

– Majd holnap, Borischka, holnap.

Azt akarta, előbb értse meg, mi történt vele akkoriban. Hogyan fordult meg a világ. És mi mindenbe keveredett akkor, amire ma nem a legbüszkébb, de akkor nem volt rend, senki sem mondta meg, mit csináljanak. Az országuk megszűnt. Feketézett valutával, kocsikkal, MZ motorokkal, hajtott fel lányokat pornófilmeseknek, miközben az egyetemen morális, filozófiai vitába keveredett marxista professzoraival.

– Csak hogy tudd… – duruzsolta Bori hajának azon a „nagy idők tanúja hangján” – ami elsőként virágzott fel a baráti NDK-ban, az a zöldséges stand és a pornóvideotéka volt. Minden újjászületés így kezdődik. A tiltott gyümölcsökkel.

Beszámolt kalandos átjelentkezéséről a Regensburgi Egyetemre, ami nélkül ma nem dolgozhatna csúcstanácsadóként, csúcsvállalatoknál. Kozmopolita, laza filozófusként, akinek török felesége van.

Közelebb húzódott Borihoz.

– Hihetetlen őrjöngés volt akkoriban…

Bori elnevette magát.

– Min nevetsz?

– Hogy nem is ismerlek – könyökölt fel a lány.

– Ez igaz – hozzáhajolt, hogy megcsókolja. – Mmmm… nem tudom elhinni, hogy itt vagy.

– Meg hogy lányokat hajtottál fel…

Nézték egymást egészen közelről. És akkor először összemosolyogtak.

– Nagyon örülök – csókolta végig Jonas a még mindig feszes, szabályos idomokat –, hogy méltányolod az erőfeszítéseimet.

Lopott éjszaka volt. A jövőről nem beszéltek. Bori, ha akart volna sem tudott megszólalni Jonastól, nemhogy a jövőről, de a múltról sem.

– Majd holnap, Borischka. Holnap.

A végsőkig próbálták tágítani az éjszaka határait. A lány egyre ritkábban szólt, aztán csak a szuszogását hallotta. Ahogy ájultan aludt, valami borzongás futott végig Bori testén, összerándult időről időre, ahogy az alvó állatok szoktak.

Jonas le sem tudta hunyni a szemét. Képtelen volt megnyugodni.

Óvatosan, hogy ne csapjon zajt, felkelt, és lement a boltíves konyhába.

Az villant be neki, ahogy hárman ülnek az ócska kempingasztal körül, Ina, ő és a nullás géppel lenyírt, dühös gyerek. Akkor engedett csak fel valamennyire, amikor Elizabeth a reggeli kakaó mellé tette a frissen sült bundás kenyeret.

– Nálunk otthon ilyen nincs! – mondta áhítattal a kölyök, és két perc alatt eltüntette. Utána aggodalmasan szedegette fel a kempingasztalon szétszóródott vaníliás cukrot az ujjbegyével. Mikor legutoljára találkoztak, a tizenkilenc éves Bori is azt bizonygatta neki, hogy a bundás kenyér a kedvenc német étele.

Utánanézett, el tudná-e készíteni neki.

Elizabeth kalácsból szokta sütni, de Jonas még száraz kenyeret sem talált, amit beáztathatott volna a tojásba és a vaníliás-cukros tejbe.

Két doboz paradicsomos hal árválkodott a hűtőben.

Most már nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy bundás kenyérrel várja az ébredő Borit! Belebújt magas szárú tornacipőjébe, levágott szárú farmerjába, amely ott lógott az előszobaszekrény akasztóján, benyúlt a dzsekije zsebébe, kotorászott, káromkodott.

Nem találta a kulcsot.

Eszébe jutott, hogy előző este egyből a nappaliba mentek, nyilván ott tette le a dohányzóasztalon. Visszaosont. Jonas akkor észrevette, hogy Bori álmosan, durcásan a lépcsőn áll, fekete haja fél szemére hullik. Tetőtől talpig átjárta a szeretet. Nem tudta, mi alakul, hogyan lesz tovább kettőjük között, de abban egészen biztos volt, hogy az élete hátralévő részében, valahányszor Borira gondol, ezt a képet fogja látni. Ha kilencvenévesek lesznek, akkor is…

– Le akarsz lépni?

– Cssss…. Aludj! Aludj vissza! Elugrom a boltba. Két perc, és itt vagyok.

De Bori akkor már repült felé.

– Várj – mondta sietve. – Jövök én is!

Borinak hirtelen olyan ismerős érzése támadt. Abban, ahogy Jonas távozására ébredt volt valami, amire nagyon-nagyon régről emlékezett. Megpróbálta felidézni, mi az, melyik nyaraláson élte át, de nem sikerült. Nem akarta táplálni ezt az érzést, gyorsan felugrott, és öltözködni kezdett. Jonas közben ide-oda hajolgatott, a kulcsot kereste, és mindenféle ruhadarabra bukkant.

– Ó, a divattervező ereklyéi… Igazán… sármos kis bugyi!

Bori kócosan, fél lábbal a sármos bugyiban hátulról átkarolta a nyakát.

– Szia, Jonas… – mormogta. – Hogy vagy?

– Ha nem hangzana annyira idiótán, azt mondanám: ez életem legszebb reggele!

Kezét nyújtotta Borinak, hogy felöltözhessen végre, aztán ahogy voltak, minden szokásos reggeli cécó nélkül elindultak kalácsot venni, mint régen, amikor még az üvegvisszaváltásért kapott pénzből spájzoltak be, mint a mókusok novemberben.

Hoppá, gondolta Jonas, a slusszkulcs bent maradt!

– Nem bicajjal megyünk? – kiáltott utána Bori.

– Csak neked van – lihegte Jonas, aki egy pillanat alatt már vissza is tért. – Itt már senki sem bicajozik.

Bori kikormányozta a szélfogóból az áramvonalas kölcsönkerékpárt.

– Pattanj fel! – mondta.

– Na, ne hülyéskedj.

– Gyere már… Elviszlek.

Húsz méter után belátták, hogy ez képtelen ötlet.

– Scheisse – rakta le Jonas lábát a földre. – Innentől én vezetek.

Nekiveselkedett, a biciklivázhoz ütődő kulcscsomó vadul csilingelt.

– Achtung, Achtung! – rikoltotta Bori a kihalt utcának. – A puhány városi lelki tréner támadásba lendült!

Jonas rádöbbent, hogy a jövőben tényleg többet kell majd bicajoznia, ha a lány pehelysúlyától is két csíkban folyik a verejték a homlokán. Hirtelen égető szükségét érezte az elmaradt reggeli zuhanynak.

– Na, emeld fel azt a sármos bugyis hátsódat! Nem cipellek tovább!

Bori visszaült a nyeregbe.

Lassan, összpontosítva, egyensúlyozva hajtott, mint a tányérdobáló cirkuszi artista. Jonas, hogy egy pillanatra se veszítse szem elől, amikor majd felborul, mellette rohant, hátrafelé szedte a lábát, és nevetve hadonászott Bori arca előtt.

– Mintha levegő után kapkodna a kisasszony… Lásd be, édes, te sem vagy már a régi formádban.

Bori tekerte a pedált, lehajtott fejjel, így csak másodperces késéssel érzékelte, hogy Jonas megbotlik valamiben, és belecsúszik az út menti árokba. A narancssárga sárhányó a bicikli elé pörgött, Bori lefékezett, tekintetével Jonast kereste.

Jonas szeme előtt összefolyt minden. Egy pillanatra azt hitte, a végén még tényleg baja esett Borinak, azért tűnt el a látómezejéből. Kiáltani próbált neki.

Miközben újra kiemelkedett az árokból, és beúszott Bori arca, Jonast olyan ismeretlen érzés járta át, amely hirtelen minden mást kizárt. Tiszta erőből próbálta újra megpillantani a lányt, közben rádöbbent, hogy ijesztő fájdalmat érez, talán a vakító fény vagy a csattanás miatt. Azután semmit.

Jonas tudata valahogy még észlelte, hogy megszűnt a fájdalom. Minden fájdalom. De arra nem maradt már ideje, hogy filozófus, elemző énje megértse, mi ez a váratlan nyugalom.

HATVANEGYEDIK FEJEZET

2012. MÁJUS, BERLIN, KRÍZISKÖZPONT

– Kezdjük ma egy rutinkérdéssel, Arika, hogy oldjuk a feszültséget…

– Egy cseppet sem vagyok ideges.

– Annál jobb. Annál jobb! Nos tehát, hogyan jellemezné a társát három szóban?

– Három szóban? Hát ez nem könnyű…

– Na, de nem is nehéz.

– Ami azonnal beugrik róla, a nagy, hűséges barna szeme.

– A hűséges barna szeme?

– Igen. Nagyon barátságos, a maga kedves módján mindenkivel megtalálja a hangot. Kicsit régi vágású, úgy értem, tiszteli a hagyományokat… és a hangja… Tudja, nekem nagyon fontos egy férfi hangja. És remek szerető.

– Fantasztikusan hangzik.

– Őszintén szólva, a dolog nem ilyen egyszerű.

– Ezt hogy érti?

– Jól megvagyunk, éppen most estünk át egy lakásfestésen, és… olyan friss körülöttünk minden. A társam ijesztően átlát rajtam, átkozottul jó megérzései vannak.

Arika hunyorogva nézett Hidrogénhajú mögé. A falon fekete keretben régi tintával írt, kiolvashatatlan kézírás függött. Hónapok óta próbálta megfejteni. Vajon milyen nyelven íródott? Szeretett volna oda menni, megnézni, hogy valódi-e, és hogy egyáltalán, miért van ott.

– Például?

– Hát… szegény férjemmel kapcsolatban.

– Az elhunyt férjével kapcsolatban?

– Igen.

– Számoljunk is utána! Pontosan hány éve veszítette el őt?

– Három éve… és nyolc hónapja – ahogy ezt kiejtette a száján, Arika úgy elvörösödött, mintha meztelen volna.

Hidrogénhajú nem hagyta magát kizökkenteni.

– Úgy érzem, éppen elég ideig kerestük a magyarázatokat, ideje a tényekre koncentrálunk!

– De hát tudja. Baleset volt.

– Nem, nem mondta el pontosan. Autóbaleset?

– A férjem… szóval megcsapta az áram. Egy leszakadt villamosvezeték ütötte agyon.

– Ön jelen volt a balesetnél?

– Nem. Én nem voltam ott.

– Emlékszik még, hogyan értesült róla?

Arika felkapta a földről a retiküljét, és a nyálát nyeldeste. Hitetlenkedve meredt a doktornőre.

– Jonas anyja hívott fel.

– Őt értesítették?

– Igen. Mert… mert… Rathenowban történt. Előző éjjel szörnyű vihar volt a városban. Ilyen vihart életemben nem láttam…

– Tehát ön ott volt? Jonasszal?

– Nem. Úgy értem, ott voltam, de… de… nem vele.

– Akarja, hogy megálljunk? – indítványozta a doktornő.

Arika a tenyerével eltakarta az arcát. Csak felpillantott, hogy nem.

– A mentő hét perc alatt… ért a ház elé. A vizesárok…

– Az árokban érte az áramütés?

– A vezetéket egyáltalán nem lehetett látni. Teljesen benőtte a gaz.

Hallgattak.

– Mély gyász súlyát cipeli.

Arika egy héten át ordított a baleset után artikulálatlan, vad, ősi hangon, csak injekciókkal tudták néhány órára lecsillapítani.

– Tudja… ha behunyom a szemem, látom magam előtt az arcát. A szeplői lángolnak… Szemrehányón. Hogy nem vigyáztam.

Az orvosnő felfigyelt a szóra.

– Még mindig felelősnek érzi magát?

– Nézze, nekem semmi más nem maradt meg ebből a házasságból, csak a bűntudat…

Könnyein át homályosan látta, hogy Hidrogénhajú bólogat. Nem akarta elhinni. Úgy jött ide, hogy elég lesz egyszer kinyitnia a száját, mint egy fogorvosi röntgennél, és a híres doktornő átlátja a problémát.

– Szeretném megkérni, Arika, hogy csukja be a szemét.

Valahányszor Hidrogénhajú ilyen spiritiszta típusú ötletekkel rukkolt elő, egyszerre nagyon józan és logikus lett. A nyolcszáz euróra gondolt, amit eddig az ülésekért fizetett, és rázárta a szemhéját a könnyeire.

– Szeretném megkérni, hogy jöjjön velem. Jöjjön velem a mostba…

A hirtelen rájuk nehezedő csendben megkordult Hidrogénhajú gyomra.

– Érezze át, Arika, ahogy leesnek a terhek önről… A fotelt, a testét egyáltalán nem is érzi. Olyan, mintha nem is létezne… Ebben a pillanatban teljesen mindegy, hogy bűnös vagy ártatlan. Fiatal vagy öreg. Német vagy török… Ebben a pillanatban örökkévaló… Megérkezett. Mindent elért, amit ebben az életben el tudott érni. Önmaga lett.

„Én gyilkoltam meg! – vijjogta odabent egy hang. – Meggyilkoltam Jonast!”

– …élje át, hogy milyen jól érzi magát most. És a jövőben, ha újra szabad akar lenni, ha egyszerűen csak lenni akar, akkor térjen vissza ebbe a pillanatba.

Vett egy mély lélegzetet.

– Én öltem meg Jonast! – mondta anélkül, hogy a nőre nézett volna.

Hidrogénhajú megbillegtette apró madárfejét.

– Mit gondol, miből táplálkozik ez az érzése?

– Onnan, hogy én öltem meg – ismételte meggyőződéssel.

– Úgy beszél, mintha magára vállalná a férje halálát.

– Mert magamra vállalom. Ott voltam aznap éjjel, amikor leszakadt a vezeték.

– Ott volt… de nem találkozott a férjével?

– Már mondtam.

– És látta, hogy leszakadt a vezeték?

Arika olyan régen várta ezt a vallomást, hogy most végül is megkönnyebbülést érzett.

– Azt nem láttam, amikor leszakadt, de én mentem neki a villanyoszlopnak. Nekitolattam az autómmal.

– Tehát nekitolatott. Miért? Hol volt Jonas közben?

– Amikor észrevettem, hogy hiányzik a kulcs, iszonyú rossz érzésem támadt. Mi azt a házat amolyan… hétvégi búvóhelynek használtuk. Borischka Keszthelyi nem sokkal azelőtt bukkant fel ismét a férjem életében… De véletlen volt! Esküszöm, hogy véletlenül mentem annak az oszlopnak!

Hidrogénhajú rezzenéstelen arccal nézett rá.

– Arra céloz, hogy a férje a korábbi szerelmével töltötte azt az éjszakát?

– Igen. Láttam őket együtt. Ott voltam a háznál. Persze, nem mentem be… Az a nő… tudja, ő nem simán egy korábbi szerelem… Az a nő az én végzetem.

– Az ön végzete? Nem az elhunyt férjéé?

– Nem.

– Tulajdonképpen – foglalta össze Hidrogénhajú – most nem is a balesetről beszélünk. Hanem arról, hogy ön elveszítette a férjét. Már a baleset előtt.

Arika a táskája szárát csavargatta.

– Nem. Arról a nőről van szó, és rólam.

És elmesélte hosszas szünetekkel, hezitáló igenekkel és nemekkel, finoman és cirkalmasan azt a régi, valószínűtlen történetet, amely a nőhöz kötötte, aki feldúlta az életét, elvette tőle Jonast, lehet, hogy még Musztafát is elveszi, akinek pedig a létezéséről sem lehet Keszthelyinek tudomása, de sajnos a sorsa felett hatalma van.

– És ha arra gondolok – mondta végül, miközben szép arca teljesen eltorzult –, hogy ez a nő, szegről-végről. Hogy rokon…

– Sokkal könnyebb volna, ha ezt el tudná fogadni.

– Sosem fogom! Magamnak se tudok megbocsátani. Ezt az egészet ő idézte a fejemre!

Arra számított, hogy Hidrogénhajú akadékoskodik, de az továbbra is csak bólogatott.

– Hónapok óta arról próbálom meggyőzni, hogy bizonyos sorsszerű családi eseményeken változtathatunk…

– És én hónapok óta nem értem, hogyan.

– Belátjuk, hogy az valójában nem a mi sorsunk. Csak tudattalanul azonosultunk az ősök sorsával. Amilyen irányba tereljük a gondolatainkat, abba az irányba halad az életünk. Nem egy bizonyos idő, hely, esemény hat ránk, hanem a figyelmünket arra irányítjuk, amit az élet ebben a pillanatban akar tőlünk.

Arika értetlenül meredt rá.

– De hát kidöntöttem azt a kurva oszlopot!

– Nekitolatott egy villanyoszlopnak, Arika, igen.

– Szólnom kellett volna a rendőrségnek… A tűzoltóságnak, nem is tudom…

– Éjszaka volt, és maga fel volt dúlva.

– Nem érti? Meg tudtam volna ölni! Átkozódtam. Nem a szándék a lényeg? A gyil…

– Arika, MEGEGYEZTÜNK! – vijjogta Hidrogénhajú. – Két dolgot javaslok. Írjon levelet. A levélírás meglepően hatásos. Írjon annak, aki már meghalt.

Arika grimaszolt egyet. Ó, a francba a gestaltpszichológiával meg a transzgenerációs átokkal!

– E-mail is jó?

– Még jobb volna – mélázott el Hidrogénhajú –, ha fel tudná keresni a sírját. Menjen vissza! Oda, ahol érzése szerint a probléma góca van.

– De hát hetente kijárok…

– Nem Jonashoz!

– Nekem nincs mással ügyem…

Terapeutája finoman elmosolyodott.

– Nagy, lezáratlan, el nem gyászolt konfliktusokat lehet ilyen külső aktivitássá tett belső lelki munkával feldolgozni… – felszegte apró, szőke fejét. – Képzelje el, hogy ott áll a sírnál. Ha élne az illető, mit mondana neki? Kérdezze meg tőle! Kérdezze meg: mit üzensz nekem?

HATVANKETTEDIK FEJEZET

2012. JÚLIUS, BUDAPEST

Funny Girl!

MINDENKI SZÓLNA VALAKIHEZ!

Cili dédanyám soha nem akart Hollywoodban élni, vagy a francia Riviérán, nem kívánta, hogy Jávor Pál szerelmes legyen belé, nem igazán vágyott merészebb, nyilvánosabb életre, bár elismerte, azért lány korában kergetett romantikus álmokat. Három dologra volt egész életében büszke, abból viszont nem engedett: a lábára (nyolcvanon túl is magas sarkúban billegett), ránk, „Keszthelyi lányokra”, és hogy megélte a 2000. évet. Néhány hétre rá veszítettük el.

Makacs vágya volt, hogy körülnézzen a XXI. században. Nem volt az a súlyos nyavalya, amely erősebb lett volna, mint a kíváncsisága. Aztán, amikor felsóhajtott, hogy na, ez is megvolt, a kórházi ágyon kért egy tiszta hálóinget, a klipszeit, mert netten és rendezetten akart megérkezni Dezső dédapához.

Hétéves voltam akkor.

Azzal búcsúzott, hogy valahányszor hiányzik nekem, csúsztassak a párnám alá egy cetlit, és azon kívánhatok valamit. Tisztában volt vele, hogy az ágya mellett hullajtott minden krokodilkönnyem az érdekszeretet ordító megnyilvánulása.

Hiszen ő volt az én házi varázslóm!

Szörnyű csapás volt a távozása.

Éveken át írtam a cetliket. Kívántam, ami a csövön kifér.

Megállás nélkül zaklattam. Egy vágytornádó epicentrumában aludtam minden éjjel.

Nem is olyan könnyű jól álmodni. Józanul. Éppen a lehetőségeink felső határát eltalálni. Se túllőni. Se lejjebb adni.

A dédi arról álmodozott, hogy egyszer megírja a történeteit.

Díszes, bordó bőrmappában dokumentálta, mi minden történhet az emberrel nyolc évtized alatt, beleragasztott régi újságkivágásokat is. A mappa idővel hozzám került, tologattam ide-oda, aggódtam, hogy dohszagú lesz tőle az íróasztal.

Végtelenül hosszú, értelmetlen estéken kaptam rá a blogírásra.

Aki hamvas Meztelen a menyasszony! korom óta követ, tudja, hogy akkoriban főképp a szaloncukorarákat ekéztem, ez volt az én magánforradalmam… (Igen, anyám Esküvő galériájában én vigyorgok koszorúslányruhában. A fair play jegyében az szól be, akinek tetszik. Ha neki szüksége van rám, az internet teljes lakosságát negligálom!) Anyám különböző önismereti szeánszokra jár, én könyvtárba, blogokra.

Hiszek mások történeteiben!

Úgy értem, Thomas Mann, a Barátok közt, Shakespeare, Viki blogja, amelyikre mostanában rákattantam, szerintem a leghatékonyabb önismereti kurzus.

Hiszem, hogy Othello gyilkos szenvedélye, a Buddenbrook család elfojtásai és Viki, a szingli anya valahogy beírja magát a kollektív tudatalattiba, és még azokat is utoléri, akik a pizsamás naplóíró egyetlenegy sorát sem olvasták. Hétköznapi depi esetén előveszem a dédi mappáját, és erőltetem, hogy odafigyeljek, ne magamra.

Mindig találomra ütöm fel.

Ma egy éltesebb úriemberről szól a bejegyzés (lásd a képen), aki 1896 májusának egy vasárnapján estefelé tért be hat, ünneplőbe öltözött lánnyal a Hungária kávéházba. Rágyújtott egy cigarettára, és elégedetten legeltette a szemét a habos kávét kortyolgató, csivitelő társaságon. A különös kompánia feltűnést keltett a vendégek között, mindenki szentül hitte, hogy egy leánykereskedő uzsonnáztatja szerencsétlen áldozatait. Amolyan cukros bácsi.

Mi sem természetesebb – így a beszámoló –, hogy a rendőrség is felfigyelt a dologra. Csakhamar megjelent a Hungáriában Zavaros Aladár rendőrkapitány, és helyet foglalt közvetlenül az éltesebb úr mellett.

Diszkrét, de szigorú faggatózásba kezdett, ám annál kínosabban érezte magát, mikor kiderült, hogy az urat Keszthelyi Kálmánnak hívják, ő a híres orfeumtulajdonos, és a habos kávézók a cselédei.

Az egyik lány ugyanis évek óta álmodozott arról, hogy egyszer a híres Hungária kávéházban fog habos kávét inni. Keszthelyi abban bízott, hogyha valóra váltja egy szegény lány álmát, akkor az ég az ő épülő gigantikus vállalkozásával kapcsolatos ambícióit is beteljesíti.

Arra nézve semmit sem találtam, hogy bejötte neki. Ő az én ükapám.

Szerintetek jelent ez valamit?

Cili dédanyám talán így akarta a maga körmönfont módján a tudomásomra hozni, hogy Think big! Hogy a mi családunkban tehetségesen tudtak álmodni.

Mellesleg erről az orfeumtulajdonos öregapámról életemben nem hallottam, pedig nagy fazon lehetett, fura, hogy a bordó dosszié csak ezt az egy történetet őrzi.

Tudom, babák, hogy inkább a streetstyle-ról olvasnátok, de ma rászorultam a dédi mappájára, és úgy döntöttem, megosztom veletek is.

Örök hálám, hogy ilyen rekordsokan szavaztatok rám a Golden Blogon! (4638-an, babáim, nem csekélység, életmód kategóriában benne vagyunk a top háromban!) Habcsók!

Funny Girl

HATVANHARMADIK FEJEZET

2012. JÚLIUS, BUDAPEST

Jonas emléke napról napra, évről évre sokféle képet vetített Bori elé, de egy közülük makacsul visszatért. A szóbeli érettségi napján, az iskolával szemközti telefonfülkéből felhívta Rathenowt.

– Mit érdekel téged a szaros érettségi? – kérdezte Jonas magabiztosan.

– Ja, persze. Könnyen beszél, akinek minden vizsga előtt hasmenése van.

– Úgyis tudod, hogy átengednek, és menő divattervező leszel. Az én szupermenő feleségem.

– Na, és ha mégsem?

– Az ki van csukva.

– Te nem tudod, mit terrorizáltak itt engem négy éven át.

– Figyelj ide, Bori – mondta akkor Jonas –, senki sem terrorizálhat olyan hatásosan, mint ahogy te terrorizálod saját magadat… Lássuk be, ebben profi vagy.

A szalon meglehetősen slampos képet mutatott, Bori felkelt az íróasztal mögül, és megpróbált valahogy rendet teremteni. Hiányzott Marcsi. Még ő biztatta, hogy utazzon el Mexikóba, aztán vérig sértődött, amikor tényleg elment. Az hagyján, hogy a tizenéves gyerekeit hónapokra a volt férjéhez költöztette, de az mégiscsak árulás, hogy a harmincnyolc éves barátnőjét is magára hagyta!

Felakasztgatta a konzolra a ruhákat, amelyeket aznap reggel hoztak vissza a fotózásról, rendet rakott a túlzsúfolt tonett íróasztalon.

Ahogy őgyelgett kezében a súlyos fehér selymekkel, egy pillanatra a faltól falig tükörbe meredt: most megyek, és ellopom a halott szerelmem titkát!

Fanni miatt vállalkozott a családállításra. Tudni akarta, hogy mindent megpróbált-e. Rendben, hántsák hát le a hagyma rétegeit, ahogy Péter kérte! Naiv kísérlet, de ne mondhassa senki, hogy akadályozta.

Péter hihetetlen lelki rugalmassága még azt is elbírta, hogy a temetés után Bori a karjába zuhanjon, és sötét, hosszú sikoltással azt mondja: még mindig szereti Jonast, soha nem fogja tudni nem szeretni. Szeretni fogja a halála pillanatáig!

Péter eltartotta magától, hogy ő is lássa, bólint. Tudja.

Jonas elment. EL. Bori nem értette. Jonas egyszerűen nem volt való halottnak.

Az anyja, Péter, mindenki azok közül, akiket szeretett és még életben voltak, megpróbálták meggyőzni, hogy mindenki való halottnak, ha az élők előbb-utóbb megszokják a gondolatot, és megengedik nekik.

Borit megrendítette, milyen egyértelmű jelekkel dolgozik az a sokat emlegetett, közömbös, következetes felső erő.

Ha valahol olvassa, nem hiszi el, hogy létezhet ilyen. Minthogy azonban saját életében történt, kénytelen volt barátkozni a gondolattal: a véletlenül megismert rathenowi cseregyerek, az ő legendás nagy szerelmének vadidegen felesége – a saját rokona. Valahol kapcsolódik a családja az ő családjához. Valami közös bennük.

De NEKI mégis mi köze ehhez az egészhez?

Ijesztő volt, és érthetetlen, miközben Bori azt is érezte, hogy nem az.

Igyekezett racionálisan elfogadni az irracionálist. Tudomásul vette hát, hogy a bánat, amit ismeretlenül is ő okozott, Jonason keresztül összefűzi ezzel az ismeretlen nővel.

A jelek szerint a török nő is lassan és nehezen emésztett.

Bori ereiben megfagyott a vér, amikor egy napon Fanni felkiáltott.

– Mama, nézd, bejelölt a Jonas felesége! Lájkolta a blogot is. Írt nekem. Akarod látni az adatlapját? Gyere már, van itt egy csomó kép…

Hát felbukkant Arika! Bori most már fanyar sorstudattal élt.

Jonasnak már sohasem tudja elmondani, hogy van egy lánya. Soha! De a felesége Elizabethtől nyilvánvalóan tudomást szerzett róla. Elképzelni sem tudta, milyen érzéseket váltott ki a hír a fiatal török nőből, aki – Jonas szerint – mindennél jobban vágyott egy gyerekre. Mindenesetre valami homályos elégtétellel töltötte el a tudat, hogy Arikának is több mint három évébe telt, hogy ezt az információt feldolgozza.

Az ilyen gondolatokat megnyugtatóan fedték el a hétköznapok.

A lánya blogján újabb bejegyzések és lájkolások születtek, Elizabethnek már csak húsvétkor és karácsonykor telefonált. Péter is mindent elkövetett, hogy a múlt ne térjen vissza, ne férkőzhessen be a családja lassan helyrezökkenő rendjébe.

Házasságuk legtragikusabb napja Péteren formált a legtöbbet. A fogászati implantátumok területi képviselője örökös felülemelkedettségben hajtogatta: ő a történteknek nem a szerepét vagy a hatását figyeli, inkább a mintázatát és az iramát…

Ha bármi kényes szóba került, Péter újra és újra Karinthy bonmot-ját idézte: „Minden másképp van, és talán a másképp is egész másképp van.”

Valósággal a szavajárása lett.

Úgy bánt vele, mint egy nagybeteggel. Addig-addig, míg egy szerdai hétköznapon fogta magát, és elment Péterrel a városnak arra a pontjára, amelyet így hirdettek: „AKI NEM TEKINT TÚL A FIZIKAI SÍKON, MEGFOSZTJA MAGÁT A VALÓSÁGTÓL.”

HATVANNEGYEDIK FEJEZET

2012. AUGUSZTUS, BUDAPEST, MARGIT KÖRÚT, H-CSOPORT

A házban épp liftszerelők dolgoztak. Bori szó nélkül lépkedett Péter után a negyedik emeletre. Ezen maga is elcsodálkozott. Hetek óta vitatkoztak azon, hogy megcsinálják-e, vagy sem, a végszó mindig az volt, hogy „a te életed”.

Ami nyilvánvalóan nem volt egészen pontos. Mert a közös életükről volt szó.

Ahogy a lakásba lépett, Bori azt érezte, hogy ott áll meztelenül, és egy csoport vadidegen ember bámulja. Ez pár perccel később elkerülhetetlenül be is következett. Persze nem vetkőzött le, ruhástul esett át a lelki sztriptízen. Közben merően nézte Péter arcát, míg össze nem folyt a szeme előtt mindenki…

Levente, az állítás vezetője, egy számmal nagyobb, gyűrött inget viselt. Borzas haja, felvont busa szemöldöke, borostája azt üzente a világnak: „Én másképp látom a dolgokat, mint ti.”

„Szépen azt fogom csinálni… – gondolta Bori – hogy szépen nem szólok egy szót sem. Szépen üldögélek a sarokban, és akkor majd nézhetnek…”

Péter legalább olyan elveszetten ácsorgott, mint ő, nem is próbálta titkolni.

„Igen, végül is tehetném, hogy meg se mukkanok, üldögélek a sarokban, de annak meg mi értelme lenne?”

Ahogy Bori elnézte, a többi résztvevőnek is hasonló forgatókönyv játszódott le a fejében. Néhány perc múlva végül egészen más forgatókönyvekre fognak rábökni.

Ő is önkéntelenül rámutatott egy vadidegen férfira.

„Szeretném, ha te képviselnéd a meghalt szerelmemet.”

A lófarkos férfi felállt, és valamilyen megfoghatatlan erőnek engedelmeskedve hagyta, hogy belelökje a fájdalomba, amit érzett.

„Az élők és a halottak egységet alkotnak…” – nyugtázta Levente.

Ezen azért egy buddhista kolostor lakossága elvitatkozna, gondolta magában Bori. Próbálta követni, amit a morfogenetikus mezőkről magyaráznak, és közben figyelte az arcokat, de egyikről sem tudta leolvasni, mit gondoljon.

Péteren kívül egyetlen ismerős bukkant fel a teremben. Nem más vonult nagy sebesen Bori felé, mint Rombuszmintás.

Levente odaintett neki: „Jobban vagy?”

Bori nem hallotta, Rombuszmintás mit felel. Hozzá a szokásos lassú, távolságtartó, kiegyensúlyozott tempójában beszélt: – Olyan, mintha egy regény elevenedne meg! Csak figyeljen…

„Ismeretlen rendek és hatalmak irányítanak bennünket, amelyek hajtanak, vezetnek… boldoggá tesznek és korlátoznak… Ösztöneinken, vágyainkon, szenvedéseinken keresztül ki vagyunk szolgáltatva nekik.”

Bori részt vett már néhány állításon megfigyelőként, hogy könnyebben el tudja képzelni, hogyan is jeleníthetik meg a nyári ruhás, kardigános, együtt érző vagy teljesen közömbös emberek az ő legszűkebb családjának érzéseit.

Először a víz kiverte a látottaktól.

Azt a következtetést vonta le, hogy tulajdonképpen teljesen mindegy, hogyan éli az életét, ha a háttérben ott a súlyos családi örökség. De aztán jött egy pillanat, amikor átélte, hogy itt valami mélyebbről van szó. Azon a délelőttön egy egészen megmagyarázhatatlan szeretetérzés járta át.

Várta vissza az érzést.

Egy hosszú, szőke hajú nő képviselte. Elégedett volt magával, noha az nem tetszett neki, hogy a nő laptoptáskával érkezett. Vasárnap?

Rombuszmintás megmondta neki, nem számít, ki hogy néz ki. Semmi jelentősége. Fanni egy idősebb, rövid hajú, miniszoknyás nő lett. Péter képviselője is felállt az összegumizott hajú, kicsit kopaszodó Jonasszal szemben.

A reluxával árnyékolt teremben Bori figyelte, ahogy lassan kirajzolódik az egész élete, időben, térben koncentrálódik. Éppen elfért a félrehúzott székek között.

– Köztetek miről van szó? – kezdte Levente.

– Egy élet hazugságáról – sommázta Bori

– Ezt a szót óvatosan használnám…

– A lányom nem tudta, hogy nem a férjem a vér szerinti apja… Négy évvel ezelőtt tudta meg.

Ezt azért elég húzós volt kimondani. De az emberek egykedvűen fészkelődtek.

– Amikor ilyesmi történik egy családban, ahhoz mindig nagy félelmek, kényszerpályák tartoznak.

– Hát igen.

– Azt szokták mondani, élete során mindenkinek joga van legalább egy bűnhöz…

Bori udvariasan elmosolyodott.

– Ha ezt kölcsönösen elfogadjátok, máris lazábban tudtok viszonyulni egymáshoz…

Levente ide-oda állította a családtagok képviselőit, és annak alapján, ki kit hogyan észlel, kitől tart, kihez közeledne, igyekezett kiolvasni a család dinamikáját.

Péterre nézett.

– Akarsz mondani valamit?

– Ami számomra nagy nehézséget jelent, hogy a lányom apja meghalt… khm… még mielőtt megtudhatta volna… Ez iszonyú, iszonyú súlyos teher.

– Hány éves most a gyerek?

– Tizenkilenc.

Borihoz fordult.

– A következő személyeket állítjuk tehát fel: a férjedet, a lányodat, a gyerek vér szerinti apját… Ő később megnősült?

– Igen. Volt egy fiatal felesége… Arika.

– Őt is felállítjuk.

A kibővült csoport tagjai újra elhelyezkedtek.

– Hogy érzed magad? – kérdezte Levente Péter képviselőjét.

– Olyan érzés, mintha valaki fenyegetne hátulról…

A Borit képviselő nőt is megkérdezte.

– Neked jó ott?

– Mióta mögém került a lányom vér szerinti apja, nyugtalan lettem, hogy nem látom… A szívem erősen ver…

– Hogy érzi magát, Arika?

– Kétségbeesetten. Ide-oda jár a tekintetem.

– Hogy érzi magát, Jonas?

– Bár fontos nekem, hogy láthassam a lányomat, szívesebben mennék kicsit hátrább… Összességében azt érzem, túl közel vagyok Bori családjához.

– Másképp állítom fel a konstellációt! – döntött Levente.

Bori képviselője mellé állította Jonast, és Péter képviselőjét oldalra, messzebbre.

Hozzáfordult:

– Hogy érzi magát most a férj?

– Megszűnt a fenyegetés a hátam mögött… de valamiféle iszonyú szakadást érzek…

– Te most hogy vagy? – kérdezte a terapeuta a Fannit képviselő nőtől.

– Jobb volt, amikor Péter mellett álltam.

– Visszaállhatsz mellé.

– Igen. Most jó.

Levente Borit is visszaállította Péter mellé, és várakozón fordult Jonas felé.

– Milyen?

– Az, hogy a nő most újra a férje mellett áll… rendben van. Érzem, hogy odatartozik. Így hagynám.

Levente így szólt a csoporthoz:

– Két ember között, akik valaha szerették egymást, örökre kialakul egy kötés. Ha azonban az egyik félnek gyereke születik egy másik partnertől, akkor ez a helyzet olyan hatalmas érzelmi deficitet okoz, hogy nincs tovább. Az új rendszer elsőbbséget élvez a korábbival szemben. Itt azonban mást látunk… A férj már gyerekkel együtt vállalta az anyát. Nézzük meg még egyszer, mi történik, ha visszaállítom a gyereket és az anyát a vér szerinti apa mellé…

Péter képviselője önkéntelenül is felkiáltott.

– Mit szeretnél?

– A feleségemet és a lányomat.

– Ő nem a te lányod.

– Tizenöt évig az volt.

– Sok szeretetet adtál.

– Igen, nagyon sokat.

– Hálát érzek! – vetette közbe Jonas. – Hálásan köszönöm neki, hogy gondját viselte helyettem a lányomnak!

Bori képviselője hevesen tiltakozni kezdett.

– Nem! Nem jó! – panaszolta. – Két különböző irányba kell néznem, hogy lássam a családomat…

Levente a vállára tette a kezét.

– Nézz rá Jonasra, és mondd azt neki, hibáztam, de valami jó született belőle.

A Borit képviselő szőke nő némán himbálózott a sarkán.

– Mondd!

– Hibáztam, Jonas, de valami jó született belőle…

– És továbbra is szeretettel kötődöm hozzád.

Boriból, a valóságosból, a sarokban felszakadt: PÉTER!

Arca elé kapta a kezét. Eleredtek a könnyei. A férje, a valóságos, meghallotta, átrohant a szomszédos teremből, és a karjába vette.

A terapeuta a csoport felé fordult.

– Itt most félbeszakítom!

Minél hamarabb otthon akartak lenni.

Szótlanul szédelegtek le négy emeletet, közben látták, ahogy a lift anélkül, hogy bárki volna benne, felemelkedik. Némán követték a szemükkel.

„Azt az egyet tudom csinálni – üvöltötte valaki odafentről –, hogy beteszek egy nittet a furat alá, különben zárlatos lesz az egész minden. Kiírhatod, a lift néha üzemel.”

Bori megnyomta az ajtónyitó csengőt, és azt mondta: nem kell mindent érteni…

HATVANÖTÖDIK FEJEZET

2012. SZEPTEMBER, BUDAPEST, LOMB UTCA

Péter mellett lassan, de biztosan gyógyult. Enyhe bűntudatot érzett, és késztetést, hogy valahogy kárpótolja Jonast.

Einstein relatívidő-fogalma arra utal, hogy ami az időben egyszer megtörtént, elvileg működhet fordítva is, minden egyes valamikori állapotot képesek vagyunk helyreállítani. A világ leghíresebb időkutatója nem hitte, hogy az idő létezik.

„Ha múlt, jelen, jövő csak makacs illúzió – töprengett Bori –, akkor vannak helyzetek, amikor az idő úgy viselkedik, hogy akár meg is fordulhat…”

Így okoskodott a francia író, Marcel Proust is.

Miután megtudta, hogy súlyosbodó asztmája miatt fogytán az ideje, bezárkózott egy elsötétített szobába, és az emlékeibe kapaszkodva az eltűnt idő nyomába eredt.

Úgy próbálta kicselezni a tudatát, hogy főképp a jelentéktelen apróságokat igyekezett felidézni, amit korábban a jelenben észlelt ugyan, de nem élt át mélyen.

A módszer bevált, több időt kapott a múltban bolyongva, mintha a jelent élte volna. Az általa „önkéntelen emlékeknek” hívott kis semmiségek, például a madeleine sütemény íze, újabb és újabb elfeledett élmények özönét hozta napvilágra, így az eltűntnek hitt idő egyre jobban bővült, és bővült, és bővült…

Bori ösztönösen követte a módszert.

Valahányszor újramesélte magában a kamaszkori szerelem történetét, újra és újra, és újra, és újra… a múlt összekapcsolódott a jelennel.

A maga részéről mindent elkövetett, hogy Jonas kapjon még egy kis időt.

Az idő az ő történetükben pusztán abban az értelemben létezett, ahogyan a dolgok hatnak egymásra. Ok és okozat sorrendje adta meg a kronológia irányát.

A sztori valahol tehát Arika szépanyjával és a család kínosan elhallgatott fekete bárányával, Kálmán bácsival indult…

Olyan erővel és tudatossággal hallgatott mindkét család erről az első fejezetről, hogy mindennél bizonyosabb nyitánynak tűnt.

Bori évtizedekkel később születik a két szálon futó történetbe, anélkül hogy bárki kérdezte volna, és előzékenyen úgy él, hogy az illeszkedjék az ősök által kezdett sagába. Legtöbbet a sötét rathenowi napra gondolt.

Elkerülhetetlen volt. Miatta. Arika miatt.

A szerelemben, amely Jonashoz kötötte, olyan elvek hatottak, amelyek adottak voltak, nem képezték egyezkedés tárgyát.

A hosszú évek alatt Bori úgy rakosgatta, tologatta ide-oda türelmesen az emlékei színét és fonákját, mint a bűvös kockát, hátha a rendetlenségből kialakul valami egységes rend, amelyben megnyugodhat. Kihegyezett figyelemmel leste, hogy élete zavaros dolgaiból kijöjjön végre valami értelmes, kerek, sorrendben elhelyezett.

Végtelen türelemre, igazi játékszenvedélyre volt szüksége.

Annyit mindenesetre sikerült kisakkoznia, hogy az előtte és utána sorrendje legfeljebb a tudományban és a művészetben keveredik, a hétköznapi emberek sorsában soha.

Ha a korábban és a később felcserélhető volna, nem létezne vágyakozás, az elvesztéstől való rettegés, senki sem hagyna mélyebb nyomot a világban.

Az emberi érzések felett sajnos az idő uralkodik.

Proust módszerével annyiszor pergette vissza a jelentéktelen pillanatot, amikor megpillantotta Jonast a berlini reptéren, hogy az lassacskán kiélesedett.

Rá kellett döbbennie, hogy már tizenegy évesen tisztán érezte, minden megváltozott a számára. Nem tudta, mi az, ami megváltozott, csak azt, hogy hiába is futna haza, el ezer kilométerre, többé nem menekülhet egy helyzetből, amely magába zárta őt és a sorsát.

Ha erre a pillanatra gondolt, huszonhét év után is újraélte a vonzásnak és a taszításnak, az ellenkezésnek és a beleegyezésnek e különös ideghullámait.

Akkor kezdődött!

Hivatalosan persze csak hét évvel később, ennyi idejébe telt Borinak, amíg elindult Jonas felé a múlt és a jövő hullámai között, azon a vékony kis pallón, amely akkor a jelen volt.

Vagy akkor kezdődött volna?

Azt a pillanatot keresgélte, ami végzetesen kapcsol egy embert a másik emberhez. Kiment a gardróbszekrényhez, előhúzta a mélyéről az Usedom feliratú cipősdobozt. Kivette az első fotót, ami a kezébe akadt.

Jonas térdig felgyűrt farmerban a tengerben áll, szeplős arca ragyog, egy magyar pálinkásüveget tart a kezében.

Bori nézte, forgatta a képet, próbálta feleleveníteni, mikor készült.

Ha Einsteinnek igaza volt, és minden egyes valamikori állapotot képesek vagyunk helyreállítani, akkor tulajdonképpen mindegy is. Ami egyszer megtörtént, az örök!

Csak kettőjüké. Jonasé és Borié. Időtlen.

1987. AUGUSZTUS, USEDOM SZIGETE

– Ez meg mi a fene?

– Szerinted? – Jonas tekintetéből csak úgy sütött a diadal. – Pallinka…

Bori hosszú haja lobogott, próbálta túlkiabálni a hullámokat az erős szélben.

– Honnan szerezted?

– Egy lengyel fickótól. Itt lakik a kempingben, a mozi mellett. Fél áron adta, amikor megmondtam, hogy a kiskorú magyar csajomnak viszem.

Elvigyorodott. És mert szerette hallani, rákérdezett:

– A csajod vagyok?

Jonasra az volt a jellemző, hogy először a fülcimpája vörösödött el, és utána futott végig a pír jobbról balra az arcán, miközben a szeplői eltűntek.

– Hát nem is a vértestvérem!

Bori most döbbent rá először, mennyit változott Jonas, milyen magas lett. Nyúlt az ég felé, mint a jegenyék a szigeten.

– És szeptembertől? – faggatta.

– Mi lesz szeptembertől?

Jonas nevetve a keze után nyúlt.

Ahogy hozzáért, Bori megborzongott.

– Éppen azt kérdezem – elhúzta, és csípőre tette a kezét –, hogy mi lesz…

Csak álltak a kihalt strandon, és vigyorogtak egymásra a szélben, övék volt a pillanat.

Mi lenne?

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Jonas, Elisabeth, Helmut és Arika kitalált személyek, ám Usedom, Rathenow, Isztambul, Antik Hotel, Berlin, Balaton a valóságban is kedves helyszíneim, ahová újra és újra visszatérek.

Köszönettel tartozom az alábbi szerzőknek, akiknek művei, cikkei, előadásai, filmes és könyves kutatómunkái segítettek, hogy ide-oda utazgassak térben és időben.

– Inci Y: Erstickt an euren Lügen

– Hatice Akyün: Einmal Hans mit scharfer Soße – Múltkor magazin

– Falanszter blog

– Gunthard Weber: Kétféle Boldogság – Johannes Neuhauser: Mitől működik a szerelem (Bert Hellinger párterápiája) – Jürgen Haase, János Can Togay: Deutsche Einheit am Balaton – DRA archiv: 1990 – Aufbruch zur Einheit – DRA archiv: Damals in der DDR.

– Vera Wang: On Weddings

– Kai Diekmann: Die Mauer

– Bagdy Emőke, Koltai Mária, Pál Ferenc, Popper Péter: A belénk égett múlt – Stefan Klein: Az idő titkos lüktetése – Philip Zimbardo, John Boyd: Időparadoxon – … és a Wetzel családnak

Azoknak is megpróbálok köszönetet mondani, akiknek a segítségét a legnehezebb szavakba önteni: Férjemnek és családomnak, mindazoknak, akik neveltek, nevelnek és szeretni tanítanak.

Barátaimnak a Facebook oldalon, mert olyan olvasók, amelyekről az írók álmodnak!

Kiadómnak, Kepets Andrásnak, mert fürgén fut előre, de ha kell vissza is néz.

Stratégiai szerkesztőmnek, Huszti Gergőnek, Szűr-Szabó Katalin szerkesztőnek, akik az Amadeus írása közben ha kellett felráztak, ha kellett ringattak…

Adriennek, Ancsikának és a lelkes, profi Ulpius csapatnak!

Danke schön!

V.V.

© Vass Virág, 2012

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2012

Felelős kiadó Kepets András

Szerkesztette Szűr-Szabó Katalin

A szerzőtől az Ulpius-ház Könyvkiadóban megjelent:

Vulévu

Franciadrazsé

Sokszor csókol, India!

Krásznájá Moszkvá

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

HARMINCHETEDIK FEJEZET

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

NEGYVENEDIK FEJEZET

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

NEGYVENHARMADIK FEJEZET

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET

NEGYVENHATODIK FEJEZET

NEGYVENHETEDIK FEJEZET

NEGYVENNYOLCADIK FEJEZET

NEGYVENKILENCEDIK FEJEZET

ÖTVENEDIK FEJEZET

ÖTVENEGYEDIK FEJEZET

ÖTVENEKETTEDIK FEJEZET

ÖTVENHARMADIK FEJEZET

ÖTVENNEGYEDIK FEJEZET

ÖTVENÖTÖDIK FEJEZET

ÖTVENHATODIK FEJEZET

ÖTVENHETEDIK FEJEZET

ÖTVENNYOLCADIK FEJEZET

ÖTVENKILENCEDIK FEJEZET

HATVANADIK FEJEZET

HATVANEGYEDIK FEJEZET

HATVANKETTEDIK FEJEZET

HATVANHARMADIK FEJEZET

HATVANNEGYEDIK FEJEZET

HATVANÖTÖDIK FEJEZET

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Table of Contents

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

HARMINCHETEDIK FEJEZET

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

NEGYVENEDIK FEJEZET

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

NEGYVENHARMADIK FEJEZET

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET

NEGYVENHATODIK FEJEZET

NEGYVENHETEDIK FEJEZET

NEGYVENNYOLCADIK FEJEZET

NEGYVENKILENCEDIK FEJEZET

ÖTVENEDIK FEJEZET

ÖTVENEGYEDIK FEJEZET

ÖTVENEKETTEDIK FEJEZET

ÖTVENHARMADIK FEJEZET

ÖTVENNEGYEDIK FEJEZET

ÖTVENÖTÖDIK FEJEZET

ÖTVENHATODIK FEJEZET

ÖTVENHETEDIK FEJEZET

ÖTVENNYOLCADIK FEJEZET

ÖTVENKILENCEDIK FEJEZET

HATVANADIK FEJEZET

HATVANEGYEDIK FEJEZET

HATVANKETTEDIK FEJEZET

HATVANHARMADIK FEJEZET

HATVANNEGYEDIK FEJEZET

HATVANÖTÖDIK FEJEZET

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS