VASS VIRÁG

SZOKNYA BLUES

Libri

Copyright © Vass Virág, 2015

ISBN 978-963-310-761-4

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Huszti Gergely

Szerkesztő Palkó Katalin

Olvasószerkesztő Pávay Andrea

Borítóterv Café Design

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„Az életem során pár szörnyű dolgon mentem keresztül, melyek közül néhány meg is történt.”

Mark Twain

„Egyszer egy nő azt álmodta, hogy új üzlet nyílt a piacon.

Benyitott, és legnagyobb meglepetésére Isten állt a pult mögött.

– Mit árulsz itt, Uram?

– Mindent, amit a szíved kíván – válaszolta Isten.

Az asszony magába szállt.

– Lelki békét, szeretetet, boldogságot, bölcsességet és a félelemtől való szabadságot szeretnék… De nemcsak magamnak, hanem minden embernek a Földön.

Isten mosolygott.

– Azt hiszem, félreértettél. Én nem árulok gyümölcsöt. Csak magokat.”

Anthony de Mello

2010 – Szlovákia (Köbölkút közelében) A makulátlan kék ég alatt a szürke, kátyús út beláthatatlanul, lustán kanyargott. A nőre gondoltam, aki nem egészen három hét múlva a feleségem lesz, két hónap múlva világra hozza a fiamat, és ezekben a percekben minden bizonnyal a tévé előtt ül.

Ráléptem a gázra.

A szeplős lány az anyósülésen a combomra tette a kezét. A szélvédőn túli világ egyszerre kiélesedett, ám ez a felfokozott érzékelés rögtön rám zúdított valami mély, feneketlen szomorúságot.

Oldalra pillantottam, és rámosolyogtam a lányra.

– Nyugi.

Szeplői elhalványultak, az arca hamuszürkévé vált, de visszamosolygott.

Fél órával később aztán megértettem, hogy amikor az ember utat választ, akkor nem csak az út elejét választja. Az úton végig kell majd mennie. Ameddig a szem ellát. És oda is, ahova már nem lát el.

I. RÉSZ

2015 – Budapest, Feneketlen-tó

ANNI

Anyám a májusi reggelek miatt nem akar elköltözni a nyirkos, öreg bérházból. A Feneketlen-tó környékén ilyenkor madarak feleselnek a békákkal, a levegőben akác-és orgonaillat terjeng, a szellő, amely meglebbenti a függönyt, lágy és simogató, akár a kisfiam bőre.

A napfény két magas bérház között éppen a repkénnyel futtatott teraszunkra esik. Csend van, tökéletes csend, béke és biztonság.

Amikor reggel kinyitom a szememet, a Feneketlen-tóra látok. Amikor este becsukom, még feneketlenebb mélység nyel el.

A házunkkal szemközti tóból néha egészen váratlan dolgok bukkannak elő – bevásárlókocsi, iratokkal megtömött koffer, azonosíthatatlan holttestek. A legnagyobb meglepetés mégis akkor érte a búvárokat, amikor egy több millió forintot rejtő csomagra bukkantak. A bankjegykötegeket leadták a kerületi kapitányságon, de azóta sem jelentkezett értük senki.

Nap mint nap elsétálok a tó mellett, anélkül hogy a feneketlen mélységbe belenéznék.

Ha éppen nincs ott senki, leülök a padunkra, ahol megkérte a kezemet.

Valamikor hat-és nyolcéves korom között döntöttem el, hogy Laci lesz a férjem, a gyerekeim apja, és kis híján valóra is vált ez a tervem. Lacinak nincs sírhelye. Míg én a szülőszobán vajúdtam, Szlovákiában hamvasztották el, az urnáját postai úton juttatták el anyósomékhoz Zalaegerszegre.

Jövet-menet leülök ide, és megkérdezem Lacit, merre jár, milyen kedve van éppen.

A régi trükk, kapaszkodom a múltba, és panaszkodom, hogy nem ereszt.

Ma reggel is, ahogy minden reggel, kávéillatra ébredek (biokávé, 100%

Arabica), kipattan a szemem, tudomásul veszem, hogy vége az álomvilágnak, és a szemközti kiságyra nézek.

A fiam lassan ötéves, de még mindig felhúzzuk neki a rácsot éjszakára.

Az arca kipirult, tátott szájjal, döbbenten alszik.

A csodálkozás, a figyelem és a düh az a három érzelem, amelyet Beni gyönyörű arcocskáján látni lehet. A fiam gyönyörű, és ez nem üres szófordulat, valóban gyönyörű, mintha egy reneszánsz festmény gyerekmodellje volna.

Minden elfogódottság nélkül állíthatom azt is, hogy különleges.

Teljesen normális terhességből, hét hónapra, oxigénhiánnyal született, néhány nappal azután, hogy elveszítettük az apukáját.

Másfél éves koráig ide-oda gurulva, elszánt fókamozdulatokkal közlekedett, amit az orvosok „alkati problémának” neveztek. Dévény Anna módszerének köszönhetően kétéves korára elértük, hogy elinduljon a saját lábán.

Nyöszörgést hallok. Beni szeme lassan nyílik, pillái remegnek, hunyorog, aztán rám néz.

Ellágyulok.

Ez a kisfiú az egyetlen a világon, aki mindent tud rólam. Leplezetlenül állok előtte, és zavarban vagyok.

A terhességemről kusza képek villannak be.

Vadonatúj lakóparki lakásunkban ülök a kanapén, a frissen összeszerelt bútorok farost-és műanyagillata keveredik a frissen sütött csirkemáj illatával… Lacival rohanunk felfelé a lépcsőn, de hiába kértük a legkésőbbi időpontot, a 3D ultrahang ajtaját már zárva találjuk, így aztán beülünk egy másik 3D-s mozira – Laci briliáns ötlete –, a Shrek 4-re.

Kissé fáradékonyabb voltam már azokban a napokban, aluszékonyabb, mégis gyakran néztem éjszakai filmeket, amíg Lacit vártam.

A szülést megelőző hetekben éjjel-nappal hajtott, minden szabadságát az esküvőre és a baba érkezésére tartogatta.

Reggelenként, amint felpattant a szemem, dúdolgattam és meséltem a babának. De esténként, amikor egyedül ücsörögtem a kanapén a tévé kékes fényénél, olykor menyasszonyhoz és terhes anyához cseppet sem illő

gondolataim támadtak.

Talán a szokatlan kora nyári meleg volt az oka, vagy a hormonok.

Ide-oda kapcsolgattam a tévét, meg-megálltam egy felnőtt csatornánál, és teljes gömbölyűségemben elnyújtóztam a kanapén, akár egy jóltartott házi macska. A derekamat masszíroztam, kezem olykor megpihent a feszülő mellemen, a langyos bőrömön, aztán lejjebb csúszott a domborodó hasamon, és igyekeztem nem gondolni a babára.

Arra ébredtem, hogy valaki ordítozik velem a felnőtt csatorna miatt.

Laci volt az.

Laci neve villózott a kijelzőn, hangosan, süvöltve, sürgetve.

Égő arccal kaptam fel a telefont.

– Te vagy…? Azt hiszem… elaludtam.

Egy végtelen pillanatig senki sem szólt bele.

– Anni? Laci kolléganője vagyok – hadarta a zaklatott női hang. –

Tudod, én szoktam segíteni a vidéki útjain… öö… adminisztratív dolgokban. Ellenőrizni… Amúgy kontroller vagyok.

Kábán, udvariasan hallgattam. Aztán egyszerre leesett, hogy ez a nő

Laci nevét bitorolja a kijelzőn. És hogy tulajdonképpen ki a franc az?

– Ő kérte, hogy hívjál?

– Nem, nem, nem. A kollégánkkal beszéltem Laci mobiljáról, amikor…

szóval, nálam maradt a telefon. És most itt ülök…

– Hol itt? Hol vagytok?

– Úgy volt, hogy Szegedre megyünk. De a szlovák partner miatt át kellett jönnünk…

A nő szaporán, rekedten beszélt, különös, sürgető hangsúllyal. Egy pillanatra sem fogyott ki belőle a szusz.

– Most azonnal add Lacit – mondtam. – Lacival akarok beszélni!

A nő sikoltozni kezdett.

– Kiestem egy száguldó autóból!

– Tessék?

– Nem láttuk, hogy jön. Nem égett a lámpája… és most itt ülök a tök sötétben… Uramisten, lehet, hogy megsérültem! Rohadt sötét van!

Hát ez teljesen megőrült? Szórakozik velem? Éjnek évadján? Laci telefonján? Itt a konyhapulton a fóliával letakart vacsora!

– Add a férjemet, jó?

Technikailag még nem voltunk házasok, de ez nem tartozott erre a hisztérikára.

– Azt hiszem, elájulok. Rosszul vagyok… baromi rosszul vagyok…

istenem!

– Le ne tedd, hallod? Le! Ne! Tedd! Mit akarsz te Lacitól?

– Én… nem tudom adni… – mondta a nő megszeppenve. – Lacit…

ööö… baleset érte… lángol a kocsija.

Azóta sokszor elismételtem ezt a történetet. Rendszerint zavartan hallgatják, együtt érzőn, hitetlenkedve rázzák a fejüket. Ma már csak a férjem illatát tudom felidézni, ha egyszerre érzek friss arcszesz-és cigarettaszagot, olyan, mintha mellettem állna.

– Anni?

Nyújtózkodom, szándékosan lassan, hosszan feszítem meg a testemet,

mint régen, amikor még minden reggel jógával indult a nap.

Elképzelem anyám meztelen talpának súrlódását a padlón.

Most mindjárt itt áll az ágyam mellett. És igen, itt is van a kávéval, hosszú, vörös sörénye kócosan hullik a vállára, de a tálcán minden rendezett, tejeskávé, babapiskóta, kakaó.

A kisszoba reggeli ellátmánya megérkezett!

– Kislányom, te nem hallod, hogy hozzád beszélek?

Hátrarázom a hajamat az arcomból, és rámosolygok.

– Jól van – enyhül meg azonnal –, csak azt akarom mondani, hogy lustálkodhatsz még tíz percet, elviszlek benneteket.

Intek, hogy nem kell.

Feltápászkodom, adok anyámnak két puszit, és beleszimatolok a levegőbe. Megtanult úgy beszélni, hogy inkább szívja, mint leheli a levegőt – régi játék ez közöttünk. Nem is a lehelete, a mimikája szokta ilyenkor lebuktatni.

Az az öt évvel ezelőtti nap mindannyiunkon nyomot hagyott. Anyám azóta sem tud kijózanodni. Mindössze néhány hónapja merem kimondani: zugivó lett, az alkoholbetegség tüneteit mutatja.

– Nem kell. Járunk egyet Benivel.

– El fogsz késni.

– Mindig én vagyok az első, aki beér.

Anyám, aki egész életében nyolcra járt, ezt sehogy sem tudja nekem elhinni.

– Fél tízkor? Miféle munkahely ez?

– Este hatig vagyunk bent – emlékeztetem.

– Hát ez az! Eredetileg hatórás munkáról volt szó. Ha nem maradnál este hatig, te mehetnél Beniért az oviba.

Ez a munkám ellen a legfőbb aduja. Valahányszor bedobja, megjelenik előttem Beni feszült arcocskája, amint könnyes szemmel mered rám, mintha örökre el akarnám hagyni.

Összefacsarodik tőle a szívem.

Csakhogy számomra a kiadó a mentőcsónak. Ha nincs ez az állás, már régen elsüllyedtem volna.

– Szeretek ott dolgozni.

Anyám szeme összeszűkül.

– Az ötéves fiadat talán nem szereted? A beteg gyerekedet, aki…

Ebben a pillanatban gyűlölöm az anyámat.

– Nem beteg! – torkolom le. – Különleges képességű kisfiú…

Megpróbál átölelni, magához vonni. A legszörnyűbb az egészben az, hogy nélküle valóban életképtelennek érzem magam. Legalábbis a saját életemre képtelennek. Anyám bárkinek az életét bevállalná, és igyekezne valami tűrhető dolgot kerekíteni belőle. Olyan világot képzel körém, amelyben szívesen élnék. Csak valahogy nem passzolok bele. Sajnálom, hogy újra és újra ezt teszem vele. Csupán abban hasonlítunk, hogy mindketten egyedülálló anyák vagyunk.

Azon az estén üvöltöztem Lacival, hogy ne szemétkedjen, nem tűnhet el az életemből. Sikoltozva csapkodtam a hasamat. Fogalmam sem volt róla, hogyan fogom végigcsinálni. Ami azt illeti, lassan öt év elteltével sem tudom.

Ami egészen bizonyos, hogy anyám, aki itt áll velem szemben a gangról a tejüvegen át beszűrődő fényben, sokkal bennfentesebbnek tűnik az életemben.

Minél inkább tettre kész anyám, Beni annál szenvedélyesebben ragaszkodik hozzám.

Halk puffanással dobja le közénk az óvodai hátizsákját. Felhúzzuk a cipőjét, talpra vergődünk, és kilépünk a lépcsőházba.

Az ovi után gyalog indulok a munkahelyemre. A napnak ez az időszaka csak az enyém, bűntudat nélkül róhatom az utcákat. Néhány percig a régi önmagam lehetek. A hosszú lábú, lobogó hajú Anni, akire a világ elismerően mosolyog. Csak egy fiatal lány a pesti utcán, aki siet valahová.

Nincs semmi gondja-baja. Az emberek rám néznek, elmosolyodnak, találgatják, hová sietek. Vajon ki vár rám?

LACI

Mintha tornádó söpört volna végig a tágas, világos lakáson, az előszobában két kibelezett útitáska, egy összehúzott szájú kék szemeteszsák, pelenkacsomagok, egy műanyag fürdőkád, babakocsi, autósülés, a hálóban a vetetlen ágyra hajítva női intimbetét, a sarokban rácsos ágy, pelenkázó.

A világom tökéletesen megváltozott.

Mintha valaki másnak a történetébe csöppentem volna, és alig vártam, hogy az a valaki lapozzon.

Miután Anni kijött a zuhanyozóból – még mindig nehezen mozgott –, átadtam neki a csöppnyi Benit. Tanácstalanul nézett rám, mint aki nem érti,

mit akarok tőle. Egy darabig így meredtünk egymásra, aztán elvittem az alvó gyereket, és óvatosan belefektettem a mózeskosárba.

A fiunk a vártnál hét héttel korábban jött a világra.

Anni szerda reggel kezdett görcsölni, és hatalmas önuralommal megállta, hogy nem szólt, hagyott elmenni dolgozni.

A szomszédunk vitte be délelőtt a kórházba.

Előző este összekaptunk, de akkor sem volt joga hozzá, hogy ezt tegye!

Kis híján lemaradtam az első gyerekem születéséről. Bár a stratégiailag fontos részekre beértem, videózni is tudtam, végig úgy éreztem, elárult engem és a kisfiunkat is. Természetesen ezt az érzést meg kellett tartanom magamnak.

Amikor beértem, Anni már negyedik órája vajúdott, Jutka akkorra már zsinórban hívott, de én egész délelőtt egy kiemelt ügyféllel tárgyaltam, és ki volt kapcsolva a telefonom. Még hetek voltak hátra a szülésig, a kórházi csomag sem volt összepakolva. Amint Jutka utolért, taxiba vágtam magam, hogy még a parkolással se teljen az idő.

Egy horror tárult elém a szülőszobán, a Vészhelyzet legrémesebb változata. Leszámítva, hogy a feleségem Vad Fruttikra vajúdott. Újabb hat óra után az orvosok és ő is rászánta magát a császármetszésre.

Paraván, hátba szuri, oxigénmaszk.

Amikor megláttam az orvosok gondterhelt arcát, azon kaptam magam, hogy imádkozom.

Addig a pillanatig meg sem fordult a fejemben, hogy valami baj lehet.

A kiskutyaugatásra és denevérvijjogásra emlékeztető hangot az a kis lény adta ki, akit az elmúlt hónapokban pocaklakónak neveztünk.

Ránéztem a fiamra, aki aprónak, de egészségesnek látszott, noha vörös, hunyorgó kis arcán rendkívül helytelenítő kifejezés ült.

Az orvos felém nyújtotta, miután Anni kikötözött karral feküdt, az én térdem pedig megroggyant. Soha senki nem mondta nekem, micsoda bátorság kell a véres-mázos-üvöltő újszülött kézbevételéhez. Anni eközben a műtőasztalon feküdt, mint egy bontott csirke, hasztalanul próbálták elállítani a vérzést, úgyhogy a következő pillanatban kiküldtek a műtőből, és elvitték a fiamat.

Ez egy újabb olyan fordulat volt, amire nem számítottam.

Anni üveges szemmel meredt rám. Végigcsinálta a terhességet, a szülést, és egy újabb műtét várt rá, miközben én csak téblábolok, mint egy idióta. Mielőtt kiléptem a szülőszobából, találkozott a tekintetünk, és az volt az érzésem, hogy gyűlöl, amiért én leléphetek onnan.

Meg tudtam érteni.

(Napokkal később megkérdeztem, mit érzett, amikor először megpillantotta Benit. Azt mondta, őt is megdöbbentette, hogy nem érzett semmit.)

A fiunk, talán mert végül császárral született, szabályosan metszett kis arcával, cakkos szájával, hosszú szempillájával, nagy hajával egyszerűen tökéletes volt.

Ott feküdt az ágy lábánál egy fémvázas műanyag kiságyban, és bömbölt.

Szóltam a nővérnek, hogy nem tudná-e kivinni, hogy a kismama kipihenhesse a műtétet. Úgy nézett rám, mint egy sorozatgyilkosra, de kitolta. Abban a pillanatban látni véltem Anni arcán egy hálás mosolyt, megfogtam a kezét, belecsókoltam a tenyerébe, és magára hagytam. Alig értem el a folyosó végéig, amikor láttam, hogy egy másik kismamát tolnak a szobája felé, nyomában a teljes rokonsággal. Ez így ment az öt napon át, amíg Anni kórházban volt, alig vártuk, hogy hazaérjünk a fiunkkal, magunkra zárhassuk az ajtót, és végre nyugtunk legyen.

Hatalmas tévedés volt.

Anni napról napra kimerültebb és fásultabb lett, csak kuporgott az ágyon, míg Beni megállás nélkül bömbölt. Nem tudom, mit vártam, de biztosan nem ezt. Anyám mindig azt mesélte, hogy ő valósággal lebegett a boldogságtól mindkét szülése után, de elképzelhető, hogy a nők nem egyformán reagálnak.

Egyre sűrűbben förmedtem rá Annira:

– Jól vagy?

Aztán mielőtt válaszolhatott volna, kimenekültem a szobából.

Nyilvánvalóan nem volt jól. Eltökélten, összeszorított szájjal közlekedett a fürdőszoba és a gyerekszoba között.

Próbáltam felidézni Anni valódi arcát, amikor széles szája mosolyra húzódik, és a szeme az arcába hulló tincsek mögül rám villan.

Magam előtt láttam, ahogy a Falk Miksa utcában bolyongunk kéz a kézben, és az egyik ház oromzatán női szoborfejre bukkanunk.

Mintha csak kikönyökölne az ablakon.

– Így várom haza a zuramat!

– A 19. században senki sem beszélt így – tiltakozik Anni. – Különösen, ha kőből volt a szája.

Engem nem tántorít el, tovább szinkronizálom a könyöklő asszonyt.

– Utánanézek – selypegek –, hol marad a lány, akit a körúti török vendéglőshöz szalajtottam, hogy legyen otthon vacsora!

Anni átveszi a könyöklő asszony szerepét:

– Sajnálom, de sohasem tudnék olyan férfival élni, aki nincs otthon vacsoraidőben.

– Ne már, szivi… személyzeted is van.

A kőkorsós asszony elfintorodik.

– Na de vesszek meg, ha…

Ám már nem tudja befejezni, mert a szám a száján, és elnémítom.

Most itt ült előttem egy üres tekintetű nő, aki valamit – nem tudni, mit –

szemmagasságban bámult a falon.

– Rengeteg vért veszített – vette védelembe a lányát Jutka, aztán engem is végigmért. – Gyűrött vagy te is, Lacikám…

Valóban kurvára gyűrött voltam, mert egy új termék bevezetéséről tárgyaltam azokban a hetekben, éjszakánként pedig Beni könyörtelen tempót diktált. Kétóránként felébredt, és mire Anni keserves küzdelmek árán mellre vette, elhelyezkedett, megszoptatta, szinte kezdhette elölről az egészet.

Jutka felvetette, hogyha Anni lefejné a tejet, én is etethetném cumisüvegből, de anyám azonnal lebeszélt erről minket, mondván, hogy ha egyszer rákap a cumira, könnyen lehet, hogy Anni mellét elutasítja.

Éjszakánként nem mertem kettesben hagyni a babát Annival, így aztán engem is felvert Beni jól bevált kínzóeszközként működő oázása. Reggel elmentem dolgozni, délután ott találtam Annit a nagymamák gyűrűjében, katatón révületben gubbasztva az ágyon.

Bár szégyelltem magamat, belül egyre dühösebb voltam.

Egy nő életének a legtermészetesebb, legörömtelibb része ez az időszak, Anni meg nem volt képes ellátni a legalapvetőbb anyai feladatait sem.

Anyám csak „nihilista tekintetnek” nevezte Anni szoptatás közbeni arckifejezését.

Valóban.

Anni

minden

rezdülése

a

cselekvés

hiábavalóságát, a lét teljes értelmetlenségét hirdette.

Igyekeztem minden otthon töltött percemben mellettük lenni, evés után azonnal átvettem a babát, hogy tisztába tegyem. A baba beleiből folyamatosan ürült a magzatszurok, valami csokoládészínű pép, amitől a rosszullét kerülgetett, de erőt vettem magamon, és bátorítóan gügyögtem hozzá. Ahogy igyekeztem nem öklendezni a feleségem testéből szivárgó vér és trutyi láttán sem. Az extrém szeretet, rajongás és csodálat pillanatait váltogatta a rettenetes fásultság, kétségbeesés és unalom.

Nem mondom, hogy itt már tudtam, komoly bajban vagyunk. De azért időnként elgondolkodtam azon, hogy lehet, hogy még nem halt ki az emberiség?

ANNI

Agyhullámokat serkentő hangok áramlanak a mikrofonba. Gamma hullámok. Kollégám, Milán szerint fejlesztik a kreativitást.

Szobatársunkon, Eszteren ez sem segít, vért izzad az aktuális celebkönyvével,

amely

fejezetenként

érkezik

a

különböző

szellemszerzőktől, de csak a 18–25. fejezet futott be határidőre.

Megpróbálja elképzelni, miről szólhat az első tizenhét és az utolsó tíz fejezet, hogy megírhassa a kötet fülszövegét, amit a marketingosztály sürgősen fel akar tenni a könyvterjesztők oldalára.

Kollektív unalom száll ránk a kreativitás helyett.

Eszter segélykérő, mi a fenét írjak? pillantásokat lövell felénk.

Milán dob egy mentőövet.

– Írj a nehéz gimnáziumi éveiről.

Eszter továbbra is felhúzott vállal és árvagyerek-arccal ül (az első

fejezeteket még fel sem vették magnóra, a celeb még meg se fogant).

Milán szerint viszont mindenki, akiről könyvet írnak, lúzer volt a gimnáziumban. Ez axióma, sorsdinamika, drámai alaptétel, ezzel nem lehet mellélőni, ezt kell üzenni a célcsoportnak.

– Azt írd: Drága tinilányok, lécci, ne akarjatok mindenáron a gimi menő

csajai közé tartozni. Abban a másodpercben, hogy leérettségiztetek, ez elcseszett, ostoba és végtelenül felszínes múltnak számít majd, amit kínos lenne egy életrajzi könyvben megemlíteni.

Persze hogy besétálok Milán utcájába. (Kínos, elcseszett? Miért is?)

– Hah! Megszólalt a suli üdvöskéje, a gimnázium legjobb csaja. Dönteni kell, huszonöt alatt vagy sztár, bulizol, pasizol, te vagy a YouTube-on beautyka, vagy csendes, visszhangtalan munkával készülsz huszonöt-pluszos napjaidra.

És

ez

számunkra,

mellőzött,

introvertált,

régészszakkörös srácok számára… olyan csodásan fair…

Végigpörgetem magamban, mi lett a gimi egykori sztárjaiból. És bizony elképzelhető, hogy harmincas éveink elején már keserédes nosztalgiával tekintünk vissza életünk szebb éveire. Miközben a magolásba és szakkörökbe menekülő egykori gátlásos csajok most kezdenek magukra találni!

Szeretem én is romkocsmabölcsész hipszternek képzelni magamat, csak mert egy szabad szemmel alig látható összegért gályázom egy könyvkiadóban. Nyilvánvalóan nem vagyok az.

De hogy mondják másképpen az örök álláskereső harmincas bölcsészt, az elképesztően piacképes diplomájával? Tudják, aki minden héten berúg a bulinegyedben, a hajnalban nyitó hentesnél tolja a hurkát kolbásszal, majd délután magába szállva, másnaposan megpróbálja egy szuszra lefutni a Sziget-kört?

Mostanában jó, ha évente egyszer-kétszer betévedek egy romkocsmába, az év többi napján fél kilenckor altatok, a Szigetre biciklizni járunk (három hete már pótkerék nélkül!), de sokkal jobb azt hinni, hogy az életed még el sem kezdődött, mint azt, hogy félbeszakadt.

A tekintetben egyébként egyívású vagyok a nemzedékemmel, hogy soha nem fogok havi százharmincból önálló otthont teremteni, nem lesz nyugdíjam, és társam sem lesz, akivel együtt fogok megöregedni, és általában nem teljesítek semmit, amit a társadalom elvár egy harmincastól.

A kiadóbeli kollégákkal van egy ki nem mondott megállapodásunk: megpróbálunk a mostban lenni, nem pedig a jövő elképzelt veszteségeitől rettegni.

Éles telefoncsöngés szakítja meg az agyhullámok linearitását.

Milán leolvassa a kijelzőn megjelenő nevet, és elbődül.

– Szerző a vonalban!

Egymásra meredünk.

Rendes körülmények között imádom felvenni a telefont és azt mondani:

„Ferenczi Könyvkiadó. Bölcsházy Anni, miben segíthetek?”

De néhány hete már nem szeretem annyira. Sohasem a pénzügyi osztályt hívják. A szerzők, fordítók számára mi vagyunk a földi irányító központ, ahol minden lehetséges felületet elborítanak a könyvek és a kéziratok, és semmit sem tudunk a ki nem fizetett számlák világáról.

Milán kedvenc képregényei közül kétségbeesetten mutogat a telefonra.

Fejéből szövegbuborék pattan elő:

„Ki beszél vele?!”

Nem mozdulok. Egykedvűen bámulom a monitort.

Az orrom elé tolja a telefont.

– Te úgyis leveszed a lábáról…

Némán szitkozódva átveszem. Ahogy felemelkedem a székről, felborítok egy dossziégúlát. A túlzsúfoltság a szobánkban a padlóra is kiterjed.

– Ferenczi Könyvkiadó.

Ezúttal nem teszem hozzá a nevemet.

– Szentpéteri.

A szerző korábban egymaga vitte a hátán az egész kiadót, igazi nagyágyúnak számított. Mostanra azonban a sikere megfakult. Ezért ő a kiadót okolta, a nem megfelelő reklámot, továbbá nehezményezte, hogy késve fizetik ki a honoráriumát. Eldarálom az ilyenkor szokásos érveket, a terjesztő ül a pénzünkön hónapok óta (ami igaz), mi sem kapjuk meg a bérünket (ez nem igaz), most mondja meg, mit tehetnénk. Húzzuk le a rolót?

Van egy trükköm. Soha nem mondok vigasztaló szavakat. Mert rájöttem, hogy a vigasztaló szavaktól az emberek csak jobban kétségbeesnek.

Szentpéteri végtelen litániába kezd, mialatt én az ebédszállító menüjét böngészem.

Csak amikor a nevemet hallom, kapom fel a fejemet.

– Nem, Annika? Az ember vagy alkot, vagy kiképzi magát önmenedzsernek, nincs igazam? De most nem? – A háttérben slágerzene hallatszik, mintha éppen egy hipermarketben tolná a bevásárlókocsit. – Te is, tündérbogaram, az édes kicsi fiaddal… mondd, Anni, miért nem megyünk és rúgunk be mi ketten?

Sietve kapcsolom a pénzügyre, aztán Eszterrel és Milánnal kéjesen, hosszasan és jólesőn boncolgatjuk a forgatókönyvet, hogy mi lenne, ha elmennék berúgni Szentpéterivel.

– Nem kívánok vele egy asztalnál ülni.

– Nem az ölébe kellene ülnöd – noszogat Eszter. – Csak egy kocsmában…

– Engem az érdekelne – Milán tenyerébe támasztott arccal fürkész engem –, hogy egy ilyen fullos nő ad-e esélyt egy ilyen lazán az apja lehetne trógernek.

– Nem.

– De hát ez korfasizmus! – tiltakozik tökéletesen megfeledkezve róla, hogy kizárólag egyetemista lányokért epekedik.

– Egyszerűen nem jó a közelében lenni – mondom. – Feszélyez.

Eszti, miközben márkás, féldioptriás szemüvegét tisztogatja, eltűnődik.

– Melléd éppen ilyen pasas kellene…

– Aki feszélyez?

– Nem – feleli –, aki idősebb nálad.

Az elmúlt öt évben öt fontos férfi volt az életemben: Csányi, Feldmár, Hankiss, Popper, Vekerdy. Egytől egyig ötven felettiek. Habár személyesen nem volt szerencsém berúgni velük, de mindenben támogattak, túlélési stratégiát mutattak.

– Tényleg – szegi fel a fejét Eszter. – Milán, te elhívtál egyszer is berúgni minket? A kolléganőidet?

Milán elvörösödik.

– Ööö… na, ez… legalább… egy konstruktív ötlet…

Kajánul összenézünk, várunk. Milán izzad.

– Mitől fél minden férfi? – csattan fel Eszter.

– Tudja a fasz – feleli Milán tűnődve.

– Ez mi az istent jelent? Nézz rá Annira. Nézz rá! Olyan veszélyesnek látszunk?

Hátradobom a hajamat. Milán rám emeli a szemét, én pedig nem eresztem a tekintetét.

– Annit… szívesen elhívnám – mormogja, és már lángol az arca.

Eszter erőltetetten felnevet.

– Köszi… – dünnyögi.

Milán próbál szépíteni.

– Tényleg… de ne vegyétek a szívetekre csajok… minden helyes harmincasról kiderül, hogy már van gyereke, és… a nők valamiért azonnal közös gyereket is akarnak… És nekem is ott van Fancsika…

Napjában százszor elpanaszolja, hogy a huszonéves barátnőjének hétvégenként néhány óra erejéig sincs türelme Fancsikához.

– Nem, nem, nem! – tiltakozom. – A férfiak akarnak közös gyereket.

Csak akkor gondoskodnak a tiedről, ha szülsz egyet nekik is.

Látom Milán szemén, hogy ebben is van valami életszerű, de most már nem hagyja magát.

– A harmincas nők… – keresi a szót – sorozatházasodók! Újra családot akarnak, esküvőt, aztán ha beadod a derekadat, kezdődik minden elölről, a felelősség, a gürizés… Mire észbe kapsz, megint egy válóperen találod magad, a csaj a gatyádból is kiperel. Jönnek a láthatások, aztán újabb nő, újabb gyerek, pedig már a meglévő különóráit sem tudod kifizetni…

– Mi még csak fejlesztőpszichológushoz járunk – mondom. – De

mindjárt jön a suli, a dzsúdó, a színjátszó szakkör…

– …a vívás, a balett… – háborog.

– Tök igazad van – hagyom rá. – Basszus, a gyermekes apáktól én is rettegek.

Rámosolygok Milánra, az arca elfelhősödik.

Egyszer, egyetlenegyszer, Szentpéteri könyvbemutatóján ott volt a lehetőség, a feladott, de le nem csapott labda. Kicsit több bort ittunk Milánnal a kelleténél. (Alig jött el újságíró, pedig módszeresen végighívogattam a sajtólistát.) Kicsit túlzásba vittük a jópofizást. Aztán hazamentünk, és mindketten azt gondoltuk, volt köztünk valami kis izé. Az elmúlt pár évem ilyen kis izék (elfojtott izélések) sorozata.

Milán helyes srác, de nekem – Laci magasra tette a lécet – nem srácra van szükségem. Hanem olyan férfira, akinek konkrét tervei vannak. És ébresztőórája. Új sampont vásárol, nem a flakon aljába száradt maradékot próbálja felönteni a zuhanyrózsából. Nem kérdezi, hogy segíthete, miközben a kanapén hever, és a telefonján Angry Birdsöt játszik, hanem egyszerűen segít. Rendszeresen jár fogorvoshoz. Előre foglal asztalt az étteremben. Simán megcsókol, anélkül hogy bonyolult körmondatokban felvezetné, hogy meg fog csókolni. A férfi pontosan tudja, mit akar, és nem enged betekintést a belső monológjaiba. Ami elsőre elég ijesztő. Egy férfihoz fel kell nőni.

– Tudod, mi volt az Indexen? – mosolyog Milán a képregényei alatt. –

Egy negyvenéves nő évek óta egy férfi próbababával él.

Felhabzik bennem egy tűéles riposzt, de végül rükvercbe kapcsolok, vállat vonok: jól van.

Elmélyülök a küszöbönálló megjelenésünk PR-tervében. Elszántan verem a klaviatúrát, ám egy pityegő hang kizökkent.

– Megint egy… – mordulok.

Az elsőnél azt hittem, rosszul látok, elhessegettem, kitöröltem. De most már felváltva érkeznek, hol a telefonomra, hol a benti, hol az otthoni gépemre.

E-mail fiókomban a következő üzenet állt:

﹟NÁLUNK. VAN. A FÉRJED.

TRUE STORY.﹟

A szavak beleégnek a retinámba, berobbannak a tudatomba.

Az agyam pár pillanatra mintha lebénulna, majd nekiiramodik. Ki akar engem bántani?

Reszkető kézzel továbbítom Milánéknak az e-mailt.

– Mi a franc… – mered rám Eszti.

Szótlanul ingatom a fejemet.

– A harmadik a héten – mondom.

Mindketten tudnak Laci autóbalesetéről. Mindenki tud róla a kiadóban.

A kollégáim egyáltalán nem tűnnek rémültnek, inkább csak dühösnek.

Elnémítja őket a felháborodás.

– Ki szórakozik ezzel? Ki a feladó?

Nem akarok beteges idegroncsnak tűnni, de nyüszítve sírni kezdek.

– Hülye troll – csóválja a fejét Milán. – Eszem, faszom megáll…

JUTKA

A lányommal, hogy úgy mondjam, paradigmaváltáson esünk át.

Én így fogom fel. Ha ebből a krízisből kijövünk, szintet lépünk. Nem is olyan régen a külsőségekkel, a testemmel azonosultam, amikor tükörbe néztem és azt gondoltam magamról: én egy jó nő vagyok. Még mindig azt gondolom. Egyre nagyobb erőfeszítés fenntartani ezt a testet. Igyekszem anyaként, nagymamaként tekinteni magamra. De mit tegyek, ha a lelkem tiszta retró. Leragadt valahol az Alphaville-nél.

„Sooner or later they all will be gone

Why don’t they stay young?”

Előbb-utóbb – egy szempillantás alatt – mindenki elveszíti a fiatalságát.

Soha egyetlen pillanatig sem irigyeltem a nálam fiatalabbakat, gyakorlott szemem hamar felfedezte hamvas arcuk mögött azt a zavart tekintetű

középkorút, akivé pár év múlva válnak. Mindenki pont egy évig huszonéves…

Amikor már a saját lányod is ezen mereng – tegnap még fogszabályzásra vitted –, na, akkor jár át tetőtől talpig: „I want to be forever young…”

(Láttam az Alphaville-emlékkoncertet, a magas, jóképű, német srácok a klipből megelevenedtek, és elhízott öregemberként csaptak a húrok közé.) Befelé figyelek.

Elkezdtem hamvasbélázni, müllerpopperpéterezni. Sokat beszélgetünk a lányommal. Ő is azt akarja tudni, hol rontotta el.

Körbenézek a kiüresedett lakásban.

Ezt a fajta nyugit szeretem, amikor tudom, hogy délután megint itt arénáznak majd körülöttem. Kiülök a teraszra, feldobom a lábamat az

erkély rozsdás kovácsoltvas korlátjára. A magas házak között a napocska éppen rám esik. Melenget. Jólesik elszopogatni egy-két pohár fehérbort a tiszta verőfényben.

Ami biztos, Anni tökéletes kislánynak született. Gyönyörű volt, értelmes, állandóan mosolygott. Egész lénye napsugaras. A haja télen is napszítta (néha rásegítünk egy kis citromlével), mint annak a brazil topmodellnek, a Giselle Bündchennek. A gimnáziumban a barátnői Gizinek hívták, annyira hasonlított arra a lányra. Gyűjtötte a fotókat, gyakorolta a tükör előtt a Giselle-féle pózokat, ha nem figyel oda, még ma is így áll be, amikor fényképezik.

Hogy hol rontotta el? Mit lehet erre mondani?

Azért született, hogy a csorbákat kiköszörülje, és végül – nehéz ezt kimondani – rajta esett csorba. Ha megszakítjuk a rossz szokások áramlatát, magunk mögött hagyhatjuk a rossz karmát.

Miközben napüdvözlő ászanáimat végzem, elmémbe belemaródik egy kép: a makulátlan Anni, akin még nem ejtett sebet senki. Összeszorul a szívem. Várom, hogy rám csörögjön, mert napjában többször is beszélünk, egyeztetünk, ha bent kell maradnia, esetleg el kell indulnom Beniért. Én hordom Benit Rituskához is a fejlesztőórára.

Nem lettem afféle ezobuzi, csak régi programjainkat próbálom felülírni, mint egy komputerben. A régi program kívülről jön, viszont ha szép, konstruktív, éber állapotban maradunk… sajnos Anni nem különösebben hangolt az ilyesmire. Az ő külvilági krízise engem vezérelt vissza a belvilágomba. No de melyik anya ne lenne észnél, ha a lánya hét hónapos terhesen magára maradna?

Az elején pragmatikus lépéseket tettem. Otthagytam az állásomat, és belefogtam a vállalkozásomba, hogy bármikor vigyázhassak Benire. A jég hátán is megélek, életigenlő típus vagyok, de azért persze sokkal kényelmesebb egy cégnél kilenctől ötig…

Ma abból élünk hárman – és nem is rosszul –, hogy kijárok egy olasz nagykerbe, és kéthetenként összeválogatok egy kollekciót, a gerincem leszakad, hazaautózom a régi kis Fiatommal… aztán szervezek egy szalonbemutatót itthon a lányoknak. Bármit felpróbálhatnak, pezsgőzünk, nevetgélünk, és mindent elvisznek. Nem ruhákat, életstílust árulok!

Felesleges drága butikot fenntartani, üzlethelyiséget, jó szem kell, jó hangulat, és az a bizonyos megfizethetetlen…

Na. Itt is van. A telefon.

– Így legyen ötösöm… – mordulok bele. – Te vagy, Zsuzsó? Dehogy zavarsz, csak morgok itt magamban… Azt hittem, Anni hív. Éppen készülünk Rituskához. Szépen haladnak Benivel. Valóságos csoda ez a te lányod. – Kész csődtömeg, hetedik éve él együtt valami Béna Bélával, aki még csak el sem veszi. – Isten is pszichológusnak teremtette!

Igazán semmi bajom Ritával, karon ülő kora óta ismerem, de egy nőnek, ha igazi nő – van még a mai világban ilyen? –, legyen tartása.

Nekem sem volt könnyű! Mennyire hogy nem! De akárhányszor eszembe jut az az este a Lámpásban, úgy érzem, ma is ugyanúgy csinálnám…

Az a nyurga srác, az elkényeztetett belvárosi orvoscsemete az aranyifjak törzshelyén szúrt ki magának. A Lámpás felkapott hely volt, az a fajta, ahová két csinos lány is beülhetett színház után, és elfogadható áron ehetett egy jót. A nagy haszon vállaltan az italokon volt, de én egész életemben absztinens voltam. Most ugyan Annuskám szereti azt hinni, hogy alkoholista az anyja, csak hogy a kompetenciámat megkérdőjelezze, ha számára kellemetlen igazságokkal szembesítem.

Nehezebb ételek után – vegán vagyok, de a gyerekek miatt tartok itthon húst – lecsúszik egy kis gyomorerősítő. A Lámpás idején még remek volt a gyomrom, legfeljebb bambizni hívhattak meg a fiúk. Na, jó, bambi már nem volt a nyolcvanas években, de istenem, micsoda évek voltak, micsoda őrült évek…

És akkor egyik este betoppant az a jóképű srác – alig több húszévesnél

–, és pofátlanul rám startolt.

Feltűnő szépség voltam, igen, még gátlástalanul élveztem a fizikai vonzerő hatalmát. Ha kevésbé élvezem, talán azonnal leveszem a fiú lényegét. Már nem voltam olyan poétikusan fiatal, ami azt illeti, kereken nyolc évvel idősebb voltam nála, de erre csak később döbbentünk rá. És őt ez egyáltalán nem zavarta. Nem zavarta az sem, hogy nem engedtem hazakísérni magam a Lámpás után ki Csepelre, a világvégi lakótelepre.

Annyira stílusos és – mondjuk ki – finom volt a megjelenésem, hogy magától értetődőnek tekintette, ott a helyem a belváros legdivatosabb éttermében, ahol éjszaka is lehet enni, és amely zsúfolásig tele volt külföldiekkel. Ezeken a dolgokon csak akkor merengett el, amikor megmondtam neki, hogy terhes vagyok. Na, akkor nagyon kisfiú lett.

Apuci ijedt, egyetemista fia. Annyi vér nem volt persze a pucájában, hogy ő beszéljen velem. Az orvos apukát küldte. Apuka mindent leszervezett a

kapcsolataival. Bécsbe irányított egy magánklinikára, ahol egykori, disszidens csoporttársa dolgozott. Hogy az abortuszbizottságot kikerüljük.

Nehogy rossz fényt vessen egy kaparás a fiacskájára!

A zömök, kopaszodó férfi, akinek az arcáról mégis babaarcú fiacskája vonásai köszöntek vissza, átnyújtotta a szemérmetlenül vastag borítékot a valutával. Életemben nem láttam annyi pénzt.

Eltettem. Megtartottam a pénzt is. A lányomat is.

Soha többé nem hallottam Anni apjáról. Gyönyörű, mosolygós kisbabám született. Valóságos kis angyal. A munkahelyemen maximálisan támogatott az egész kollektíva. Ha a hátam mögött kibeszéltek is, hivatalosan lánynak szülni még mindig dicsőség volt. Azóta szövetségesek vagyunk Annival. Ketten a világ ellen.

Szűkösen, de vidáman éltünk, mindent előteremtettem a lányomnak, nyaralni is vittem, minden nyáron egy hónapra a Balatonra egy elvált barátnőm nyaralójába.

Na, ez hiba volt.

ANNI

Nálunk. Van. A Férje.

Kapkodva szedem a levegőt, a fülem – az ép fülem – zúg, miközben aláfestésként a fejemben cikáznak a mondatok.

Ki szórakozik velem, miért támad? Valaki támad. Újra és újra felteszem magamnak a kérdést, miért tennének ilyet?

A legjobban az fáj – leszámítva a torokszorító érzést, hogy valaki ártani akar nekem –, hogy ez az én mondatom. Erről a mondatról rajtam kívül senki sem tudhat. Ez a pár szó kizárólag az én fejemben visszhangzott a legsötétebb hónapokban, bután és ostobán. A mondatok akár a törött hőmérőből kiszabaduló higany, folyékonyak voltak a baleset utáni időkben. Nem tudnám utólag megmondani, hogy melyik érkezett a külvilág felől, és melyik fogalmazódott meg bennem. Miután az a nő

olyan eszelősen üvöltött velem a telefonban, elindult ugyanis egy vérrög a fejemben.

Állítólag ha azonnal infúzióra tesznek, meg lehetett volna menteni a hallásomat, de a fiam váratlan világrajövetele miatt senkinek sem volt ideje azzal foglalkozni, hogy az egyik fülemre – a jobb fülemre, amelyikbe a nő üvöltözött – teljesen megsüketültem.

Szelektív lett a hallásom.

Azon az öt évvel ezelőtti estén a felnőtt csatornán éppen egy kriminek álcázott ősrégi német szexfilm ment, amikor a hisztérikus nő telefonált, és felborította az életemet.

Miközben felvettem a telefont, a képernyőn is felvette egy szőke, tupírozott hajú, műszempillás nő.

Azt mondták neki:

– Mrs. Gibson? Nálunk van a férje. Váltságdíj fejében visszakaphatja.

– Nekem nincsen férjem.

Tágra nyílt szemmel meredtem a képernyőre, mintha bele akarnám égetni a jelenetet az emlékezetembe, eggyé olvasztani a hisztérikusan ordibáló nő szavaival, a másik ostoba krimivel, amivé a saját unalmas estém változott.

Anyám nem engedte, hogy megkeressem azt a nőt, aki telefonált azon az éjszakán. Nem akarta, hogy még egyszer beszéljek vele.

„Szabadítsd meg Annit a gonosztól, attól a nőtől és minden kellemetlenségtől, ámen!”

Ez anyám mindennapi fohásza.

Arcomat a kezembe temetve ülök a kiadóban az íróasztalomnál.

– Anni! Figyu… minden oké? Jutka keres.

Odakint az utcán felragyog a nap, szinte bezuhan a fény a kiadó ablakain. Eszter áttolja a telefont a dossziék közötti keskeny folyosón.

Anyám nedves, piától nyúlós hangja szokás szerint felidegesít.

Mintha a maga módján így kívánna megnyugtatni: az élet a rendes kerékvágásban halad, semmi okom rá, hogy egy gyerekes üzengetés miatt felhúzzam magam.

– Édes szívem… meg tudod oldani? – kérdezi sokadszorra.

– Persze – hagyom rá. De mit?

– El ne késsetek! Ötre vár Rituska.

Rituska anyám barátnőjének a lánya, de anyám szereti a saját barátnőjeként

emlegetni.

Ritának

köszönhetően

most

már

a

gyerekpszichológiában is bennfentes. Amikor az óvónő szólt, hogy szerinte a gyerek autista vagy aspergeres tüneteket mutat, anyám se perc alatt kapta elő Rituskát. Utoljára akkor láttam, amikor nyávogva követelte a kólámat a vállalati étkezdében, ahol az ő anyja és az én anyám mindennap, pontosan egy órakor ebédelt. Mi csak a nyári szünetben csatlakoztunk, és valóságos sorscsapásként tekintettünk azokra a napokra, amikor egyszerre vittek be minket anyánk „dolgozójába”. Az elkényeztetett kis vakarcsból láncdohányos pszichológusnő lett, aki kétségkívül érti a dolgát. Csodákat művel Benivel.

– Most indulok – szakítom félbe anyám litániáját, és bár lassabban forgó nyelvéből magam is kitalálhatom a választ, azért rákérdezek. –

Amúgy… te miért nem tudsz menni?

Szemrehányóan emlékeztet rá, hogy öt perccel korábban már részletesen megindokolta, miért nem, továbbá finoman céloz rá, hogy a dolgok normális menete mégiscsak az volna, hogy én járok a gyerekért az óvodába, neki pedig egyáltalán nem kellene mentegetőznie a saját elfoglaltságai miatt.

Alapjáraton, gondolom, mindennek egészen másképpen kellene működnie…

Leteszem a telefont, kilépek a levelezőprogramból, kikapcsolom a gépet.

– Mennem kell… izé… Beni…

Eszter nem is hagyja végigmondani. Lehet, hogy nem fizetnek meg a cégnél, és senki sem tartja tiszteletben, hogy nem teljes, hanem csak részmunkaidőben dolgozom, de valahányszor kiejtem a számon, hogy Beni, mindenki heves bólogatásba kezd.

Persze. Fuss csak. Ő a legfontosabb.

Beni arcocskája felragyog, amikor meglát. Az én lábam is mindannyiszor elgyengül, valahányszor az óvodába érek. Milyen gyönyörű még távolról is! Nem tudom megszokni a látványát. Csuda édes arca van. Sötét, hullámos haja, fényes szeme… az első időkben nem is tudtam értékelni, milyen különleges fiúcskát kaptam a sorstól.

Bár még önmagam előtt is ritkán ismerem el, a fiam születéséhez sokáig kizárólag a fájdalmat, a fásultságot, az átbőgött éjszakákat és a legrosszabb, szégyellni való énemet kötöttem.

Mintha ezt homályosan érezte volna ő is. Van a lényében valami néma, hallgatólagos szabadkozás, amiért ő nem olyan jókedvű kisfiú történet.

Alapjáraton is megszakad érte a szívem, de most, hogy valaki szemétkedik velünk, Beni láttán kis híján könnybe lábad a szemem.

Kacsázva szalad felém, csupán a bal karjára van felhúzva a dzseki, a többi siklóernyőként lobog utána.

Azt nem merném kijelenteni, hogy tiszta apja. Sokkal szebb, mint Laci valaha volt. A terhességem alatt, miután kiderült, hogy kisfiút várunk, újra és újra fellapoztam Laci gyerekkori képeit. Amikor először a karomba adták, azonnal Laci vonásait kerestem a kis Beniben. A szája az enyém volt, de a tekintetében mintha Lacit láttam volna viszont.

Mostanában sokszor meglep elmés, koravén megjegyzéseivel.

Egyszerűen nem akarom elhinni, hogy bármi probléma volna vele. Az igaz, hogy Beni mindent szó szerint értelmez, és nem hajlandó belefolyni abba az összközösségi játékba, amit már az óvodában is életnek neveznek.

A saját kis világában, saját szigorú szabályai szerint él.

– Jutka mamának kellett volna jönni – mondja, de azért felragyog az arca.

Az óvoda előterében a levegő ragad az édességtől. Még a tisztítószer szagát is elnyomja. Körülöttünk néhány anyuka és apuka hajlong az öltözőpadnál.

– Tudod… a maminak annyira, de annyira hiányoztál… – dünnyögöm a selymes arcocskát csókolgatva.

Beni homorít, eltolja magát tőlem, az államat maga felé fordítja, hogy figyeljek rá.

– Ha kedd, akkor Jutka mama jön – erősködik.

– Ez igaz. – Nem akarom megzavarni a fiam szabályait. – De Jutka mama azt mondta, kivételesen jöhetek én.

Ezt volt a legnehezebb megszokni, hogy az édes, gondterhelt fiúcskával kizárólag racionális dolgokról lehetett beszélgetni, az érzelmeket egyáltalán nem tudta hova tenni.

– A kedd Jutka mamáé – hajtogatja.

– Igen. A kedd az övé.

– Hol van Jutka mama?

Beni dührohamai ellen – amivel a váratlan helyzetekre reagált – nagyon jól beváltak a mágneskártyáink, amelyekkel valahogy strukturálni tudtuk a két, számára érthetetlen fogalmat: az időt és a teret. Felrajzoltuk a kártyákra a nap fontosabb pontjait, fogmosás, öltözködés, játszás, Jutka mama napja, az én napom, Rita napja, fejlesztőtorna… A felnőtteknek is van határidőnaplójuk! Minden reggel kitettem az aznapra esedékes kártyákat a szobájában a mágnestáblára.

Ma reggel Jutka mamát tettem fel.

– Jutka mama nem tudott jönni – mondom. – Ezért telefonált a maminak.

– Meghalt? – néz rám a fiam.

– Kicsoda?

– Jutka mama.

Egy pillanatra elakad a lélegzetem.

– Nem halt meg. – Belerázom a dzsekibe. – Jutka mama jól van. Én meg örülök… Te is örülsz?

Szemügyre veszi, mennyire örülök.

– Elmehetünk megszámolni a Combinókat – javaslom.

– Oké.

Szótlanul bandukolunk.

Miközben a fiam forró kezecskéjét szorongatom, képtelen vagyok kiverni a fejemből az üzenetet meg a hülye filmjelenetet. Kinek meséltem róla? Próbálom feleleveníteni azt az öt évvel ezelőtti májusi hétvégét.

Az egyetlen, akivel azokban a napokban szóba álltam, Edina volt.

Edina a legjobb barátnőm. Az a barátnőm, aki még akkorról ismer. Ő

emlékszik egyedül a régi Annira. Mint mindig, ha szorongani kezdtem, Edinára volt szükségem.

Most rögtön!

A gyerek rácsos ágya mellett ülök a földön – nappalra leengedjük a rácsot, de éjszaka úgy működik, mintha Beni még mindig kisbaba volna. A hold már feljött, besüt a kisszoba redőnyének résein át.

Suttogva hadarok Edinának. Edina is suttogóra fogja a vonal másik végén, alig hallom.

– Aha. Nekem is mondtad akkoriban. Hogy éppen ez a szöveg ment a tévében… „Elraboltuk a férjét…” vagy mi volt?

– Nálunk van a férje.

– Ha nekem mondtad, másnak is mondhattad – szögezi le.

Edina férje, Gyuri utálta a korábbi munkahelyét, én pedig beajánlottam Lacinak. A brókercég legjobb értékesítője lett. Bírták egymást, akkoriban még mindannyian bírtuk egymást. Sokat jártunk össze négyesben.

Mindig is így képzeltük Edinával, amikor egy-egy egyetemi buli után fogadkoztunk, hogy soha nem megyünk férjhez. Hogy majd úgyis egymás koszorúslányai leszünk, és összejárunk négyesben. Mi lepődtünk meg leginkább, hogy mégiscsak a szingli verzió jött be. Edináék elváltak.

De öt éve… öt éve még úgy volt, hogy Edina lesz a koszorúslányom, és Gyuri lesz Laci esküvői tanúja.

Hogy lehet három héttel az esküvő előtt meghalni?

A kezem gépiesen simogatja Beni fejét, a holdat bámulom a kisszoba vitorlásokkal dúsan teleszórt függönyén át.

– Nem beszéltem senkinek arról az estéről! – bizonygatom.

– Anni. Mindenkinek beszéltél. Fűnek-fának. A taxisofőrnek is elmondtad.

Mélységes döbbenetemben, hogy ilyen mérhetetlen igazságtalanságot mért rám a sors, azonnal megnyílt a szelep. Mintha csak tanúkat kerestem volna, hogy minél többen tudjanak róla, milyen nagy kicseszés az egész.

„Azt hiszem, inkább neked van pszichológusra szükséged, mama”, mondta legutóbb a fiam, amikor Ritához baktattunk felfelé. Rita elejtett megjegyzéseiből is érzem, micsoda ínyencfalat lennék a számára.

Edina egyre csak győzköd: – Ah, valami infantilis baromagyú…

Nehogy már egy percig is komolyan vedd!

– Nem, Edina. Ne szépítsük – mondom, és megbicsaklik a hangom. – Ez szemétkedés. A legdurvább fajta.

– Oké, oké – sóhajtja –, az ő nyomora, az ő dolga. A te dolgod, hogy továbblépj…

Felrémlik egy régi kép. Még abból az időszakból, amikor Lacival évekre elveszítettük egymást szem elől, és én jó úton voltam afelé, hogy igazi partiribanc váljon belőlem. Talán másodévesek lehettünk.

Edinával likvidálni akartuk Noémit, aki korábban folyton velünk lógott, de azon a télen lecsapott Rolira. Három nappal azután szedte fel, hogy Edina elsírta neki, hogy totál egyoldalúan, de reménytelenül szerelmes belé. Noémi írt ugyan egy megbánástól fűtött e-mailt, amolyan a szívnek nem lehet parancsolni típusút, de ez nem változtatott a tényen, hogy Rolival járt.

Meg akartam bosszulni az árulását, ezért egyenesen abba a szobába tartottam, ahol – Rolival az élen – a buli hangadói boroztak.

Odalejtettem az asztalukhoz.

– Hozhatok valami kaját nektek, fiúk?

A fiúk füttyentettek a váratlan gesztus vagy a miniruhám láttán.

– Ha már ilyen kedvesen ajánlod, Anni – mondta Roli –, azt a tepertőkrémet megkóstolnám.

– Tepertőkrém rendel! – firkantottam nem létező noteszembe.

Megfordultam, és elindultam a konyha felé. Tisztában voltam vele, hogy minden tekintet a miniruhában ringó csípőmre és a harisnyás combomra tapad. Szinte éreztem a vékony anyagon át a tekintetek izzását.

Visszafordultam, és rajtakaptam őket, ahogy bámulnak. Bingó!

– Azt hiszem… szükségem lenne egy kis segítségre.

Egyszerre ugrottak fel.

Mi lenne, ha kiszámolnánk?, vigyorogtam. Antanténusz, szórakaténusz, szóraka-tiki-taka…

– Segítenél behozni a tányérokat, Roli? – kérdeztem a lehető

legsemlegesebb hangon.

Már tette is le az asztalra a poharát.

Útban a konyha felé, a keskeny előszoba félhomályában szórakozottan megérintettem a karját.

– És… jól megvagytok Noémivel?

Ahogy

kikerültem

a

kabátkupacot,

közelebb

léptem

hozzá,

megkapaszkodtam

a

könyökében,

és

felmosolyogtam

rá.

Visszamosolygott, anélkül hogy egyetlen szót is felfogott volna abból, amit kérdeztem.

– Hogy? – visszhangozta tompán, és úgy nézett le rám, mintha akkor látott volna életében először. Fél órával később már hevesen csókolóztunk, egészen addig, amíg Noémi ránk nem nyitotta a fürdőszobaajtót, és sűrű

ribancozások közepette be nem vágta.

A rácsos ágy előtt kuporogva nézem az alvó fiamat, miközben Edina egyenletesen

darálja,

hogyan

akadályozom

életem

csodálatos

fordulatainak kibontakozását.

– Ha tovább tudnál lépni… Ha már nem tudnának ilyen baromságok feldúlni…

– Jaj… ne kezdd…

– Mi? Mit ne kezdjek?

– Ezt… az agyonhasznált elengedés dumát.

– Jó. Mi újság a társkeresőn?

– Hagyjál már.

– Senki?

Edina napi jelentést vár a társkeresős mérlegemről.

– Tudod, Edu, azért nem állnak hosszú tömött sorokban a Laci kaliberű

pasik.

– Kezdetnek egy nem Laci kaliberű is megteszi.

– Minek. Ha egyszer úgysem hoz lázba.

– Esélyt sem adsz senkinek!

Olyan férfit akarok, gondoltam, akivel közösek az emlékeim, aki még fénykorában ismerte anyámat, aki velem ünnepelte a huszadik születésnapját, és akivel nyaranként együtt pingpongoztam. Mi a fenét nem lehet ezen érteni?

– Levelezgetek… – szipogom.

– Az szart sem ér. Emberek közé kell menned.

– Szerinted lezárt limuzinban járok?

– Még mindig beszélgetsz Lacival?

– …

– Kijársz a padhoz?

Nem túl felemelő beismerni, hogy igen, pontosan az lettem, akin egykor együtt röhögtünk. Nyilvánvalóan belemerevedtem a sérült, neurotikus csaj szerepébe, aki egész életében ugyanazon az elveszett szerelmén fog rágódni. Nem mondok semmit, csak felsóhajtok.

– Nincs több kérdésem – mondja lesújtóan.

BARNA

Hogy mekkora vátesz vagyok, ez egészen elképesztő! Tudtam előre! A Facebook nem enged ugyan zoomolni, de lementem az asztalra a profilképet, hogy kinagyíthassam. Végre. Most már bizalmasabb kapcsolatba kerültünk,

bár

tulajdonképpen

még

csak

egyszer

találkoztunk…

Hunyorogva szemügyre veszem. Azta, egy kép többet mond ezer szónál.

Furcsa elgondolni, hogy az elmúlt évek során akár bámulhatta a tarkómat sorban állás közben a Tescóban, elmehettünk egymás mellett a mozgólépcsőn vagy a buszmegállóban…

A helyzet az, hogy én nem vagyok megszállott. De puhapöcs sem.

A férfiak legromantikusabb fajtájához tartozom, a Fűevők kasztjához.

Én vagyok a válasz minden elcseszett gyermekelhelyezési perre, a férfiak 40-re, az isztambuli egyezményre, a Pinterest menyasszonyokra, a meg nem született gyermekekre. Én vagyok a válasz, a fék, az ellensúly, az idézőjel.

Olyan normális vagyok, hogy az már mocskos. Ha valamire ráharapok, azt nem engedem. A Google, a legjobb barát, mindent elárul nekem róla!

Minden alkalommal, amikor megpillantom az arcát, a feledés feneketlen mélységéből a sötétség egy kicsit közelebb ólálkodik hozzám.

A késztetés, hogy visszaszerezzem a tekintélyemet, sok mindenhez hozzásegített az elmúlt pár évben, amire korábban nem is gondoltam volna.

Sorra érkeznek a kör e-mailek, egyfolytában villog a boríték a neonnal megvilágított, szekrény nagyságú szobában, az irodaház legfelső szintjén.

Ha véletlenül nagyobb lendülettel ütöm a klaviatúrát, beverem a könyökömet

a

mögöttem

lévő

falba.

Ezért

energiatakarékos

mozdulatokkal scroll lockozok, siklanak az ujjaim a klaviatúra felett: mintegy fél órát lázasan dolgozom, aztán már nem bírom.

Lazításképpen a hentai A diáklányt kezelésbe veszik videóra kattintok, és belefeledkezem a mangalány rémülettől hatalmasra tágult szemébe.

A Milka csoki és az energiaital között egy Zewa papír zsebkendős doboz mindig készen áll a lazulós pornós percekre.

Ha

lehalkítom

a

mangalány

nyöszörgését

szekrényszobám

félhomályában, a nap bármely szakában gyorsan és diszkréten kiereszthetem a gőzt. Elég zavaró, hogy az irodaház udvarából ütemes pattogás hallatszik, járdát bontanak. Máskor itt, a nyolcemeletes épület tetején viszonylagos csend honol.

Egyre távolabbra kerülök magányos irodámtól, a keleti diáklány – apró, gyöngy fülbevalót visel – hajtincsei az arcomat csiklandozzák, aztán hirtelen megborzongok, összerázkódom, és visszazuhanok párás, nyithatatlan ablakú szobámba.

Oké. Most fél órán át nem kattintok el a beszámolóról. De csak nem hagynak békén! A monitor jobb oldalán – éles pityegéssel – chatablak ugrik fel. Laura – négy kilométeres közelségben – aziránt érdeklődik, küldjön-e további fotókat magáról. Ritkán utasítok vissza ilyen ajánlatot.

Az ujjaim, amelyek néhány perce még egészen máshol jártak, villámgyorsan szántják a klaviatúrát.

Klassz a fotód, sejtelmes az arcod rajta…

Laurának, aki nem hagyja, hogy a munkámra koncentráljak, kiélt bölcsészfeje van. Viszont olyan melle, hogy ha még mindig élnék az analóg nők kínálta örömökkel, azonnal meghívnám a Gozsduba egy rosé fröccsre. De nekem már csak onlány kell!

Mielőtt bármit is válaszolhatnék, felugrik a felső sávban egy másik ablak. Géza az, a szomszéd szobából.

Jött hozzád egy bige. Nálam keresett. Kint vár a tárgyalóban.

Az órára sandítok. Sosem fogok elkezdeni dolgozni. Bekapcsolom a térfigyelő kamera monitorját.

Két perc!, pötyögöm vissza Gézának.

Visszakapcsolok a sejtelmes arcú Laurához, és nyugodtan megbeszélek vele egy online randit estére.

Aztán felállok, és kinyújtóztatom a tagjaimat. Olyan nyugodtan, mint

ahogyan a pók várakozik a hálója közepén.

Tudtam, hogy ez a nő fel fog keresni.

Sok munkám volt vele, hogy így legyen. Hát, most várja ki a sorát.

Géza, ha egyszer átadta az üzenetet, nem törődik vele, mi történik a látogatómmal, nem zavarjuk egymás köreit. Messze a multicég vállalati törvényei felett élünk mi itt, a nyolcadikon, a tetőtérben.

Minket csak akkor hívnak „le” az irodák folyosóira, ha nem működik a rendszer, egyébként arról is megfeledkeznek, hogy a világon vagyunk. A cég vezetőségével legfeljebb évente egyszer, a karácsonyi bulin találkozunk. Szórakozotton néznek át rajtunk.

Én viszont jól ismerem a cég munkatársait. Az összes felhasználót.

Mindenkiről. Tudok. Mindent. Nem lehetnek titkaik előttem.

Még egy utolsót kortyolok az energiaitalomból, és kinyitom az ajtót.

A nő karcsún, sikeresen és megfontoltan áll a küszöbön.

Sötét farmernadrágot, hozzá rózsaszín-fehér csíkos inget visel, haja festett szőke felhő az arca körül. Végtelen nagylelkűségében volt olyan irgalmas, hogy nem telefonon adta elő a bánatát (akármi legyen is, próbálja ki az FDISK nevű procedúrát, az a megoldás), hanem házhoz jött a rendszergazdához, aki valahol a tető alatt kuksol.

Az elmúlt évek kifejlesztettek bennem egy egyedülálló képességet: ki tudom szagolni mások gyengéit. Ki tudom tapintani a fájó pontokat, és nem vagyok rest használni ezt a tudásomat.

A nő tekintete bosszúsan jár körbe a szűk, levegőtlen irodában.

– Ne haragudj… – kezdi úgy, mint aki nagyon haragszik.

– Nem működik a cucc, igaz? – Bólintok. Persze hogy elszállt a gépe.

Tettem róla, hogy elszálljon. – Várj, csinálok helyet…

Látványosan pakolni kezdek. Nem emlékeztem rá, melyik is az a Dorina, de most beugrik, hogy párszor már elbillegett előttem az aulában a büfébe menet.

És most itt nézelődik az én kis odúmban. Hóna alatt a rózsaszín laptopja.

– Hopp! Már itt is van! Az elkóborolt doksi. Leszedem neked a szerverről egy külső vinyóra. – Rámosolygok.

Dorina kényszeredetten visszavigyorog.

– A maszek melót is? – kérdem a monitorra meredve.

– Hogy? – Felvonja a szemöldökét.

A szemében egy pillanatra bizonytalanságot vélek felfedezni.

– Hát, tudod… azokat, amiket… itt, a benti gépről csinálsz.

A csaj elvörösödik. De még mindig nem mond semmit.

– Láttam azokat a 3D-s ingatlanterveket – mondom segítőkészen. –

Amiket a bt.-d csinál. Vagy a férjed cége? De azért te is elég sokat molyolsz vele így napközben… Van bennük kakaó – teszem hozzá.

A változást az egész szobában érezni lehet. Teljes hatalmiegyensúly-eltolódás következik be.

Én mindent látok. Azt is, hogy ki hány órát tölt maszek melóval a munkahelyi gépén. Ártatlan képpel mosolygok. Érzékelem, amint Dorina egy pillanatra megdermed, hogy aztán annál gyorsabban kezdjen peregni a nyelve.

– Ja, azt… Néha bentről is rá kell pillantanom az otthoni weboldalra –

magyarázkodik. – Második melóként ingatlanozom. Lakáshitelem van, tudod…

Bőszen pötyögök a gépen, felpillantok rá a vállam felett.

– Azért másodiknak nem nevezném. Csak lesek itt, hogy mennyi melód van vele. Néha napokon át csak azt tolod…

A csaj próbál úgy tenni, mintha nem érintené kurvára kellemetlenül, hogy a fusi munkájáról társalgunk.

– Biztos összetévesztesz valakivel. Tényleg van néhány otthoni doksi a gépemen, mert egyszer… Mielőtt szervizbe vitték a laptopomat… Tudod, biztonsági mentésként…

Legnagyobb megrökönyödésemre rájövök, hogy a szimatom nem csalt.

Csak blöfföltem, hogy családi vállalkozás. Látom, kinek milyen cucc van a gépén, azt is, mennyi ideig van megnyitva, de abból még nem feltétlenül következik, hogy a saját cége. De a csaj nyilvánvalóan kínban van, hazudik. A szemembe hazudik.

És még valamit érzek. Elégedettséget. Mert az egyensúly helyreállt.

– Magyarországon az ingatlanértékesítés nagyon… katyvaszos –

magyarázza idegesen. A hajának édeskés illata van. Talán tusfürdő. Enyhe verítékszag keveredik mellé. – Senki sem jár jól. Se az ingatlanos, se a vevő, se az eladó…

Fejcsóválva nézek rá. A csaj zavartan vigyorog, aztán a félelem lassan visszahúzódik a barlangjába, és átadja helyét a jogos haragnak.

– Már ne is haragudj… de én nem ezért jöttem…

A nő hirtelen az előző hentai videó pornójelenetében piheg, rémülettől vagy a kéjtől megnagyobbodott pupillája betölti az egész szobát.

Úgy döntök, dobok neki egy mentőövet.

– A 3D-s hirdetés remek eszköz – mondom –, gondolom, sokkal könnyebben felhívják magukra a figyelmet a sok ezer hirdetés között. – A láthatatlan hatalmiegyensúly-eltolódás érezhetően súlyt ad a szavaimnak. – Tényleg ügyes ötlet. Tegyük fel, hogy valaki az ország másik végébe költözik, és kiadó lakást keres. A jó albi ritka, mint a fehér holló, de csak azért, mert megtetszik egy kép a netes hirdetésen, az ember még nem vonatozik kétszáz kilométert…

A hét elején, amikor szemet szúrt nekem, mit töltögetnek fel a szerverre, mindjárt tudtam, hogy kapóra jön majd.

– Pontosan – mondja a csaj, és óvatosan, vonakodva biccent. Látszik rajta, hogy igyekszik visszafogni magát, hogy ne reagálja túl a helyzetet.

Szájfényben úszó száját nézem. A nők azon kívül a pár találmányon kívül, amit állítólag nekik köszönhetünk, kizárólag egy eszközt használtak az összes felmerülő feladat megoldására: a vaginájukat. Ezért nem találtak fel semmit. Egyszerűen nem volt rá szükségük. – 3D-ben viszont olyan, mintha körbejárná a lakást – mondja, miközben idegesen mozgatja a térdét a széken.

Érzem, hogy a védelmi vonala lassan meginog.

– Nagyon egyszerű, felhasználóbarát kezelést tudnék ehhez biztosítani –

mosolygok rá.– Az én maszek cégem éppen ilyesmivel foglalkozik.

A csaj nem kapcsol. Süllyed és emelkedik a csipke melltartóba (látszik az ingen át) csomagolt dudája.

– Ühüm. Elég jól működik a mienk egyébként. A férjem előző

házasságából származó nagyfia ebben nagyon ott van.

Miért nem lep meg, hogy a férjnek volt egy előző házassága. Gyereke, családja. Az ilyen nőket ez nem különösebben szokta zavarni. Keresnek egy gazdatestet, a fószer meg új életet kezd, új vállalkozást a kedvéért. A kis marketinges picsa meg villoghat egy kamu állásban.

A csajnak nem esik le, hogy a pasija cégében munkát kell nekem adnia.

Úgy kell rávezetnem. Nem tűnik valami lelkesnek.

– Az elején, ugye… – hebegi, miközben kerüli a tekintetemet – érzékeny az ember…

Addig dobolok az ujjammal az asztalon, amíg rám nem emeli a szemét.

– Érzékeny? – kérdem.

– Hát – bólint a lány, és elvörösödik. – Így, az elején… ugye, árérzékeny még az ember.

Hosszasan nézek rá, miközben ide-oda gurulok az irodaszéken. A csaj

szája vonallá keskenyedik.

– Már ne haragudj… – nyögi ki végül. – Beszélhetnénk végre az itteni feladatokról is?

Dacos kislány. De nem fog kicsúszni a markomból. Bénultan hagyom telni a perceket.

Hirtelen ötlet volt az egész.

Nemrégiben a kezembe került egy könyv, abban írják: Elhagyni az otthonunkat súlyosan túlértékelt cselekvés. Előfordult, hogy napokon át fel sem keltem az ágyból vagy a számítógép mellől. Bejárni minden reggel egy munkahelyre, és hosszú órákat tölteni ebben a levegőtlen lukban, egyre nehezebben kivitelezhető követelmény volt számomra. Mindig azt gondoltam, én vagyok ilyen elcseszett, de amikor ott láttam leírva egy könyvben, akkor rádöbbentem, hogy hiszen nekem mindig is ez volt az álmom. Otthon dolgozni. Home office. Még csak beruháznom sem kell hozzá, megvan minden gépem.

Miután a lakásomon és a cégen kívül nem járok sehová, hamar felismertem, hogy az ügyfélkörömet a jelenlegi cégemtől kell lenyúlnom.

Szélsebesen végiggondoltam minden mézesmadzagot és lehetőséget, hiába. A megoldás akkor ugrott be, amikor néhány határidő lejárta miatt kénytelen voltam a céges munkával vesztegetni a drága időmet. Véletlenül figyeltem fel jelentés írása közben, hogy milyen érdekesen oszlanak el a futtatott fájlok a cégnél. Mindazok az emberek, akiket kapcsolati tőke címen lázasan jelölgettem a Facebookon meg a LinkedInen, és vissza is jelöltek, de a folyosón már nem ismertek meg, most egyszerre ott sorakoztak előttem potenciális munkaadóként.

Csak meg kellett beszélnem velük a szívességbank aktuális árfolyamát.

Egy hónapos határidőt szabtam magamnak, hogy a lista végére érjek.

Néha jó érzés kibaszni azokkal, akik nem akarnak adni neked egy lehetőséget.

– A 3D-s rajzok mellé – mondom – kínálhatnátok mérnöki alaprajz készítést, HD-fotókat, hirdetésszöveget…

– Aha… – A nő rózsaszínűre fényezett szája mosolyra húzódik. – Mi egyelőre nem szeretnénk ennyire előreszaladni…

Apró mosoly jelenik meg a szám sarkában, miközben lassú bólintással nyugtázom a döntését. Ez esetben kicsit többet kell majd az aktájával foglalkozni, gondolom, amikor végre kieresztem leendő ügyfelemet.

Megvan a B terv is, ha valamelyik leendő ügyfelem túl

okvetetlenkedőnek bizonyulna. Mert az emberek hajlamosak rá, hogy azok legyenek. Okvetetlenkedők.

– Baszd meg! – bukkan fel a következő pillanatban Géza feje az ajtóban.

– Nem fogom megbaszni.

– Csak képletesen mondtam.

– Hát, öreg… – nézek a teljesen felajzott Gézára – te sajnos megrekedtél a törzsfejlődés egy korábbi szintjén.

Én viszont szintet lépek, mormogom. Hat kolléga, hat leendő ügyfél maradt a hétre, akiknek szintén futott a céges infrastruktúrán egy vállalkozása. Adtam magamnak egy hónapot. Egy hónapnál több időm nincs, emlékeztettem magamat, miközben felkiáltójelet tettem Dorina neve mellé. Kikerestem a felhasználók által futtatott programok ellenőrző

programját a piktogramok közül. Olyan volt, mint egy ökölbe szorított kéz, amely arra vár, hogy lesújthasson.

ANNI

Egyetlen nap meghatározhatja egész hátralevő életünket?

Néha az az érzésem, hogy igen. Sosem tudhatom előre, mikor és hogyan kelnek életre annak az öt évvel ezelőtti napnak az árnyalakjai, csak abban lehetek biztos, hogy nem halványulnak.

Fogalmam sincs, ki írogat nekem. Összeszorítom a szememet, hátha sikerül elmenekülnöm a sötétségbe. Nem akarok itt lenni! A fiamra várok egy pszichiáter rendelőjében. Alacsony, sárga műanyag széken ülök a sarokban, kifestők és képeskönyvek között, miközben a fejemben gyilkos gondolatok cikáznak.

Felveszem a zsírkrétával teleszórt gyerekasztalkáról az egyetlen felnőtteknek szóló olvasmányt, a Természetgyógyász Magazin-t. Rita rendszeresen szakért az egyik rovatban.

Rámeredek A hólyaggyengeség népbetegség című cikkre, ám a gondolataim ide-oda repkednek, újra és újra visszakalandoznak az üzenetekhez, a padhoz, és elsüllyednek a Feneketlen-tóban.

Összerezzenek, de meg is könnyebbülök, amikor nyílik az ajtó, és egy vékony, görnyedt nő tuszkolja befelé kamaszkorú fiát. Az anyuka égővörös tüskefrizurája – az a fajta, amit a középkorú nők vagánynak neveznek – talán az utolsó lázadás a sorsa ellen, egyébként megadta magát az elszürkülésnek.

Az anyuka nem néz rám, de azért biccent a mindenkori várakozóknak,

majd odaszól a fiának:

– Máté… kapcsold ki a telefont.

A fiú – majd egy fejjel magasabb nála – rezzenéstelen arccal pötyög a drága telefonon, amely sehogy sem passzol az anyuka szegényes öltözetéhez.

– Mer?

A nő úgy tesz, mintha nem hallaná.

Talán nem akar előttem vesztes vitába bocsátkozni a gyerekkel, talán csak fáradt. Kotorászni kezd a táskájában, elővesz egy csomag papír zsebkendőt, és a fia kezébe nyomja.

Vajon mi is ilyenek leszünk pár év múlva Benivel?

Anikó néni ragaszkodott hozzá, hogy konzultáljunk Ritával Beni dührohamairól, amelyek mintha gyakoribbá váltak volna az utóbbi napokban. A fiam különös radarjaival nyilván leveszi, amikor az anyja gyomrát marokra szorítja a tehetetlen düh.

Jól nevelt szülőként elhoztam Benit Ritához, aki egyébként is rendszeres kapcsolatban áll az óvodával.

Ez a feltétele annak, hogy Beni az „egészséges gyerekek” közé járhasson.

Vajon hány egészséges gyerek tudja ránézésre az Allee elé befutó Combinók típusjelzését, hány egészséges gyerek érti a rettenetes szóvicceimet (még ha nem nevet is rajtuk), és hány egészséges gyerek képes leolvasni az anyja mozdulatából a PIN kódot, tűnődöm, mert titkon azért büszke vagyok rá, hogy a fiam – akit nem mindennapi módon lehet imádni – csodabogár.

Idefelé jövet megálltunk egy bankautomatánál, hogy felvegyek némi készpénzt. A kért összeg nem áll rendelkezésre a számláján – villózott a képernyőn. Annyit azért elértem, hogy Beni az út hátralevő részében folyamatosan kántálja a kódot. Rászóltam, de azért el voltam bűvölve.

Hogy az ördögbe tudta kisakkozni, amikor a hátam mögött állt? A vállmozdulatomból?

Amikor Beni jó passzban van, annyira ígéretes minden. Olyankor hajlamos vagyok azt hinni, hogy a szar időknek vége, vissza se térnek. De a józanabbik énem nem hagyja, hogy sokáig optimista legyek. Az utolsó pár évben sok mindent tanultam a józanságról. Anyósom szerint Beni azért ringatózik a sarkán ülve, mert nem szoktattam le róla. Mert nem fogom elég keményen.

„Óvatosnak kell lenni – mondta a szemöldökét felvonva –, a múltkor is szerepelt a hírekben egy… autista. Halálra lövöldözött egy csomó embert!”

Soha többé nem vittem hozzájuk Benit. Csak karácsonyra és a fiam születésnapjára szoktak írni, egyébként ők sem jelentkeznek.

Anyám szerint is keményebben kellene fogni Benit, mert felnőttként majd neki kell igazodnia a világhoz és nem fordítva. Az lehet. De én akkor is képtelen vagyok a „majd a saját kárán megtanulja” elv mentén nevelni.

Amikor késve, lihegve, izzadtan beestem az óvoda kapuján, Beni dühösen fogadott. Alig akart szóba állni velem, pedig az óvónő szerint órák óta engem követelt, mindenáron fel akart hívni egy nagycsoportos kislány mobilján – agyrém, óvodában telefon –, aztán amikor nem adták oda neki a telefont, dobálni kezdte magát a földön. Mire Ritához értünk, és megszámoltunk minden kutyagumi-gyűjtő kukát és ezüstszínű autót, mindketten lehiggadtunk.

Most megint egyre idegesebb leszek a meggyötört arcú anyja mellett facebookozó kamasz fiú látványától. A térdemet rázogatom, aztán felpattanok. Egy pillanatig tétován állok, majd – mint akinek határozott célja van – megindulok az ajtó felé, kilépek a bérház körfolyosójára.

Átsuhan a fejemen, hogy Beni megrémül, és hisztizni kezd, ha esetleg hamarabb fejezik be az ülést és nem lát a váróban, de aztán megköszörülöm a torkomat, és lenyomom a kilincset. A nyakamat melengeti a kora tavaszi napfény. Lehunyom a szememet, felnézek a bérház felett az égre. Erről eszembe jut Edina, aki még a szobája plafonját is Bono posztereivel ragasztotta tele. Úgy éreztem, ha most rögtön nem tudunk beszélni, menten elbőgöm magam.

Edina a legjózanabb ember, akit ismerek. Képtelen szépíteni, mellébeszélni, alkalmatlan mindenféle hazugságra vagy kozmetikázásra, azonnal közbelép a vegetatív idegrendszere, vörös foltok jelennek meg az arcán, más lesz a hangja, más az egész gesztusrendszere.

„Nehogy azt hidd, hogy csak neked szar! – mondja, valahányszor picsogni kezdenék. – Mindenkinek ugyanolyan kibaszottul nehéz megélnie magát, mint neked. Hallod? Gondolj erre, amikor irigyled őket. Vagy amikor utálod.”

Kicsit arrébb megyek telefonálni, ám mielőtt a fülemhez emelném a mobilt, a nyitott ablakon át meghallom Rita hangját.

– Olyan, mint egy kráter? – kérdezi éneklő pedagógushangon.

A váróterembe soha nem szűrődik ki nesz a gondosan kipárnázott ajtaján át, de a kora tavaszi délután melege kitárja a rendelő ablakát.

– Igen – hallatszik Beni lelkes, vékonyka hangja. Imádja a számára idegenül csengő szavakat. – Olyan, mint egy kráter.

– Most ebben a kráterben vagy?

– Igen – suttogja a fiam –, zuhanok…

– Ne félj – mondja Rita halkan –, engedd, hogy zuhanj. Itt vagyok.

– Üres. Sötét. Hideg…

– Bátran mész bele – biztatja Rita. – Azért mész bele, mert bele tudsz menni, és nem azért, mert zuhansz.

– Félek, hogy egészen mélyre esem, és ott maradok.

– Érzem a félelmedet. Teljesen érthető. Nagyon bátor vagy. Egy felfedező! Az, amit most együtt megnézünk, már nem is félelmetes, igaz?

– De igen! – vékonyodik el a gyerek hangja.

Megbűvölve hallgatom.

– Szeretnéd, hogy átöleljelek?

– Nem.

– Rendben. Látsz esetleg valamit, Beni?

– Nagyon kicsi vagyok, és egészen egyedül fekszem egy szobában.

Nagyon félek, és sírok.

A telefont tartó kezem még mindig a levegőben. Közelebb lépek az ablakhoz. Rita éppen felemel a földről két narancssárga párnát, és azt mondja:

– Ez lesz az ágyikód, Beni, feküdj bele ebbe az ágyikóba. Mi történik most?

– Már nem bírok kiabálni!

Nem vagyok felkészülve erre a látványra. A fiam az ujját szopja, magzatpózban ringatózik a földön. Rita a hátát simogatja.

– Elfáradtál az üvöltésben. És még mindig sehol senki. Aztán mi történik?

– Nem tudom.

– Senki nem jön?

– Nem.

– És nem mesél neked?

– Nem.

– Pedig te nagyon szeretnéd. Kit akarsz hívni?

– Az anyukámat.

– Persze. Drága kicsi Beni, itt vagyok. Annyi ideig voltam távol. Már biztosan dühös voltál.

Dermedten szorítom az ablakpárkányt.

– Miért nem voltál itt? – nyöszörgi Beni.

– Anya szomorú volt, és nem akarta, hogy te is elszomorodj.

– De én féltem!

– Annyira sajnálom, kicsikém. Azt hittem, sikerül megnyugodnom, és időben ideérek, mire felébredsz. Gyere, bújj ide hozzám!

Látom a tükröződő ablaktáblán, hogy Rita lehajol a földön kuporgó fiamhoz. Első közös hónapjainkra gondolok Benivel, és úgy érzem, megszakad a szívem.

– Nem akarok!

– Mérges vagy rám? Szívecském, mindig, amikor neked úgy tűnik, hogy nem vagyok ott, akkor is ott vagyok. Melletted vagyok. Biztonságban vagy.

– Ne hagyj magamra!

– Nagyon igyekszem – ígéri Rita helyettem –, de ha kicsit késnék, akkor mondogasd magadban: Anyu közel van, és mindjárt jön, én viszont biztonságban vagyok. Ismételd el!

– Anyu közel van – mondja a vékony hang –, és… mindjárt jön.

– …és biztonságban vagyok.

– Biztonságban vagyok – dünnyögi a fiam egyre álmosabban.

Rita úgy tesz, mintha betakargatná Benit. Megsimogatja a haját.

Ebben a pillanatban megcsörren a telefonom. Edina arca villog a kijelzőn. Elnémítom. Nem érdekel a mobil. A kurva üzenetek. Mostantól én fogom eldönteni, hogy mit tehetnek velem és mit nem.

Most hazamegyek a fiammal. Megvacsorázunk. Hetvenhét magyar népmesé-t nézünk. És boldogan élünk, amíg meg nem halunk.

– Na, ti ketten… – hallom a konyhából anyám hangját. Valamit most dobhatott a serpenyőbe, serceg az olaj.

Bebotorkálunk Benivel, levesszük a dzsekit, a tornacipőt. A fiam bőre hűvös, a szeme nyugodt, mintha nem is terápiáról, hanem a játszótérről térnénk haza.

– Annikám – csilingel anyám, mintha valami pompás hírt készülne bejelenteni –, ott a telefonszámla az asztalon!

Veszek egy mély lélegzetet.

– Nyomás a szobádba – nézek Benire –, mindjárt megyek utánad.

Feltépem a borítékot, vetek egy pillantást a számlára, és elborzadok. A rezsiért egy fillért sem kér tőlem anyám, a kosztba beszállok, de azt is alig akarja elfogadni. Ahol jut egynek, jut még két félnek is. De a telefonszámlámra már nincs pofám kölcsönkérni. Egyetlen fillér sincs a számlámon. Nincs egy vasam se, rég elmúlt már a fizetésnap.

Beni ismét mellettem terem.

– Ja – mondja. – Kedden rácsos linzer van.

Úgy is van. Beni világában legalább minden úgy történik, ahogy előre kiszámította. Ebben a pillanatban irigyelem a fiamat. Anyám megjelenik az ajtóban, khakiszínű pólója könyékig felhúzva, egy konyharuhával törölgeti a kezét.

– Mindjárt kész a hús.

Beni arca úgy fordul felé, akár a napraforgó a nap felé.

– Rácsos linzer!

– Kézmosás! – mordulok rá.

– Az utcán minden piszkos – kap észbe a fiam, és elviharzik a fürdőszobába.

– Jól érezted magad Ritánál? – szól utána anyám.

– Jól éreztem magam! – kiabál vissza.

Elszorul a szívem.

Anyám közben megterít, én pedig a fiam után megyek kezet mosni, mintha nem is az anyja volnék, háziasszony, hanem valamiféle második gyerek, aki elhozza a kisebbet az óvodából.

Anyám egyre csak nógat, hogy – ne törődjek semmivel, ez most ilyen időszak – apránként félreteszek majd saját lakásra. A baleset után esélytelenné vált, hogy kismamaként törleszteni tudjam a Lacival közösen felvett hitelt. Bátran vállalta, a brókercégnél jól keresett. Azt mondta, sokkal jobban megéri hitelre venni, mint készpénzben.

Én egyáltalán nem értek a tőzsdéhez, a halála idején, azt hiszem, mínuszban lehetett az árfolyam, mert túl a törlesztőrészleteken még egy csomó adósság is a nyakunkba szakadt. A lakást azonnal el kellett adni, de egyébként is képtelen lettem volna ott maradni.

Benit felültettem a székre, és elé tettem egy kistányért.

– Két szeletnél nem eszünk többet – mondja Beni –, sok benne a cukor.

– Így van – helyeselek, miközben a pénzügyes számát pötyögöm a mobilba. – Csilla… ne haragudj, hogy…

Anyám elkerekíti a szemét, jelezve, hogy fogalma sincs róla, ki az a

Csilla, és mi a fenét akarok tőle vacsoraidőben.

Ingerülten mutogat a fasírozottas tálra.

– …aha… gondoltam, csak nem érkezett meg a fizum…

Beni felpillant a tányérjáról, anyám pedig hevesen rázza a fejét a „Nicht vor dem Kind” pillantásával. Ne a gyerek előtt!

Hesseget, hogy menjek ki a gangra. Odamegyek az ajtóhoz, miközben Csilla ideges hadarását hallgatom. Az udvar gyerekzsivajtól hangos, a Szatmári gyerekek a bérház legmegbízhatóbb időjelző szerkezetei, ha feltűnnek a macskaköves udvaron, tudjuk, hogy vége a sulinak. Amikor elcsendesedik az udvar, hét óra is elmúlt, vacsoraidő van.

– Szerintem – mondja Csilla nem túl meggyőző hangon – a héten utalunk.

– Csak, tudod, ma már tizenkettedike van.

A csaj újra és újra elismétli, hogy beszéljek a tulajdonossal, nélküle nem tehet semmit. Mindig kényelmetlenül érzem magam, ha a tulajdonost kell felhívnom, de hiába reménykedem, hogy a pénzügyessel is dűlőre jutok. A tulajdonos természetesen ki van kapcsolva.

„Írj neki egy kedves, de határozott üzenetet, hogy szeretnél beszélni vele!” – adom ki az ukázt magamnak. Nem lehetek beszari, Beninek nem lehet beszari anyja.

– Mehetünk Kelenföldre? – jelenik meg Beni feje az ajtóban, és a választ meg sem várva szirénázni kezd. – Kelenföldi pályaudvar, négyes metró, végállomás…

A fejem lüktetni kezd Beni éles hangjától. Úgy érzem, ha most azonnal nem rohanhatok el valahova, akkor én is üvölteni fogok.

Szar anya vagyok, gondolom, miközben a telefont még mindig a fülemhez tartva lefelé caplatok a lépcsőn. Hogyne lennék szar anya egy szar életben? Túl a harmincon a saját anyámmal élek, nincs férjem, nincs minimál stílusú otthonom, csak minimálbérem. És azt sem küldik időben.

Trendi

metrócsempe

helyett

márványmintás

csempe

virít

a

fürdőszobában, anyám ízlése. Anyámmal osztozunk a fürdőszobapolcon, és ugyanúgy bekiabál, hogy meddig tollászkodom még, mint kamaszkoromban.

Az utcán mászkálás általában lehiggaszt.

Ezt a baleset után vettem észre. A férjem halála után.

Minden idők legcsapadékosabb nyara volt.

JUTKA

Anni elviharzott. Lelépett, kezében a telefonjával. Nemcselekvéssel, holdminőséggel reagálok. Hatalmas béke van a szívemben. Az anyja kínját Anninak! Pontosan tudja, hogy ilyenkor indul a kedvenc sorozatom!

Nem vagyok nagy tévézős, de néha jólesik egy üveg jófajta borral leülni a kanapéra kiszakadni ebből a szomorú világból.

Emberség. Nem ártás. Cselekvés nélküli cselekvés.

Anni esetében csakis ezzel az áramló attitűddel tudok boldogulni.

Szükség van a realitásra, de szükség van menekülőutakra, álmokra is.

Hogy a lányom miféle álmokat sző, ne firtassuk.

Először is rendes munkahelyet kell találnia. Művészettörténet–

anglisztika diplomával ne tinglitangli állásban lébecoljon! Jó, tudom, csak az elfogadás biztosítja a változást.

Az ilyen helyzetekben lehet felfedezni a sivár pillanatok mélyebb értelmét, amikor az ember úgysem tehet semmi mást. Meditálni egy virág fölött, és arra gondolni, hogy a természet örök időktől fogva arra törekszik, hogy amit elindított, azt be is fejezze. Mihelyt ezt elfogadjuk, és nem állunk az útjába, kibékülünk magunkkal és a környezetünkkel. A csukott konyhaajtón át beszűrődik Beni éles hangja. Juhé!

A lányom pici fia – nem jön a számra, hogy unoka – a gyerekszobában ringatózik előre-hátra, miközben visítva püföli a majmát.

– Anya azt mondta, mindjárt!

Annyira fáraszt időnként szegénykém!

A sors nyilván nem véletlenül állított ekkora erőpróba elé. Újra. Valaki más történetének a csapdájába szorultam. Nem tehetem ki a lányomat a beteg gyerekével az utcára. Eddig még sohasem mondtam ki, még gondolni is alig mertem rá, de most átfutott a fejemen, hogy mennyire más életem lehetne, ha akkor elmegyek arra a bécsi klinikára…

Mélyen elszégyellem magam. Bemegyek az unokámhoz. Így, így, így.

– Anyának közbejött valami – guggolok le Benihez. Ilyenkor kiszámíthatatlan gesztusokat tesz, mint egy kis állatka. Néha egy ilyen ennivalóan édes kölyök is lehet – bevallom – kifejezetten ijesztő.

– Honnan jött?

– Micsoda?

Rám emeli sűrű, sötét pillákkal árnyékolt szemét. A tekintetében konokság.

– A közbe?

Folyton megfeledkezem róla, hogy Beni mindent szó szerint értelmez.

Mindig kikészülök, amikor ott találom Annit filctollal a kezében a gyerekszobai mágnestábla előtt. Akár egy hadvezér. Ezzel az erővel egy térképen is tologathatna minket ide-oda, mint az ólomkatonákat vagy a gombokat…

Az a sok rohanás az óvodába, fejlesztőfoglalkozásokra, dzsúdóra, pszichológushoz, a kaja és a ruhanemű, vitamin és bioélelmiszerek vásárlása, orvosi rendelők, és akkor még nem említettük a szülői értekezleteket és az óvodai ünnepségeket.

Legalább egy férjünk volna. Legalább az egyikünknek!

Próbálom csitítani a gyereket, elterelni a figyelmét.

Annival nem értünk egyet a Benivel használatos módszerekkel kapcsolatban. Minél gyengébb egy gyerek, annál fontosabb vele szemben az erély. Elfogadom, hogy nem nevelhetjük kétféleképpen szegénykét.

Zsuzsa barátnőm emlékszik rá, hogy náluk Peresztegen, ahol gyermekeskedett, ha egy kisgyereknek dührohamai voltak, és csak dülöngélt

előre-hátra,

egyszerűen

kiverték

belőle.

Démonoknak

tekintették. Kegyetlenül hangzik, de mint minden népi módszerben, van benne igazság. Az a gyerek járt jobban, akiből egy életre kipofozták.

– Anyaaaa. Hívd anyáááát.

Beni arca már nem is vörös, inkább lila. Megrémülök. Próbálom átölelni, tiszta erőmből magamhoz szorítom. A mellembe csap az öklével.

Felnyögök a fájdalomtól. A gyerek arcára pillantok, meg se rezdül, tudomásul vette, de nem érdekli, hogy fájdalmat okozott.

– Megütöttél – rázom meg a kicsi testét, hogy észhez térjen.

Most már rúg is. Hihetetlen erő van benne, szinte félek. Az arcán fellobban a gyűlölet, mint akit tényleg démonok szálltak meg. Soha semmiféle érzelmet nem láttam még ennek a kisfiúnak az arcán a dühön kívül.

Ha most nem mutatok erőt, hagyom, hogy a démonjai győzzenek.

– Utállak! – mondja, és könnyben úszó szeme résnyire szűkül.

Csak egy pillanatig habozok. Aztán összeszorítom a számat, és mint amikor gyerekkoromban a csepeli házban a vadul verdeső, vesztüket érző

tyúkokat kellett lefogni, jó messzire eltartva magamtól Benit a fürdőszoba felé vonszolom.

– Ha nem hagyod abba… én higgasztalak le! Hallod, Beni? Hideg vízzel!

Már nem beszél, nem könnyezik. Vadul hánykolódik, anélkül hogy egyetlen taktust is kihagyna az üvöltésben. Mindössze pár centi távolságból üvölt az arcomba. Könnyei helyett a nyála folyik, az arca vörös, a szeme sötét. Ha nem tartom be, amit ígértem, magára hagyom a démonaival. Egy pillanatra elengedem a bal kezemmel, hogy megnyissam a csapot. Az ökle a hasamba sújt, eközben a tarkóját beveri a kád szélébe.

Némán küzdünk.

Már nem érdekel, hogy üt, a zuhanyfej a kezemben, és a fejére irányítom. A víz egyáltalán nem hideg, inkább kézmeleg, de Beni így is őrjöngve, prüszkölve rángatózik. Addig engedem rá a vizet, amíg már kizárólag a levegővétellel van elfoglalva és nem a hisztivel. Akkor elzárom.

Becsavarom egy törülközőbe. Némán tűri. Beviszem az ágyába, és hámozni kezdem róla a nedves ruhát. Nem néz rám.

Ráadom a pizsamát. A csend fagyos közöttünk. Engem is meglep, hogy a módszer ennyire bevált.

Lefektetem, mellé teszem a majmot, becsukom a szobája ajtaját.

Kinyiffantam. Lilára imádkozom magamat, szeretetet, türelmet, erőt kérek.

És egy kis bort. Józan mennyiségben elzsongít.

Annyira ideges vagyok, hogy képtelen vagyok magamban tartani.

Zsuzsa barátnőmet tárcsázom, hogy elmeséljem neki, milyen gonosz voltam azzal a szegény gyerekkel.

– Inkább te neveld, mint később az élet nevelje – jelenti ki.

Zsuzsa barátnőm mindig meg tud nyugtatni. Öreg lélek. Nem véletlenül nevelt pszichológust.

– És hol van Anni? – kérdi árnyalatnyi értetlenkedéssel a hangjában.

Elmesélem neki, milyen hívást kapott a munkahelyéről. Egy perc

„szomorkodunk a mai fiatalok miatt” csönd támad.

– Hanem tudod – töri meg a csendet –, őt sem ártana végre megnevelni.

Erőtlen nyögést hallatok.

– Szembesíted a határaival!

Szívkiöntős, szószapora beszélgetéseink mintha mindig ugyanabból a kottából szólnának. Sosem helyeselte, hogy Anni hóna alá nyúlok. Persze könnyen beszél. A lánya önálló, de nem is kell egy beteg gyerekről gondoskodnia.

Titkon azt gondolom, ez az egész… valahol az én felelősségem. Mint a legtöbb mai fiatal nő, ő is csak az anyja karmáját görgeti tovább. Én adtam

tovább a hibás programot, ő pedig megpróbálja szegénykém végrehajtani.

Talán ha nem akartam volna mindenáron… ha nem akartam volna annyira, hogy pontosan ott legyen sikeres, ahol én kudarcot vallottam…

– Tudod, arra gondoltam… Rituska olykor ránézhetne Annira is.

Habozik a válasszal. Zsuzsa barátnőm – noha a saját lánya elismert szakember – nincs túl jó véleménnyel a pszichológiáról. Vagy talán éppen ezért. Szerinte emberi szűklátókörűséggel nem is lenne szabad egy másik ember lelkében turkálni. A pszichológia nem foglalkozik a lélek örökségével, sorsfeladatával, csak az általunk érzékelt mindennapi keretek között próbál egy embert feltérképezni.

Beni sírástól eltorzult arcocskája úszik be – nem egy hisztis négyéves, hanem egy öregember nézett rám –, és hajlamos vagyok egyetérteni.

– Mondd, Jutka – kérdi Zsuzsa –, hallottál te a Pálmalevelekről?

A nappali ablakát félig kitakaró pálmára nézek.

– Miért váltottunk témát, nem akarod, hogy Annuska beszéljen Ritával?

Jó sok spiris, teremtő gondolat a válasz. Azt állítja, több millió ma élő

embernek írtak személyes üzeneteket. A sorsukról, a jövőjükről.

Különleges eljárással tartósított pálmalevelekre. Indiai bölcsek, akik beleláttak tér és idő szövetébe. Zsuzsa barátnőm otthon van a pránanadiban, az asztrológiában, de azok mégiscsak tudományosan is elfogadott dolgok. Asztronómia, asztrológia évszázadokon át egy tudomány volt. Na de az idő szövete?

– Egy mélyebb tudás lengi körül ezeket az írásokat – mondja. – Sokféle összefüggésre rádöbben az ember…

Nos, én a következőt gondolom erről az egészről: nem állítom, hogy nem lehetséges ilyesmi, de azt sem, hogy elhiszem. Szerintem az ilyen divathullámok, mint az ingázás, angyalozás meg hasonlók, azért terjednek el, mert éppen akkor az embereknek erre van szükségük. A kétezres évek környékén tudatváltás következett be, az introvertált, szürkébb létből kiléptünk a napfényre, s ez sokunkat elvakít, mások meg tisztábban látnak.

– Ígérd meg, hogy nem mész el a Camino túrára!

– Jutka!

– Se megvilágosodni egy ásramba…

– Folyton azt kérdezed, mit rontottál el. Miért hagytad, hogy Anni gyereket szüljön Lacinak… Ott van leírva az egész ótamil szimbólumokkal!

– Te most azt állítod, hogy minden meg van írva előre. Hát, remek.

Akkor nincs is más dolgunk, mint hátradőlnünk, és várj, hozom a borocskámat…

Ha valamit egyszer Zsuzsa barátnőm a fejébe vesz, akkor az mindjárt több ezer éves törvény. Addig-addig érvel, míg megígérem neki, hogy elkísérem abba a Pálmalevélközpontba.

– Hozd Annit is! Hátha kap valami kulcsot.

– Arra ne számíts. Anni agnosztikus. – A lányomtól tanultam ezt a szót, azt jelenti, hogy nem hajlandó elköteleződni hitkérdésben, hanem úgy gondolja, képes e nélkül a tudás nélkül létezni a világban. Felsóhajtok. – A mi esetünkben különben sem kulcsra volna szükség, hanem minimum egy masszív feszítővasra.

ANNI

A baleset május végén történt. A normális élet nagyjából a következő év februárjára kezdett visszaállni a teljes megsemmisülésből a néha átaludt éjszakák, megfázások, influenzajárványok, fogorvosi időpontok és séták vigasztaló rendjébe.

De az a nyár elviselhetetlenül hosszú volt. A fülledt, könnyektől párás hónapok alatt a lakásban nem mozdult a levegő. Csak az újszülött kisfiam sírt fel időnként panaszosan. Az ablakok és az ajtók zárva, a redőnyök lehúzva a kinti forróság miatt, a gyászos csendet csak az zavarta meg időnként, ha egy légy bódultan nekirepült az ablaknak, vagy ha a forróságtól megvetemedett ajtók nyekeregtek.

Annyi év eltelte után is a mászkálás az egyetlen dolog, ami meg tud nyugtatni. Ha elindulok, szélben és esőben kifordult esernyővel a kezemben, vagy rekkenő hőségben, amikor vékony pamutruhámon sötét foltok jelennek meg. Ma is ugyanabban a tempóban megyek végig a Szabolcska Mihály utcán, ki a Feneketlen-tóhoz. Elhaladok a ház előtt, ahol a fiam születése előtt két nappal zokogógörcsöt kaptam.

Az emberek „nahát, hogy mik vannak” arccal kerülgettek.

Egyedül egy idős úr lassította le a lépteit, rám nézett az orrára csúszott szemüveg mögül. Felsorakozott mögé egy kutya is kacsázó járással.

Döbbenten figyeltek.

Tehetetlenül forgolódtam a nagy hasammal, hogy kikerüljem őket, és közben egyre csak zokogtam.

A kiskutya meg a csupa ránc férfi egy darabig téblábolt körülöttem, aztán megérintette a vállamat.

– A kőbe vésett család – ordította segítőkészen. – Nézze… Ott fenn!

Annyira meghökkentem, hogy a kezét követve felfelé fordítottam a tekintetemet. Egy szoborcsalád képe volt a falon, egy férfi, egy korsós női alak, meg egy csupasz fenekű, hurkás kisgyerek.

Eszembe jutott, amikor Lacival szobrokat szinkronizáltunk, és még hevesebb zokogás tört rám.

– Ez itt – szólt az öregúr – maga a kőbe vésett idill, kedvesem.

Kerültem a tekintetét. A kiskutyát néztem, nagyon különös mozgása volt.

– Akármi miatt kesereg – ragadta meg a karomat –, tudnia kell, hogy az élet nem ilyen.

– Két hete halt meg a férjem…

Az öregúr bólintott. Nem volt semmi feszélyező abban, hogy nem mozdul mellőlem. Ami azt illeti, inkább az én sírógörcsöm lehetett tolakodó az utca közepén.

– Tudja, kedves – mondta az öregúr, mintha a világ legtermészetesebb dolga volna, hogy egy nagy hasú, zokogó nővel beszélget –, én a szomszédos házban születtem. Apám volt a Hausmeister. Neki kellett eldöntenie, hogy a ház csillagos ház legyene vagy keresztény. Hallott már a csillagos házakról?

Tompán meredtem rá. Csak beszélt, beszélt, időnként kivett a zsebéből egy textil zsebkendőt, levette a sapkáját, megtörölgette a homlokát, a kopasz feje búbját, és visszatette a sapkát a fejére.

– …ezt a házban lakók vallási felekezete döntötte el, tudja? Éppen annyi keresztény és zsidó család lakott ott, ezért az egyik keresztény vallású patikus meghívta az unokatestvérét a lakásba, hogy jelentkezzen be. Na, most az unokatestvére olyan szerencsétlenül nyitotta ki a taxi ajtaját, hogy elütötték, amikor kiszállt a Keletinél. El tudja ezt képzelni? E miatt a szerencsétlen mozdulat miatt ez a ház csillagos ház lett, és nemcsak az a szegény fiatalember halt meg, hanem még harmincnégy lakó.

Nem tudtam, mit mondjak. Hogy jön ez a hetvenéves tragédia az én friss veszteségemhez?

– Köszönöm – szóltam végül rekedten.

– Van nekem egy ezeréves sakkcimborám, a Zsiga. Tudja, mit mondott a múltkor? – Az öregúr pillanatnyi szünetet tartott. – Azt mondta, neki volt a legboldogabb gyerekkora. Nagy zsivány a Zsiga, de hogy ebben a házban boldog lett volna… A maga kisbabája… akármit sirat most… – A szoborcsalád felé intett. – Egy szó, mint száz… ilyenek legfeljebb csak kőbe vésve léteznek.

Hipotetikusan sokszor elgondolkodtam rajta, mi lenne, ha az éjszaka közepén megcsörrenne a telefon, és olyan hírt közölnének velem, amelytől az embernek elakad a szava, és elejti a kagylót. Amikor tinédzserkoromban ilyen jeleneteket olvastam vagy láttam a filmekben, próbáltam elképzelni, mit éreznék hasonló helyzetben.

A düh, az őrjöngő düh nem szerepelt a jegyzeteim között.

Az öregúr hazakísért, és közben egyfolytában szövegelt. Minden házról tudott valamit. Nem az építészetéről, hanem a lakóiról. A szemem engedelmesen egyik erkélyről a másikra, egyik kapuról a másikra vándorolt, és akkor történt, hogy az egyik résnyire nyitott kapu mögött megláttam Lacit. Egy kartondobozt vitt befelé az udvarba.

A legszívesebben utánarohantam volna, hogy megragadjam és ordítva követeljem, jöjjön haza, de persze mindvégig tudatában voltam, hogy hallucinálok. A gyomromat összeszorította a kétségbeesés, a tehetetlen düh. Olyan hirtelen fordítottam hátat, hogy az öregúr megugrott.

– Bocsánat – mondtam. A hangom recésen kongott az elcsendesülő

utcán, akár egy darab bádog.

Ez ahhoz lehet hasonló, gondoltam, mint amikor az ember szakítás után mindenkiben a volt szerelmét véli felfedezni. Amikor egy rövid időre szakítottunk, százával sétáltak Lacihoz hasonlatos férfiak az utcán.

Elbúcsúztam az öregúrtól, aki több mint kétszer annyi idős volt, mint amennyi Laci valaha is lehetne. Bekormányoztam a hasamat a kapun, meg akartam kapaszkodni a lépcsőház korlátjában, de már nem tudtam elkapni, térdre rogytam, és elhánytam magam.

Az öregúrral jó párszor összefutottam még a Feneketlen-tónál vagy a Bartók Béla úton. Botjára támaszkodva, sztoikus őrszemként üldögélt a parkban, beburkolózva a nyakába tekert sálba. Feri bácsi nyolcvannyolc éves tudálékos mérnök egy Eddie nevű százéves havannai pincsivel.

Valahányszor észrevett, az arca felragyogott, feltápászkodott a padról, és elindultunk sétálni. Feri bácsinak és Eddie-nek egyaránt beültetett csípőízülete van. Eddie-t még kölyökkorában tesztelte egy szájkosár nélküli rottweiler… azóta drótok tartják, de rendületlenül sétál a maga tempójában. Beni születése után egy ideig babakocsival, négyesben róttuk a környező utcákat. Laci három nappal a halála előtt vette meg ezt a háromkerekű, fekete-világoskék szuper babakocsit, amivel kocogni is lehet a tó körül. Úgy volt, hogy mi gyalogoljuk körbe a tavat.

Mostanában egyre ritkábban látom Feri bácsit és Eddie-t. Az utóbbi időben eltűntek. Remélem, minden rendben velük, Feri bácsi egyébként egy amerikai egészségügyi cég kísérleti alanya, rizsszem nagyságú szubkláviás vagy mifene pacemakerrel.

Felnézek a ház falán található szoborcsoportra. A kőapa orrából hiányzik egy darab, a kosztól a kőgyerek babahája is eltűnt.

A 49-es villamos éles fékezésébe pityeg bele az SMS.

Ne várd a fizetésedet. A kiadó csődvédelmet kért maga ellen. Sajnálom.

Csilla.

Miközben megpróbálom értelmezni az üzenetet, már jön a következő.

Annika! Figyelmeztethetett volna! Egyéves megélhetésem veszett el.

Szentpéteri.

Tompán meredek a kijelzőre, onnan fel a szoborcsoportra, ahol a kőbe vésett anya mintha éppen elejteni készülne a kancsót.

Anni!, mondja egy hang közvetlenül mögöttem.

Megpördülök. Járókelők kerülgetnek közönyös arccal. Senki sem néz rám, senki sem akar megszólítani.

Érzem, hogy a jeges veríték végigfolyik a hátamon.

Ki mondta az előbb, hogy Anni?

Kristálytisztán, közvetlen közelről. Lehet, hogy valami hangjelenség volt. A tévé hangja szűrődött ki egy nyitott ablakból, amit Anninak értettem?

Kezdek hangokat hallani?

LACI

Néha eljátszom a gondolattal, hogy kisétálok a lakásból, és soha többé nem jövök vissza. Akár leléphetnék valamilyen hivatalos útra, pár napig biztosan nem keresnének, és…

Nyilván most nem léphetek le.

Valahol azt olvastam, hogy egy gyerek születése még nem börtönbüntetés. Persze tisztában vagyok vele, hogy az életünk már soha nem lesz pontosan olyan, mint régen, amikor még két szabad akaratából együtt élő ember voltunk Annival, nem egy csapdába esett szülőpár.

Annit a saját borús gondolatain kívül nem érdekelték az én borús gondolataim. Semmi más nem érdekelte. Nappalok és éjszakák egymásba folytak. És nekem fogalmam sem volt róla, kitől kérhetnék segítséget.

Még a szüleink is bagatellizálták a dolgot, mondván, teljesen

természetes, hogy Anni ilyen kimerült, elvégre a teste borzalmas traumán ment keresztül.

– Türelem! Most egy kicsit türelmesnek kell lenned, Lacikám –

hajtogatta anyám. – Minden család keresztülmegy ezen.

Nem akartam beavatni őket a szerintem egyáltalán nem normális mindennapjaink részleteibe. Betyárbecsületből Anni iránt. Másrészt mert még beszélni is szégyelltem róla. Hagytam, hadd higgyék, hogy banális kismama-kimerültségről van szó.

Még azokban a ritka percekben is, amikor Anni beájult végre a fáradtságtól az ágyba, a homlokát ráncolta álmában.

Amikor megkérdeztem a feleségemet, szereti-e ezt a kisbabát, a közös gyerekünket, sírva fakadt. Azt suttogta erőtlenül, hogy remélhetően igen.

De fél óra zokogás után bevallotta, hogy bármennyire szégyelli, nem érez iránta semmit.

Az biztos, hogy Anni még Benit is lekörözte bőgésben ezekben a napokban.

Utánaolvastam a neten, ahol azt írták, sok anyuka él át szülés után „baby bluest”, gyermekágyi depressziót. Állítólag a méhlepénnyel együtt egy csomó örömhormon is kiürül a szervezetből, amelynek az a dolga, hogy a terhességet elviselhetővé

tegye.

Ha

jól

értettem,

a

hirtelen

hormoningadozás okozhat depressziós tüneteket, de Annin kívül én nem ismertem egyetlen búskomor kismamát sem.

Azok a haverjaim, akik már apák lettek, inkább arra panaszkodtak, hogy az asszony teljesen rákattant a gyerekre. Akárhová toltuk a babakocsit, csupa mosolygós anyukát láttunk magunk körül.

Egyre inkább az volt az érzésem, hogy súlyos hiba volt gyereket vállalnunk. Anni még nem állt készen, bármennyire erőltette is a dolgot.

Vagy egyszerűen nem anyatípus. Talán feleségtípus sem. Ezt még nem volt alkalmam felmérni, mert nem volt „pocaklakó” nélkül a feleségem. Én pedig hajlamos voltam azt gondolni, hogy az egész szülővé válás végül is arra való, hogy felnőjünk.

Megpróbáltam kibélelni a gyerekszobát IKEA-boldogsággal.

Úgy jártam ki Budaörsre az első hetekben, mint valami zarándokhelyre.

Tele volt mosolygós, babahordozós anyákkal. És aztán tehetetlenül szereltem össze otthon a gyerekszoba szőnyegén a pelenkázót meg a kisszekrényt, miközben Anni arcát dühös könnycsíkok szántották.

BARNA

Tudtam, hogy Dorina a küszöb alatt fog visszakúszni.

Szerdán fél hatkor következik be az esemény. Leverten, lustán üldögélek az odúmban. A blogommal küszködöm, amikor Géza beszól, hogy kint vár a csaj, akit nem fogok megkúrni.

Vetek egy pillantást a monitorra, az előtérben Dorina egyik lábáról a másikra áll, kiöltözve, felhúzott vállal. A legszívesebben lefotóznám illusztrációnak a blogomhoz.

Le is fotózom.

Vége a pina hatalmának. Elegünk van a hagyományos férfi-nő

kapcsolatra épülő társadalomból! Legyen meg a feminácik akarata!

Küzdjünk együtt a patriarchátus felszámolásáért! Eljött az idő, hogy a nők leszálljanak rólunk, kifizessék a belépőiket a bulikba, megtanuljanak gondoskodni magukról, és ne semmizzenek ki egyetlen férfit sem a válóperes bírónők lelkes asszisztálásával. Kösz szépen, önként lemondunk a nőkről.

A videojátékok, a tinder, az online chatszobák és pornóoldalak korában ugyan mi szükség volna kapcsolatra?

Japánban a férfiak egyharmada vallja magát aszexuálisnak. Még magasabb azoknak az aránya, akik alkalmanként szexelnek, esetleg hosszabb-rövidebb ideig párkapcsolatban élnek, de nem kötelezik el magukat. Világszerte férfiak tízezrei követik a példájukat. Férfiak, akik a maguk útját járják. Gátlásos kamaszok, aranyifjak, régi vágású agglegények, munkájuknak élők és munkanélküliek, elvált apák.

Az új ellenkultúra a legkülönbözőbb társadalmi rétegekből kikerülő

férfiakat egyesíti. Válás helyett leválás!

Ha érdekel, milyen a saját törvényeid szerint férfihoz méltó életet élni, hogyan lehet megszabadulni a toxikus nők falásától, a fogyasztásukat egészséges szintig korlátozni, kövesd a Fűevő diétás blog tanácsait.

Itt tartok a végszóval, amikor kiszólok Gézának, hogy beküldheti Dorinát.

– Kivagymitakarsz! – mondom jó hangosan, amikor a gyors kopogás után megmozdul a kilincs.

Ráklikkelek a felső kis ablakra, és bezárom a blogot.

Dorina úgy érkezik az odúmba, mintha hatalmas ellenszéllel szemben kellett volna az ajtót kinyitnia.

– Bocsika… – mondja olyan halkan, mintha orvosi műtőbe lépne. – Ne

haragudj, hogy zavarlak.

Felnézek a nő feszült, kerekded arcára, azután a vászonnadrágban kissé vaskosabb, izmosabb combokra siklik a tekintetem.

Lesöpöröm a szomszédos székről a dossziékat.

Dorina karba font kezét a hónaljába rejti, próbál semmihez sem hozzáérni. Ahogy leül, a haja felém libben, édeskés illat tölti meg a szobát.

– Jó híreket hoztam! – vált csicsergősre. – A társamnak… nagyon tetszett az ajánlat.

A hír nem lep meg. Az elmúlt héten különös tartalmú levelek spricceltek szét Dorina postafiókjából a cég összes belsős e-mail címére.

Így aztán az enyémnél kedvezőbb ajánlatot aligha találhattak a piacon, feltéve, ha a csaj meg akarja tartani az állását a cégnél.

És nyilván meg akarja.

Már nem annyira piacképes, mint amilyen lehetett tehetséges marketinggyakornok korszakában. Még fel is spéciztem nekik a 3D-s ajánlatot, mielőtt újra átküldtem volna, egész pofásra sikeredett.

Dorina

szögletes,

manikűrözött

körmeivel

megkocogtatja

az

íróasztalomat.

– Ez azt jelenti, hogy így most már… – leszegi az állát, szemöldökét felvonja – cégtársak vagyunk.

Kiszúrom, hogy amikor mosolyog, az arcát fedő vakolat a szeme körül beleül a nevetőráncaiba. Ha felülről esik rá a neonfény, pontosan látszik, mennyit ér a húspiacon. Nem csoda, hogy ez a pina is ráfanyalodott a 3D-s ingatlanárusításra.

Mosolygok, és meglengetem az asztal fölött a félig üres energiaitalos dobozomat. Folyton a mellére téved a tekintetem, jól felpolcolva, egykedvűen mered előre. Vajon ezt is a 3D-s pasas vette neki, vagy még az előzőtől hozta át az új életbe?

– Szóval? – kérdi mosolyogva Dorina. – Milyen díjazásra gondoltál?

Látom az arcán, hány áttanakodott éjszakát okozhatott számukra ez a kérdés.

Nem vagyok szemérmes.

A nő mintha meglepődne – egy pillanatra fájdalmat látok rajta, egy gyors ajakrándulást, az egyik foga kivillan, azután bólint.

– Hát, akkor… – Felkapja az energiaitalos dobozt az asztalról, és egy beintésnek is beillő mozdulattal felém emeli. – A közös sikerre! Átküldünk minden ööö… tudnivalót.

Ellököm magam a faltól a gurulós széken, és felemelkedem az asztaltól.

Dorina is felpattan.

– Akkor… köszi. Nem is zavarnálak tovább…

Még aznap délután megfogalmazom a felmondásomat.

Úgy számolok, hogy a harmincnapos felmondási idő alatt bőven jut időm a maradék projekttel foglalkozni. Megdolgoztam a pénzemért, mire ezt a ribancot rávettem az üzletre, de végül is minden perce megtérült.

Megvan az első ügyfelem! Hamarosan búcsút mondhatok ennek az irodának.

A magam útját járom! FÉRFI!

ANNI

Edinát számos okból szeretem, például azért, mert pontosan tudja, hogy mire van szükségem, és azt is, hogy mikor.

Tegnap felhívott, hogy bejelentse, ma különleges élményben lesz részem. Meghagyta, hogy hozzak fürdőruhát meg valami lazább cuccot is.

Jó nagy táskát hoztam, köntössel, törülközővel, hajszárítóval, hatalmas neszesszerrel, strandpapuccsal, gondoltam, elmegyünk a Kondorosiba úszni meg stírölni a vízilabdás fiúkat. A Bartók Béla út legzajosabb helyén, a Szatyor bárban várakozom, az asztal alatt rugdosom a táskát, de Edina megint késik. Valahányszor valaki kinyitja az ajtót, és behozza magával a Bartók Béla útról a villamos csörömpölését, felkapom a fejemet. Sosem értettem, miért kell Edinának idejárni fiatalokkal vegyülni, amikor épp eleget lát belőlük az Infoparkban, ahol dolgozik.

A fiúk szakállasak, a lányok szépen sminkeltek, öntudatosak. Az egész helyiség zsong a fiatalságtól, szinte fulladozom tőle. Harsányak, magabiztosak, miközben semmit sem tudnak a világ bajairól, csak az örömeiről. Minden lepattan róluk, mintha frissen lennének lakkozva.

– Mi az ábra? – kérdi kifulladva, amikor végre beesik, és leül. A haja, mint mindig, most is kócos, a szeme karikás, blúzát a vállán félrehúzza hatalmas táskája. Edina nem használ sminket, csak alkalmakra, az a fajta nő, aki kiporciózza a hatást, úgy gondolja, úgy látványosabb.

Világító kék szeme önmagában feleslegessé teszi a színeket, az árnyékokat a szája szélén meg a karikáit vállalja. Megpróbálok rámosolyogni, de elég felemásra sikeredik.

De Edina nem néz rám.

– Az a kis geci – sziszegi – újraíratta velem a jelentést. És

párhuzamosan kiadta Mónikának! Versenyeztet. Hogy a legjobbat hozza ki belőlünk…

Újabb öt perc szentségelés után kiderül, hogy a kisfőnökről beszél, aki kiadta ugyanazt a munkát egy gyakornoklánynak is. Mesélhetnék róla, hogy én milyen szívesen versenyeznék bárkivel, de most ez Edina panaszperce (Nem bírom már, érted, minden nap egy kínszenvedés!), és különben sem panaszkodni jöttem. Megiszunk egy koktélt – Mimosa névre hallgat, pezsgő és narancslé van benne, édeskés-fanyar íze tökéletesen illik a hangulathoz –, aztán Edina bejelenti: – Most pedig megyünk röhögni.

Tíz vadidegennel állok egy csoportban, és rekeszizomból röhögök.

Edina felfedezett egy nevetőjóga-foglalkozást az Ábel Jenő utcában. Két egymásba nyitott lakásban tartják a nevetőjógát, egy cső alakú helyiségbe pedig keskeny öltözőszekrényeket zsúfoltak. Csupa gondterhelt arcú nő

rángatja magára a „kényelmes ruházatot”, aztán bemegyünk egy tükrös terembe. Minden igyekezetemmel azon vagyok, hogy ne pillantsak se Edinára, se a többi résztvevőre, se a tükörbe.

Állítólag

ezek

a

nevetőizmokat

dolgoztató

légzőgyakorlatok

endorfinokat szabadítanak fel, csökkentik a stresszt, feszesítik az arcizmokat, oxigénnel látják el a belső szerveket, és növelik az energiaszintet.

Ki lehet kényszeríteni a jókedvet, a pozitív gondolatokat, bár ha valaki egyszer az életben elkeveredik egy nevetőjóga-órára, spontán is röhögőgörcsöt kap. Ahogy a zoknis háziasszonyok, pocakos biztonsági őrök és nyugdíj előtt álló könyvelőnők között fújtatsz, totál hibbantnak érzed magad, mintha mindannyian betéptünk volna.

– Egyhavi röhögés kipipálva – mondja Edina kipirult arccal, miközben visszaöltözünk utcai ruhába. – Ötig át kell érnünk a Gellértbe masszázsra…

Mit képzel ez a csajszi, hé!

– Hahaha.

– Mi van?

– A nevetős jóga ezresét még kiperkáltam. De a Gellért… Viccelsz velem?

Ha jókedv nem is, de energia árad Edinából, ahogy összecipzározza a táskáját.

– Én fizetek – jelenti ki – SZÉP kártyával. Fogalmam sincs, meddig

bírom a cégnél, de ezen a kártyán szépen gyűlik a virtuális pénz…

– Á. Jó. Úgy értem, akkor menjünk.

Arra gondolok, hogy a Kondorosiban feleennyiért úszhatnánk és bámulhatnánk a vízipólósok edzését, de aztán látom, hogy Edina nem tréfál, masszázst, pedikűrt rendel, és előtte úszunk egyet a szecessziós medencében, bemegyünk a szaunába, onnan ki a naplementében fürdő kinti medencéhez.

Mintha egy másik, sokkal békésebb világba csöppentünk volna.

Ellazulva fekszünk egymás mellett a hullámmedence partján, a lemenő

nap fényében, amikor csendben megszólalok:

– Becsődölt a kiadó…

Edinának leesik az álla, nagyot nyel, becsukja a száját, aztán visszarendeződnek a vonásai.

– Ó. Frankó – mondja, és felkönyököl. – Már a könyvkiadók is becsődölnek. – Metsző kék tekintete felméri az okozott károkat, aztán felemeli a mutatóujját. – A két fickó, kilenc óránál… téged bámul…

– Hallo Mädels! – dünnyögi a két német, amikor elúszunk mellettük a medencében.

Régi balatoni emlékeket idéznek. Azt megszoktam már, hogy bikiniben meglehetősen magas a tetszési indexem, világéletemben ez volt az erősségem, szórakozott arccal flangálni a guvadt szemű pasasok között a medence mellett. De hogy smink nélkül, szoros gumisapkában, amiből jobbról-balról dudorok állnak ki (a hajamat próbáltam valahogy alágyömöszölni), ez igazi elégedettséggel tölt el.

Igaza volt Edinának. Jó ötlet volt jönni.

(Gyakran eltűnődöm, ha nem az a csíkos, XS méretű bikini, hanem egy széldzseki van aznap rajtam, amikor sok év után megcsókolt Laci a strandon, ugyanígy beindul a következmények bonyolult láncolata?) – Szóval… nincs állásom. Se végkielégítés, se semmi. – Egy mozdulattal jelzem, hogy huss!, ez mind elszállt.

– Viszont narancsbőröd sincs.

– Ez igaz.

Bármilyen sekélyesen és ostobán hangzik, ez még az én helyzetemben is perverz módon boldoggá tehet egy nőt. Hogyan lehetséges ez?

Amikor az egyetemen a második szigorlat témaköreire készültem a Shakespeare-kurzusból, úgy jegyeztem meg a darabjait, hogy azokat nem soroljuk a tragédiák közé, amelyek esküvővel végződnek. (Sajnos a Téli regéből, amit végül húztam, csupán annyi ugrott be, hogy a nő évekre szoborrá merevedik, és hogy Csehországnak tengerpartja van. Ennél a pontnál feladtam. Mi a fene ez? Meg is húztak.) Szerintem nagyon prózai oka van, hogy Shakespeare meg az összes író az esküvőig írja meg a sztorit: az odáig vezető út ugyanis sokkal izgalmasabb, mint ami utána következik.

Ma Edinával ismét ezen az úton járok. Ami egy fokkal jobb, mint azok közé a házasok közé tartozni, akik a céges bulikon félrevonnak, és vehemensen magyarázzák, hogy a házasság baromi sok munka. Egy kapcsolaton folyamatosan dolgozni kell. (Te viszont csak úgy ragyogsz, remélem, boldoggá tesz a pasid. Van pasid?) És fanatikus tűzzel a szemükben ismételgetik a szót: kompromisszum. Az elváltak és özvegyek a legkevésbé depressziósak a kapcsolati depressziósok közül. A helyzetük legalább egyértelmű.

Hallo Mädels! Nekem ennyi elég. Visszafiatalodott a lelkem.

Sütkérezem a barátnőmmel, aki régről ismer, olyan régről, amikor még én is frissen lakkozott fiatal voltam, akiről lepereg minden.

A telefonom hármat rezeg a fehér, műanyag napozóágyon. Elmosódik, aztán kiélesedik az alkonyati fényben a kijelző.

Képüzenetem érkezett. Reszkető kézzel húzom el a képernyőzárat. Saját magamat látom a kijelzőn, kipirult arccal, bikiniben, a naplementében.

﹟CSAK KELLESD, RISZÁLD MAGAD.

HAMIS A GYÁSZOD!﹟

LACI

A lángossütő olaj, a fokhagyma és a sör szaga. A napsugár, amely rézsútosan hullik a tóra. A lány, aki a gyékényeken heverő embereket kerülgeti… A régi Sex Pistols pólóm. Ezekből már semmi sincs meg. De mégis minden itt van, ha lehunyom a szemem, évek peregnek vissza. A színek kissé megfakultak, mint a régi fényképeken, de itt van az összes nyári emlék egy szemhunyásnyira. Bármikor le tudnám rajzolni.

Éppen aznap reggel ugrott be a stég, ahol a szomszédunk, Géza bácsi pecázott. Több száz méterre volt a parttól, hosszan kellett a sekély vízben begyalogolni, az ember kétszer is meggondolta, hogy minden nála van-e, mielőtt besétált… Ott töltöttük a napjainkat. Vittünk hűtőtáskában kaját, piát, persze le kellett takarítani a sok sirályszart és Géza bácsi maradék csalijait. Néha fejest ugrottunk a vízbe és labdáztunk, vagy csak heverésztünk a napon kókuszillatú napolajban pácolódva, mint a heringek.

Huszonkilenc éves koromra elmondhattam, hogy mindent a befolyásom alatt tartok az életemben. A brókercéget, amit, kihasználva a biztosítási piac nagy boomját, két közgázos haverommal alapítottam. A napirendemet, a viszonyaimat. Ha valami nem tetszett, megszüntettem, elhagytam.

Annit is kisöpörtem az emlékezetemből, rémlett, hogy egy csinos kislány a régi balatoni brancsból, de én már évek óta minden hosszú hétvégét a cég horvátországi villájában töltöttem.

Egyszer Jutka azt találta mondani, hogy én titkon azokban az években is Annira vártam. A kamaszkoromra gondoltam, a sok-sok várakozásra, amikor megpillantottam Annit a stégen, miután hetekig, hónapokig nem láttam. És arra, hogy milyen volt nem látni őt. Azután újra találkozni vele.

De hogy felnőtt férfiként vártam volna… Az, akinek hatalma van, nem vár. A várakozás rettenetesen unalmas.

Sok mindent irányítottam, de mint kiderült, Bölcsházy Anni volt számomra – és ezt minden romantikus felhang nélkül mondom – a végzet asszonya. Olyan erő, ami nem állt a fennhatóságom alatt.

Kötélen rángatott marionettbábuként haladtunk egymás felé 2008 őszén, a sokadik „Annitlan” nyár után, a csúcsforgalomban, a teljes és totális közlekedési káoszban. Feldúltan káromkodtam az autómban Újbuda közepén, se metró, se villamos, csak a forgalomlassító pótlóbuszok, az iskolakezdés miatt hömpölygő tömeg. A Skála eltűnt, valami monstrum kezdett épülni a helyén, és nekem a Somló lakóparkból kellett volna időben beérni a belvárosba egy tárgyalásra. Kurvára ideges voltam.

Dühödten bámultam az építkezést, a soha el nem készülő 4-es metró lejáratát, amikor megpillantottam. Ott állt a zebránál egy tünemény, sötétkék miniruhában, barna bőr papucscipőben, ugyanolyan színű, hatalmas táskával… és gyönyörű volt. Hosszú lábán idegesen toporgott, napszítta haját fújta a szél. Dudálni kezdtem. Kinyitottam a jobb első ajtót, integettem, hogy szálljon be. Először hátrahőkölt, a testbeszédéből a vak is láthatta, hogy fogalma sincs, ki vagyok. Kipattantam a kocsiból, ingben-nyakkendőben – nem zavartattam magamat a mögöttem dudálóktól, nem érdekelt, hogy a 12-es busz nem tud kiállni a megállójából.

– Csak nem Bölcsházy Annihoz, a fonyódi móló sellőjéhez van szerencsém?

És máris futott felém a zebrán, újra a kocsiajtón a kezem, aztán a

derekán.

De hogy szerencsém lett volna…

BARNA

„A nő csak egy csapda az ember agyában…”

Kipihenem az első mondatot. Közben ránézek a Tumblr-és a Twitter-fiókomra, tudatom követőimmel, hogy nem kell sokáig várniuk az igehirdetésre.

A nap felét ágyban töltöm, bal kezem a tarkómon, jobb kezem a gatyámban. Végre azzal foglalkozom, ami a dolgom: olvasgatok, írok, az iPademen pötyögök, pornóoldalakon lógok, élet és halál, a lelkiség és a testiség előnyein és hátrányain merengek, de legfőképp alszom.

Galacsinná gyűrt zsebkendők és chipsmorzsák között.

És bűzlöm, baszki.

Ami nekem reggeli, másoknak éppen vacsoraidő. Nem mintha számítana, pizzán, gumicukron és energiaitalokon élek, templom a lelkem, de szemétdomb a testem. Még csak nem is zuhanyozom.

Nem vagyok többé rabszolga. Pihent agyú, beteg agyú szabadúszó lettem, aki beteg dolgokat művel. Mert megérdemlem.

Nem leszek nyakkendős robot egy nőpárti társadalomban, nem leszek ribancok fejőgépe, nem lesz apukatestem, az idők végezetéig sápadt, pattanásos, gumicukor táplálta fiútestben élek.

Érzékeny vagyok a gluténre, a laktózra, kizárólag az adalék-és színezőanyagok tartanak életben, és soha többé nem fogok egy magas sarkú papucsban mosogató picsával arról vitatkozni, hogy a csirkemell, amit a Tescóból hazahoztam, háztáji nevelésű-e.

Körbenézek a tágas kéglimben, a nagyanyámtól örököltem. Békésen élhetek a pompás kazamatában, és az egész város bekaphatja. A világ nem is létezik, csak a képernyőn a 21 colos mása. Egy hónapot adtam magamnak, addig bőven elvagyok a volt kollégáimtól kiudvarolt, na, jó, kizsarolt munkáimmal, azután majd kirajzok, és akcióba kezdek.

Az anyám aggodalmaskodik.

– Egész nap a szobában kuksolsz? El nem tudok képzelni egy ilyen életet. Nem akarsz valami rendes munkát keresni? Valami házon kívüli munkát? Ez nem tesz jót, fiam, az idegeidnek. Nyomasztó túl sokat otthon lenni, még a végén belebetegedsz!

Valahányszor erőt veszek magamon, hogy felhívjam, tekintetemmel a

mennyezetet fürkészem, mintha átláthatnék a vakolaton és a gerendákon, és szinte érzem, ahogy anyám magához húz, hogy megöleljen, hatalmas melle körbevesz, és miután elhúzódom, anyám hosszasan kapaszkodik a kezembe.

Az a fajta nő, aki mindig is úgy tartotta, a férfiak veszedelmes ösztönlények, akik ellen csak a saját fegyverükkel, a biológia makacs tényeivel lehet védekezni: vitaminokkal, tápláló ételekkel, legfőképpen pedig a betegségek fenyegető rémével. Apámat is – aki pedig magának való ember volt – ezzel a szívós módszerrel vitte sírba. Azóta meleg hangon, elomló szeretettel beszél apámról. A halál árnyékában mindenki felmagasztalódik.

– Miért nem beszélsz Völgyesivel? – kérdezi anyám kétségbeesetten.

Összeszorítom az állkapcsomat.

Völgyesi doktor, a pszichiáterem gyógypapucsban jár, és ilyeneket kérdez tőlem a kórház ügyeleti szobájában, ahová a reggeli vizit után berendel:

„Mikor volt az első éjszakai magömlése? Szokott reggelenként merevedéssel ébredni? Mióta nem volt sikeres behatolása, értve ezen, hogy három percnél hosszabban fenn tudta tartani az erekcióját?”

Apró verítékcseppek gyöngyöznek a homlokomon, a főorvosi szoba húszéves szürke számítógépét fixírozom, megadóan várom, hogy felírja a bogyóimat, és nem akarok mást, csak a doboz energiaitalomat.

Azt senki sem foghatja rám, hogy a legnagyobb szenvedélyem a pornó.

Mert a legnagyobb szenvedélyem a pornó ideológiai síkra helyezése.

Rágyújtok, és visszaülök a géphez.

A barátaim gyakran kérdezik, hogy miért nincs barátnőm, és amikor azt válaszolom nekik, hogy azért, mert nincs szükségem rá, lebuziznak.

Ők úgy gondolják, a barátnő a férfivá válás fontos kelléke, pedig egy nőre korlátozni magunkat a legnagyobb öngól. A nő az első dugás után azonnal tarthatatlan ígéretekre akarja kényszeríteni a férfit, aki arra lett teremtve, hogy szanaszét szórja a magvait. Az ingyenes online pornóhoz képest ugyanis a fix nőtől szerzett szex elképesztően drága…

Itt tartok, amikor az online pornóról eszembe jut, milyen régen nem konzultáltam haverommal, a Google-lal. Készségesen már az első

betűknél kidobja a szokott keresési kulcsszavakat, pislogok, aztán megbabonázva meredek a képernyőre. Kéken villog egy új találat, amelyet korábban még sohasem láttam Kostyál Lászlóval kapcsolatban.

A neve alapján vén szivarnak képzelné az ember, a fotója alapján viszont

elmehetne

idegenlégiósnak

vagy

rocksztárnak.

Bárhol

felismerném. A borostás arcból élénk szempár néz farkasszemet a kamerával. Már-már azon kapom magam, hogy akaratom ellenére szimpatikusnak találom a fickót, de ez az érzés gyorsan tovatűnik. Az ilyenre mondják, hogy életrevaló. Leszámítva persze azon ritka eseteket, amikor a csillogó szemű illető már évek óta halott.

Lehunyom a szememet. Eszembe jut a nap, amikor először láttam ezt az arcot. Nem sokkal a kétéves házassági évfordulónk előtt történt.

– Éhes vagy? – kérdezte Bea a konyhából, anélkül hogy hátrafordult volna. A levegőben tökfőzelék, fasírozott és fokhagyma szaga terjengett.

Csak egy szenyát ettem egész nap, úgyhogy hálásan mormogtam valamit, Bea pedig megfordult, és rám mosolygott.

– Indíts zuhanyozni.

Sortot és atlétatrikót viselt. Tömör, izmos karja a serpenyőt tartotta, az arca pirospozsgás volt a melegtől, a haja egy műanyag csipesszel a feje búbján összetűzve.

Úgy mentem be a fürdőszobába, akár egy robot. Miközben beszappanoztam, besamponoztam magamat, a konyhában álló Bea sortos feneke járt a fejemben. Gondosan megtisztogattam az intim testtájaimat is.

Amikor egy szál törülközőbe csavarva kimentem tiszta alsóért, a feleségem elém állt.

A következő pillanatban a nyelve már a számban kígyózott. Éreztem, hogy megkeményedem, amint Bea hozzám nyomja a csípőjét. Aztán egészen hozzám bújt. Az atlétatrikó alatt nem volt melltartó, holott rémlett, hogy a konyhában még kikandikált a citromsárga pántja. Bea duzzadt, hegyes mellbimbói a mellkasomhoz nyomódtak, ujjai a tarkómat, a hátamat simogatták. Éreztem, hogy mindjárt elmegyek, de Bea keze a törülköző alá siklott, és manikűrözött ujjai a herezacskómra fonódtak.

Elkapta a tökömet.

A mellkasomat csókolgatva kalandozott lefelé, aztán egy pillanatra megállt, felnézett. A tussal körülrajzolt szempárban nem láttam semmiféle vágyat, inkább csak érdeklődést. Ez megakasztott. Kiadott ugyan egy halk nyöszörgő hangot, de azt is észrevettem, hogy a másodperc töredékére az előszobatükörre pillantott. Mintha egy kibaszott koreográfiát próbálna!

Akkor láttam először a feleségem pupillájában Kostyál Lászlót.

A férfit, akinek többje van, aki többet tud.

Hirtelen ideges lettem.

Átvillant az agyamon, hogy a nő, akivel hónapok óta nem szeretkeztünk, csak időnként lerendeztük egymást, most úgy viselkedik, mint egy kurva, és nem úgy, mint egy szerelmes nő, aki vágyik rám, és aki ajándékba adja a szexet. Elhúzódtam tőle, aztán meggondoltam magamat, végül is miért ne hagynám, hogy strapálja magát?

De Bea már kinyitotta a szemét.

– Mi az? – kérdezte tétován. – Nem örülsz… nekem?

– Te örülsz nekem?

Láttam, hogy Bea értetlenül néz rám, és azt is, ahogyan fokozatosan lehervad arcáról a mosoly, miközben ujjai között ernyedni kezd a férfiasságom.

Egy pillanatig olyan tanácstalanul állt ott, hogy megfogtam a tarkóját, és magamhoz húztam. Éreztem a vállamon könnyeinek nedvességét.

Idegesítően könnyen elsírta magát, most mégis belém nyilallt a bűntudat.

Egyetlen szó, egyetlen kérdés nélkül bevezettem a hálószobába, és simogatni kezdtem. Már minden vágy nélkül, de szakszerűen. Éppen úgy, ahogyan nem sokkal előtte Bea próbálkozott velem.

Megmarkoltam a mellét, szájon csókoltam, de a megtört vágy csak nem akart utat találni magának. Még vagy egy órán át csókolóztunk, simogattuk egymást, aztán Bea kiment a konyhába, és tálcán behozta a tökfőzeléket a fasírozottal.

Miközben ettem, ujjaim a távirányítót nyomkodták. Bea mellettem feküdt, állig felhúzta a takarót, lehunyta a szemét, mintha aludna, de biztosra vettem, hogy maszturbál. A képernyőn a sarkkutatásról szóló műsor ment, de az anorákos kutatók helyett azt láttam magam előtt, ahogyan Bea gondosan manikűrözött, vékony ujjaival az orgazmus mocsarába repíti magát.

És közben egészen biztosan nem rám gondol.

ANNI

Nem is az üzenet tartalma rémített meg, hanem az, hogy valaki ilyen konokul ostoba áldozatnak tekint. Annyira remegett a kezem, amikor visszatettem a telefont a táskámba, hogy rá kellett ülnöm.

Hogyan mondhatnám el a barátnőmnek, aki a világ legjózanabb csaja, hogy valaki figyel?

– Ööö… Lehet, hogy hülyén hangzik, de… – Közelebb hajolok, hogy

ne kelljen túlordítanom a hullámmedence zubogását, de még így is restellem, milyen hülyén fog hangzani. – Úgy érzem, hogy egy ideje…

figyelnek.

Pontosan olyasmi suhan át Edina arcán, amire számítottam. Mielőtt bármit elkönyvelne a mentális állapotommal kapcsolatban, gyorsan az orra elé tolom a legfrissebb üzenetet.

Másnap közel három órán keresztül várakozunk, hogy feljelentést tehessek a készenléti alosztályon, amely úgy néz ki, mint egy körzeti rendelő váróterme. Az emberek unott arccal ülnek, csak az ujjaik járnak fürgén, SMS-eket írnak, a Facebookon lógnak. Amikor végre szólítanak, Edinával átvágunk az ügyintézésre várakozók között, aztán egy kanyargós folyosón hátramegyünk az irodába.

„Figyelmeztetem, hogy a Btk. 233. paragrafusa alapján, aki a hatóság előtt mást bűncselekmény elkövetésével hamisan vádol, vagy más ellen bűncselekményre vonatkozó koholt bizonyítékot hoz a hatóság tudomására, a hamis vád bűntettét követi el, amit a törvény…”

Amikor az ügyfélszolgálaton mondták, hogy Németh nyomozó fogad, homályos büszkeség töltött el: lám, itt végre komolyan vesznek! A pasason látszik a szolgálat végi fáradtság. Mereven ülök, karba tett kézzel.

Németh nyomozó újra és újra átveszi velem az alapvető tényeket.

Lakcíme, telefonszáma? Bediktálom anyám lakcímét.

– Ez az… átmeneti lakhelyem.

Megáll a keze a klaviatúra felett.

– Tehát nem az állandó lakcíme?

Még most, öt év elteltével sem tudom elviselni a gondolatot, hogy valaki azt hiszi rólam, sohasem volt más életem.

– A férjem halála után el kellett adni a lakást, és átmenetileg… mármint, amíg ki nem alakulnak a dolgok… anyámhoz költöztem.

Most először pillant fel a billentyűzetről. Rám szegezi táskás szemét.

– Meghalt a férje?

– Autóbaleset.

Megkérdezi, megsérültem-e a baleset során. Döbbenten rázom a fejemet.

– Tehát a férje egyedül ült az autóban.

– Nem. Nem egyedül volt. És… nem volt a férjem.

– Az előbb mondta.

– Három héttel az esküvőnk előtt történt.

Akkor vesztem el, amikor a járda mellett kinyílt egy sötét autó ajtaja, és egy integető kéz sürgetve beszállásra nógatott a villamospótló megállójában. Megint egy hülye macsó, aki azt hiszi, a nagy autó egyenlő

bármilyen felszedhető nővel! Aztán váratlanul kipattant a vezetőülésről, soha el nem felejthető mosollyal és a keserű narancsillattal.

– Tehát jogi értelemben nem voltak házasok.

– Így van.

Németh nyomozó vizenyős, eres kék szeme nyugtalanítóan jár ide-oda, majd megállapodik a kulcscsontomon.

– Ha valaki valóban zaklatja, bár ezt nem tudjuk, de ha kiderülne… Van olyan ismerőse, aki valamiért dühös önre?

Egyszerre rádöbbenek, hogy nem a félelem, a düh hozott a kapitányságra. Mert hetek óta szerencsétlennek, lúzernek, beszarinak és tehetetlennek érzem magam. De ez a feljelentősdi is egy kurva nagy rémálom, rosszabb, mint képzeltem. Normális embereknek normális ismerősei vannak, nem ismernek pszichopatákat, akik homályos célzásokat tesznek a halott hozzátartozójukra, mert ilyen üzeneteket kapni, aztán egy rendőr bácsinál bepanaszolni, egész egyszerűen ciki.

– Én nem hiszem, hogy bárki az ismeretségi körömből…

– Esetleg egy visszautasított udvarló?

Gépiesen rázom a fejemet.

– Nono – mondja Németh nyomozó. A tekintete végigsiklik rajtam, a szája majdnem mosolyba fintorodik.

Egyre több olyan pillanat van mostanában az életemben, amikor szentül hiszem, hogy meg fogok bolondulni. Németh nyomozó rám sandít, ide-oda vándorol a tekintete, én meg úgy teszek, mintha nem venném észre. El akarom hessegetni a gondolatot, hogy aközben is méregethet valaki, amikor éppen zaklatás miatt készülök feljelentést tenni.

– Tehát, Anni – folytatja, és most már a keresztnevünkön szólítjuk egymást. – A hölgy… ki volt, aki a férje mellett ült? Róla tudunk valamit?

Ez számomra öt év után is kérdés. A nagy kérdés.

– Egy kolléganő. Vele utazott. Munkaügyben – felelem.

Még egyszer rákérdez a férjem nevére, a baleset pontos időpontjára, és végigfuttatja a nevet a rendőrségi adatbázisban.

– Miért mentek Szlovákiába azon a hétvégén? – kérdi.

– Öö… Nem tudom.

Németh nyomozó felvonja a szemöldökét, de nem szól.

– Valami váratlan ügy lehetett – találgatok.

– Pontosan mivel foglalkozott? – Rám pillant, és valamivel halkabban folytatja. – Nem akarom felzaklatni.

– Persze. Mármint… Lacinak saját cége volt. Brókercége.

– Ejha. És mi lett a cégével?

Elbizonytalanodtam. Felszámolták? Csődbe ment?

Bevillannak a levelek, amelyeket anyám olyan gondterhelten gyűjtögetett a postaládából. Ő fogadott ügyvédet, ő tárgyalt a bankokkal, a könyvelővel.

– A baleset után… összekutyulódtak a dolgok. – Összekutyulódtak?

Majdnem mehettünk a híd alá! – Ezzel azt akarom mondani, hogy én nem értek a pénzügyi dolgokhoz… lehetetlen volt átlátni.

– A kolléganő, aki mellette ült… Ő túlélte a balesetet?

A gyomrom összeszorul.

– Nem tudom. Azt hiszem. Gondolom, igen.

Képtelen vagyok beszámolni neki arról az éjjeli telefonhívásról.

Hazudok egy rendőrnek. Végül is nem gyanúsított vagyok, hanem sértett.

Szabadon dönthetem el, az eset szempontjából mi lényeges információ.

– Nem kapta meg a szlovák rendőrség nyomozati jegyzőkönyvét?

A fejemet rázom. Vagy mégis? Anyám azt is elsüllyesztette valahova?

Amikor egy órával később visszaolvasom a jegyzőkönyvet, hogy aláírjam, meg vagyok döbbenve. Minden válaszomból árad a bizonytalanság.

Túl sokat beszéltem, és túl keveset mondtam.

A légkondi nagyon erősre van állítva, amitől egyszerre fázom és csorog a hátamon a jeges veríték. Honnan a fenéből tudhatnám a válaszokat? Úgy masíroztam végig a terhes hasammal, azután az újszülött fiammal azokon a hónapokon, mint egy katona a bevetésen, nem néztem se jobbra, se balra, se hátra, csak előre.

A szlovák rendőrség lezárta az ügyet, apósom és az anyám intézte a papírmunkát, amíg én zombiként közlekedtem, szültem, szoptattam, gyerekorvoshoz rohangáltam. Csak a fehér porcelánurnát láttam az anyósomék szekrénysorának vitrinjében, amikor elvittem bemutatni nekik az unokájukat, három hónappal a szülés után.

Anyám hamuszínű arccal, nesztelen léptekkel mászkált körülöttem a lakásban, és csak időnként hallottam dühödt hangját a telefonban: „A lányom mindenórás terhes.”

Nemhogy a gyerek születésének nem örültem, azt kívántam, bárcsak én magam se születtem volna meg soha. Posztnatális depresszió volt a diagnózis, de én tudtam, hogy valójában ez azt jelenti, hogy már a dühhöz sincs bennem elég energia. Egyik este anyám tapintatosan a párnámra csúsztatott egy könyvet, aminek több helyen is behajtogatta a szélét, és én addig csapkodtam a könyvet az ágy szélébe, amíg a lapok szétestek, és csak a borítója hevert a szőnyegen a többsoros címmel: Amikor rossz dolgok történnek jó emberekkel (Egy könyv mindenkinek, akit megpróbált az élet) Öt éve járok ki egy padhoz, mintha egy sírhoz mennék.

Öt éve, majdnem mindennap! És amikor Laciról kérdeznek, csak azt tudom hajtogatni, hogy nem tudom. Csak azt tudom, hogy aznap este elnyúltam a kanapén, a film elején Laci még felhívott a szállodából Skype-on, és széles volt a válla, kisfiús a mosolya, és furcsán grimaszolt. A film végére pedig por volt és hamu.

JUTKA

Milánóig az autóút – pisiszünetekkel – tizenkét óra, utána három órán keresztül járkálok a nagykerben, a szemem ide-oda cikázik, fejben összeállítom a kollekciót, azután beállok a pénztár előtt kígyózó sorba, kitolom a göncöket a parkolóba, behajtogatom a kis Fiatomba a ruhazsákokat. Amikor a visszaút előtt kimegyek a mosdóba, a szemem véres, a sarkából szarkalábak futnak szét, a vörös hajamba drótszerű fehér szálak vegyülnek.

Hány éves koromig fogom még ezt az életet élni? Most, hogy Annuskának sincs már jövedelme, az átmeneti időszak valószínűleg vén satrafa koromig fog tartani.

Kislányként alig vártam, hogy felnőjek, hogy kikerüljek a szüleim fennhatósága alól, és ne legyek kiszolgáltatva a felnőttek kényének-kedvének. Vajon Annuskámban miért nincs meg ez a késztetés?

Az csak természetes, hogy egy anya gondoskodik a gyermekéről, lakásról, otthonról, úgy általában véve mindenről, és dönt is a gyerek helyett, sokszor felnőttként is. Ehhez az én pici lányom olyannyira hozzászokott gyerekkorában, hogy hiába változott meg – hogy úgy mondjam – gyökeresen a helyzet, nem fogja fel, hogy az új szituáció új megközelítést kíván, mert anyutól már nem jöhet mindig ugyanaz. Az én hibám.

Nem tettem ki az útjelző táblákat.

Amikor otthon felcihelődöm végre a ruhákkal, levágom az egész kupacot az előszobafal mellé, és akkor szabályosan frászt kapok, mert az előszobatükörben kísértet önmagamat látom megérkezni.

Anni és Beni nincs otthon, de a nyomuk ott van mindenhol, a konyhapulton egy előhagyott joghurtos doboz csokigolyóval, mellette egy megvajazott, száradt fél kifli, és arra gondolok, mennyivel könnyebb lenne az élet, ha békés, pakolgatós nagymamává tudnék változni.

De nem tudok.

Elrámolok a konyhaasztalon, összeszedem a Kinder csokiból összerakott kis biszbaszokat, a mikrózható műanyag edényt a lasagne maradékával, Annuska telefonszámláját, aminek a befizetése nyilván rám vár, és akkor megpillantom a lepecsételt papirost a kenyereskosár mellett.

Addig bámulom a Jegyzőkönyv feljelentésről apró betűit, míg össze nem olvadnak és egy férfialakot nem formáznak, aki kinyújtja a kezét egy nő felé, az pedig belecsimpaszkodik.

Polipkarjaival átfonja, simogatja, csókolgatja.

Este nyolcra van betervezve egy kis kollekciómegtekintéssel egybekötött lánymuri, de most már bánom az időzítést, képtelenségnek tűnik, hogy a falatkákkal piszmogjak. Felhívom Zsuzsa barátnőmet, hogy a cipekedéstől begyulladt derekamra hivatkozva lemondjam a rongyozást, de ő azonnal átlát a szitán.

– Ha kómába estél volna, Jutka, te akkor se mondanál le egy rongyos bulit! Pislogással jeleznéd, hogy melyik konzolon vannak az akciós táskák…

Minél derűsebb a hangja, annál idegesebb leszek. Nem mondhatom el neki, hogy miért vagyok ennyire feszült. Ez a baj.

Nagy levegőt veszek, és kiengedem az ökölbe szorított kezemet, mert az ujjaim már zsibbadni kezdtek.

– Annuska… – kezdem összegző, hírközlő hangomon – Annuskát kirúgták a munkahelyéről.

És feljelentést tett a rendőrségen, mert zaklatják. Mert valaki üzenget neki. Érzem, hogy kiver a jeges veríték, mert az eddig elhallgatott félelmeim végül is beigazolódtak.

– Halleluja! – rikoltja Zsuzsa. – Én ezt mondom erre. Halleluja! Eljött az a pont, amikor tennie kell valamit. Minden krízisért hálásnak kell lennünk.

Az asztalba kapaszkodva próbálok lélegzethez jutni, és beleélni magam,

hogy ma este kirúgunk a hámból a lányokkal. Most viszont lecsorog az arcom. Tényleg rossz passzban vagyok.

– De…

– Semmi de. Te panaszkodtál folyton a hatórás munkára. Hogy nem kamatoztatja a képességeit. Nincs többé probléma.

Nyelek egyet, elsöpör egy hőhullám, érzem, ahogy kiver a víz. Hirtelen eszembe jut az a borzalmas nap, amikor a rendőrök kiabáltak velem, és nem voltak hajlandók magyarul beszélni, pedig nyilvánvaló volt, hogy mindent pontosan értettek. Eszembe jut az a végtelen autóút a szokatlan májusi kánikulában Anni majdnem apósával. A sárgás, barnás táj, a szánalmasan ritkás növényzet és az előttünk haladó, lebegő ponyvás kisteherautó. És akkor arra gondoltam, néhány órával korábban itt araszolhatott Laci is, hát csoda, hogy az élettől is elment a kedve? És sohasem fogjuk megtudni, hogy valóban elmente, mert nem találtak rá bizonyítékot. Sem az ellenkezőjére.

Arra figyelek fel, hogy Zsuzsa az elakadt energiáról hablatyol, ami mostanában csak úgy buzog benne.

– Ahogy elkezded bontogatni a blokkokat – magyarázza –, az energetikád hirtelen elő tud sugározni…

Megint a Pálmaleveleknél lyukadunk ki. A jövőmet akarja nekem felolvastatni huszonötezer forintért. Mintha nem tudnám ingyen is, hogy valami rossz már történt. De még rosszabb is jön.

Gyerekkoromban volt egy gyakran visszatérő álmom. Egy könyvesbolt kirakata előtt álltam, és a karácsonyi ünnepi kirakatban a szépen elrendezett könyvek között megláttam egy vaskos kötetet. Nem volt rajta kép, vagy szép, színes felirat. Nem is gyerekkönyv volt. Vastag, poros, megsárgult szélű, ormótlan kötet hevert a félreeső sarokban. Csak annyi állt a borítóján: AZ ÉLET.

Pontosan tudtam álmomban, hogy ha az enyém lenne ez a könyv, elolvashatnám fejezetről fejezetre, mi vár rám. Megborzongtam a gondolatra, de csak nem tudtam elszakadni a kirakattól.

Ott volt tőlem egy karnyújtásnyira.

Azok közé az éles álmok közé tartozott, amelyek meghatározzák az alaphangulatát az utána következő nappaloknak. És még sokáig azután is megőrzi az emlékezet, évek után is fel tudom idézni, annál is élesebben, amit a hosszú évtizedek során valóban átéltem.

Mégiscsak engedek Zsuzsa csábításának, elmegyünk abba a belvárosi

Pálmalevél központba.

Lágy fények fogadnak, mint amikor reggelenként a redőny résein át először szökik a szobába a nap, meg keleti illat, vízcsobogás. A központ munkatársa, akit a névtáblája szerint Ervinnek hívnak, fáradtan dörgöli a halántékát. Fehér nadrágjában és ingében, gyűrött arcával úgy fest, mintha egy magánklinika orvosa lenne, aki a kórházi műszak után esik be a privát pácienseihez.

Sokadszorra magyarázza el, hogyan lehet belelátni a tér és az idő

szövetébe.

– Ez… valami metafora? – kérdem mosolyogva.

A gyomromban remegést érzek, mintha mindjárt elnevetném magam.

Lehet, hogy idegösszeomlásom van.

– Nem, asszonyom, a szó szoros értelmében. – Pókerarca mögött látom a megadást, hogy ő az az ember, aki sokadszorra elmagyarázza, hogy a maharisik belenéznek egy fekete lyukba, csakhogy én nem akarok a sorssal szembesülni. Hogyan is lenne képes az ember együtt élni a gondolattal, hogy nem tudta figyelmeztetni a lányát?

A táskám cipzárjával babrálok.

– De… mitől függ az, hogy a sok milliárd ember közül kinek jegyezték fel Pálmalevélre a sorsát?

– Általában olyan embereknek írtak – feleli a fáradt férfi, és előredől, merev karral, mintha ki akarná magát támasztani –, akik életük egy pontján válaszúthoz érnek, és minőségi ugrásra van szükségük. Aki hozzánk eljut, annak az esetek többségében van levele.

Aki itt leperkálja a pénzt, az egészen biztos a kiválasztottak közé fog tartozni. Efelől nem volt kétségem. De csak nem akarózott belenézni kiválasztottként a kristálygömbbe.

Egy dologra emlékszem, olyan élesen, hogy az életemet merném feltenni rá. A szlovák rendőrség jegyzőkönyvében nem szerepelt szemtanú, csak egy traktoros, aki nyolc perccel később érkezett a helyszínre, és már csak a tüzet látta. De akkor hová tűnt a nő, aki telefonált?

Arra ocsúdok, hogy Ervin a kezében tartja a hüvelykujjamat, amin igencsak meglepődöm, de a férfi nem zavartatja magát, valahová a vállam fölé néz.

– Bár az ujjlenyomatunk egyedi – magyarázza, miközben félmosollyal nyugtázza, hogy belemegyek a játékba –, mégis több típusba sorolható. Sőt

ez fordítva is igaz. Bizonyos ujjlenyomat generál egyfajta személyiséget.

– Átnyújt egy papírtörülközőt, hogy töröljem meg az ujjamat. – Ezt majd… Dél-Indiában betűkkel és számokkal kifejezhető kódokká alakítják.

– És mi van – kérdem ijedten –, ha valaki nem hisz benne?

– Van, amiben nem kell hinni. Egyszerűen csak működik.

Amikor Zsuzsa először emlegette, megnéztem egy dokumentumfilmet a felolvasásról a YouTube-on. Noha senki sem tudja megfejteni a Pálmalevelek titkát, az UNESCO a kulturális örökség részének nyilvánította az indiai könyvtárakat.

– Na és… – dadogom – a szabad akarat?

– Az életben vannak eleve elrendelt pontok. A Pálmalevelek a lehetséges irányokat adják meg, hogy a lehető legkevesebb szenvedéssel jussunk el egyik pontról a másikra…

– És… nem veszélyes – kérdem hirtelen – a múltban élni?

– Nem veszélyesebb, mint a jelenben, és rájönni, hogy semmi sem változik.

ANNI

Anyámmal egyáltalán nincs tartalékunk. Komoly bajban vagyunk.

Ezért minden reggel könnyedén, mellékesen előrukkol valami piacképes elképzeléssel, hogy harminckét évesen iratkozzam be médiaiskolába, hátha felfedezik a csinos arcomat, és én leszek az új Ördögh Nóra. Vagy jelentkezzem helyi idegenvezetőnek, esetleg a Műcsarnokban PR-osnak.

Ahogy elmentem a rendőrségre, úgy elmegyek a kiadóba is, hátha elcsípem a csődbiztost vagy valakit, aki tud mondani valami biztatót. Senki sem tudja, mi lesz a kiadó dolgozóival, a bennragadt fizetésekkel, a félbemaradt kéziratokkal, fordításokkal, a kifizetetlen jogdíjakkal. Azt tudjuk, hogy senki sem számíthat semmi jóra.

Anyám szerint észre kellene vennem a jeleket, azokat a hatalmas transzparenseket, amelyek ordítva próbálják a tudtomra adni, hogy VALAMIN VÁLTOZTATNOM KELL.

A változtatás a legnagyobb csoda, amire egy hétköznapi ember képes.

Rita ezt úgy mondja, van a személyiségnek egy belső magja, ami – mint általában a magok – megrághatatlan. Körbeveszik az előítéleteink, ideáljaink, szorongásaink, ez a sok cucc van az énünk magja és a külvilág között. Ezen lehet valamicskét formálni. De a magot, lényem lényegét csak elfogadni tudom. Felvállalni, hogy ilyen.

Aki el tudja fogadni önmagát, az az én szememben már nem is hétköznapi ember, valóságos szent. A szentek is így indulnak, gondolom, önzőn, rögeszmésen, rettegve, hiszen embernek születtek, csak ők felül tudtak emelkedni a korlátaikon. Vagy a Kill Bill női szereplői…

Nem kevesebbet vár el tőlem az anyám. Nem kevesebbet várunk egymástól.

A négyes-hatossal jártam munkába az elmúlt években, felszálltam az Allee-nál, végigzötykölődtem a körúton, és leszálltam Újlipótvárosban.

A francba! Még az állandó felújítások is hiányozni fognak!

„Eddie! Vissza! Leszálljókutya. Azonnal szálljál le!”

Megpördülve szembefordulok a hang gazdájával, aki próbálja lerángatni Eddie-két a villamosról. Eddie-ke hosszúkás és lapos, a feje villanykörte formájú. Szövetségest keresve pillant rám. Ott áll tele bölcsességgel és kíváncsisággal.

– Nem utazhat egyedül a villamoson – súgom Feri bácsinak.

– Tudom! – Vidáman ráncolódik a lebernyeg a szeme sarkában.

Ezek szerint mégsem halt meg az öreg. És magam is meglepődöm, milyen heves öröm jár át. Talán mert tudattalanul Lacihoz kötöm a kisöreget.

– Mi a baj?

Kipréselek magamból egy feszes mosolyt.

– Minden.

Én vagyok a baj. Mindenki életében a legfőbb probléma.

Az öregúr pislog egyet, aztán vállat von, felszáll Eddie-ke után a villamosra, és leül a velem szemközti ülésre. A kutya a két cipője között hever. Amíg el nem alszik, és arrébb nem gurul. Fölöttünk telefonál egy átizzadt hónaljú ember, és a géphang három percenként bemondja a soron következő megállót.

Úgyhogy hallgatunk, zötykölődünk, összenézünk, elmosolyodunk.

Amikor leszállok, Feri bácsi is felcihelődik, ott áll kicsit kifulladva az Oktogonon, a hóna alatt Eddie-ke, és ismét megkérdezi, mi a baj.

Ahogy az lenni szokott, azon kapom magam, hogy elmondom neki az igazat. Hogy egy olyan nő vagyok, aki nem ura az életének, és egyik vészhelyzetből a másikba bukdácsol, most éppen a csődbe ment munkahelyemre megyek, és fogalmam sincs, hogy mit fogok ott csinálni, és az egésznek semmi értelme.

Feri bácsi elfojt egy böfögést.

– Elkísérjük – jelenti.

Hálásan bólintok. Lelassítom a lépteimet, hogy tartani tudják velem a tempót, megnyugtat a ritmus, ahogy csoszogunk egymás mellett. Néha felmutat egy stukkóra vagy egy régi bolt kirakatára, ahol ugyanazok dolgoznak, mint a hetvenes években. Egyfolytában sóhajtozik és mutogat.

Zárva találjuk az irodát. Hiába pötyögöm be a kódot, nem nyílik a kovácsoltvas kapu. Felszólok a kaputelefonon, de nem veszi fel senki.

Összeszorul a szívem.

– Bejönnek? – horkan egy esernyős, bajszos férfi.

A felettünk lévő iroda előtt láttam sokszor dohányozni a körfolyosón.

Most tartja a kaput. Ránézek, aztán az öregúrra, aki alig láthatóan megrázza a fejét.

– Nagyon úgy tűnik, nincs fent senki – mondja, és megemeli a sapkáját.

– Köszönjük.

Nem mondok semmit, csak kifordulok a kapun, ki a házból, amely az elmúlt öt évben a második (briliáns, excentrikus, Milán suta bókjaitól hangos) otthonom volt. Érzem, ahogy remeg az alsó ajkam, és gyűlik a szemembe a könny. Aztán megcsap a sarki látványpékség kapualjszaggal keveredő illata, és eszembe jut, hogy talán utoljára megyek Beninek belga csokoládé tortáért a kávéházba. Mert ha már nem járok ide dolgozni, a város legjobb csokitortája már nem esik útba.

– Tudja, micsoda ház ez? – fürkészi összeszűkült szemmel a kávézó homlokzatát Feri bácsi.

– Gyerekkoromban – szipogom – bútorbolt volt a helyén.

Süteményes csomaggal a kezünkben a Pozsonyi úti ház üvegajtaját kémleljük. Szélesre tárja az ajtót.

– Nézze ezt a lépcsőházat, aranyom!

A csupa márvány előtérben állunk, velünk szemben egy kerek óra és a felfelé kanyargó lépcsősor.

– Felturbózták rendesen! Dupla lift, radiátor, kandallórács, a kor legmodernebb háza volt…

– Tényleg?

Az öregúr szeme fénylik, mint aki magában mulat valamin.

– Hah, de mennyire! Kaputelefonon lehetett leszólni a házmesternek… –

A botjával megpiszkálja a lépcső kék színű borítását. – Úgy néz ki, mintha szőnyeg volna, pedig valójában kaucsuk. – A kezét végighúzza a falon. –

Ruskicai márvány… Tudja, hogy itt forgatták A gyilkos a házban van-t?

Sosem hallottam róla, de most megtudom, hogy Major Tamás játszotta benne a házmester szerepét, aki egyébként civilben maga is a házban lakott.

Hatalmas zörgéssel érkezik a lift, szétnyílik az ajtaja, és kiszáll belőle egy frissen berakott frizurájú, hófehér hajú hölgy. Oldalra sandítok, de az öregúr már nincs sehol. Eddie-ke sincs. Körbenézek, és hitetlenkedve rázom a fejemet. Megint szó nélkül döcögött el… Sportot űz belőle, hogy megjelenjen, majd felszívódjon.

A nagyapámra gondolok, aki a halála délelőttjén is a Ladája hosszú élettartamáról áradozott, és a helyes párhuzamos parkolás ütemét próbálta belém verni – előre, most kicsit előrébb, rükverc, alászed…

Aztán délután már nem volt sehol.

Álmodozva lépek a lakásba, kezemben a belga csokoládé tortával. Az előszobában anyámat találom, égnek álló, bordó-mályvás színű

hajfestékben ázó hajjal. Erős vegyszer-és alkoholszag terjeng a lakásban.

Ezek szerint ma én megyek Beniért az oviba.

– Eh. – Fejcsóválva mered a cukrászsüteményes csomagra. – Inkább gyümölcsre kéne tartogatni a pénzt.

Hatalmas önuralomról téve tanúbizonyságot rámosolygok.

– Azt mondják, éppen ilyenkor kell költeni valami feleslegesre –

mondom. – A pénzköltés pénzt vonz…

Anya megigazítja a nyakában a törülközőt, aztán megszagolja az ujja hegyét.

– Én nem tudom, te honnan veszed ezeket a marhaságokat, Annuskám…

Hallom a hangjában vibráló keserűséget, és a hajtövét elszínező bordó festékcsík még komorabbá keretezi az arcát.

Nem állok le vitatkozni, egyenesen a szobánkba sietek. Nem akarok kizökkenni a bizakodó hangulatból, amelybe a Pozsonyi úti séta sodort.

Őrzöm, mint a lángot. Elkezdek rámolni, és szélesre tárom a szoba gangra nyíló ablakát, hogy beengedjem a kinti tavaszi levegőt.

Anyám megjelenik az ajtóban, hozza magával a pia-és festékszagot.

Nyugtalannak látszik, komolynak. Beszívja az ajkát.

– Mit mondtak a kiadóban?

– Semmit – mondom kurtán.

– Hogyhogy?

Felnézek rá, miközben a kezem tele van Beni fejlesztő képeskönyveivel,

amiket éppen próbálok összeszedni a padlóról.

– Anya – kezdem, és még mindig visszafogom magam –, senkivel nem tudtam beszélni. Nem is voltak ott. Mindenkit kirúgtak.

Anyám kikapja a kezemből a kifestőkönyveket, és megcélozza velük a sárga, műanyag IKEA-ládát. Mellé.

– Valaki csak tartja a frontot…

– Ha dolgoznának – mondom –, én is bejárnék még.

Az anyám felhorkan.

– Neked meg mi bajod?

– Mi bajom? Azt kérded, mi bajom?

Az a bajom, hogy még a saját anyám sem őszinte velem. Ha akarna, sem tudna őszinte lenni, hisz szenvedélybeteg. Azzal áltatja magát, hogy nem kell több neki, csak egy korty. De már mindenfajta feszültséget így vezet le, reszket, ha nem teheti. Ezért nincsenek tiszta pillanataink. Nem tudok rákérdezni például azokra a zaklató üzenetekre, amelyek úgy végződnek, hogy „anyádat kérdezd!”. A függőség leghamarabb nem az agysejtek leépülésében mutatkozik meg, hanem a jellem leépülésében.

– Egészen ki vagy vetkőzve magadból… – mondja.

– Talán mert megszűnt az állásom? És mert ugyanúgy kiveszed a kezemből a kifestőkönyveket, ahogy hatéves koromban! És… és… megint piaszagod van!

Elnyílt szájjal, mélyen felsóhajt.

– Bátran, nyíltan és keményen. Úgy szép az! – Aztán megenyhülve folytatja: – Tudod, hogy csak az ízét kívánom… egyetlen kortyocska a nyelvem hegyén nekem elég…

Ebben a pillanatban megszólal a sütő időzítője, és anyám felpattan.

– Le kell mosnom a festéket – jelenti, és reszkető kézzel bontogatni kezdi a fején az alufóliákat. – A végén jajpiros lesz…

Sóhajtok, és rámolok tovább. Az anyám, néhány perc múlva, mindent elnyomó samponillatban, ismét felbukkan a szobámban.

– Mondok én neked valamit, Anni… néhány hét alatt találsz munkát.

Most már mehetsz teljes állásba.

– Anya – szakítom félbe –, szeretném… Meg kellene beszélnünk valamit.

Anyám megadóan leül Beni kiságyára, kifejezéstelen, szoláriumozott arccal.

Zavaros hablatyba kezd taoista bölcsekről meg a pálmalevelekről,

amiket már kerestet, és ha megérkeznek, az ki fog rángatni a legmélyebb gödörből.

Hamarosan ismét egy durva veszekedés kellős közepén találjuk magunkat, amely nem pusztán a feltétel nélküli szeretet próbája, hanem az alapvető emberi toleranciáé és türelemé is.

Egyikünknek sincs igaza.

– A pénz miatt pedig ne aggódj… Nálam lakhattok Benikével, amíg…

– Amíg? – kapom fel a fejemet.

– Amíg nem találsz egy rendes munkát… vagy egy rendes férjet.

Ez röhej. A rendes férj volt anyám rögeszméje. Még mielőtt eldönthettem volna, hogy mi akarok lenni felnőttkoromban, anyám már eldöntötte helyettem, hogy feleség leszek. Persze felütöttük a pályaválasztási tanácsadót, de mindketten tudtuk, hogy az én valódi küldetésem, hogy befejezzem, amit az anyám félbehagyott: hogy férjhez menjek. De hát hiba csúszott a tervbe. Én sem tudtam befejezni, amit elkezdtem.

– Talán rémlik, egyszer már találtam.

– Találsz megint – mondja az anyám elszántan. Aztán kimegy a szobából, és otthagy. Talán mert nem tett még balzsamot a hajára. Talán mert ez a beszélgetés már sokszor lejátszódott közöttünk, és minden alkalommal ordításba torkollott. Talán mert az Oroszlán trigonban van a Szaturnusszal. De nem. Anyám ezúttal határozott céllal jön vissza, nem hallom a lépteit, mert jobbról közelít, és már kivettem a hallókészüléket.

A semmiből ott terem, és merev karral néhány összetűzött papírlapot lobogtat.

– Mi ez? – kérdi.

Légy szíves, ne kényszeríts, hogy válaszoljak. Ne kényszeríts, hogy megkérdezzem, mire célozgatnak azok a kurva SMS-ek veled kapcsolatban.

Anyám kimereszti a szemét, várja a választ.

– Most ebbe ne menjünk bele. Nem vagy abban az állapotban…

– Én teljesen józan vagyok – mondja, és kifürkészhetetlen arccal leereszkedik a kiságyra. – Figyelek.

Zavarba jövök, pedig neki kellene feszengenie, amiért beleolvas a leveleimbe.

– Oké… nem tudok veled megbeszélni semmit – mondom, és megvonom a vállam –, vagy részeg vagy, vagy Milánóban vagy a

barátnőiddel, vagy Benivel.

– Leginkább Benivel – mondja epésen.

Ahogy a papírt rázza, légáramként úszik felém a virágos samponos anyaillat. Nem bírom tovább.

– Figyelj, anya… Mi ez? – tör ki belőlem, és előkapom a telefonomat. –

Ezek a beteg üzenetek? Téged emlegetnek. Nézd… Itt is! Szerinted? És itt is!

Ül, karját leeresztve, csapzottan, megadóan. Pergetem előtte az üzeneteket, amelyeket az elmúlt napokban legalább százszor elolvastam.

Nem tudom, ki a fene szórakozik velünk, de az életünk minden részletét ismeri. Még azt is, amit csak egy nappal később tervezek megtenni.

– Mondd – zihálom –, mi adózunk ezek után a rongyok után? Majd idejön a nyakunkra a NAV, és azt is elveszi, ami nincs.

Nem tudom, miért pont erre kérdezek rá.

– Annuskám, ha emiatt aggódsz, tegyél ellene valamit.

– Például mit?

– Például keresel magadnak egy rendes állást.

– Láttad, hogy egész héten kerestem.

– Ne mondd nekem, hogy nyelvvizsgával, egyetemi diplomával…

Elégedetten dől hátra, hogy megint a szokásos párbeszédnél tartunk, az előbbi váratlan számonkérés helyett.

– Anya. Nem akarok elmenni rabszolgának multicéghez. Legalább a munkámban hadd legyek szabad…

– Legalább?

Nem felelek.

– Tudod, kislányom, az emberek nem azért járnak dolgozni, hogy szabadnak érezzék magukat.

– Tudod, anya, most kurvára nem erről van szó. Valaki zaklatni próbál.

És arra célozgat, hogy nem vagy hozzám őszinte.

Oldalvást fülelek, mint mindig, ha nincs bent a fülhallgatóm. Anyám még mindig az álláskeresésről beszél, úgy érzem, csak morzézunk egymással, de nem vesszük a jeleket.

– Tudod, hogy a Koleszár Katinak a menye HR-es. Szólhatnék neki, hogy…

– A felsőoktatás és az intellektuális evolúció kihasználatlan terméke vagyok… ANYA! Szeretném, ha végre elmondanád, mi történt.

Egy pillanatra elhallgat.

– Hogy érted, hogy mi történt?

– Hát… tudod – mondom már halkabban. – A baleset után.

Anyám feje remegni kezd, mint a Parkinson-kórosoké. Megijedek.

– A lényeget tudod. A többi… – egyre hevesebben rázza a fejét –

Annuskám, minek bolygatni a múltat?

Rám szegeződő tekintetében elszántság ül.

– Hogyhogy minek! – kiabálom. – Mert ez az én elcseszett életem!

Az anyám nem kap levegőt.

– A te életed, édes kislányom, nem az ilyen gyerekes üzengetésektől elcseszett! A saját lábadra kellene állnod végre. Nem gondolod? Lassan harminchárom éves vagy!

– Huszonöt évesen már Lacival laktam. Laci! Emlékszel rá? Hét hónapos terhes voltam, amikor meghalt.

Átül Beni kisszékére, és az ajkát biggyeszti.

– Nem voltál te, Annikám, sohasem önálló – mondja az anyám olyan halkan, hogy inkább csak a szájáról olvasok. – Egy elkényeztetett kislány voltál akkor is. Csak éppen a gondviselődet akkor éppen Lacinak hívták…

– A kibaszott kurva életbe! – ordítom.

– Pszt – int a nyitott ablak felé. – Meghallják a szomszédok.

Szarok a szomszédokra.

– Kurvára elegem van! – sikítom.

Az anyám sértetten tapogatja a törülközőturbánját.

– Ezt éppen – vágja oda – én is mondhatnám. Szerinted akkora öröm, hogy ennyi idős fejjel megint gyereket nevelek? Jól hallottad, kisasszony

– néz rám keményen, szinte kihívóan. – Fiatalon még hagyján. Akkor még csak egy egészséges lányom volt. Most van egy beteg kisfiam és egy megkeseredett, követelőző lányom, aki folyton adja a feladatokat… – veti oda, miközben kényszeresen szedegetni kezdi a padlóról a szanaszét heverő játékokat. – Beosztja, melyik nap ki menjen Beniért. Megszervezi az életemet. Eszébe sem jut, hogy főzzön, takarítson, hiszen én úgyis ráérek mindenre. Gyanítom, Annikám, nem költözöl te innen el soha. De mennyire, hogy nem! Mert a szállással együtt le kellene mondanod a személyzetről is.

Lehunyom a szememet.

– Tudod mit, anya, még a héten elköltözöm.

– Na, persze… – mondja keserűen, Beni kapucnis pólóját rázogatva. –

Nincs nekem akkora szerencsém!

Sarkon fordulok, szó nélkül kimegyek a szobából, az előszobában felrángatom félretaposott tornacipőmet.

Anyám máris ott terem mellettem.

– És Beni? – kérdi szemrehányóan. – Én nem tudok érte menni.

– Az… most már nem a te dolgod – sziszegem, és kirontok a gangra.

Az ajtónál kis híján hasra esek anyám növényápoló tablettás dobozában.

A másodperc töredékéig gyűlölködve meredek a dobozra, amióta az eszemet tudom, mindig ott figyelt valahol a lakásban. Számomra anyám ápolhatnékját szimbolizálta.

Lehajolok, felkapom a kis zöld dobozt, és kihajítom az udvarra.

– Köszi – hallatszik lentről. – Ez szép volt!

Megdermedek. A nyakamat is behúzom.

Áthajolok a korláton, és sötét, fürtös hajú fejet pillantok meg, felém fordul, egyetlen szemvillanás alatt végigmér, a korláton át a lábam ujjától a fejem búbjáig, aztán felvillant egy féloldalas mosolyt.

A biciklijét szereli az udvaron. Talán csak egy járókelő, reménykedem, egy bajba jutott bicajos, aki behúzódott az utcáról, és mindjárt eltűnik. A mellette levő tekintélyes szerszámkészlet viszont arra utal, hogy a házban lakik.

Rövidnadrágot, sportcipőt, sokzsebes mellényt visel. Vaksin hunyorog a kitámasztott bicikli mellett, és látványosan tapogatja a fejét.

Hirtelen megszakad az idő, kilyukad a tér, én pedig azon zakatolok, hogy tényleg? Ez tényleg velem történik? Itt és most?

Nem tudom eldönteni, mi zavar jobban: hogy fejbe vágtam egy lakót a házból a tablettás dobozzal – amely a félemelet magasságából akár nyolc napon túli sérülést is okozhatott –, vagy hogy a srác nyilvánvalóan végighallgatta az iménti üvöltözésemet anyámmal a gangra néző szoba szélesre tárt ablakán keresztül.

Szó szerint lebénulok, kiszárad a szám, egy hangot sem tudok kinyögni.

Minden rossz. A világ igazságtalan. Düh ébred bennem, düh saját magam, düh a világ ellen, de leginkább a vigyorgó srác ellen.

Hogy lehet, hogy egy kicseszett biciklit szerelget, amikor minden normális ember dolgozik?

Annyira bosszant a délelőtti napfényben ráérősen bütykölgető alak, aki másokat kihallgat, hogy nem veszem észre, hogy hangosan is kimondtam, mi a faszt keres ez itthon fényes nappal.

– Ez most komoly? – vigyorog, és még mindig a fejét fogja.

Nyelek egyet, az ajkamba harapok, elvörösödöm. Azonnal el akarok tűnni. A felszívódásnak csupán két módja van: vagy visszamenekülök a lakásba, vagy le kell mennem a földszintre, el a fiú mellett, hogy kijussak a kapun.

Most már akármit mondhatok… ebből nem lehet jól kijönni. A vigyorát látva visszatér a hangom.

– Lubickolj… Alázz csak… Nem gond…

A térdem még mindig remeg, mereven nézek az udvar kövezetére valahová a bicikli mellé. A srác nyugodtan elpakolja a szerszámokat, felállítja a biciklit.

– Amúgy… ahogy hallottam, nincs túl sok jogalapod a munkamorálomért aggódni.

Ez az ember bezzeg hall. Mindent hallott! Kétségbeesetten próbálom fegyelmezni az arcomat. Nem tehetek mást, Zrínyiként kirontok, és halk bocsánatot rebegve elviharzom mellette.

Egy pillanatra találkozik a tekintetünk, a srác szeme gúnyosan villan.

– Csak a tényszerűség kedvéért – kiabál utánam –, épp egy tizenkét órás műszakon vagyok túl!

Oké vagyok. Higgadt. Tizenkét órás műszak, mi? És ha már hallgatózik, muszáj a részleteket visszaböfögni és felemlegetni? Úgy érzem, a bunkóságnak ez a foka felment az alól, hogy bármit is válaszoljak vagy a sérülése miatt aggódjam.

Alig nyomom meg a kapukiengedő gombot, már ott áll mellettem a bicajával.

– Ha gondolod – mondja leereszkedő, bizalmas hangot megütve –, megkérdezhetem bent, nincs-e szükség egy csinos, nyelveket beszélő

lányra.

– Látom, jobban vagy – sziszegem.

– Az enyhe agyrázkódást leszámítva – a lángoló arcomba nézve elvigyorodik –, szóval… csak azt akarom mondani… tökre megértem.

– Mit?

– Hogy ennyire kivagy.

Ellépek mellette.

– Én sem tudnék anyámmal élni – mondja könnyedén.

– Őszintén sajnálom. Én tudok az anyámmal élni.

– Hallottam… – dünnyögi.

Eltúlzott udvariassággal kinyitja előttem a kaput.

– Ne haragudj, de nem túl kulturált dolog más családi dolgait kihallgatni. Pláne nem minősíteni. Azt sem tudom, mit kerestél az udvaron.

Még sohasem láttalak itt. Azt sem tudom, ki vagy…

– Ez igaz. – Nyújtja a kezét, és eldarálja a nevét, de csak onnantól hallom, hogy felviszi a hangsúlyt: – Szólíts Szepinek nyugodtan.

Aznap már sokadszorra mondom, hogy sajnálom, de nem sajnálok semmit. Miből gondolod, dühöngök magamban, hogy bárhogyan szólítani foglak?

– Komolyan mondtam – erősködik. – Nem akarsz szállodában dolgozni? Két napot dolgozol, két napot lehetsz a kisfiúval.

– Kösz. Meg tudom oldani.

A srác arcán kétkedő mosoly fut át, miközben ide-oda tologatja a kapualjban a bicaját.

– Te tudod – dünnyögi a láncot tanulmányozva. – Csak mert sosem hirdetik meg az ilyen zsíros állásokat. Az egyik idegenvezető haveromnak privát csoportokat szállítok…

Olyan gyorsan szedem a lábamat, hogy kalapálni kezd a szívem, mintha én tolnám a bicajt. De lépést tart velem, nagy robajjal hagyja becsapódni a kaput maga után. Igen, tényleg gáz, hogy fejbe dobtam, de ez még nem jogosítja fel rá, hogy tolakodjon és zaklasson.

A szomszéd amúgy is barátságos ellenség. Mindent tud rólad. Akkor sem állnék szóba vele, ha a Google igazgatói posztját ajánlgatná. Nem mintha vágynék a Google igazgatói posztjára. Sosem vágytam zsíros állásra. Tizenkét órát ki sem bírnék egyhuzamban. A megszűnő kiadói állásomra gondoltam. Soha az életben nem fogok még egyszer ilyen munkát találni.

– Még egyszer bocs – mormogom, mielőtt bravúros reflexszel, a sarokba szorított antilop életösztönével felugrom az éppen fékező 7-es buszra.

A srác utánam néz, vállat von, aztán megindul a busz mellett a biciklisávban. Pár másodperccel később már sikerül is lehagynia a buszt a dugóban.

LACI

Talán héthetes lehetett Beni, amikor próbáltam rábeszélni Annit, hogy menjünk el mindhárman egy pizzériába. Az orvos megnyugtatta, hogy az anyatej elég ellenállóvá teszi a gyerek szervezetét, nyugodtan vihetjük közösségbe. Anni kelletlenül ugyan, de belement. Szitkozódott, hogy nem fér bele a régi cuccaiba, bár én nem láttam rajta egy deka fölösleget sem, inkább azért aggódott a család, hogy nagyon lefogyott a szoptatás alatt. A haját – amire ráfért volna már egy alapos mosás – összegumizta.

Ahogy megpillantottam Annit az előszobatükörben, eszembe jutott egy alig nyolc hónappal korábbi délután, amikor izgatottan ellenőrizte a sminkjét ugyanebben a tükörben.

Bevillant a pihent, melegséget sugárzó, nyílt arckifejezése, a pillanat, amikor még gondtalanul sütkérezett mindannak a fényében, amit a közös jövőnktől remélt. Hosszú, napszítta haja lófarokban seperte a hátát, szűk, fehér vászonruhája kiemelte vékony, nyúlánk alakját, kilométeres lábát nem rejtette papucs vagy cipő, csak egy vékony arany bokalánc – az én balatoni ajándékom –, pirosas-narancsos körömlakkja világított a padlólapon.

– Egy kis ráadás a nyárból! – lelkendezett Jutka, amiből két dolgot lehetett sejteni: egyrészt, hogy néhány fröccsel már megalapozta a délután hangulatát, másrészt, hogy kivezényel bennünket limonádézni az erkélyre.

Különösen büszke volt a repkénnyel futtatott, zsebkendőnyi balkonra, amelyen éppen elfért a kis kovácsoltvas asztal, az asztalkán négy kistányér és pohár. A limonádézás valójában kávét, szendvicseket, uzsonnabort és süteményeket jelentett, amit Anni amolyan jó családból való szokásnak talált. Bár csak teríteni kellett, lázasan sürgött-forgott a konyhában. Jutka mindent könnyedén csinált, és nekem nem volt okom feltételezni, hogy Anni ne vinné tovább ezt a hagyományt. Egy füzetbe gyűjtötte azoknak az ételeknek a listáját, amelyeket már önállóan is el tudott készíteni. Elkaptam egy pillanatra a konyhaajtóban, és belecsókoltam a lófarka alatt a tarkójába. Utólag visszatekintve az a délután olyan volt, mint egy filmelőzetes, tele csábító kis jelenetekkel, amelyek aztán, amikor hónapok múlva ott ülsz a moziban, és pereg a film, már elég haloványnak tűnnek.

Azon töprengtem, hová tűntek az akkori érzéseim. Akkor úgy irányítottak, mint valami drog. És alig nyolc hónappal később szinte már nem is emlékszem a mámorra.

A napfény a két magas bérház között rásütött Annira a balkonon, tökéletes béke volt, engem pedig átjárt a bizonyosság, hogy – bár egy napja tudom, hogy fenekestül felfordul az életünk – minden rendben lesz.

Jutka is elégedetten méregette a lányát.

– Le akarod nyűgözni ezt a fiút! – nevetgélt.

Anni visszafordult, a lófarokból kilógó hajszálak glóriaként ragyogtak a feje körül. Mosolygott, mint a vadalma.

– Már nyolcévesen lenyűgöztem…

Nevettem, de az állam megfeszült. Nem tudom, miért.

Előző este árulta el szeretkezés után, amikor a homlokom a homlokához ért.

– Mi van, Kicsi? – kérdeztem.

Anni alig néhány centiméterrel volt alacsonyabb nálam, mégis Kicsinek hívtam. Talán a megunhatatlan Casablanca miatt? Talán mert valóban mindössze nyolcéves volt, amikor flörtölni kezdett velem, a tizennégy éves nagyfiúval, aki a balatoni üdülőben forgózott a pingpongasztal körül, és a legcsekélyebb figyelemre se méltatta. Csupa nyak, csupa láb volt.

Színes krétával rajzolgatott az aszfaltra, miközben fél szemmel a nagyfiúkat stírölte. A vak is látta, hogy feleségnek való típus.

Anni a mellkasomba temette az arcát, éreztem, ahogy hosszú haja sátorként borul ránk.

– Hamarosan lesz egy nálam is kisebb… – dünnyögte.

Nem fogtam fel egyből, amit mondott, gépiesen simogattam tovább a haját. Anni felemelte a fejét, és a szemembe nézve megismételte:

– Hamarosan jön a kicsi…

Utólag nem bántam, hogy a hálószoba homályában jelentette be a nagy hírt, ahol nem láthatta az arcomat. A kezem megállt a haján, az ő teste is megmerevedett egy végtelennek tűnő pillanatig, aztán még egyig, és még egy hosszú pillanatig, amíg végre képes voltam magamhoz szorítani.

Sokáig sugdolóztunk a sötétben, mintha a kicsi hallgatná és vizsgáztatná a szüleit, hogy hogyan beszélnek először róla.

– És – kérdeztem rekedten – mit szeretnél… kisfiút vagy kislányt?

– Először, azt hiszem… – Hosszan szájon csókolt, aztán azt mondta: –

Egy férjet…

BARNA

Mi itt, a Fűevő Férfiak Diétás blogján következetesen az on-demand, digitális nőfogyasztást propagáljuk, de azon olvasóink kedvéért, akik csak fokozatosan tudnak lemondani a toxikus nő fogyasztásáról, következzen egy áttekinthető táblázat, amelyen bárki felmérheti a húspiaci örömök kockázatát. A hosszú távú cél nyilvánvalóan, hogy végleg megtisztítsa testét-lelkét-szellemét a húsfogyasztással járó kellemetlen szagoktól, hisztitől, kábító ösztrogéngőztől, a fertőzésektől, az észrevétlen parazitáktól.

De ha ön olykor-olykor még mindig vágyik egy punci jutalomfalatra, akkor legyen tudatos a tekintetben, hogy milyen mértékben teszi ki magát a kockázatoknak.

Az alábbi táblázat tíz egyszerű, mindenki számára átlátható kategóriába sorolja az egyes, húspiacon fellelhető, Férfiakra különösen veszélyes toxikus nőtípusokat.

1. A „bottal sem piszkálnám meg” kategória. A férfiellenes femináci, aki nem borotválja a lábát. Fogyasztása mérgező! Minél kevésbé vonzó egy nő, minél inkább túlsúlyos, annál inkább hajlamos megszívni magát – krónikus faszhiányát ellensúlyozandó – a feminizmus elmebajával.

2. Elvált, többgyerekes anyák. Negyven körüli, szottyadt, önmegvalósító emancipuncik. Fogyasztásuk nem ajánlott.

3. Egyedülálló anyák. Harminc feletti, kétségbeesett férjvadászok.

Félrekúró, kapuzárási pániktól szenvedő feleségek. Az otthonra bespájzolt, lejárt szavatosságú, elzsírosodó, elsárkányosodó, aszexuálissá és uncsivá vált csajod. Fogyasztásuk csak saját felelősségre ajánlott.

4. Minden fénykorán túl levő golddigger, aki kezd láthatatlanná vagy önmaga karikatúrájává válni, és egyszerre rádöbben, hogy nincs többé ingyen…

Véletlenül megnyomom a közzététel gombot, és mielőtt lementhetném az eddigi posztot, hogy kitöröljem és újrakezdjem az egészet, már be is indulnak a hozzászólások: – Mi ez a fospermet? – jelentkezik be azonnal FloydPincus.

– Előbb befejezném a cikket…

– Lehet kérdezni?

– Lökd.

– Te frankón nő nélkül élsz?

– Ja.

– És hogyan?

– Mit hogyan?

– Pornó és annyi?

– Ez a jövő, testvér! A pornó szép lassan átformálja a férfiak agyát.

Egyre kevésbé gerjednek a hús-vér csajokra. Egy eddig nyolcpontos csaj olyan észrevétlenül sétál el melletted az utcán, mint korábban a négypontos.

– Figyelj, az gáz, ha én a négypontost is megkóstolnám?

– Nem gáz, csak fárasztó, egészségtelen és költséges. Ha húsevő vagy, oké, a te döntésed, testvér. De ha a sokkal egészségesebb fűevő

táplálkozásra térsz át, előbb vagy utóbb kiürül a szervezeted, megszabadul a mérgező csajoktól, akik tíz évvel megrövidítik a várható életkorodat, és addig is számos kellemetlenséget, fájdalmat okoznak. Függőséged komoly anyagi megterhelést is jelent. Fűevőként kimenni a húspiacra, érted, olyan, mint amikor egy vega betér a Mekdögleszbe. Tiszta mérgező. Az analóg nő a fastfood kaja. Csak végső esetben fanyalodj rá, ne építsd rá a mindennapi táplálkozásodat.

– Jól nyomod…

– Kösz, tesó…

– Még csak nem is kurvázol?

– Nem élek az egészségre ártalmas szerekkel.

– Akkor hogy…

– A Google az én csajom.

– Aha. De nem vagy köcsög, vagy az vagy?

– Na, szevasz. Megyek, befejezem a posztomat.

– Engem nem zavar, ha az vagy. Csak érdekelne, hogy tényleg bejött-e neked a nőnélküliség, vagy csak próbálkozol egy csalódás miatt.

– Testvér, egész nap azt csinálok, amit akarok. Nekem ezt jelenti, hogy bejött az élet.

– Azért, gondolom, nem egész nap…

– De. Pontosan. Egész nap. Nem parancsol, nem rángat, nem vesz le senki.

– De azért van munkád meg ilyenek.

– A magam ura vagyok. Életem minden területén. Akkor kelek, amikor akarok, akkor megyek be az irodába, amikor akarok…

– Milyen iroda az ilyen?

– HomeOffice. Nem basztat senki.

– Fasza.

– Eldönthetem, hogy befejezem ezt a posztot, melózom kicsit, vagy felmegyek az análka.hu-ra.

– Kezdelek irigyelni.

– Csak rajtad múlik…

– Hát, az nem ilyen egyszerű… Egy iPhone-szervizben dolgozom.

Keményen be van osztva a műszak.

– Mondj fel.

– Szeretem. Olyan dizájnos az egész, mintha az Apple-nek a boltja volna. De nem az, kis magáncég. A főnök egész jó arc.

– Akkor ez a te döntésed. A magad ura vagy…

A szemem sarkából kiszúrom a felső ikonsoron ugráló piktogramot.

A gépemre letöltött kémprogram akar megosztani velem valami lényeges információt. Hagyom a fenébe a köcsögöző köcsögöt, bezárom a blogot, hogy semmi se zavarja a tranzakciót. Három kattintással hozzáférek a célszemély Facebook-és gmail-fiókjához. Elolvasom a bejövő üzeneteket, aztán visszajelölöm olvasatlanra.

A kémszoftver bőven megérte a befektetett pár ezer forintot, folyamatosan küldi a félresikerült szelfiket, a telefonos appok adatait a megfigyelt ügyfelekről. Az egyik faszfej a kft.-je teljes könyvelését egy applikáción tartja, a recepciós csaj klinikusan instagramozik, a 3D-s szőke a Facebookon a volt pasijával chatelget, miközben az idős férje a Tinderen felszedett diáklányokkal félrekúr.

Az információ hatalom.

A fejemben ezer és ezer gondolat cikázik. De egy mindenképpen kiemelkedik közülük: Ő. Hisz ez egy szép keretes történet! Gyönyörű és igaz.

Ha bármikor – akár csak egy pillanatig is – kétségeim támadtak volna, most minden kételyem elszáll. Elmosolyodom. Minden értelmet nyert.

Próbálom felidézni mindazt, ami minket ilyen sorsszerűen összeköt. Azt a réges-régi telefonhívást. Ki tudhatta, hogy ez lesz belőle, hát nem?

Bár egy erőteljes belső hang határozottan megtiltotta, csak nem bírtam ki, mégis tárcsáztam azt a kibaszott számot.

Hallottam a saját szavaimat. Kurtán csengtek.

– Tudom, hogy ott van – mondtam. – Ott van nálad.

A pasas hangján érződött, hogy vigyorog. Azt kérdezte, milyen számot hívtam. De én nem tágítottam.

– Most is ott van nálad, igaz?

Költői kérdés volt, tudtam a választ.

Próbáltam kiszűrni a háttérből a neszeket, a hanglejtéséből kikövetkeztetni, hogy ül-e a férfi vagy fekszik.

– Keres valakit? – ismételte meg a férfi, s a hangjából sütött az irónia.

Vigyorgott, amikor ezt kérdezte! Talán pofákat is vágott az ágyban fekvő

nőnek.

Szórakoztak velem.

– Pontosan tudod, kit keresek – sziszegtem. – És. Nagyon. Meg. Fogod.

Te. Ezt. Bánni.

Éreztem, ahogy felszabadul a mellkasom. Mintha máris a markomban lennének. Mintha ott azonnal visszájára tudtam volna fordítani a helyzetet, és nem ők aláznának, hanem én gyakorolnék hatalmat felettük.

Hirtelen bevillant, mivel tudnám megtoldani a helyzetet.

– Még hallasz rólam.

Alig egy órával később a feleségem lebaszta a bevásárlószatyrokat az előszoba kövére.

– Te tényleg ki akarsz engem csinálni? – kérdezte vörös foltokkal az arcán.

Feltápászkodtam a kanapéról, és csendesen annyit mondtam a ribancnak:

– Legyünk tényszerűek. Te csinálod ki magadat.

De a feleségem még mindig nem látott át a saját dühfüggönyén, képtelen volt leállni.

– Te betelefonáltál a munkahelyemre. Megfenyegetted a FŐNÖKÖMET!

Egy másodpercre, a másodperc töredékére megakasztotta lineárisan hasító gondolatmenetemet ez a mondat. Azt mondta: betelefonáltál.

Indulatosan beszélt, ösztönösen, és igen, ezt a szót használta. Betelefonálni tényleg csak intézménybe, munkahelyre szoktak, szerető lakására nem…

Elbasztam. Ám amilyen gyorsan jött ez a kétely, olyan gyorsan tova is suhant. Hisz nyilvánvaló, hogy a feleségem egész úton hazafelé ezt az egyetlen mondatot gyakorolta! Az arcom újra élénkvörös színben játszott.

Lehet, hogy a pasassal együtt próbálták el, hogyan háborodjon fel azonnal, amint betoppan. Átvertél, te kurva!

– Honnan tudod? – kérdeztem.

Soha nem is volt esélyünk. Ez egy közönséges kurva.

– Mit honnan tudok? – ordította Bea magából kikelve.

– Honnan tudod – ismételtem meg szinte előzékenyen –, ha a bevásárlásból jössz, hogy munkaidő után felhívtam a főnöködet.

Dühösen rángatta a frizsider ajtaját, ahogy pakolta ki a szatyrokat.

– Hogy honnan tudom? – vágott be egy fej salátát a zöldségesrekeszbe.

– Azt kérded, honnan tudom?

Szembefordultam vele, az arca egészen eltorzult. Higgadt maradtam, mert valamelyikünknek meg kellett őriznie a nyugalmát. Elég szépen látszott, hogy ez a nő sok mindent érez velem kapcsolatban, csak szerelmet, vágyat és hűséget nem. Bea becsukta a hűtőszekrény ajtaját, gondosan lesimítgatta, majd a fiókba tette az újrahasznosítható szatyrát, az arcára valahonnan messziről érkező egykedvűség és megvetés ült.

– Onnan tudom… hogy felhívott, és azt kérdezte tőlem, hogy ez most valami fogadás volt-e.

Velem nem fogod a bolondját járatni!

– Úgy gondolja, hogy itthon mi ilyen fogadásokat kötünk? Mire mekkora tétet lehet tenni? Hogy leszoptad a kocsijában? Hogy dugtatok?

Mert én elég világosan látom a fenti opciók esélyeit.

Bea hitetlenkedve rázta a fejét.

– Menj te a jó kurva anyádba – mondta.

Lekevertem neki egy pofont.

Bea meg se rezdült, sőt úgy látszott, nem bánja. Ekkor történt meg, hogy megráztam a testét, rángatni kezdtem a karját. Bea egykedvűen tűrte, akár egy rongybaba. Jobb kezében még ott szorongatta a csíkos bevásárlószatyrot.

Abban a pillanatban tudtam, hogy Beának mi kell.

Túlságosan is háziasított az utóbbi időben. Egy papucsot csinált belőlem, igen! Egy puhapöcs papucsot, aki hagyja, hogy a felesége tovább maradjon a munkahelyén, hogy mindenféle céges tréningekre járjon, hogy este kilenckor azzal a kis köcsög főnökével telefonáljon… Én ezalatt itthon szottyogtam. Már öt órától neszeltem a lépcsőház felé. Őt vártam!

Tudtam, mi a módja, hogy Bea ismét megtanulja, hol van a helye.

Ledobtam az ágyra. Homályosan még láttam, hogy a szatyor szétnyílik, blokkok repülnek a párna mellé, le a szőnyegre. Egy pillanatra beugrott, hogy hozott Pick szalámit, még össze is szaladt a nyál a számban. Aztán már nem érdekelt a vacsora.

Mintha lassított képkockákon peregne előttem annak a hat évvel ezelőtti estének minden pillanata.

Pontosan ugyanezt a mély megnyugvást éreztem akkor is, mint pár perce. Egyszerre minden a helyére kerül, és végre tisztán látom, mi a dolgom, mit kell tennem.

Bea eltűnt, te pedig itt vagy.

ANNI

Még mindig tombol bennem a düh, a bordáimnál érzem. Anyám azt mondaná, hogy nem legyűrni kell a dühöt, hanem felülemelkedni rajta,

átfordítani valami pozitív dologba. És már megint neki lesz igaza.

Minden mindegy hangulatom hazardírozóvá tesz. Meglépem azt, amihez egy hete hiába gyűjtöm a bátorságot. Hamarabb mentem a rendőrségre, mint hogy többéves kihagyás után felhívjam anyósomékat.

Nagyjából két órám maradt, hogy ezt elrendezzem, és átmeneti szállást keressek magunknak, aztán Beniért futok, majd Ritához, és utána fogalmam sincs, hová.

Csak abban vagyok biztos, hogy anyámhoz nem.

Leszállok a 7-es buszról a Ferenciek terén. (Nem is akartam átjönni Pestre, csak a fejbe dobott lakó miatt rögtönöztem.) Átballagok a túloldalra, felülök az ellenkező irányba tartó buszra, leszállok a Kosztolányin. A busz hátuljában zötykölődve többször is lejátszom magamban a beszélgetést. Milyen ürüggyel hívjam fel őket? Biztos vagyok benne, hogy az apósomnak még mindig ugyanaz a száma, nem vált szolgáltatót egy jobb díjcsomagért, ő az a típus, aki az akciós csomagok hűségpontjait gyűjtögeti.

Aztán elsétálok a padunkhoz. Az sem zavar, hogy zsebkendővel le kell törölnöm egy madárpiszkot. Lerogyok, és a kopott nádast bámulom.

Bárcsak a lelkemhez is elég lenne egy papírzsepi!

Anyám elhallgat előlem valamit, Laci! Miért nem mond el nekem mindent, amit tud, ennyi év után? Nyilvánvalóan nem vagyok már sokkhatás alatt, se mindenórás terhes. A francba is, Laci, ki a fene keveri a szart azokkal az üzenetekkel? Némán fohászkodom, hogy segítsen odafentről. Intézze el, hogy a szülei szóba álljanak velem. Behúzott nyakkal tárcsázom a számot, a torkom összeszorul.

Nem veszik fel. Újra próbálkozom, aztán megint, szívósan, mint valami telemarketinges.

A negyedik próbálkozásra felveszik. Amikor bemutatkozom, vidám hang szól vissza.

– Egy üdülőtárs vagyok. Hajdúszoboszlón. – A háttérben televízió szól.

– Kostyálék elmentek sétálni… Itt hagyták a telefont a dohányzóasztalon.

Elhadarom, hogy fontos családi ügyben kell velük beszélnem. Hiszen a fiam nagyszülei. Rokonok vagyunk. Akár vigyázhatnának is rá kivételesen.

De hát ne legyünk maximalisták.

– Az unokájának az édesanyja, az unokájának az édesanyja –

hajtogatom, de már nem hallja.

– Jézus Isten! – veszi át a kagylót majdnem apósom. – Te vagy,

Benikém…

Hirtelen nem jön ki hang a torkomon.

– Szervusz, Laci – nyögöm ki végül. – Anni vagyok.

A hangja egyszerre megváltozik, mintha egy kút mélyéről szólna.

– Öö… szervusz, Annikám…

Mentegetőzöm egy sort, mert megszakadt közöttünk a kapcsolat. Holott én számtalanszor hagytam üzenetet, de egyetlenegyszer sem hívtak vissza.

Aztán már én sem kerestem őket.

– Túl sok volt nekünk ez az egész… – dünnyögi az apósom, és feszülten várja, mit akarok tőle éppen most.

Nem kell a körítés. Egyszerűen fel kell tenni a kérdéseket. Mielőtt leráz.

Különben kezdheted az egészet elölről.

– Csak… gondoltam, beköszönök.

– Hát, ez… kedves tőled. Hogy van a mi gyönyörű unokánk?

– Jól. Nagyon jól. Már nagyfiú.

– Régen láttuk.

Mert egyszer sem látogattátok meg. Hosszas szabadkozás, aztán végre kibukik belőlem.

– Mi történt a baleset napján, Laci? Muszáj megtudnom. Muszáj!

Hallom, amint apósom három mély lélegzetet vesz.

– Most nem a legalkalmasabb… Várnak rám. Le kell tennem, Anni.

– Csak pár percet kérek…

Attól félek, ha most leteszi, soha többé nem érem utol. Számot változtat, még a hűségpontjait is hagyja veszni.

– Most… nem alkalmas, kislányom. Kezdődik itt egy vetélkedő.

– De Laci! Az isten áldjon meg! Mindenféle üzeneteket kapok! Zaklató üzeneteket. A fiaddal kapcsolatban.

Csend. A háttérben viszont egyre nagyobb a zsibongás.

– Itt van mindenki. A fél üdülő… – fogja suttogóra. – Az a baleset…

Nagyon… nagyon rosszul érintett minket.

Rosszul érintette őket. Bassza meg!

– Egy percet adj! – fogom könyörgőre. – Nem miattam. Beni miatt! Ki volt az a nő…

– Le kell tennem.

– Tényleg csak egy perc! Kérlek!

– Jézus Isten, Anni! Miért akarsz magadnak újabb fájdalmat okozni?

És leteszi.

Beni nyűgös, és én is az vagyok. A hirtelen beköszöntő tavaszi hőség különösen kifárasztja szegényt. Amikor Rita valamilyen relaxációs gyakorlatot csináltat vele, egyszerűen elalszik. Én ezalatt a váróteremben Edina tanácsára az Ingatlan.com-ot böngészem, kiadó lakásokra vadászom a kerületben. Azt mondja, amíg nem találok lakást, egy-két éjszakára helyet tud nekünk szorítani a nappaliban. Nehéz lenne megjósolni, hogy ez Benitől vagy Edinától lesz-e nagyobb áldozat.

Éppen vele egyeztetem a találatokat, amikor Rita kilép a rendelőből.

Végignéz a szanaszét heverő mesekönyveken és magazinokon.

– Beszélgettünk, színeztünk, és egyszer csak bealudt – jelenti, és résnyire nyitva hagyja az ajtót, hogy én is belássak. – Még azt sem érezte, amikor felemeltem, és rátettem a díványra.

Gyorsan leteszem Edinát. Fogalmam sincs, hogy ilyen helyzetben mi az elvárható helyes anyai magatartás. Fel kellene ébresztenem?

– Hihetetlen, mekkora biztonságérzete van egy ötéves kisfiúnak.

Teljesen ellazult a karomban. Egy sózsák. Csodálatos, nem? – suttogja Rita, és rám mosolyog. – Szerintem nagyszerű munkát végzel…

Értetlenül meredek a mellettem guggoló, bubifrizurás Ritára. Vastag frufruja a homloka közepéig ér, úgy fest, mintha egy fekete parókát kapott volna fel egy farsangi jelmezhez, de még ez sem tudja elrontani szép, szabályos, szív alakú arcát. Még mindig vigyorog.

– Tanulhatnánk tőlük, nem igaz?

Gyanakodva méregetem anyám legjobb barátnőjének a lányát, az elérhetetlen idolt, a rongyos zsúrok bezzeggyerekét. Létezik, hogy anyám máris akcióba lépett, a megmentésemre siet, felhívta Zsuzsót, ő pedig leadta a drótot Ritának?

– Ez az ősbizalom! Nekünk, felnőtteknek is szükségünk volna rá –

folytatja.

Bólintok, és a faliórára sandítok. Ilyenkor mi van, ha a páciens bealszik az ülésbe? Vajon felszámolja az óradíjat? Nyilván felszámolja, és azért terápiázik velem, mert kényelmetlenül érzi magát emiatt.

– Csak tudod… – ellenkezem – az elfogadást nem osztogatják, mint az iskolatejet. Azért tenni is kell valamit, nem igaz?

– Na, ki hallja az anyukáját ebben a pillanatban?

Elnevetem magam. Ez az ingyen iskolatej tényleg anyám szavajárása.

Rita elővesz egy hosszú, elegáns cigarettát, és rám néz.

– Nincs kedved beszélgetni? – feltápászkodik, és már surran is ki a

gangra.

Mi mást tehetnék. Nyilvánvaló, hogy nagyon durván ellenségesnek tűnne, ha az invitálás dacára maradnék a váróban, és visszatérnék az ingatlanos weboldalra.

– Oké – mondom tettetett élénkséggel, magamban szentségelve.

– Csak azt akarom mondani… szóval a gyenge énjét senki sem szereti.

Nem szeretik az iskolában, nem szeretik a pasijaink… még az anyukánk is próbálja átformálni. Vagy nem vesznek róla tudomást.

– Az én anyámat ettől nem kell félteni.

Rita felnevet.

– Tudom, de most rólad beszélek.

– Rólam?

A szemembe néz.

– Hallom, hogy minden összecsapott körülötted…

– Ó. Hűha. – Mégis mit mondhatnék erre.

Anyám cseppet sem meglepő módon, a szokásos szakértelemmel terjesztette a velem kapcsolatos katasztrófahíreket. Rámeredek az apró lányra, aki a nyakát tekergeti, olyan laza, mint egy jógi vagy egy balerina.

Ő szemmel láthatóan jóban van magával. Én viszont rosszul vagyok a cigarettájától. Remélem, amikor Benivel dolgozik, nem bagózik!

– Csak azt akarom mondani – folytatja fesztelenül –, hogy ez teljesen oké. Mármint hogy nem tudsz megoldani bizonyos dolgokat.

– Anyám mindig tudja, hogyan keltse jó híremet.

– Látom, jó a téma, felélénkített…

Vajon hányan értesülnek még az elcseszett dolgaimról élő egyenes adásban? Egy pillanatra bevillan a féloldalas mosolyú, göndör hajú, biciklis srác.

– El akarok költözni anyámtól – jelentem be Ritának, mintha hivatalos testület lenne, és a jóváhagyására volna szükségem

– Helyes. Anyád már megtette a magáét. Minden ellenkező híresztelés ellenére a szüleink nem magunknak neveltek minket, hanem maguknak. Ha nem lenne meg ez a kis örömük, már rég kihalt volna az emberiség. Te is anya vagy… tudod, hogy szülőnek lenni azt jelenti, hogy fel kell adnod az egódat. Ez lehetetlen volna, ha nem éreznéd úgy, hogy a gyereked az egód kiterjesztése.

Látszik, hogy nincs gyereke. Fogalma sincs róla, mennyire nincs köze az egóhoz.

– Eldöntöttem, hogy elköltözöm anyámtól – pillantok rá, aztán gyorsan lesütöm a szemem, de közben úgy érzem magam, mint egy csellengő

kamasz, akire előbb-utóbb úgyis rátalálnak, és a fülénél fogva hazarángatják.

Rita fintorog, aztán tüsszent, és zsebkendőt húz elő a zsebéből.

Szerintem allergiás rám.

– Hiába laksz a gyerekszobában, már nem az anyád gyereke vagy. A fiad anyja vagy. Majd egyszer anyád lesz rád utalva, amikor idős lesz…

De pillanatnyilag nincs tennivalód vele.

– Mit csináljak, ha folyton a nyakamon lóg?

– Kérdezd meg tőle.

– Hogy miért lóg a nyakamon?

– Hogy ő anyaként mit tenne egy ilyen helyzetben.

– Nyilván a segítségre fog hivatkozni.

– Akkor ne kérj tőle több segítséget.

Várakozón néz rám.

Felsóhajtok. Pontosan ott tartok, ahol tizenöt évvel ezelőtt, amikor érettségiztem. Otthon lakó lány vagyok, aki el akar költözni. Mintha nem is lett volna Laci, és nem szültem volna egy gyereket.

– Itt az ideje – vigyorog a füstfelhőn át –, hogy két felnőtt találkozzon egymással. Az anyád egész máshogy lesz kénytelen viselkedni egy felnőtt nővel szemben.

Gondolom, azt várja, hogy mondjak valamit, ígérjem meg, hogy felnőtt kommunikációba kezdek az anyámmal vagy hasonló.

Nem kéne elkapnom a tekintetemet, de elkapom, és semmi nem jut eszembe, amit mondhatnék. A nyakamra teszem a kezem. Vajon ha ő volna egyedülálló anya egy aspis kisgyerekkel, mennyi segítséget kérne Zsuzsótól?

– Most ott tartunk, hogy napjában legalább négyszer rám telefonál –

bököm ki végül, és érzem, hogy elvörösödöm.

– Hallatlanul izgalmas. Az állandó igazoltatás.

– Igen – hunyorgok.

– És milyen érzéseket vált ez ki belőled?

– Nyilván… rossz érzéseket.

– Pontosabban? – Rita hangja szinte unatkozóan lassú.

– Dühöt – bököm ki.

– És mit teszel ezzel a dühvel?

– Semmit.

– Mit teszel a dühöddel?

– Fogalmam sincs.

A szomszédos ajtó mellé kitett szemeteszacskót fixírozom.

– Mégis – nógat. – Elnyomod magadban. Vagy kiadod, amikor senki sem lát?

Vagy amikor mindenki lát, villan be a biciklis srác csúfondáros arca.

– A szülőknek az a mániájuk – magyarázza –, hogy a gyerekkel folyamatosan csinálni kell valamit. A legtöbb szülő megpróbálja felmenteni a gyerekét az élet alól, helyette dolgozik… fizet, gyereket nevel, azt gondolja, így be tudja biztosítani a szeretetét.

– Igen – ismerem el. – És én folyton szívességeket kérek tőle.

Egy anyuka tűnik fel a folyosó végén egy hirtelenszőke kisfiúval.

A mama arca felderül, ahogy megpillantja Ritát, a gyerek morcosan lépked mellette.

– Akkor – mondja Rita, és gyorsan elnyomja a cigit – szabadítsd fel az anyádat, hogy te is felszabadulhass.

Az első gondolatom az, hogy logisztikában mibe fog ez nekem kerülni.

Ez a felszabadulás. Nagyon sokba, látom be villámgyorsan. És mit hoz a konyhára? Szívesen vágnám rá, hogy sokat, de erre azért nem vennék mérget. A szabadság… rohadtul fárasztó. Nem csoda, hogy olyan sokan bepánikolnak tőle.

– Azt az energiát, ami akkor szabadul fel, amikor az anyukád abbahagyja a nevelésedet, most a támogatásra fordíthatja.

– Aha. És szerinted… mi fér bele a támogatásba?

– Hogy hisz benned. Aki folyton tanácsokat osztogat meg aggódik, tulajdonképpen azt üzeni a gyerekének, hogy nem boldogul egyedül. Hogy egy kis szarházi vagy.

– Egy kis Bölcsházy…

– Hehe… Megy ez! Ismételgesd magadnak, Bölcsházy vagyok nem szarházi! Hajtogasd, mint egy mantrát!

LACI

Egy szendvicsre és egy kávéra vágytam. Kettesben a pocakos menyasszonyommal. Nem vacsorákra, gyertyafénnyel meg az anyósom útmutatásaival: „Csak az utolsó pillanatban dobd rá az olajra, aztán mehet rá a sajt.”

Jutka, amíg haza nem érek, ott lebzselt nálunk. Segített a terhes kislányának.

Olyan nagy kívánság lett volna egy sebtében összedobott szendvics és egy kis lazulás, DVD, sör, Anninak meg a babának egy frissen facsart narancslé, vagy tudom is én? Lassacskán feltárultak előttem leendő

házasságom néma gyötrelmei.

„A menyasszonyod csúcsminőség” – gratuláltak a beosztottjaim, amikor elmondtam bent, mi van.

Esténként húztam az időt az autóban hazafelé, persze eleve későn is indultam, hátha az anyósom már lelépett, és Anni is abbahagyta az Esküvő

magazin lázas tanulmányozását. Nyugodtabb lennék, ha a terhességről szóló könyveit bújná.

Amikor egyik este kivettem a hatkilós esküvői újságot a kezéből, és figyelmébe ajánlottam a Kilenc csodás hónap című könyvet, majdnem megcsókolt, de aztán mégsem, hátradőlt, és amennyire domborodó pocakja engedte, keresztbe tette a lábát.

„Tiszta A nyolcadik utas: a Halál!”, mondta, és a szemét forgatta hozzá.

Megkerestem a legforgalmasabb belvárosi utakat, az új vezetési stílusom szerint nem húztam bele a zöld lámpák előtt, hanem számoltam, egy, kettő, három… míg sárgára váltottak. Baromira utálhattak az utánam jövők. Még az utcánkban is szertartásosan tettem egy kört elhaladva a ház előtt, aszerint, hogy melyik szobában égett a villany, próbáltam kikövetkeztetni, mi és ki vár otthon. Ha a konyhában égett a villany, letettem az autót a sarkon, és elsétáltam a szomszéd utcában lévő

kiskocsmába, hogy felhajtsak egy-két sört. Ott nem kellett beszélgetnem senkivel. Ha Tomi volt a pultban, akkor csak egymásra néztünk, és ő

együtt érzőn mormogott valamit a bajusza alatt, talán azt, hogy milyen jó menedék is egy kiskocsma…

Itt, ezen a férfimenedéken, sokat beszélgettek a nőkről. Hozzám hasonlóan a legtöbb férfi nem tudta pontosan, mibe mászott bele, és hogy mit várnak tőle pontosan: sikeres családfenntartónak vagy érzelmileg folyamatosan elérhető társnak kell inkább lennie. Vagy a nő hiányzó apja helyett az apukája?

Nagyon leegyszerűsített kép az, hogy basáskodó nő csak szőrös, harcos feminista vagy nyereségesen foglalkoztatott, magas sarkús, aktatáskás picsa lehet. Az otthon maradó tündérke sokszor nagyobb macsó, jobban érdekli a pénz, mert csak rajtad keresztül juthat hozzá. Jobban érdekli a külvilág, mint az otthona. Próbál dominálni, basáskodni, kiherélni.

A lépcsőházban csendben osontam, hogy halljam a kiszűrődő neszeket.

Néha az utolsó lépcsőfordulóban visszafordultam, és visszamenekültem a kiskocsmába. Utáltam, hogy ilyen puhapöcs vagyok. De mégsem tilthattam el a terhes feleségemet az anyósomtól. Leendő anyósomtól.

Aznap este – bár hallottam, hogy Anni nincs egyedül – bazsalygó arccal léptem be a lakásba.

Rosszkedvem volt, és Anni a kanapén ült, pamutharisnyás, kilométeres lábát maga alá húzva.

– Hellohelllóóó – jódlizta Jutka.

Odaléptem az amerikai konyhás nappali frizsiderjéhez, kibontottam egy sört, lerogytam Anni mellé, aki egy futó csók után azonnal feltápászkodott, és a konyhaszigetnél sürgölődő anyjához lépett.

Főzőcskéztek, sustorogtak.

Csendben iszogattam, és fél szemmel a némán rezgő mobilom kijelzőjét fixíroztam.

Jutka odamosolygott rám.

– Laci régi vágású fickó. Az vagy, Lacikám, nem igaz? Nem szívesen szöszölsz a konyhában, nem értesz a vasaláshoz, a mosáshoz, de jó minőségű férfienergiát hozol haza.

Meg pénzt, tettem hozzá azonnal. Persze csak gondolatban.

– Úgyhogy, Annuskám, kis szívem, nyugodtan bedobhatod a mosogatógépbe a koszos tányérokat. De nincs igazam? Ez a világ egyensúlya.

Kockázatos

befektetéseimmel

négy

év

alatt

összegyűjtöttem

harmincmillió forintot, csakhogy a válság még mindig tartogatott meglepetéseket, akár néhány hónap alatt eltapsolhattam az egészet.

Éppen annak köszönhettem, hogy harmincéves koromra egy brókercég élére kerültem, hogy döntéseim során nem éreztem sem félelmet, sem szorongást, ami hatalmas előny az üzleti életben. Viszont így nem tudtam belőni a kockázat mértékét. Talán férfienergia.

Szüleim pedagógusok, anyám alsós tanítóként, apám gimnáziumi fizika–matek szakos tanárként ment nyugdíjba. Ahogy mondani szokták, kiszámítható, kockázatkerülő életet éltek, főleg még a múlt rendszerben.

Egygyerekes családmodellben gondolkodtak, én véletlenül csúsztam be, anyám mindig elmondja, milyen későn, akkoriban a nők 35 felett már leálltak a családtervezéssel. Egy bátyám van, egyikünknek sem vettek a szüleink lakást. A kis balatoni hétvégi ház volt minden vagyonuk.

Fonyódon, ahol Annival együtt gyerekeskedtünk. Viszont anyámék büszkék voltak rá, hogy mindkét gyerekük egyetemet végzett, a nagyobbiknál már két unoka is volt, és már nálunk is útban volt a harmadik. Őszintén örültek, hogy a fiuk elveszi azt a helyes kislányt, aki a szemük előtt cseperedett fel. Habár Bölcsházynéval – anyám mindig megjegyezte, hogy ez nem is az ura neve – nem kifejezetten voltak jóban.

Egyébként Jutka is sokat dolgozott, bár mindennap esküdözött, hogy felmond a cégénél, és saját vállalkozásba kezd, de az ambíciói mintha kizárólag a mi háztartásunkra koncentrálódtak volna.

– Egyre csak dolgozol, Lacikám – trillázta Jutka –, így Anni még meg sem tudta veled osztani a nap hírét…

Az egészből csak azt hallottam ki, hogy „jó hír”, ezért felélénkültem, és a kanapé párnája mögé csúsztattam a telefont.

– Mi a nap jó híre?

Jutka és Anni összenézett.

– Na, én nem is zavargok tovább, gyerekek… Holnap gyertek át vacsorára!

– Laci dolgozik – jegyezte meg Anni.

– Péntek este? – kapta fel a fejét Jutka, miközben a bakancsát húzta.

Leendő anyósom bakancsban és lógó ruhákban járt, a derekán vastag bőrövvel, amely olyan volt, mint egy pisztolytáska. – Lacikám, néha azért jusson eszedbe, hogy itthon vár a terhes menyasszonyod…

Anni vállat vont, de látszott az arcán, hogy pontosan így gondolja.

– No, nem baj. A hétvégi munka biztos jobban fizet – mondta Jutka békülékenyen. – Amit nem esztek most meg, azt tegyétek a mélyhűtőbe!

Nagyon fáradt voltam, és a kanapé párnája alatt egyfolytában rezgett a telefonom, de a finom illatok és a jó hír iránti kíváncsiságom több mint két órán keresztül az étkezőasztalnál tartott.

Végül nem bírtam tovább.

– Asszem, jöhet desszertnek a jó hír… Ne csigázz, mi az?

– Semmi szexi, fiúka – csapott Anni a csupasz combomra. Ahogy Jutka kilépett az ajtón, ledobtam az öltönynadrágot, bokszeralsóban és ingben ültem az asztalnál. Anni megállás nélkül vigyorgott. Én pedig kinyújtóztam, és emlékeztettem rá, hogy van bicepszem, amivel nem is olyan régen még magamhoz rántottam volna. És most is magamhoz rántanám, ha ő is úgy akarná.

És akkor beszélni kezdett a marcipánszívekről. Hogy megtalálta végre a megfelelő kísérőajándékot az esküvőre, méghozzá ezer forint alatt: egy marcipánszív, rajta az esküvői fotókkal meg egy aranyozott mandulával.

Ami a boldog házasságot szimbolizálja. Vagy gyerekáldást. Erre már pontosan nem emlékezett, csak arra, hogy belefér a költségkeretbe.

Nevetni kezdtem. És ő is nevetni kezdett.

– Mi a faszom az a kísérőajándék?

Durcásan biggyesztette a száját.

– Amit a teríték mellé szoktak tenni. Köszönetképpen.

– Nászajándék – dünnyögtem. Közben már a kanapén ültem, és fél kézzel a párna mögött a mobilomat tapogattam.

– Nem, nem – mondta Anni, miközben gépies mozdulatokkal a domborodó pocakját simogatta. – Nem nászajándék. A kísérőajándék az, amivel mi mondunk köszönetet a vendégeinknek.

– Miért kéne köszönetet mondanunk?

– Hát… hogy eljöttek.

– Aha – mondtam, és azon töprengtem, milyen ürüggyel függeszthetném fel a témát, hogy kimenjek a slozira, és megnézhessem végre az üzeneteimet.

– Figyelsz te rám egyáltalán?

– Persze hogy figyelek.

Anni csak mondta, mondta, hogy az esküvőszervező, meg hogy gyerekáldás, meg hogy rákasírozzák…

– Tehát – összegeztem – közel százezret fizetünk marcipánszívekért?

– Már miért fizetnénk annyit?

– Mert száznyolc meghívott vendég van.

Anni szeme rám villant.

– Ne legyél már ilyen smucig!

– Nem vagyok smucig, de mi a francnak!

– De. Hihetetlenül smucig vagy. Tudod, hogy egészen elváltozik az arcod, amikor pénzről beszélsz?

Talán, mert pontosan tudom, mekkora kockázattal szerzem a pénzt, hogy egy puccos vacsorát csinálhass… De Anni most már kiabált, hogy mi a fenének gürcölök és hajtom a pénzt, ahelyett hogy vele meg a születendő gyermekével lennék, ha még a legolcsóbb kísérőajándék sem fér bele…

– Én még egyetlen esküvőn sem kaptam marcipánszívet. Mi mi a

fasznak költünk rá?

Anni felállt, és mártír arccal elkezdte leszedni az asztalt. (Annyira feleslegesen erőlködött anyuka receptjeivel, amikor egy kurva melegszendviccsel is beértem volna, ha bámulhatnám egy sör mellett a tévé előtt nyugiban.) – Figyelj, Laci. – Az alsó ajka már remegett. – Lehet, hogy nagy hassal veszel el, de azért jogom van olyan esküvőhöz, mint mindenki másnak.

– De Anni… Az emberek nagy része már nem is házasodik. Csak felesleges rongyrázás…

– Tényleg? – kerekedett el a szeme. És én tudtam, hogy elbasztam. –

Szóval ez a te bajod?

– Én… én csak azt mondom, hogy mások esküvőre sem szórják a pénzt, én meg csak marcipános biszbaszokra nem akarom szórni…

– Oké – sóhajtott fel Anni, és könnybe lábadt a szeme –, hagyjuk a marcipánszíveket.

Mögé léptem, átkaroltam.

– Miért fontos ez?

– Nem tudom… – szipogta. – Én… csak szeretném rendesen csinálni.

− Ki szerint rendesen?

Vállat vont, de a szemében ez volt: Vajon ilyen leszel mindig, vajon ilyen lesz melletted az életem?

– Figyelj – súgtam a fülébe –, ha ez annyira fontos… Csak szeretném, ha megértenéd, nem kell tenned semmit azért, hogy szeressenek. Nincs szükséged semmi feleslegesre…

Tudtam, hogy Anni ezen a mondaton fog morfondírozni egész éjszaka, mert egyre kevésbé tudott aludni, és egyre jobban tudott töprengeni, ahogy haladt előre a terhessége.

Ezért villanyoltás után a fülébe duruzsoltam.

– Nem alapozhatod az önértékelésedet mások véleményére, a külsődre, arra, hogy én mennyit keresek. Anya lettél, ideje felnőni, Kicsi. Az ember külseje folyamatosan romlik, az anyagi helyzetünk változhat, anyád egy csomó dologban tévedhet. Nincs tuti. Kéne találnod valamit, ami neked fontos, amiért küzdeni, élni tudsz…

Nem hallottam mást a sötétben, csak az egyenletes szuszogását.

– Komolyan ezt akarod, Anni? – suttogtam a párnába. –

Marcipánszíveket?

ANNI

Olyan ez az albérletkeresés, akár egy szocioszafari. A XI. kerület megmutatja nekem az új, sötétebb arcát, a többsávos utakra, gyártelepekre és autókereskedésekre néző, „kis fantáziával barátságos, fiatalos otthonná alakítható” salétromos lyukakat Héra gázkonvektorral és a hetvenes években a Domus áruházban vásárolt, gyanús foltoktól ragadós zseníliakanapékkal.

Várom, hogy valamelyik tulajdonos végre közli velem a nyilvánvaló tényt: „Csak vicc volt! Ez nem igazi lakás. Nem is kiadásra szántuk. Csak meg akartuk tréfálni.”

Nyomasztó betontömbök, húgyszagú kapualjak. Hatvan plusz rezsi, ennyi a keret. Szemem előtt kirajzolódnak a végtelen, összehúzott nadrágszíjú hétköznapok, amelyek nagyon távol állnak attól az élettől, amit Beni születése előtt Lacival elképzeltünk. A legszívesebben írnék egy reklamációs levelet, hogy hahó, hiszen én nem egyedül vállaltam gyereket.

Ketten voltunk!

A lökött Rita hangját hallom.

Vagy a saját lábadra állsz, vagy lemondasz arról, hogy úgy élj, ahogy neked tetszik.

Alighanem igaza van, anyám sohasem fog magától leállni. Mert úgy érzi, ha a lányával valami gubanc van, akkor csakis ő csinálhatott rosszul valamit. És anyám képtelen a rosszul csinálás akár morzsaélményével is együtt élni.

Hét címet nézek meg egyetlen nap alatt, a nyolcadikra tartok, amely anyámtól és Beni óvodájától is megfelelő távolságban, a Móriczon van. A környező házakat már felújították, kivéve azt, amelyikbe én igyekszem, de a koszréteg alatt pompázatos homlokzat, reliefek sejlenek fel. A lakás közvetlenül egy éjjel-nappal nyitva tartó gyrosos felett van. Talán emiatt lesz a megfizethető kategória.

Átvágok az olajszagban izzó udvaron. A gangon már sor kígyózik, mindenki a megtekintésre vár. Diszkréten biccentek, de ezek nem barátságos sorban állók, hanem dühös, szótlan sorban állók, akik nem nagyon örülnek, hogy akadt egy újabb pályázó a hatvanezres kategóriában főnyereménynek számító, központi lakásra. Tíz percen belül betoppan három egyetemista, aztán még egy fiatal pár. Miután fél órája méregetjük egymást, nem bírom tovább, rámosolygok a mögöttem álló diákokra.

– Elég nagy a nyüzsi.

– Ja. Tiszta gettó – fintorodik el az orrpiercinges lány. – Még két csoporttársamat várom. Te egyedül vennéd ki?

Olyan hangsúllyal kérdi, hogy azonnal rohadt burzsujnak érzem magam, és védekezőre fogom.

– A kisfiammal. – Alighogy kimondom, megbánom. Máris deklaráltam hátrányos helyzetemet az albisok táborában.

– Aha – mondja a piercinges egyetemista, és már el is kapja rólam a tekintetét. Egyedül egy gyerekkel nyilvánvalóan nem jelentek konkurenciát számukra.

Az előttem álló szemüveges nő aggodalmas képpel hátrafordul.

– Nekem cicám van. De szobatiszta.

A kisállattartó a gyerekeshez hasonlóan hátrányos helyzetből startol.

Hamarosan mindenki egyetért abban, hogy havi hatvan ezért a kis lyukért irdatlan nagy összeg. Kivéve a tulajt. Középkorú nő, aki éppen kidugja a fejét a gangra, piros, lelkes arccal, mint egy mókus.

– A következő jelentkező!

– Minden megtakarított pénzemet ebbe a lakásba fektettem – közli, amikor belépek. A hangsúlyából egyértelmű, hogy ezt minden érdeklődőnek elhadarja. – Fel is újíttattam – csóválja a fejét a tenyérnyi előszobában –, ha nincs rajta haszon, egyszerűbb lenne bankban tartani a pénzt, nincs igazam? Az a sok stressz, hogy lelakják vagy… – elhallgat, végigmér – nem tudom a bérlőt kirakni.

A gyerek – különösen a kicsi és beteg gyerek – pontosan ezért sorol hátrébb az „albisok” táplálékláncában, közvetlenül a dohányzók és a kisállattartók mögé, mert a lakhatás jogát jobban tisztelik a magyar törvények, mint a tulajdon jogát. Így egy nem fizető, de kisgyerekes bérlőt kirakni az utcára csaknem lehetetlenség.

A lakás meglepően barátságos, tipp-topp a fürdőszoba, az előszobában a plafonig érő gardróbszekrény mindent elnyel, és gyrosért sem kell messzire menni.

– Tökéletesen megfelel! – bukik ki belőlem. Lelkesedésem éppen a licitálás ellentéte.

A nő idegesen csörgeti a karpereceit.

– Nézze… ez nem ilyen egyszerű. Ott áll a másik kis hölgy a gangon –

mondja. – Az orrkarikával. Meg a fiatal pár.

– Most azonnal kifizetem a kauciót – nézek a nőre. A kezében tartott kulcscsomóval egy ritmusban himbálózik a két aranygömb a fülében.

– Értem, kedves, és nem hagyom figyelmen kívül. De meg kell hallgatnom minden érdeklődőt.

Pontosan tudja, micsoda kincs van a kezében. A hatos villamos éjszakai járat, egyenesen a bulinegyedből fékez le a ház előtt, a lakás ablakai mégis csendes belső udvarra néznek. A kaputól két lépésre ott a metrólejárat, egy percre a bevásárlóközpont, orvosi rendelő, egyetemek.

De azt is láttam, amíg várakoztam, hogy a környező lakások gangra néző ablakain időről időre meglibben a függöny. Ha csak egy is van köztük, aki a sorban állókról az adóhatóságot értesíti, ez a nő nagyon meg fogja ütni a bokáját. Mert persze eszében sincs hivatalos szerződést kötni.

– Ezzel a lakbérrel – zihálja a nő. – Százhatvan hónap múlva leszek nullán. Akkor jön vissza a lakás meg a felújítás ára. Onnantól leszek nyereséges. Százhatvan hónap! Ha minden bérlőm fizet, és nem lakják le, nem adják el a fejem fölül.

– Ó – mondom.

– Meg kell fontolnom, kinek adom át a lakásomat. Érti, ugye…

Az meg sem fordult a fejemben, hogy nem én nézek lakásokat, hanem engem fognak vizslatni. Pedig pontosan ez történik.

Bazsalygok a nőre, igyekszem megbízhatónak, határozottnak, de nem nyomulósnak mutatkozni, jó benyomást kelteni, mintha egy állásinterjún volnék, ám végső soron itt is – akárcsak a munkahelyi felvételiken – a költséghatékonyság nyom a legtöbbet a latban. És a következő pillanatban egy aukción találom magamat.

A három egyetemista és a fiatal pár rutinosan emeli a tétet, eleve jobb helyzetből indulnak, hisz osztoznak a bérleti díjon.

Száztíznél tart a licit, amikor kiszállok.

– A francba, Anni… Nem adhatod fel az első nap!

Már bánom, hogy felhívtam Edinát. Nagy levegőt veszek.

– Nem adom fel. Csak rájöttem, hogy nem számolhatom fel az életemet huszonnégy óra alatt.

– Mindentmegoldunkfelmondtam – mondja Edina egy szuszra.

– Mi van?

Sokat panaszkodott a főnökére, de mindig azt mondta, ő megtanult felülemelkedni a macska-egér játékon.

– Ez egy pszichopata! – robban ki. – Írták a HVG-ben. A válság egyetlen munkavállaló típusnak kedvez: a pszichopatáknak. Megnégyszereződött a disszociatív személyiségű menedzserek száma… Nem is keresek állást többé! Engem nem fog egy pöcsfej tönkretenni!

– Jólvanoké.

– Alapítsunk céget.

– Jólvanoké.

– Komolyan beszélek!

– Aha.

– Mi ketten.

– Oké, csak én nem értek az égvilágon semmihez. Úgy értem, bármi valódi dologhoz.

– Dehogynem.

Elgondolkodom, hátha igaza van

– Ah, talán szendvicsember lehetnék! Városban talpalásban jó vagyok.

– Legyünk mi a menő, talpaló csajok! Szerintem ez nem túlzás szlogennek.

Azért hívtam Edinát, hogy néhány napig hadd aludjunk nála Benivel, de ő máris összeköltözésről és virágzó üzleti jövőről beszél. Nem mintha nem lennének terveim. Vannak. De egyik sem olyan, amihez ne kellene indulótőkének legalább százmillió forint. Elfogadom Edina ajánlatát.

– Csúcsszuper lesz! – lelkesedik. És a következő percben már mosolyogva győzköd, hogy amíg nem találok megfelelő albérletet, költözzünk hozzá Benivel. Azt mondja, nem akar a felmondás estéjén egyedül maradni.

Úgyhogy most segít költözni.

A hatalmas tolóajtós előszobai gardróbhoz sietek. Mit tesz az ember egy bőröndbe, ha csak a legfontosabbakat viheti magával? Jó okom van feltételezni, hogy anyám visszaenged még a lakásba, de azért elszorul a torkom.

Edina beszél kettőnk helyett is.

– Nem valami ésszerűen csinálod – jegyzi meg.

Felnézek a padlón szétnyitott bőrönd mellől. Leguggol segíteni.

Kivonszoljuk a bőröndöket a gangra, az egyik kerék már a körfolyosón kitörik, szentségelve rángatom tovább. Anyámnak szóltak, hogy elképzelhető, hogy az ő pálmalevelére bukkantak, menjen be a központba, hogy be tudják azonosítani. Fogalmam sincs, mennyi ideig tart egy ilyen felolvasás, nem szeretném megvárni, amíg hazaér.

Edina kiveszi a kezemből a húzót.

– Úgy káromkodsz, mint egy kocsis.

– Mostanában nem tudok leállni vele.

– Dühösen jó új életet kezdeni!

– Gyerünk – mondom. – Nem tudom, mi a pálmalevél felolvastatásának hivatalos rekordja. De anyám biztosan megdönti…

– Én nem költenék ilyesmire a helyetekben – szólal meg egy férfihang a hátunk mögül.

A fejbe dobott fiú mosolyogva tartja az ajtót. Edina visszamosolyog rá.

– Kösz szépen. – Kíváncsian méregeti a fölé magasodó fiút, aki Edina válla felett rám kacsint, aztán gyakorlott mozdulattal elkapja a csálé bőrönd fogantyúját.

– Hadd segítsek.

– Nem kell! – mondom kurtán.

Döbbenten fordulnak felém. A srác elengedi a bőröndömet.

– Ennyi? Egyszerűen csak nem?

– Kerekeken gurul – mutatok rá.

– Ez a kerék már nem nagyon gurul. Nekem viszont ez a szakmám.

– Tényleg? Bőrdíszműves vagy?

– Hordár – vigyorog.

Elképzelem, ahogy a gazdag, korosodó turistanők busás borravalóval adják tudtára, milyen cuki fiú. A londiner-egyenruhában.

– Ja, persze. – Edina felé fordulok. – Nekem is talált egy remek szobalányi állást.

A srác arca egy pillanatra lefagy.

– Nem éppen szobalányi állást – dünnyögi.

– Na és… – csacsog Edina – mi a gond a pálmalevelekkel? Te is kerestetted?

Szepi dühödten vállat von.

– Én ugyan nem. De egy időben több vendégünk rákattant. Tőlem kérdezgették a Palmleefcenter címét.

– És ebből máris levontad a következtetést – vetem közbe harciasan –, hogy az egész baromság.

Mostanáig én is osztottam ezt a véleményt, de ennek a fiúnak a magabiztossága kezd annyira dühíteni, hogy hajlandó vagyok – az UNESCO-hoz hasonlóan – védetté nyilvánítani a Pálmalevél könyvtárat.

A srác kutatóan néz a szemembe.

– Szerintem az, hogy mi van a halál után… meg előtt… Isten kompetenciája, nem? Minek belepofázni, leselkedni…

Már épp felelnék, de a torkom kiszárad, a szemem elkerekedik. Anyám tűnik fel Benivel a folyosó végén. A fiam lelkesen integet.

– Te jóságos ég… – szörnyülködik az anyám a kezét a szája elé kapva. –

Ezek… a mi bőröndjeink!

Lepelként borít el a pánik. A fiamra pillantok, aki szó szerint tátott szájjal mered a bőröndökre. Annyira szűk a hely, hogy anyám akaratlanul is elállja az utunkat. Úgy állunk libasorban a gurulós bőröndökkel, mint a stewardessek, akik elakadtak a repülőn két üléssor között.

Beni töri meg a csendet.

– Vonattal utazunk.

Látom, hogy felcsillan benne az öröm.

– Nem, Beni – mondom a tőlem telhető legnyugodtabb hangon. –

Autóba ülünk, és meglátogatjuk Edinát. Jó lesz?

A fiam arca elfelhősödik. Belekapaszkodik a folyosó korlátjába.

– Vonattal! Vo-nat-tal! VO-NAT-TAL!

Anyám mozdul elsőként, megragadja a bőröndöt vonszoló karomat.

– Anni. Nem rángathatsz ide-oda egy gyereket.

Úgy érzem magam, mint egy kislány, akit tetten értek. És megint ez előtt a göndör hajú srác előtt megy a cirkusz. Olyan görcsösen markolom a bőrönd fogantyúját, hogy anyám végül feladja, elengedi a csuklómat.

Hátrahőköl, és némán csóválja a fejét.

– Indul az INTERCITY a hatos vágányróóól – bődül el Beni.

– Tudod, honnan lehet a legjobban rálátni az egész pályaudvarra?

A szomszéd fiú féloldalas mosolya a fiam legerősebb védőgátjait is elsöpri.

– Neeeem – kiabálja lelkesen.

– Ha akarod, megmutatom… – Rám, majd az anyámra néz. – Ha gondolják, elviszem sétálni. Fél órán belül visszaérünk.

Az ajkamba harapok. Azt sem tudom, ki ez az ember. Habozásomat látva Edina újabb ötlettel rukkol elő.

– Én viszem sétálni Benit – jelenti ki, és a göndör hajúra néz. – Addig levihetnétek a bőröndöket a kocsihoz.

Elképedve meredek rá. Nem lehetne a ház lakóit kihagyni a cirkuszból?

De Edina kézen fogja Benit, megpördül a tengelye körül, és határozott sarokkopogással megindulnak.

Anyám néma, fájdalmas pillantást vet rám, majd turkálni kezd a táskájában, hogy elővegye a kulcscsomót.

Én pedig gépiesen vonszolni kezdem Szepi után a legkisebb bőröndöt.

– Na, látod… – dörmögi a göndör hajú srác anélkül, hogy hátranézne. –

Van, ami Isten kompetenciája. És van, ami a tiéd.

Megdöbbenek, milyen szépen elfér egy régi kis Fiat500-as csomagtartójában mindaz, ami az életemben a legfontosabb.

Beninek játékokat pakoltam. Magamnak kabalát, bűbájt, varázsigét.

Csak belém veri az élet, hogy a felhalmozható dolgok helyett inkább a magammal vihető dolgokra összpontosítsak. Anyámnál hagyom csaknem a teljes ruhatáramat, magammal viszem viszont a régi kék hajú babámat.

Szepi türelmesen ácsorog mellettem, és a szállodai történeteivel szédít, amíg Edina befut Benivel. Aztán előkapja a telefonját. Ledermedek. „Egy werkfotó a költözésről!” – kattintgat. Bár kaján kis vigyora, bakancsa, a telefonnal hadonászó izmos karja és az egyszerű Levi’s nadrágja ellenére – ó, istenem – rávesz, hogy belemosolyogjak a kamerába, rossz érzésem támad.

De még mielőtt megfogalmazódna bennem, feltűnik a sarkon Edina Benivel, Szepi pedig felpattan a bicajára, és elteker.

– Bontsunk pezsgőt!

Jobbat mondok.

– Üljünk be a LeRoyba.

Én máris megrészegültem, megigéződtem önmagamtól. Basszus, harminckét évesen csak elköltöztem a mamahotelből! Ünnepelni akarok.

Beni közöttünk futkos, és izgatottan kiabál. Nem úgy futkos körbe, mint egy kisfiú, hanem mint egy kiskutya. Kiszámíthatatlan ritmusban cikázik, és néha felnyiffant. Olykor viszont komoly, elfelhősödő tekintettel állja el az utamat, és határozott kérdéseket tesz fel.

– Ki fog óvodába vinni, ha nem jön velünk a nagyi? – kérdi.

– Én viszlek óvodába.

A fiam kétkedve mér végig.

– De Edina messze lakik az ovitól.

– Nem olyan messze. Ugyanaz a villamos visz oda, amivel otthonról járunk – nyugtatgatom.

Csak nyolc megállóval többet kell utazni és fél órával korábban kelni.

Beni még mindig aggodalmas arccal sandít rám, de amikor megérkezünk az étterembe, és felmászik a bárszékre, megnyugszik.

Ahogy ott ül, derékszögben előrenyújtott apró, edzőcipős lábacskájával úgy fest, mintha valami kedves dísztárgy volna.

Az étterem majdnem tele van. Amint leülünk, egy pincérlány azonnal megjelenik, és érdeklődik, mit hozhat inni.

– Tiramisut! – kiáltja Beni, és a szomszédos asztalon álló desszertes kehelyre mutat.

Pezsgőt is rendelünk és egy üveg ásványvizet.

– Beszélhetnél a szomszéddal – töri meg Edina a csendet.

– Miért? – nagyot kortyolok a pezsgőből. – Ki a szomszédod?

– Nem az én szomszédommal! – hunyorít. – A tieddel.

– Mi a fenének beszéljek vele?

– Egyrészt mert cuki.

– A londiner?

– Nem cuki?

Akármennyire próbálom elfelejteni Szepi csúfondáros arcát, arra biztosan emlékszem, hogy nem sok cukiságot lehet benne felfedezni.

Tipikusan az az arc, akit kulturált, szimpatikus, idősödő hölgyek talán jóvágásúnak neveznek. Egészen addig, amíg rájuk nem villantja a féloldalas mosolyát, és nem kezdi őket fotózni.

– Inkább olyan… vásott.

Edina felkuncog.

– Ja. A vendéglátózás kemény dolog, csak a legvásottabbak bírják. A lényeg, hogy kezdeni kéne vele valamit…

Körbepillantok az étteremben. Azoknál az asztaloknál folyik élénk beszélgetés, ahol kicsípett fiatal párok vagy barátnők, esetleg férfitársaságok ülnek. A családok, idősebb párok nem duruzsolnak annyit, egy-egy lényegre törő mondatot váltanak, egyébként a tányérjukra koncentrálnak.

– Nem hiszem, hogy bármit is kezdeni akarnék – sóhajtok. – Az utolsó pasi, aki az elmúlt években hatással volt rám, egy jóképű ötéves. Attól félek, ha majd tényleg belebotlom valakibe, elkezdem becipzárazni a dzsekijét, és felvágom neki a husit a tányérján…

– Ki mondta, hogy randevúzz vele! – vigyorog kajánul. – Basszus!

Tényleg sok elfojtás lehet benned…

Bambán nézek rá.

– Akkor mit kellene vele kezdeni?

Már éppen elkezdenék neki papolni a csődről, a zaklató üzenetekről, meg a kilátástalan albérletekről, amikor észreveszem, hogy éppen erre utazik, engem húz, ezt az egyetlen módszert ismeri, hogy jobb kedvre derítsen.

– Arra gondoltam – suttogja összeesküvő arccal –, hogy ha a fickó tényleg szállodában dolgozik, szerezhetne nekünk vendégkört.

– Nekünk? Mihez?

– A városi túráinkhoz.

Edina titokzatoskodik és erősködik, aztán lassacskán, a saját tempómban én is kapiskálni kezdem, miről beszél. Várostörténeti sétákra akar ráállni.

– Alter városnézés! Külföldieknek! Minden, ami az útikönyvekből kimaradt! Városi pletykák, kerületi arcok, lépcsőházak meg stukkók, mit tudom én… ahogy Feri bácsival szoktátok.

Nem tudom eldönteni, mi hökkent meg jobban. Az ötlet zsenialitása, vagy hogy Edina ennyire magától értetődőnek veszi, hogy nulla tőkével, tapasztalattal, végzettséggel és a nyolcvanas éveit taposó öregúrral versenyképes csapat lennénk.

– Te hulla komolyan azt gondolod…

– Naná.

– De… nem értünk hozzá…

– Felvetted a művtöri szakot. Nem vetted fel?

– Időhúzásnak. De az a tudás már… elévült.

– Szerinted egy mérnök tudása hány év alatt évül el? Frissítsd fel.

Képezd magad. Én is beszállok. Beszélj a tatával. A cuki szomszéd sráccal.

Leszervezek mindent. Könyvelek, tárgyalok. Szerzek alapítványi pénzt.

Uniós pénzt. Tőzsdézek.

– Azt inkább hagyd ki… – mormogom.

– Mégis mire várjunk?

Ettől az Edinától mindig rám jön a frász. Ha erre a hadonászó, fanatikus Edinára nézek, azt gondolom, igaza van mindenkinek, aki azzal vádol, hogy nem nőttem fel. Még ma is arra vágyom, hogy valaki megmondja nekem, mi a tennivalóm, mikor feküdjek, mikor keljek, mit csináljak napközben, és senki ne várja tőlem, hogy én döntsek bármiben.

– Akkor összegezzük: rugalmas munkaidőben szeretnél dolgozni. Hogy anyád

segítsége

nélkül

is

boldogulj

Benivel.

Nem

akarsz

rabszolgamunkát, viszont olyan fizetésre van szükséged, hogy egy albérletet is ki tudj fizetni. Szerinted hány ilyen állást fogsz találni?

– Idővel…

– Megmondom neked. Egyet sem.

Beni közben a padlón csúszva-mászva felfedezi az éttermet.

– És az iroda? – dadogom. – Kell iroda is, nem?

Edina, az örök optimista felhajtja a maradék pezsgőjét, lehunyja a szemét, vállat von.

– Egy jó honlap… – dünnyögi még mindig lehunyt szemmel, amitől a hangja még ábrándosabbnak hat – annyi kell és web2. Facebook, Instagram, Twitter, voilà… Be is indult a vállalkozásod!

– Mégis mennyi idő alatt? – sóhajtok.

Edina rám pillant.

– Ha várunk – mondja –, akkor sokára!

Ebben a pillanatban a farzsebem rezegni kezd. Fészkelődöm a bárszéken, hogy elő tudjam halászni a farmeremből a telefont. A gyomrom csomóba ugrik. Mintha távolról egy követ hajítottak volna ebbe a szép, pezsgőbuborékos, álmodozós pillanatba.

﹟GYERE, BESZÉLJÜNK AZ ELTŰNT MILLIÓKRÓL, BABY!

TRUE STORY.﹟

II. RÉSZ

LACI

Utánaolvastam a neten. A férfiak több mint a fele, a nőknek több mint a harmada félrelép. Ők egytől egyig szar alakok? Nyilván a többség közülük nem így tervezte. Tanulmányozni kezdtem a félrelépés anatómiáját.

Ha egy kapcsolat hűlni kezd, a rendes ember becsületesen győzködni kezdi magát: ez az élet, a szerelem természete, le kell szoknom a lángolás akarásáról.

Ha az élet bármely más területén megpróbálnánk elnyomni azt az ösztönt, amely az embert folyamatosan helyzetének javítására készteti, akkor élhetetlennek, komplett idiótának néznének. Viszont ha házasként próbáljuk tenni ugyanezt, próbáljuk megakadályozni, hogy a másik csendben unjon, cseszegessen, elnyomjon vagy bármiféle módon manipuláljon, akkor leszaralakoznak.

Amikor azt mondjuk, miért nem önzetlenebb, miért nem próbálja megmenteni a kapcsolatát, az kábé olyan, mintha azt várnánk tőle, hogy ugyanazzal a hittel és lelkesedéssel végezze a mindennapi munkáját azután is, hogy cégvezetőből lefokozták portássá.

Mert ez a jóban-rosszban.

Engem Anni már régen lefokozott közös életünk statisztájává, esküvői torta tetején forgó vőlegényfigurává. „Dolgozom a kapcsolatunkon”, vagyis megpróbálom átcímkézni a szerelmünket arra a homályos, bonyolult érzésre, amely önsajnálatból, kiábrándultságból és némi bűntudatból áll. Mert hiszen megígértem neki, hogy szeretni fogom, és ő

nem tehet róla, hogy pont olyan, amilyen. Nyilván akkor is ilyen volt, amikor beleszerettem, csak én nem vettem észre. Ez az én vakságom, ezért vállalom a következményeket. Viszont, mert nem két lábon járó példázat az erkölcstankönyvből, hanem gyarló ember vagyok, ezért a határtalan önuralomért cserében tudattalanul is azt várom, hogy ha én teljesítek, teljesíts te is!

LEGALÁBB ANNYIRA LEGYEN NEKED IS SZAR, MINT NEKEM!

Mondom, utánaolvastam, és azt írják, hogy nagyjából ugyanazokon a fázisokon vergődik át minden egyes félrelépő, függetlenül attól, hogy az ezüstlakodalmára készül vagy az esküvője előtt áll.

Szinte mindig ártatlanul kezdődik. Az esetek többségében az ember nem tervezi a félrelépést. Talán csak egy kicsit boldogtalan. Talán nagyon.

A harmadik valahogy bekúszik a radarképernyőre.

Amikor komolyan észreveszed, megijedsz. Hátrálsz egy lépést a párod felé.

Akkor jártam a legközelebb ahhoz, hogy a házasságunkról elbeszélgessek Annival, amikor Bea szeplős, mosolygós arcán néhány pillanatnál tovább időztem az értekezleten.

Még a Dirty Dancing-et is betettük este, és miközben Anni a chipses zacskóval zörgött, a régi balatoni kertmozira és a szúnyogokra gondoltam, és azon töprengtem, ennyi volt?

Az volt a tájmofmájlájf?

Azt is írják, hogy egy figyelmes társ könnyen kiszúrhatja a félrelépést, hisz a párkapcsolatban ilyenkor megváltozik a „nyelvhasználati minták egyensúlya”. A hűtlenkedő mondandója tartalmában pozitívabb, a közlés módja viszont ingerültebb lesz.

Ha a partnerünk folyton máshol jár, elvarázsolt, csak éppen akkor lesz bosszús, ha szólunk hozzá, akkor jó eséllyel elveszett a saját külön világában. Megfigyelték, hogy ilyenkor a megcsalt fél valahogyan leveszi, hogy a partnere távolodik tőle, ezért ösztönösen egyre több olyan kifejezést használ, ami a pár jövőjével, közös terveivel kapcsolatos.

De a másik ilyenkor már sajnos süket ezekre a finom jelekre. Esténként a Discovery csatorna második világháborús sorozata előtt döglöttem, miközben minden idegszálammal arra fókuszáltam, hogy mikor kezd rezegni a telefonom a kanapé párnája alatt.

Nincs annál erősebb afrodiziákum, mint egy olyan nő csillogó szeme és kedves mosolya a közvetlen közeledben, akihez nem nyúlhatsz hozzá.

Csak idő kérdése volt, hogy mikor jön el az alkalom, amikor egymásnak esünk, mint a tinédzserek.

Motelszobák – egyszer egy munkásszálló is –, titkos e-mail fiók, olcsó kártyás telefon. Vágyakozás.

Közben otthon Anni zombiként kóválygott üvöltöző koraszülött kisfiammal a karján. Beni némi javulást mutatott ugyan, de még mindig hetente négyszer kellett vele gyógytornászhoz járni. Ebből egyet vállaltam magamra, a pénteket, ami rövid nap volt a cégnél.

Amikor Bea valóban a szeretőm lett, a mélységes lelkiismeret-furdalás mellett furcsamód megkönnyebbülést éreztem.

Mert otthon végre – bármilyen hülyén hangzik – normálisabb lettem.

Annyira nyomasztott, hogy rossz ember vagyok, hogy, úgy mondjam, minőségi javulás állt be a társas kapcsolataimban. Hazamentem, és úgy vonszoltam be Annit a hálószobába – szükségem van rád! –, mintha nem lett volna

széthullóban

a

kapcsolatunk.

Rövidke

házasságunk

legkielégítőbb, legharmonikusabb hónapjai következtek.

Az, hogy otthon ki-ki szexel-e a párjával, tabutéma volt köztünk a szeretőmmel. Ő is házas volt, tehát ő sem kérdezte. Ő értette a kiéhezett lelkemet. Ugyanaz az éhség volt benne is. Mire?

Persze láttam a szeretőm gyenge pontjait is. Gyakran eltűnődtem rajta, hogy talán csak idő kérdése, és ugyanott tartanék vele is.

Az ilyen viszonyoknak a következő fázisai vannak: Elindul egy „soha nem gondoltam volna, hogy ez lesz belőle” típusú ártatlan beszélgetéssel. Azután csak egy kis kóstolót akarunk. Mindegy, hogy szexből vagy valami más olyan dologból, ami régóta hiányzik. A lényeg, hogy az az idegen egy barátságos mosollyal, mintegy mellékesen feléd nyújtsa.

Aztán jön az „egyszer csak azt veszed észre”… fázis. Sajnos csak akkor esik le, hogy átléptetek egy bizonyos határt, miután már átléptétek.

Van egy pont, amikor úgy tűnik, ez a szerelmi háromszög akár működhetne is. Lehetne kapcsolatmentő elsősegély, ami nem okoz sérülést senkinek. Komolyan ezt hiszed.

Ezen a ponton még a bűntudat is kezelhetőnek tűnik. Mintha lenne egy titkos átjáróm a boldogsághoz, nálam a kulcs, én döntöm el, hogy mikor surranok át, és mikor zárom be örökre.

Sajnálatos módon ezt a fázist törvényszerűen követi a pofára esés. Ha két nővel van kapcsolatod, őrült nagy nyomás alatt élsz. Most nem a dugógépekről beszélek, hanem azokról, akik a lelküket is beleviszik.

A józan ész azt diktálja, hogy még ezelőtt érdemes dönteni, rendbe tenni az életedet. A legtöbben azonban ilyenkor kivárnak. A sunnyogástól persze mindkét kapcsolatban sokasodnak a vészhelyzetek, és egyszerre azt érzed, hogy bármit lépsz, azzal csak rontasz a helyzeten.

Ezen a ponton a kérdés számomra már csak az volt, hogy elmondjam-e vagy sem. Úgy döntöttem, hogy az őszinteségnél fontosabb erkölcsi szabály, hogy ne bántsam a feleségemet.

ANNI

Amikor egy tragédia kapcsán az ember megpróbálja elképzelni az utasokat, akik néhány órája mosolyogva csekkoltak be a nyaralásra, a Duty Free-ben fújkodták a parfümöket, aztán az esti híradóban már számítógépes grafika mutatja, hol zuhantak a halálba csuklójukon az Eternity illatával, akkor saját magát védettnek gondolja. Ilyen megrendítő

dolog csakis másokkal történhet.

Azon a napon, amikor rádöbbensz, neked sincs szerződésed egy tragédiáktól mentes életre, elveszíted az ártatlanságodat. Az ártatlanság elvesztése nem azt jelenti, hogy kiűzettél a paradicsomból, azt jelenti, hogy a folytonos Mikulás-várásból a tökéletes sivárság állapotában találod magadat.

Ahol minden nap egy újabb kiábrándulás, és nem történnek csodák.

A kamasz Lacira, aki flegmán lerázott Fonyódon diszkóba menet, kristálytisztán emlékszem. De nagyon keveset tudok arról a Laciról, akivel kis híján sírig tartó hűséget fogadtunk. Ha tudtam volna, hogy csupán néhány hónap, hét, óra választ el az origótól, amikor majd minden hirtelen negatívba, hiányba fordul, egészen biztosan nem az esküvői asztaldíszek színei miatt írok dühödt reklamáló e-maileket azon az éjszakán.

Az egyetlen, amit fel tudok idézni Laci utolsó napjából, az a tekintet, amellyel reggel, mielőtt kilépett az ajtón, rám nézett. Ha Lacira gondolok, most már mindig azt a szempárt látom. Mi volt abban a tekintetben?

Fájdalom? Rémület? Csalódottság?

Erős érzés volt, ezért jutott el hozzám saját világom ködén át. Egy pillanatra megérintett.

Annyit kellett volna kérdezni: Mi van?

De hát ki hiszi azt el, hogy ilyen vékony határ húzódik a lét és a nemlét között: egy esküvő előtt álló, szép szál – ahogy mondani szokták –

életerős fiú számára?

A szikrázó napsütésben kinézek a Feneketlen-tóhoz. Szokatlan, hogy délelőttönként szabadon bóklászom, Beni óvodában, Edina felmondása napjait tölti, élvezi, hogy azzal bosszanthatja pszichopata főnökét, hogy munkaidőben papírokat intéz, kiszökik a kozmetikushoz.

Máris küldött három üzenetet, feltehetően a pedikűrös és a kozmetikus közötti szünetben, engem is rá akart beszélni, hogy tartsak vele, de nekem anyám már megcsinálta a pedikűrt a múlt héten.

Ahogy a pad felé tartok, a hajamhoz nyúlok, ma már egyszer feltűztem, kontyba kötöttem, most mégis úgy döntök, kibontom, hadd hulljon a

vállamra.

Egy pillanatra megtorpanok a Művészeti Kellékek Áruháza mellett.

Számtalanszor jártunk itt Lacival, a kedvenc üzlete volt. Az élelmiszerboltokat, plázákat ki nem állhatta…

Itt vettük a festőállványát is, nem is tudom, hová keveredett a balesetet követő felfordulásban az a rengeteg ecset és festék. Az ecsetek az anyóséktól ajándékba kapott herendi vázában álltak szétterülve – akár egy szürreális virágcsokor.

Szerettem volna, ha engem is lefest domborodó hassal, de Laci nem festett.

„Ne akard, hogy fessek. Csak akkor tudok festeni, ha valami feszít, fáj…

A festés számomra élet és halál.”

A baleset előtti hétvégén bevonult a hálószobába a kellékeivel, az állvánnyal, újságpapírt terített a parkettára, és festett… Festékes kézzel néha megállt ábrándozva az ajtóban, míg mi anyámmal beszélgettünk.

Nem jutott el akkor a tudatomig, amit Laci korábban mondott az ihletről.

Csak a festék és a hígító szaga zavart. „Tényleg azt képzelted, hogy napokig vegyszerszagban alszom? Hét hónapos terhesen?”, pufogtam, és kiköltöztem a kanapéra. Na meg a parkettát is féltettem.

Szótlan városi sétáimon vagy a padunkon ülve gyakran fohászkodom, hogy jöjjön valami jel, hogy Laci nem volt mellettem boldogtalan. Néha elkeseredett üzeneteket írok neki a telefonomon tárolt naplómba. Mindent leírok, ami az eszembe jut, emlékeket, hirtelen felötlő gondolatokat, az aggodalmaimat Benivel és anyámmal és Lacival kapcsolatban. Máskor kimegyek a padhoz, hogy „megbeszéljük” a dolgainkat, miközben előttem járókelők kavarognak.

Ennél a padnál kérte meg a kezemet.

Elvörösödött, és azt mondta:

– Oké, Anni, akkor hozzám jössz, hogy összehozzunk egy kiskölköt?

Mármint… nem biztos, hogy ebben a sorrendben.

Nem feleltem. Nem tudtam eldönteni, hogy ez most a világ legromantikusabb vagy legszánalmasabb lánykérése. Zavarba jött.

– Tudod, hogy nem vagyok jó az ilyesmiben. Szóval… mindig is biztos voltam benne, hogy te meg én… Hogy gyerekeink lesznek, és hogy valamikor majd fel kell tennem egy kérdést ezzel kapcsolatban.

Rászoktunk, hogy a babavárás hónapjaiban is itt üldögéljünk a padon, amikor munka után találkoztunk és beszélgettünk. Az első hónapokban

még volt időnk egy csomó közös dologra.

Gyakran leülök ide a padra fogvacogtató hidegben és tikkasztó hőségben, hogy lelkiismeretesen beszámoljak róla, mi van Benivel, a munkahelyemen, mesélek a hibbant Szentpéteri udvarlásáról meg arról, mi van a régi haverokkal, akik a baleset után egytől egyig felszívódtak…

Követem a Facebookon megosztott képeiket és posztjaikat.

Laci sosem regisztrált. Azt hajtogatta, hogy a közösségi játszótereket a titkosszolgálatok adatszerzésre használják. Én szívesen tudattam volna megváltozott kapcsolati státusomat bármelyik titkosszolgálattal. Az én jelszavammal viszont gyakran belépett az iWiW-re vagy a Facebookra nézelődni, ezért a baleset után amolyan hírhozónak tekintem magamat a virtuális és a túlvilág között.

Ezek a beszámolók mintha csak szorosabbá fűzték volna a kapcsolatunkat. Olyan mély és őszinte kapocs köt a halott Lacihoz, amilyen az élőhöz sosem.

A fülembe teszem a telefon fejhallgatóját, hogy a járókelők ne nézzenek totál hibbantnak, ahogy jár a szám, és Lacihoz beszélek, miközben a tó közepén csobogó szökőkútra fókuszálok.

A víz felszökell, nem túl magasra, csobogása ütemesen pulzál a levegőben.

Sehol másutt nem érzem ezt a nyugalmat, mint ezen a padon. Itt végre a régi önmagam vagyok, és békén hagynak a gondolataim.

Agyam fekete ködében egyszerre alakot ölt egy régi homályos érzés.

Tisztán hallom, ahogy Laci ujjai hol tétován, hol pedig határozottan kopognak a laptopja billentyűzetén a hálószoba melletti dolgozószobában, amely félig már átalakult gyerekszobává. Emlékszem a pityegésre, az elnémított telefon rezgésére, amely a bejövő üzeneteket jelezte. Milyen sürgős üzenetek jöhettek még éjszaka is?

– Emlékszel arra a posztra a Facebookon? Hogy mit tennél, ha tudnád, hogy csak hat hónapod van hátra? Laci, te egyfolytában csak dolgoztál…

Már az esküvőnk előtt megcsaltál. A kurva laptopoddal…

Próbálom visszaszorítani a fekete ködön át rám törő kételyt, amely a legváratlanabb pillanatokban fészkeli be magát a fejembe. Nap mint nap megvívom a kétségekkel a titkos háborúmat. Egyszerűen nem bírnék újabb dolgokat megkérdőjelezni, amelyek egykor olyan egyértelműek voltak számomra.

Elnézek messze a tó felett a templom és mögötte a Gellért-hegy

irányába. És hallom, hogy zizeg a szökőkút körül a nádas.

– Magamra hagytál a rengeteg hülye kérdéssel…

Annak a nőnek a fülsértő sikítozása a jobb fülemben… akkor éjszaka azt gondoltam, soha többé nem akarok ilyet hallani. Azóta sem hallok semmit a jobb fülemre.

Hogy lehet, hogy tőle tudtam meg, hogy meghaltál?

A hegyoldalra szórt társasházakra és villákra nézek. Aztán távolabbra. A szám vonallá keskenyedik.

– Te sem tudsz mindent, Laci.

Emlékszem, ahogy felhördültél, amikor bejelentettem, nélküled is elmegyek a Kelenhegyi úti buliba. Hosszú idő után ismét Edinával kettesben megyünk bulizni. Még sosem láttam, hogy így felhúzod magad.

Nem sokkal azután, hogy összeköltöztünk, és én berágtam egy semmiségen, és valamiért akkor feszegettem azokat a bizonyos határokat.

És atyám, erős volt az a vodka! Edina szerint nem csak vodka volt. Kiütött, soha életemben nem voltam olyan állapotban, még hét hónappal később, Beni születésének éjszakáján sem. Nem emlékszem semmire és senkire.

Még a srác arcára sem, akinek az ingatlanos apja hónapok óta árulta azt a böhöm századfordulós, fehér stukkókkal díszített verandás villát… A srác egyszerűen elemelte a kulcsát. És ott feküdt azon a hajnalon egy fehér bőrkanapén.

Miközben a rendőrök kihallgatták, hányás-és gyógyszerszagot éreztem, meg hogy a sztreccsnadrágom rátekeredett a bokámra.

Mindig is úgy gondoltam, hogy ez több, mint amit tudni akarnál, ezért…

Ó, a picsába.

A felismerés hirtelen jön, mint amikor az ember haját az arcába csapja a szél. Egy felismerés, amely filmszerű jelenetté áll össze, de olyan erővel, hogy kiver a verejték.

Remegni és fázni kezdek. Fiatal pár sétál el előttem, kitakarják a szökőkutat, az egész Feneketlen-tavat. Sikerül elhessegetni a rám törő

döbbenetet.

Aztán megrezdül az alibiből kezemben tartott telefon. Felpillantok. Újra a szökőkutat látom, és a fogaskerekek megint egymásba kapcsolódnak, kitágul az orrlyukam, elfehéredem, a szám széle remegni kezd.

Rettegve nyitom meg az üzenetet. Csak egy pillanattal később döbbenek rá, hogy szinte már vártam.

﹟LÁTOM, ROMANTIKÁZOL.﹟

Megdermedek, mint a csapdába esett vad. Hogy lát? Engem lát? Remegő

kézzel görgetem tovább az SMS-t.

﹟A FÉRJED IS ROMANTIKÁZOTT A HALÁLA ELŐTT EGY

ÓRÁVAL.

TRUE STORY.﹟

Furcsa hangot hallok, nyüszítő, állati hangot. Egy pillanatig eltűnődöm, honnan jön, majd regisztrálom, hogy az én torkomból tör elő. Próbálok lehiggadni, de az agyam és a szívem lázasan dolgozik. Egy hosszúra nyúlt pillanatig bámulom a lezuhanó vizet, aztán az összekaristolt iPhone-omat.

Remegő ujjakkal tárcsázok.

– Rita – hallom az érdes hangomat –, én… bajban vagyok…

Egy fáradt sóhaj a válasz.

– Tudom – mondja. – Fél óra múlva várlak.

Meg sem lepődöm.

Imbolygó lábbal, mozgó céltáblának érezve magamat felkapaszkodom a faágak között a Bartók Béla útra, miközben kis gombszemükkel csak a verebek figyelnek.

BARNA

Na, itt vagyok. Hát, mit meg nem tesz az ember a céljaiért! Wow!

Az utolsó héten a céges munkahelyemen átkutattam az összes merevlemezt, és megfigyelés alá vettem, de istenigazából, mindenkit, akinek magánbiznisze van. Elküldtem nekik az árajánlatomat. Ohne sallang.

Szociológiai tanulmányt lehetne írni abból, hogyan lehet pölö egy egymásnak hűséget hazudó házaspárról havi két-három kilót legombolni.

Csupán néhány jól kiválasztott mondat a Tinderen, az Ashley Madisonon vagy más félredugós oldalon futtatott reglapjukról, és már kapom is a megbízási szerződéseket. Hánynom kell.

A világ Barnái, a Fűevő cimborák egyre népesebb nemzetközi és magyar tábora is be-beköszön esténként a magányos hajlékomba. Napról napra többen vannak. Férfiak! Eszmét cserélünk.

Nemzedékeken át csak az Apa, a családfenntartó számított Férfinak.

Ma éppen ellenkezőleg. Az igazi Férfi nem hagyja, hogy belerángassák a polkorrekt reklámok terjesztette bohóckodásba. Ha nem akarsz serpenyő

előtt állni, kislányokkal főzőcskézni, bébiétel-foltos pólóban a csajod

körül sertepertélni, miközben ő gúnyosan kikapja a gyereket a kezedből, mert ő jobban ért hozzá, és különben sem a tiéd a gyerek, csak te, bolond lúzer nem tudsz róla… Na, erről tudnék mesélni. Legyen elég annyi, hogy több mint másfél éves csatározásom a magyar jogrenddel fényes győzelemmel zárult. Ez az igazság. A LEGNAGYOBB TRÚSÁG…

Ha belegondolok abba, ami történt, hát… lehet, hogy azt kellene leírni.

Úgy, ahogyan volt. Nincs az a nősülni vágyó puhapöcs, aki az én történetem hatására ne térne át azonnal:

Sokat gondolkodtam azon, pontosan milyen szavakkal fogom a feleségem tudtára adni, amit az orvos megosztott velem. Bea el akart kísérni. Én nem akartam, hogy ott legyen azzal az optimista arcával a sápadt, meggyötört, lopva körbepillantgató pasasok között.

A legutóbbi alkalommal még együtt mentünk a spermadokihoz.

Engedtem, hogy elkísérjen, hogy incselkedjen velem a vékony ajtóval magunkra zárható, piros műbőr kárpitos-papírtörlős kiverős helyiségben.

Bea próbált úgy viselkedni, mintha tulajdonképpen ő maga is be lenne gerjedve a helyzetre. Rám mosolygott. Olyan mosollyal, ami nem ért fel a szeméig. Igen, álságosan vidám arckifejezéssel gombolta ki a blúzát, miközben azt vizslatta, mennyire keményedett meg a faszom. Nagyon igyekeznie kellett, hogy elrejtse, milyen belső küzdelem árán tudja csak fenntartani a csábosnak szánt mosolyát. Egy pillanatra lehullott róla az álarc, olyan rövid pillanatra, amelyet talán észre sem lehetett venni, de én észrevettem.

Csacsogott, és élesen fel-felnevetett, zengett az egész rendelő. Talán csak megpróbálta elterelni a figyelmét a gyűrött pornóújságokról és arról, hogy a váróban ülők pontosan tudják, mi történik a zárt ajtó mögött. Azon fáradozott, hogy könnyed, játékos légkört teremtsen a levegőtlen helyiségben, de láttam a szemében, kit lát bennem, és az a valaki, akit látott, nagyon nem tetszett. Többet láttam magamból a feleségem mimikáján, mint bármelyik tükörben. Ettől pedig az a bizonyos kötelezően leadandó produktum még kevésbé kívánkozott ki belőlem.

Tíz perc után már ciki volt a bent töltött idő, és inkább megkértem Beát, hogy osonjon ki. Akkor a háttérben diszkréten, némán ismétlődő gruppen DVD-re megoldottam magamnak. Mint minden férfi, sápadtan és zavartan léptem ki abból a szobából. A tököm tele van, hajtogattam magamban, és ezt minden egyes lépcsőfordulónál megismételtem.

Bea azért zavart újabb vizsgálatra – három hónap alatt másodszor –,

mert az előző, másfél hónappal korábbi tesztnél nem javult kellő

mértékben az eredményem.

– Ez szinte stagnálás! – nézett Bea az orvosra, aki összeérintette az ujjait az álla alatt, és kissé leszegett fejjel ismételgette, hogy legyünk türelmesek.

A javulás hosszabb idő után áll majd be. Azután felajánlotta a herebiopsziát.

Akkor Bea is elcsöndesedett.

– De hát hogy lesz így nekem gyerekem? – fakadt ki a kocsiban az önuralom hosszú percei után. A szája elé kapta a kezét, és elnézést kért. Na, akkor kellett volna kivágnom a kocsiból egy életre.

Egy hónapig nyugi volt.

Csendes gyógymódokkal próbálkoztunk. Bea meditációs CD-t vett és gyógyfüveket. Étrendet váltottunk. Ettem azt a sok szart, ami E-vitamint tartalmaz, majd szétrobbantam a gázoktól, és miközben a zöld, lúgosító leveket ittam, azon töprengtem, hogy tulajdonképpen férfinak számítok-e még. Mármint abban az esetben, ha feláll ugyan, de nem lesz semmi kézzelfogható eredménye.

Akupresszúrára is elküldött. Talpmasszőrhöz. Milyen speciális eredményt szeretnék elérni a kezelésekkel? – kérdezték mosolyogva a csajok a recepción.

A feleségem szórta a pénzt a méregdrága vitaminkészítményekre, Amerikából rendelte a neten, és őrült patáliát csapott, amikor észrevette, hogy nem veszem be. Egyfolytában a gyógyszertárba rohangáltam E-vitaminért meg mindenféle szarért. Kurva kellemetlenül éreztem magam, kábé mint Bodrogi abban a kotonos kabaréjelenetben…

Aztán megvádolt, hogy a lelkem mélyén nem is akarok igazán gyereket, és hogy ezt fel kellene tárnom egy pszichológussal, mert addig semmire sem megyünk.

Az a dolog, amiből a gyereknek kellett volna fogannia, kezdett rémálommá válni. Percre pontosan, programszerűen dugni… És amikor valamelyik este meglátott a kezemben egy doboz sört, egyenesen gyerekgyilkosnak titulált. Letettem a sört, beszedtem a kurva piruláit.

Viszont azt már nem engedtem, hogy az újabb kontrollra elkísérjen.

Az isten verje meg az egész papás-mamást! Ott álltam hát Bea ajtaja előtt. Az én lakásom, az én spermám, de az ő feleség-területe.

Becsöngettem.

Finom sminkje alatt – amit otthon ritkán viselt, mert azonnal a

fürdőszobába sietett, kezet és arcot mosott, amint hazaért – felsejlett az a régi lány, aki elbűvölt abban a hat évvel ezelőtti balatoni buliban.

Nyílt, kedves és készséges volt. Vörösesbarna, hosszú hajú, nőies.

Csupa szeplő. Az a fajta nő, akitől nem kellett tartania egyetlen férfinak sem. Csillogó szemmel hallgatta, amit mesélek.

Most is csillogott a szeme.

– Éhes vagy? – kérdezte.

A lakásban ínycsiklandó fokhagymás illat terjengett. Elvette tőlem a cuccaimat, én pedig csodáltam az önuralmát, hogy nem kérdez semmit.

Nem a gyerekkel, hanem végre velem törődik. Egy pillanatig eljátszottam a gondolattal, hogy talán gyerek nélkül is boldogok lehetnénk. Ez a nő jól érezné magát velem.

– Inkább innék egy sört.

Feszítettem a húrt, emlékezvén a múltkori esetre.

Láttam, hogy a feleségem arcán átsuhan egy rosszalló kifejezés – teljes volt a szesztilalom a gyerekcsinálás idejére –, de aztán szó nélkül megfordult, odament a frizsiderhez, és kivett egy doboz sört.

– Nem akarsz előtte levest? Brokkolikrémleves.

Ezt szerettem még a bébigyártó menüsorból a legjobban, de most a szótól öklömnyire zsugorodott a gyomrom. Megjelent előttem a köpcös, szemüveges andrológus, amint tárgyilagos arcot erőltetve magára újra és újra elismétli.

„Csak és kizárólag orvostanhallgatók. Orvostanhallgató mind! Kiváló egészségi állapotban. Kikérdezzük a teljes családi kórképet. Egytől egyig fiatal, remek orvostanhallgatók, életképes spermával.”

Újra rákérdeztem, mennyiben javulnának az esélyeim a műtéti beavatkozással.

– Ötven-ötven százalék – felelte.

Tehát, gondoltam, vagy sikerül, vagy nem. De a fehér köpenyes egész lénye azt sugallta, hogy gyakorlatilag nulla.

A doki szemébe néztem. Keményen. Férfiasan.

– Ön bevállalná a helyemben?

A doki állta a tekintetemet.

– Én ilyet nem mondhatok. Ez a maga döntése.

Nem eresztettem a tekintetét.

– Mondjon egy százalékot. Mekkora az esélyem beavatkozás nélkül? A spontán teherbe ejtésre.

Az orvos rám nézett, aztán valahová a hátam mögé.

– Nos. Ha optimista becslést kíván hallani, legyen cirka… három százalék.

ANNI

Tömött bevásárlószatyrokkal botladozom fel a félhomályban Rita rendelőjéhez. A lépcsőházban pállott szag terjeng.

A gang végéről látom, hogy a rendelő ajtaja félig nyitva, Rita papucsban fogad, nyúzottan, a haja hátul apró copfba összefogva. Cigizik.

– Gyere, gyere, gyere… – integet, de látszik, hogy ezt a slukkot még elszívja, ez jár neki, akármilyen nagy szarban vagyok is – csüccs le bent.

Egy perc és megyek. Még elintézek egy telefont.

Beesek a szatyraimmal a jól ismert váróba, amit két másik pszichológussal használ rendelőnek, és ez egyszer nem anyukaként, hanem páciensként nézek körbe. Nem nagyon tudom, mit kezdjek a kezemmel, a lábammal, a szatyraimmal, jobbra-balra fordulok az üres rendelőben, aztán leülök szokásos helyemre a gyereksarokba, a műanyag kisszékek és a babzsák mellett árválkodó egyetlen felnőtt méretű székre. A zsiráfos magasságmércére pillantok a falon. Vajon Beni is ilyen kicsinek érezheti magát ebben a rendelőben? Mert nekem a földön heverő

leporellós mesekönyvek, a műanyag kosárban várakozó színesek láttán egy pillanatra átsuhan az agyamon, hogy milyen védtelen vagyok.

Mire eluralkodhatna rajtam a pánik, Rita lekuporodik mellém.

– Hagyj itt mindent, ide ma már nem jön senki. Hű – vet egy pillantást a tömött bevásárlószatyrokra –, te tényleg szarban lehetsz, ha fagyasztott zöldborsóval jársz agyturkászhoz.

Átmegyünk a rendelőbe, és Rita felteszi a szokásos kérdést, amellyel minden ülést kezd, akármilyen korú a páciens.

– Mi bánt?

Nyelek egyet. Aztán szó nélkül előveszem a zsebemből a telefont, és Rita felé mutatom.

– Mostanában… ilyeneket kapok.

Rita összevont szemöldökkel átfutja az üzeneteket. Lebiggyeszti az ajkát, de az arcáról nem olvasok le semmit.

– Tudod, ki küldi?

Megrázom a fejemet.

– Tipped sincs?

Ismét a fejemet rázom. Fészkelődni kezdek, nyirkos tenyerem odatapad a bőrfotel karfájához. Elmesélem a csaknem egy hónapja tartó rémálmot.

– És te mit tettél ez alatt az egy hónap alatt? – A hangjából számonkérést hallok ki. Begubózom, befeszülök. Bemorculok, ahogy anyám mondaná.

– Hát… A második vagy a harmadik után kezdtem komolyan berezelni.

Elmentem a rendőrségre. Gondolom, totál hibbantnak néztek, de azért felvettek egy jegyzőkönyvet. Azóta semmi.

Magamon érzem Rita tekintetét, nem szól, a szeme karikás, az arca elgyötört, úgyhogy folytatom.

– A tónál ültem és…

– A Feneketlen-tónál? Onnan jössz?

– Igen.

– Mit csináltál ott ilyenkor?

– Öö… Semmit. Ki szoktam oda járni.

– Bevásárlásból jövet-menet?

– Néha igen.

Nem szól, csak némán fürkész. Aztán elkalandozik a tekintete.

Bevallom, hogy majdnem naponta kijárok oda, végül is egy percre tőlünk, közvetlenül a Bartók Béla út mellett van a pad.

Rita figyelmesen hallgat, jegyzetel. Aztán felpillant.

– Megpróbálom elképzelni a képet, ahogy egy fiatal nő ott üldögél, ha esik, ha fúj, és beszélget a nagyon fiatalon elhunyt férjével. Uhhh… ez erős.

– Azért… Nem annyira beteg dolog, mint amennyire hangzik –

mondom. – Laci egyik napról a másikra eltűnt az életemből. És… én is meghaltam aznap.

– Ezt hogy érted?

– Hát… elvette a jövőmet. Nincs miért élni.

Rita rám mered.

– És Beni?

– Na, igen. – Magamba zuhanva sóhajtok. – Beni…

Sejtem, hogy most mire gondol. Ennyi energiát és figyelmet szentel ez a nő az évekkel ezelőtt elhunyt vőlegényének, és közben fel sem tűnik neki, mennyire hiányolja őt a kisfia. Aztán kimondom az elvárt fordulatot: – Benin kívül természetesen. Ő ad értelmet mindennek, Laci utolsó ajándéka…

Rita arca már újra szenvtelen.

– Tehát – összegzi – nem tudod elengedni a férjedet, nem törődsz a saját életeddel, és közben… zaklató üzeneteket kapsz, amelyek megpróbálnak elbizonytalanítani a Lacival kapcsolatos meggyőződéseidben.

– Jesszus, Rita, muszáj ezt így? – mordulok rá.

– Akkor próbálok másképpen fogalmazni. – A jegyzeteibe pillant. –

Önvád… Lehet, hogy úgy kezeled a bűntudatodat, hogy ragaszkodsz a gyászhoz, és nem törődsz a saját életeddel?

A dolgozószobába zárkózott Lacira gondolok, az anyáméval összenyíló szobánkra, Edina félszobájára, ahová átmenetileg becuccoltunk, és azon töprengek, vajon mit értenek azon, hogy saját élet? Saját hely? Saját idő?

Saját célok, elképzelések, saját szégyellni való bulik?

– Ez nem döntés kérdése. – Végigsimítom az arcomat. – Nem gombnyomásra működik.

Amikor egyetlen hétvége alatt kiderül, hogy eltűnt a vőlegényed, a gyereked apja, a szerelmed az ágy másik oldaláról… és hétfőn megérkeznek a megrendelt kísérőajándékok, mintha csak Laci üzenne a túlvilágról: látod, nekem volt igazam. Az a száznyolc marcipánszív kibaszottul felesleges volt…

– Ha elengedném – nyögöm –, az azt jelentené, hogy elfelejtem őt.

Mintha… azt mondanám, oké, most már letelt az illendő gyászidő, most már le tudlak cserélni. Az élet megy tovább.

Rita rám sandít.

– Nem arról beszélünk, hogy felejtsd el Lacit. Az elengedés teljesen mást jelent.

Már nagy volt a hasam, amikor a padunkon ültünk kéz a kézben, és megfordítottam Laci kézfejét. A szívvonalából akartam kiolvasni, miért ritkulnak az ilyen pados pillanataink. De helyette az életvonalra csodálkoztam rá. „Azta, milyen hosszú.” És most már soha többé nem tudom megszorítani a kezét, hogy visszarángassam magam mellé.

– Veszítettél már el valakit? – kérdem halkan. – Valakit, akit igazán szerettél?

Biccent.

– Gondolom – dünnyögöm –, kiváló gyászmunkát végeztél.

Rita együtt érzőn mosolyog.

– Nem szeretném átvenni a mesélő szerepét.

– A pad számunkra afféle szimbólum – magyarázom. – Odajártunk kibékülni. A diplomámat megünnepelni. Amikor ott ülök a padon, az

olyan… Néha még most is érzem a jelenlétét.

Látszik Rita arcán, hogy próbálja fókuszba rántani a dolgokat, mielőtt utánam merészkedne a misztikus ködbe.

– Szerinted milyen világban létezik?

Felvonom a szemöldökömet. Anyám mostanában annyi mindent magyarázott nekem a köztes létről, a buddhizmusról, Jungról, Hamvasról, de az elbeszéléseiben a legmarkánsabban mégiscsak egy transzferváró képe rajzolódott ki, ahol mindenki arra vár, hogy megkapja az ELENGEDVE pecsétet.

– Én…

És akkor rádöbbenek, hogy nekem már fogalmam sincs, mit érzek az odafent kóborló Lacival kapcsolatban. Fogalmam sincs.

Talán két percig is hallgatunk, ami, ha egy terapeuta ül veled szemben, hosszú, kínos csend.

– Ha jól értem, azt mondod, a hat évvel ezelőtti életedet éled.

A hat évvel ezelőtt kapcsán most először nem anyám sápadt arcára, a kórházi műtő lámpájára, a kurva kísérőajándékokra gondolok, hanem arra a képre, amit az imént a szökőkútnál láttam. Zúg a vér a jobb fülemben.

– A veszteséget lassan megszokja az ember. De… a bűntudatot nem lehet. Azt soha.

– Folytasd – kéri Rita.

De én nem tudom folytatni. Azon gondolkodom, ha ismerném az apámat, ha elvitt volna hamburgerezni, vízibiciklizni, ha őt hívhatnám, amikor jókedvem van vagy szarban vagyok, jobban hittem volna Laciban?

Hiába borított be anyám tetőtől talpig a szeretetével, hiába nőttem fel úgy, hogy én vagyok a világ közepe, a kisördög mindig hozzátette: de nem kellettél apádnak! Világéletemben bizalmatlanul méregettem a férfiakat, megszaporáztam a

lépteimet

az

utcán

az

utánam

füttyögő,

tesztoszteronittas csoportok mellett.

– Én nem tudom, Anni, miért járod évek óta ezt a Canossát…

Izzadni kezdek. Egy pillanatra felvillan a szökőkút mögött felsejlő

Gellért-hegyi villa. Megráztam a fejem, remélve, hogy ettől kitisztulnak a gondolataim.

– Elképzelted már, hogyan oldozna fel? – erősködik Rita. – Mit mondanál neki?

Az arcom megnyúlik, és túlságosan is mellékesen azt mondom:

– Persze. Néha. Amikor kint vagyok a padnál.

– Meséld el nekem is. Mi történik ilyenkor?

Tétovázom.

– Ezek teljesen emberi érzések – biztat Rita. – Sőt éppen ezek az érzések tesznek minket igazán emberré.

– Ne haragudj, ehhez most… iszonyú feszült vagyok – tör ki belőlem.

Rita máris a fejét csóválja, inkvizítor üzemmódba kapcsol, és vázolja az előttem álló sivár, padhoz zarándokoló évtizedeket.

A padlót bámulom, a több mint nyolcvanéves faparkettát, amelynek diszkréten rohad a széle.

– De annyit talán elmondhatsz nekem, hogy meddig akarsz még bűnhődni? – kérdi Rita. – Egy évig? Még további hat évig? Tízig? Egész hátralévő életedben?

Még mindig a parketta sötétebb széleit követi a tekintetem.

– Oké – mondja, és felkapja a laptopját. Az összezárt térdén egyensúlyoz vele. – Eszembe jutott valami. Mi lenne, ha megpróbálnál nézőpontot váltani?

– Nézőpontot? – Felpillantok feszült arcára.

Felém fordítja a kijelzőt, sűrűn teleírt oldal villan fel.

– A nevet ne nézd! – figyelmeztet, bár a mutatóujja kitakarja a felső

sávot. – Egy poszttraumás páciensem… kitűnő munkát végzett.

Nem szólok.

– Mi lenne – néz a szemembe Rita –, ha csak a játék kedvéért nem a magad, hanem Laci nézőpontjából mesélnéd el? Ami veletek történt.

Döbbenten bámulok rá.

– Mármint hogy írjam le?

– Igen. Nem azt, amit tudsz, hanem azt, amit érzel.

– Mintha Laci írná?

– Igen. Próbáld beleképzelni magad a bőrébe. – Félrebillent fejjel folytatja: – A történetek a mi védőangyalaink. Mindent, ami befagyott, életre keltenek…

Látszik rajta, hogy ezt a dumát már sokszor előadta, és fel van készülve a további kérdésekre és tiltakozásra, ám véget vetek a szóáradatnak.

– Naplót fogok írni. – Furcsa megkönnyebbülést érzek, amikor kimondom. – Az ő nevében, egyes szám első személyben. Van egy alkalmazás, amibe a dolgaimat írom. Nyitok egy mappát Lacinak. Öt évre visszamenőleg. Vagy az fura? Az túl fura.

– Nem, dehogy – mondja felélénkülve. Azt hiszem, most válok terápiás

csemegévé a számára. – Éppen ez a narratív pszichológia lényege. Néha egy énen kívüli narratíva képes kibillenteni az embert önmagából.

Meglátod, mennyi mindent tudsz Laciról, amit nem is sejtesz.

– Újból meg akarom ismerni őt! A hús-vér Lacit. Nem az eltemetett szerelmemet.

Szükségem van néhány pillanatra távol az emlékektől. Távol a haláltól.

Hogy elszámoljunk egymással.

– Tudod, milyen óriási lépés ez, a francba is! Annuska, vegyél magadnak virágot!

LACI

– Anni – mondtam köszönés helyett, ahogy beléptem az ajtón, és pillantásom a nappali szőnyegén szanaszét heverő játékokra esett –, ennyi erővel a gyerekjátszóban is leadhatnád…

A feleségem kilibbent hosszú lábain, kezében a mobiltelefonjával.

– Neked is szia – morogta. – Még valami?

Nem gondoltam, hogy ilyen banálisan hozzuk a papírformát. Hogy mint oly sok apa, én is vegyes érzésekkel rohanok majd esténként lakóparki otthonunk felé. Alig várom, hogy magamhoz szorítsam a fiamat, miközben a feleségemmel csak kerülgetjük egymást.

– Ha három játéknál többet lát egyszerre a gyerek, hiperaktív lesz.

Emlékszel? Felolvastam neked azt a cikket…

Anni rám emelte a szemét, de nem szólt. Elkezdtem bedobálni a játékokat a nappali szekrénysorának az aljába, hogy ne zavarja össze a gyereket. Ebben a pillanatban Beni hevesen tiltakozni kezdett, ami teljesen érthető volt a részéről. A sárga elefánt fülébe bele is kapaszkodott, mire Anni hevesen kikapta a kis kezéből, és behajította a kihúzott fiókba.

Csak sajnálni tudtam örökké keserű feleségemet, hogy itt ez a gyönyörű

gyerek – mert azt elfogultság nélkül mondhatom, hogy Beni gyönyörű

baba volt –, és semmi örömét nem leli benne.

Ami azt illeti, egymásban sem leltük örömünket már jó ideje. Vissza-visszatérő

vágyammá

vált,

hogy

reggelente

a

régi

lakásom

hálószobájában ébredjek egy egyéjszakás csaj mellett.

Miközben Anni elnyomakodott mellettem a formás félgömbjeivel, felemeltem a bömbölő fiamat a földről, és kibotorkáltunk a fürdőszobába.

Ez volt a mi időnk. Annyira édes volt, ahogy a négy szál haja égnek meredt a gömbölyű fejecskén, miközben hurkás lábaival lelkesen rugdalta

a vizet.

– Tudod, Anni, nem értelek – szóltam ki vállam fölött a fürdőszobából.

– Mit nem adnék, ha egész nap vele lehetnék!

– Én is bírnám – dünnyögte –, ha csak a fürdetésre csatlakoznék…

Nem tudtam másra gondolni, mint hogy nem az anyaság okoz neki csalódást, hanem én. Kibaszott fáradt voltam. Én tisztességgel lapátoltam haza a pénzt, a feleségem meg otthon küszködött a gyerekkel, és egyre fásultabbak és boldogtalanabbak voltunk. Én hülye azt hittem, azzal, hogyha hozom azt, amit egy férfitól generációk óta elvárnak, majd a feleségem is hozza zsigerből, amit egy nő felvállalhat a közös munkamegosztásból: ellátja a gyereket, rendben tartja a lakást, és ez még némi elégedettséget is okoz neki.

– Neked fogalmad sincs – mordult rám Anni –, milyen egész nap úgy mosni, teregetni, takarítani, főzni, vécét pucolni, pisilni menni, hogy Beni a sarkadban van, és örülsz, ha berakhatod a járókába, csak legyen már három percig el magában… – Megállt a fürdőszobaajtóban, és csak mondta és mondta. – Fogalmad sincs, milyen atomnyűgös tud lenni, ha épp olyanja van, hogy vegyél fel, anya…

– Uramisten, Anni… a gép mos, a gép mosogat…

A fiam szája még mindig lefelé görbült, pedig az esti fürdetés volt számára a nap fénypontja. Anni elvette tőlünk ezt az örömöt.

– Á. Napi nyolc órában én is állom a sarat – nyűgösködött. – A hétvégi és esti műszakokat osszuk már meg testvériesen…

Elhűlve fordultam hátra.

– Beniről van szó! Nem valami szaros prezentációról! Vagy egy aprócska zavart keltő motyóról…

– Éppen azon töprengtünk ma az anyukákkal a játszótéren – mondta, miközben beügyeskedte a szendvicseket a sütőbe –, hogy azoknak a férfiaknak, akik soha nincsenek otthon, mert – ujjával idézőjeleket rajzolt a levegőbe – rengeteget dolgoznak, vajon hány százaléka dolgozik rengeteget valójában.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Semmit. Csak amikor még dolgoztunk, soha nem láttunk reggeltől estig gürcölő férfiakat…

Azt hiszem, elértem azt a pontot, hogy nem megy tovább. Próbáltam felidézni azt az Annit, akivel könnyen nevettünk, és összekaptunk, és napközben arról álmodoztam, milyen maratoni kefélés következik este, amikor hazaérek, és ő is akarta, és én is akartam, kurvás kis felsőkben mászkált otthon, és pushup melltartóba gyömöszölte a gyönyörű, alma nagyságú cicijét. Amit viszont ez a mostani Anni csinált, az kicsapott volna egy városnyi biztosítékot.

JUTKA

A lakásban rozmaringillat terjeng, igyekszem kitenni magamért.

Felteszem forrni a teavizet, a konyha egy merő csatatér.

Először lesz nálam összejövetel – pedig havonta találkoztunk, mindig valaki másnak a lakásán. Anni és Beni miatt bajos lett volna partit szervezni.

Most viszont elhívom őket. A lányok becsöngetnek a divatos táskájukkal, gondjaikkal, túlsúlyukkal, bézs és bronz árnyalataikkal, szorongásaikkal, önigazolásukkal, a feltűnő fülbevalóikkal, körüllengi őket egy hömpölygő, dagályos erőtér, és a lakás végre ismét megtelik élettel.

Anni és Beni kínzó hiánya reggel és este emlékeztet, hogy újra és újra feltegyem magamnak a kérdést: mit rontottam el?

Gyertyás meditációs partit rendezek. Majd szétfeszít az eltökéltség, az optimizmus, a jóakarat.

Elsőként Zsuzsa barátnőm érkezik, beleszimatol a levegőbe, megjegyzi, hogy szokatlanul nagy a rend, és segít teríteni.

Ahogy átadom neki a nagy salátástálat, rám pillant.

– Jól vagy? – kérdezi, én pedig bólintok, igen, persze, teljesen.

Erős baráti kör vesz körül, rongyosok – sokan hozzám hasonlóan ruhákat árulnak –, vendéglátósok, egy volt modell, egy pénzügyi igazgató és egy röntgenorvos.

Körbevezetem őket, tetszik nekik a lakás, mutatom a szobát, ahol Anni és Beni lakott még egy hete.

Igen, egymásba nyílnak az ajtók, és tökéletesen megértik, nehéz egy fedél alatt, felnőtt gyerekkel. Pláne egy unokával. Bármelyik anyával megtörténhet. Hogy kiürül a szoba.

Igen, tudom, bármelyik anyával megtörténhet, de én úgy érzem, hogy csak bizonyos anyákkal történik így, ezzel az anyával meg amazzal, akit itt meg amott egyesével szemeltek ki. És én beleestem a szórásba.

Pedig először – még magamnak is nehéz bevallanom –

megkönnyebbültem. Élveztem, hogy azt csinálok végre a saját

lakásomban, amit akarok. Nem kell főznöm, sütnöm, Beniért rohangálnom… Felajánlottam Anninak, amikor végre hajlandó volt felvenni a telefont, hogy Beni egy hétig nálam, egy hétig meg nála legyen, de hallani sem akart róla.

És most eljött hozzám a másik családom, a barátaim.

– Mostanában fákat ölelgetek! – szólal meg Mariann, amikor mindnyájan letelepszünk a rusztikus étkezőasztal mellé. – Próbáltátok már? A fa feltölt energiával. Próbáljátok ki.

– Hihetetlen, mi van a természetben! – helyesel Kati, és a tenyerével csodálattal, szinte érzékien végigsimít a robusztus étkezőasztalomon. – Én szabály szerint érzem a „faenergiát”. Ebben a gyönyörű, rusztikus asztalban is!

Ezek a nők sok mindent láttak és éltek át, hozzám hasonlóan. A férfiakkal kapcsolatos élményeik lexikon méretű könyveket tölthetnének meg.

Ezek a lányok (Mariannt leszámítva, akinek nagykanállal adatott meg a házas-és családi élet összes pozitívuma) soha nem éltek a konvenciók szerint, mindent maguk teremtettek meg, amijük volt, és ötvenes éveikre a sok év nehézségei során összeszedett alázattal figyelték, mit akar még tőlük az élet.

A lányokhoz képest hátránnyal indulok az ellazulás felé, ezért amikor már beindult a beszélgetés, kiosonok a konyhába, és felhajtok egy kupica körtepálinkát, amit nem tettem ki az étkezőasztalra, amolyan orvosságként tartom a kávéfőző filterei mellett.

A torkomban szétáramló alkohol kellemesen tompítja az érzékeimet, mire visszatérek, az a hangulat már elcsendesül, a könnyű, fehér vászonfüggönyök visszaverik a gyertyák fényét. A csodálatos cserépkályha, ami annyi embernek ontotta valaha az otthon melegét (most már csak díszként szolgál, nem volt szívem kidobni), szilárd keretet szolgáltat ehhez a képhez.

Végignézek a barátaimon, szépek és erősek, ismertem a történeteiket, tudom, mi minden van mögöttük. Ahányan voltunk, annyiféleképpen gondolkodtunk a nem e világi dolgokról, voltak közöttünk buddhisták, ateisták, baptisták, kikeresztelkedettek, katolikusok, zsidók. Mindannyian hittünk egy magasabb rendű tudatosságban, energiában, a szellemi vezetőben, a szárnyas védőangyalokban vagy a feltétel nélküli szeretetben – végül is mindegy, hogy nevezzük.

Reménykedem benne, hogy energiáink összeadódnak. Lehunyom a szememet.

Szinte azonnal a lányom jelenik meg előttem, kis piros műanyag esőkabátban. Piros csizmácskát visel hozzá, amit katicák díszítenek, a hozzáillő esernyővel. Jól emlékeszem erre az esőkabátra, a Fontana áruházban vettem neki, szeptember első hetében, ez volt az egyetlen gyerekruha, ami megmaradt a nyári leárazásról. Aznap reggel, amikor átadtam Anninak, hogy megkönnyítsem a korán kelést, odakinn hét ágra sütött a nap, egy-két szelíd bárányfelhő úszkált csak az égen.

Megpróbáltam lebeszélni, hogy így induljunk oviba, elmagyaráztam, hogy a katicás kabát azért esőkabát, mert esőbe való, de Annuska ragaszkodott a katicás kabáthoz.

Rám nézett azzal az optimista arcocskájával.

– Csinálj esőt, mama!

Természetesen abban a pillanatban elolvadtam. A tudat, hogy a lányom szó szerint veszi, hogy a mama bármit képes megtenni érte, mindenhatóvá tett.

Megfogtam a kezét, és elindultunk lefelé a lépcsőn. Mire a Móricz Zsigmond körtérre értünk, máig nem értem, hogyan, szakadni kezdett az eső. Igazi nyári zápor.

Anni felnézett rám, az arca ragyogott:

– Kösz, anyu!

Lassacskán megszoktam a gondolatot, hogy mindenható vagyok a lányom életében.

Hogy a többiek lelkében és lehunyt szemhéja mögött milyen mozi futott, nem tudom, de amikor szép csöndben kijöttünk a meditációból, és némán belekortyoltunk a teánkba, váratlanul megszólalok.

– Megszűnt Anni élete felett a varázshatalmam.

A lányok összenéznek.

– Teljesen szét van esve. Újabban – sóhajtok – már figyelik is.

Meggyötörten nézek körbe, zavart tekintetek néznek vissza rám.

– Fasza!– mondja végül Györgyi, akinek minden második szava káromkodás.

Kati felvonja a szemöldökét.

– Hogy érted azt, hogy figyelik?

Nem akarom kiadni a lányomat, de azért megpróbálom érzékeltetni, mennyire súlyos a helyzet.

– Azt állítja, hogy valaki zaklatja telefonon – mondom, és a hangom akaratlanul is magasabb tartományba siklik. – Úgy érzi, hogy követik.

– Láttad azokat az üzeneteket?

Hogyne láttam volna, még a rendőrségi jegyzőkönyvben is volt szerencsém olvasni!

– A lányomnak nincsenek ellenségei – mondom gyorsan –, ismerem minden barátját, kollégáját.

Edit, aki ritkán ragadtatja magát heves gesztusokra, most kifakad.

– Már ne is haragudj, Jutka… Komolyan mondom, nem értelek. Ha az én lányom állítana ilyesmit…

Ez fáj. Edit lánya évekkel ezelőtt férjhez ment egy szerény, halk szavú fiúhoz, aki a tenyerén hordozta Vikit, úgyhogy Edit már letehette a maga batyuját.

– Jaj, Edit… Te jóságos ég! – Györgyi a szemét forgatja, kiönt egy pohár bort, és felém nyújtja. – Jutka, kért tőled segítséget Anni?

– Azt mondja, elment a rendőrségre, de ott nem történt semmi azon kívül, hogy felvettek egy jegyzőkönyvet.

– De kérte tőled, hogy tudom is én… segíts utánajárni…

– Kifejezetten nem kérte, de azzal, hogy elmondta…

Györgyi nem várja meg, hogy befejezzem a mondatot.

– Mégis mit tudsz tenni? Testőrként kísérgetni? Ráállítani egy magánnyomozót?

Nem felelek. A borstartót és a sótartót babrálom, és elidőzöm a gondolatnál: ráállítani egy magánnyomozót?

Világéletemben biztosítottam a lányomat arról, hogy erős bástyaként állok mögötte. De vajon nem lenne ma erősebb, ha nem állok mögötte mindig bástyaként?

Mindent az anyaságomra tettem fel, felneveltem a kislányomat apa nélkül, sőt az apja és a családja kifejezett akarata ellenére. Mindent megadtam neki, ami tőlem tellett, de férfi, apa nem volt az életünkben.

A barátnőim, akik, igen, nyugodtan mondhatom, hogy a tágabb családom, átélték a férfiakkal történő együttélés poklának minden bugyrát.

Talán az ő lányaik boldogabbak?

Szerettem volna, ha Anni férjhez megy egy kedves fiúhoz, és Laci ambiciózus volt, olyan fiú, aki – és ilyet a mai fiatalok között már csak elvétve találni – tudja, hová tart az életben.

Annuskámmal sokat beszélgettünk erről, de ő – hiába volt igazi szépség

– folyton azt hajtogatta, Laci nem biztos, hogy rá vágyik. Aztán addig beszélgettünk erről a fiúról, hogy egyszer csak bevonzotta, rádudált az utcán. Akkor azt tudtam csak mondani Annuskámnak, menj, és próbáld meg, milyen lehet – nem nyáron a Balaton partján –, hanem a hétköznapokban Budapesten…

Én csak nem akartam, hogy a lányomból egyedülálló harmincas legyen.

Vagy olyan lány, aki olyan szépen együtt él a barátjával, akár a régi házasok.

Vagy akitől azt kérdezgetik: nem rossz így egyedül karácsonykor?

BARNA

Itt vagyok, és várok…

Teszem a dolgomat. A kémprogramom, a Google és egy-két ügyesen manipulált marketingüzenet segítségével lassacskán ráfordulok a célegyenesre. Isten szeme mindent lát… és én is látom a következő

lépéseket. Feladom tehát az otthon dolgozást. Egy közösségi irodában bérelem a helyet, az asztalt, a számítógépet. A megfelelő helyen.

Feltápászkodom az asztaltól, és odamegyek a recepciós pult előtt álldogáló csajokhoz. Az egyik ránézésre hetes-nyolcas, a másik hatos a Fűevő-skálán.

– Pillanatnyilag nincs itt a recepciós – mondom, és vigyorgok –, lement a földszintre… átvenni a vizesballont.

A nők biccentenek, valami köszönömfélét dünnyögnek, és a szemükkel úgy pásztázzák a közösségi iroda termeit, mintha rejtett poloskákat keresnének.

– Szeretsz itt dolgozni? – érdeklődik a talpraesettebb, hatos.

Összenézünk. És egyszerre megváltozik a nézése, nem is tudom, a pupillája összeszűkül, a szája vonallá préselődik.

– Ühüm. – Nyomnom kell a sódert. Mindegy, hogy mit, csak mondani valamit. – Ti az új bérlők lennétek?

A vékonyabb, nyolcas csaj lelkesebb, mint a másik, végigpásztázza az összes íróasztalt. A tekintete megállapodik George Clooney-n. Ez a Petzvál utcai iroda ugyanis annyira lokálpatrióta, hogy minden szegletre jut olyan matrica, amelyen éppen egy híresség sétál a XI. kerületben.

– Még az is lehet. Meg tudod mondani – kérdi árnyalatnyi aggodalommal a hangjában –, hányan dolgoznak itt?

– Őszintén? Fogalmam sincs. Nem számoltam. Folyamatosan

bukkannak fel új arcok. Ki tudja – hazudom, pedig teljes mértékben tisztában vagyok a létszámmal. A környéken újdonságnak számít a coworking iroda, még jó pár asztal kihasználatlan, a légkör meglehetősen családias.

A hatos – kis hasika, vastagodó derék, szép pofika, talán harmincöt is lehet, klimax előtti utolsó stádiumos – idegesen pillog az asztalom felé.

– Megkérdezhetem, hogy te milyen jellegű munkát végzel itt? –

csipogja, aztán ahogy a szemembe néz, újra elkomorodik. – Csak hogy milyen típusú munkákhoz ideális…

– Programokat írok – felelem röviden. Tapasztalatból tudtam, hogy a nők ezt misztikus területnek tekintik, és nem bolygatják.

– Ó – mondja a hatos. – Az tényleg elmélyült munka. És… nem volna kellemesebb otthonról végezni?

Hogy lehet valaki ennyire felszínes picsa?

Udvariasan mosolyogva mondom:

– Ezt jól látod. Otthon, éjszaka megy a legjobban. Itt az ügyfeleimet fogadom.

Ők persze nem is sejthetik, ki az az ügyfél, akit itt akarok „fogadni”.

A másik lány még mindig mosolyogva méreget. Én is csak lesem, ahogy a kettőnk világa összeér. Helló. Olyan jó nő, amennyire egy smink nélküli, kialvatlan, Converse tornacipős csaj lehet. Meg se mukkan, csak mosolyog, és néz. Megrebben a szeme.

Zsírmacska viszont beszél helyette is.

– Mi is az ügyfelek miatt gondoltuk… Főleg a tárgyaló miatt. Tárgyaló is van, igaz?

Felajánlom, hogy megmutatom nekik az irodát, amíg a recepciós visszaér. Körletvezetést tartok, lelkesen beszélek (talán túl lelkesen is) a kedvezményes

bérleti

díjakról,

a

becsületkasszáról,

ahová

a

kávékapszulákért szokás fizetni, a házirendről, és a tárlatvezetés végeztével, a kis teakonyhában előzékenyen megkérdezem, arcomon James Bond-os mosollyal:

– Teát vagy kávét?

JUTKA

Anninak kislánykorában volt egy kék hajú játék babája. A születése után egy nappal kapta, Zsuzsa barátnőm hozta be nekünk a kórházba. Helyes, szeplős rongybaba volt, bárhová mentünk, Kékhajú jött velünk, Anni ott szorongatta a hóna alatt.

Amikor először Görögországba utaztunk egy chartergéppel, olyan korán kellett kimenni a reptérre, hogy Anni ájultan aludt a taxiban.

Szegény gyerek félálomban esett át az ellenőrzésen is. A stewardess már a biztonsági öv használatát magyarázta a repülőn, amikor észrevettem, hogy Kékhajú nem ül ott Anni ölében.

Elkaptam a mellettünk mutogató légikisasszony kezét, és a gyerekre mutattam.

– Azonnal ki kell szállnunk! – súgtam elhaló hangon, miközben az arcomból kifutott a vér. – Élet-halál kérdése.

A nő megpróbált leszerelni, magyarázta, hogy már nem tudunk kiszállni.

Közben Anni is felébredt, zokogni kezdett, én pedig csak álltam a szűk folyosón, így végül a nő a pilótafülkéhez sietett. Nem érdekelt a több száz utas zúgolódása, addig erősködtem, amíg ki nem engedtek. Kiszálltunk, és rohantunk az első telefonfülkéhez, hogy a taxitársaságot hívjam.

Sosem felejtem el azt a pillanatot, amikor a Ferihegy előtti droszton közeledett felénk egy kopasz férfi, tömzsi karját végig a háta mögött tartva. Leguggolt Anni elé, és elővarázsolta Kékhajút… mi pedig egy későbbi géppel utaztunk Görögországba…

Bárkit elő tudok keríteni! A föld alól is. Ahogyan Kékhajút is megtaláltam.

Fészkelődni kezdek, hogy belakjam a széket. Jóska cinkos mosollyal kinyit egy üveg bort, újabb és újabb pohár folyékony bátorság kell hozzá, hogy rátérjek végre a történetre. Magamban elpróbálom a szavakat, mielőtt kiejteném.

– Emlékszel, ugye, Jóska, öt évvel ezelőtt meghalt a vejem.

– Nem egészen így fogalmaztál akkor – pontosít. – Talán azt mondtad, eltűnt…

– Na, mindegy – folytatom –, szóval emlékszel… nagy vonalakban.

Kutató szemmel néz rám.

Kőmosott farmernadrágot, bakancsot és feltűrt ujjú fehér vászoninget visel. Józsi volt az egyetlen fiú az osztályunkban, és állandóan nevettünk rajta, mert a közgazdasági szakközépben – az ötödik emeleti gépírásteremben – folyamatosan szakadt róla a víz, miközben mi, lányok légies könnyedséggel sajátítottuk el a gépírás alapjait.

Józsi erőfeszítését azonban siker koronázta, egyrészt nem bukott meg

gépírásból – a legendás kétujjas technikája ellenére sem –, másrészt zsaru lett, ahol ezt a villámtechnikát ezer meg ezer kihallgatási jegyzőkönyv készítése alkalmával kamatoztathatta. Aztán negyvenévesen leszerelt, vett egy sportkocsit, és magánnyomozó irodát nyitott.

– Én mindig, mindenkit megtalálok – mondja.

Várja, hogy mutassam, figyelek rá. Nem hízott el, sőt gyúrni kezdett, amitől a nyaka egészen meghökkentő méretet öltött. Az arca napbarnított, magabiztos. A régi ismeretség okán egyből fogad. Én hálásan áradozom.

„Hát, te semmit sem változol, Jóska. A húszévesek is megirigyelhetnének.”

– Azóta volt pár ügyem – mondja közömbös hangon. – Ha felfrissítenéd az emlékezetemet…

Bólintok, és egyszerre nagyot sóhajtok.

– Szóval… meséltem neked, milyen boldogok voltunk, hogy Annikám férjhez megy. És nem jár úgy, mint… – Bólint, hogy érti, folytassam. De én nem tudok csak úgy átlépni a történetnek ezen a pontján. – Talán túlságosan is akartam azt az esküvőt… – Sóhajtok. – Talán jobban akartam, mint Anni. Rendes fiú volt, minden nyáron együtt nyaraltunk Fonyódon. Ott nőttek fel a szemem előtt. Annyira szépek voltak, és a fiú annyira ambiciózus…

– Egen… Azt hiszem, dereng valami – szakít félbe, és kiszól egy bizonyos Csillának, hogy keresse elő az ügyemet a 2010-es akták közül.

Csontsovány, már-már anorexiás kislány lép be, csőtopban, termetéhez mérten meghökkentően gömbölyű idomokkal, közel ülő szemmel, csinos, de kissé kutyaszerű arccal. Rosszkedvűnek tűnik. Jóska tekintete viszont felélénkül, ahogy a lányra siklik, aki korallszínű körmeivel megkocogtatja a dossziét. Ez lesz az.

– Khm… Egen… – tér vissza Jóska tekintete az aktámhoz. – Ő volt az a bróker, aki a nemzetközi tőzsdén a Nagykönyvekkel manipulált. Én felajánlottam neked akkor, hogy beszállunk. Csúnya ügy volt, már emlékszem. A hitelezők meg minden…

– Nos… igen. Csúnya ügy – visszhangzom.

– Te nem engedted, Jutkám, hogy akkor alaposabban megkapargassuk.

– Annyira féltettem Annit. Azt akartam, hogy minél kevesebbet tudjon.

Képzelheted, milyen állapotba került, a vártnál hét héttel hamarabb megindult a szülés. Borzasztó volt… és az az ijedtség a koraszülött kisfiúval.

Józsi fúj egyet, és a fejét csóválja.

– Remélem, ma már minden rendben van a kis pocokkal.

Előveszem a telefonomat, megérintem a képernyőt, és felé fordítom.

– Ejha! Délceg kis legény.

– Sikerült… – Nyelek egyet. – Megoldani. Amit akkor tanácsoltál.

Józsinak a szeme sem rebben. Ezek szerint emlékszik, mire célzok.

– Szűz kéz szerencséje – mormogja.

Rámosolygok. Harmincöt éve ezért a barátságos mosolyért nagyon hálás lett volna.

– Hasznos tanácsnak bizonyult – ismétlem halkan, hogy a szavak biztosan eljussanak Jóska tudatáig. – Életmentőnek. Lassacskán aztán lecsillapodtak a kedélyek. Nem háborgattak. A nászomékkal sem akartam forszírozni a dolgot. Képzelheted… Pedagógusok, vidéken élnek, az előtt a szörnyű nap előtt talán ha egyszer találkoztam velük. Annak ellenére, hogy a házasságuk előtt többet voltam Anniék lakásán, mint illett volna.

Laci már hónapokkal korábban gyanússá vált nekem.

– Hogy érted?

– Kezdjük ott, hogy állandóan dolgozott, a hét minden napján. Sok pénzt keres, ambiciózus, gondoltam kezdetben. Aztán az egyik ilyen állítólagos üzleti tréning idején kiszúrtam őt a Bartókon. A Szerájban ült három öltönyös férfival. Úgy láttam, mintha valamin vitatkoznának a vastag dossziék felett. Nem vette észre, hogy ott sétálok el a kirakatüveg túloldalán. Egy másik alkalommal, ugyanezen a helyen egy kis vörös nővel enyelgett. Már szépen kerekedett a lányom pocakja. Patthelyzet volt.

Csak szentségeltem, hogy minden kezdődik elölről. A lányomból is egyedülálló anya lesz…

Hallgatunk. Az arcomat pásztázza.

– Annyit azért mondhatok, hogy semmit sem változtál? Csak úgy sugárzol.

– Te sem, Jóska, komolyan mondom, jobb vagy, mint új korodban.

– Igen? Gondolom, a fehérjeitalok. – Halovány mosoly fut át az arcán. –

Mostanában bokszolok.

A kézfejére néz, a csuklóján bőr karkötő feszül, mintha bármelyik pillanatban szétpattanna. Próbálom a figyelmét visszaterelni az izmairól a sztorimra.

– Gyakran láttam, amikor náluk jártam, hogy Laci este elmegy a ház előtt az autójával, nem parkol le, hanem továbbhajt. Fura dolgai voltak…

Nem jött haza, csak órákkal később. Amikor pedig hazajött, unott és

kedvetlen volt. És én hülye, nem tettem semmit.

– Valamit ügyeskedett a bankszámlákkal is. Vagy rosszul emlékszem?

– Na, igen! Volt egy széfjük abban a lakásban a beépített szekrény aljában. Annak a kulcsát mindig magával hordta. Egyszer feldúltan, káromkodva jött haza, csengetett – soha nem szokott csengetni, mindig kulccsal jött be –, azt mondta, nem találja a kulcscsomóját. Idegesen téblábolt, majd amikor azt hitte, nem nézek oda, a gázcirkó belső oldalába nyúlt, kivett egy tartalék kulcsot, kinyitotta a széfet, és egy csomó borítékot gyűrt bele a zakója zsebéből. Akkor ez nagyon felháborított.

Nem sejtettem, milyen jól jön majd pár hónap múlva, hogy elcsíptem ezt a jelenetet. A baleset körüli zűrzavarban megtaláltam a kulcsot a cirkó mögött. Kinyitottam, és egy Pampers eldobható pelenkás zacskóba rejtettem mindent, amit csak találtam. Külföldi bankkártyákat, idegen nevekre szóló banki kivonatokat… volt ott minden!

Jóska mereven néz, pislogás nélkül, mint egy kígyó. A suliban is így nézett, feleltetés idején.

– És pénz.

– Dollár, euró és forint, amit el tudsz képzelni… De milyen jól vezettek az ösztöneim, hogy kivettem és eltettem, mert a károsultak vitték volna a széf tartalmát is az áron alul elkótyavetyélt lakással együtt.

– És a papírok?

– Megvannak. Annuskám épp a múltkoriban kérdezte tőlem, hogy miért tartogatok még mindig egy hónapos csecsemőkre való nadrágpelenkákat a szekrényben.

Jóska a fejét csóválja.

– Őrült egy csaj vagy te!

– Ott van minden a pelenkák közt. Nem mertem semmihez se hozzányúlni. De most már félek. Képzeld, folyamatosan félek, újabban úgy érzem, követnek… folyton a visszapillantót lesem…

A tőlem telhető legnagyobb rémülettel nézek rá. De Jóska csak kinyújtóztatja az izmait, a nyakát tornásztatja.

– Iderontotok nekem, amikor baj van – dohog. – Az összes ismerősöm rám zúdít mindent. Aki szarban van, annak egyből beugrik a Józsi! Aztán amikor már nem olyan forró a kása, eltűntök. Miért nem hagytad, hogy utánajárjunk! Akkor melegében kellett volna.

– Hát, mindenesetre – mondom bűnbánóan – jobb stratégia lett volna.

Érzem magamon, hogy próbálok megszeppentnek tűnni, de már

harmincöt éve sem állt jól nekem a naiva szerep, ezért még jobban rápakolok, hogy feledtessem az álmegszeppentséget.

– Van még itt egy-két dolog – folytatom –, a baleset körüli helyszínelés Szlovákiában a magyarul tudó, de magyarul nem beszélő rendőrökkel…

– Vagyis?

– Egy hét alatt lezárták az ügyet, a traktoros, akinek nekimentek, mármint állítólag, az is olyan… neki persze fizetett a kötelező alapján a biztosító.

– Itthon temettétek el?

– Hamvasztották. Egy héttel később már ott volt az urna Laci szüleinek a nappalijában. Itthon lassabban megy az ilyesmi, vagy nem?

Józsi arca nem túl biztató, előbb elnéz a vállam felett, ki a kirakatüvegen át az utcára, aztán körbe az aktáira, az üres meg a félig teli borra, majd megállapodik rajtam a tekintete.

– Nos. Nem kertelek. Elég cifra ügy, Jutkám. Elég cifra.

– Arra gondoltam – mondom óvatosan –, odaszólhatnál a Csendesnek.

Csendes vitte a legtöbbre abból az évjáratból. Ő volt a másik srác az évfolyamon. Jóskával szobatársak lettek a rendőrtiszti főiskolán. Lassan harminc éve valami belügyes nagykutya volt.

– Ühüm… nem, nem is tudom…

– Nem kérnék ilyesmit, de Anni mostanában különös üzeneteket kap.

– Miféle üzeneteket?

– Mint egy hülye krimiben. Olyanokat írnak neki, hogy tudjuk, hol a férjed… Ostobaság, tudom, de egy idő után csak ránk hozza a frászt. El is ment Anni a kerületi rendőrségre feljelentést tenni.

Kihalászom a táskámból és a kezébe nyomom a jegyzőkönyvet.

– Nem is gyanítjátok, ki lehet?

– Engem a mai napig nem hagy nyugodni a dolog, hogy ki volt az a kolléganő. Hogy lehet az, ha ott volt Laci mellett, neki egy haja szála sem görbült. És nem esik róla szó a jegyzőkönyvben. Hiába mutogattam a híváslistát, hogy a halál beállta idején jött egy hívás Laci telefonjáról.

Senki sem törődött velem. Sem a szlovákok, sem a magyarok… –

Megragadom a kezét. – Tudunk valamit tenni, Józsikám?

Ráteszi a kezét a kezemre, és megpaskolja.

– Adj nekem néhány napot, hogy összeálljon a kép.

A teljes kép – gondolom lemondóan – egészen biztosan nem fog összeállni. De hát a Mona Lisá-nak is komoly restauráláson kellett átesnie,

hogy feltárhassák az eredeti vonásait.

BARNA

Még többet akarok tudni róla.

Sok árulkodó, elejtett, mocskos dolgot összegyűjtöttem már a Múzsa nevű mappába. Szorgos hangya vagyok, a rám bízott weblapokat is pörgetem szimultán, mint egy sakkjátékos, egy villámkezű lemezlovas.

Az egyterű irodák legfőbb előnye, hogy nem lehet rejszolni. A kezem néha eltéved, de észbe kapok. Valószínűleg én már olyan vagyok, mint annak az orosznak a kutyája – ha csöngettek neki, nyáladzott, én pedig, ha monitort látok, fél szemmel a papír zsebkendőt keresem… és előbb-utóbb egy hentai pornóoldalon lyukadok ki.

A tágas, világos irodában, amelyben nemcsak íróasztalok, hanem írópultok is vannak – a buzi egészségtudatosoknak… (De ki az a fasz, aki egész nap állva ír? Állójegyet váltani egy távolsági buszra? Megjegyzem, egyetlen írópult-bérlőt sem láttam.) Visszafogom magamat, mert jövet-menet bárki ráláthat a monitoromra.

Hiába vannak a számítógépek speciális monitorvédővel ellátva, amelyek csak bizonyos szemszögből – kizárólag szemből és szemmagasságból –

engednek rálátni a képernyőre, mégsem tudok nyugodt lélekkel pornózni, ami viszont – nem meglepő módon – ugrásszerűen növeli a hatékonyságomat.

Aztán egy napon megjelennek.

Váratlanul ér a két lány felbukkanása, a folyosóról beszűrődő hangjuk éles figyelmeztetés, de én nem hallom, mert a Xanax, amit a bírósági tárgyalásom óta a bogyóim mellé szedek, hogy kizárjam a korrupt külvilág minden neszét, elfogyott, és ilyenkor a Beats Solo fejhallgató a legjobb barátom.

Amikor egy hosszú, Converse tornacipős láb közelít az asztalom felé, felkapom a fejemet. És elmondhatom, hogy egy pillanatra megijedek.

Kis híján a nevét kiáltom.

De azután visszakormányozom a tekintetemet a monitorra, és ők rám köszönnek, éneklő hangon, mintha vezényelnének nekik. Én pedig biccentek.

Helló, szevasztok. Örülök, hogy végre találkoztunk.

A fejét lehajtja, nem akar zavarni, a haja az arcába hullik, és zavartan mosolyog.

És mindjárt az első héten kiderül, hogy hozzá kell igazítanom a napirendemet!

Eredetileg délután kettőtől tízig bérelem az irodát, aztán elmegyek bevásárolni, bespájzolok az odúmba, mint a mókus novemberben. A bioritmusomat követő munkabeosztásomat teljesen felborítja, hogy a lányok már négykor lelépnek, hogy fél ötre odaérjenek az óvodába.

Mi a fasznak mennek ezek ketten egy gyerekért?

Egy fiúgyerek. Lementettem a képeit, gyakran látom, amikor az óvodáscsoporttal a Feneketlen-tó melletti játszótérre igyekeznek.

Kell tehát egy törzsidő, dél és négy között, amikor egyszerre vagyunk az irodában. Előrecsúsztatom a műszakomat pár órával. A szervezetem ádázul tiltakozik. A korai kelés a halálom, az éjszaka leple alatt élek, pörgetem a blogot, a pornót, és akkor éledezik a Fűevők diétás magazin bajtársi közössége. A kora délutáni órákban magamba roskadva ülök a gép előtt, felváltva járulok a hűtőhöz energiaitalért és a kávéfőző géphez.

Különösen, ha valamelyik csaj is a konyhában van. Nem vagyok túl mohó, Zsírmacskával is beérem. (Pedig Nyolcaskának jobban örülnék.) Arcomról le nem rohadó bájgúnár-mosollyal segítek kávét főzni, vagy teázgatunk.

Gyerekkorom óta utálom a teát. Teát csak akkor ittam, ha beteg voltam, és anyám belém erőszakolta. Még a szagától is lázasnak érzem magam, és reszketni kezdek. (Kisfiam, szemem fénye, apa drága büszkesége… csak pár percig lesz rossz… Anya csodapriznice.) Nem tudom, mit lehet szeretni azon a híg löttyön…

Fehér teáznak és zöld teáznak.

Zsírmacskából nem kifejezetten ömlik a szó, gyanakodva méreget. Rá is kérdez egyik nap, hogy nem ismerjük-e egymást, meg biztos találunk közös ismerőst, mert valahonnan rémlek neki. Játsszuk ezt a tudom, hogy tudod játékot… És mosolygunk. És teázunk. Well, well, well…

Nem mintha nem nézném folyamatosan a levelezésüket, akkor, amikor akarom. De a személyes közléseknek mégiscsak megvan a maguk varázsa.

Újdonsült

kolléganőim

valami

homályos

ötlettől

vezérelve

várostörténeti sétákat szerveznek. Több szempontból sem túl szerencsés számomra ez a Ráday Mihály-vonal, főképp, hogy a Converse cipős vezeti a sétákat, és Zsírmacska dekkol az irodában. Nem bánnám, ha fordítva osztanák fel egymás között.

A jobbik csaj mindig rohan. A legritkább esetben kávézgat. Ha néha

beugrik, leül a szék szélére az asztalukhoz, átfutja a mailjeit, aztán elnyeli a tárgyaló, ahol iskolák (sic!) vagy nyugdíjasklubok képviselőivel tárgyal a nagy bizniszükről. És lohol a gyerekért. A másik meg utána.

De már itt vagyunk. Egymás mellett. Karnyújtásnyira.

És egy pénteki napon lerogy mellém. A Múzsa. A bárszékre a konyhában.

Kortyolgatja a teáját, és maga elé mered, és idegesen pislog a telefonjára, mikor jön az ügyfél. Magamban felidézem a telefonos naptárát. (2015. június 6., 16.30, menzesz második napja, Beninek tornazsák!) Zsírmacska nincs a közelben, és Anni szemmel láthatóan tétlen várakozásban vergődik. Ágaskodik a bakancsos lábával (úgy látszik, ezt a kettőt ismeri, bakancs és Converse), kinyitja a felső szekrényt, a pulóvere felcsúszik, kivillan a karcsú dereka, nyújtogatja a nyakát, nézelődik.

Fogom a bögrémet, és utánamegyek.

– Egy kávét? – kérdezem kurva udvariasan.

A lány megfordul, a szeme karikás, szórakozottan mosolyog, de nem igazi mosollyal.

– Az rám férne.

Készségesen nyújtja felém a bögréjét, ami bumfordi és jajpiros, az oldalán kék vonattal. Hogy ihat egy felnőtt ember ilyen gusztustalanságból kávét?

– Nem teszek kárt benne? – veszem át a bögrét óvatosan –, mert, hát, elég értékesnek látszik…

A lány akaratlanul is elmosolyodik.

– Az is. A kisfiam készítette az óvó nénivel.

Arcizmom se rezzen.

– És nem árt neki a forró kávé?

– Idővel biztosan. Az óvónő azt ajánlotta, hogy gemkapcsot tartsunk benne. De minden délután be kell számolnom a fiamnak, hogy hány kávét ittam a vonatos bögréből. Úgyhogy akkor is ebből iszom, ha vörös iszapból készült.

Lefőzöm a kávét, emlékszem rá, hogy a lány tejjel, cukor nélkül issza.

Ő viszont nem emlékszik rá, hogy ezt bármikor is elárulta volna nekem.

(Bassza meg! Ilyen amatőr hiba!)

Háromszor is megjegyzi, hogy nahát, éppen így szereti.

– Erre áll rá a kezem – mondom. – Én is pont így iszom, tejjel –

mosolygok rá, miközben a tejtől tizenöt éve hígfosásom van.

Rám szól, hogy akkor tegyek a sajátomba is tejet, mert, ugye, én is így szeretem. (Bele se merek gondolni, mi lesz itt pár perc múlva… már most lesem, kijötte a dagadt szemüveges a férfiklozetről.) – Amúgy tetszik nektek itt? – váltok gyorsan témát.

Tanácstalanul körbenéz.

– Ah, jó, ha heti egy órát töltök itt… de klassz. Jó találmány, hogy nem kell egy egész irodát bérelned.

– Az. Mivel is foglalkoztok? – kérdem, pontosan azzal a hangsúllyal, ahogy begyakoroltam.

– Városnéző sétákat szervezünk – trillázza, és pislog, és mosolyog, és kicsit hintázni kezd.

– Akkor a tiétek már inkább köztéri iroda.

Felnevet.

– Kis piros esernyőt viszek magammal. Turisták utánam!

– És? Dübörög az üzlet?

Elnéz a vállam felett. Már az ügyfélre vár, már nem érdeklem.

– Alakul. Akik eddig jöttek, szerették. El kell érni, hogy ránk találjanak.

Szeretnénk felturbózni a weboldalt, aztán teszünk rá egy Facebook-kampányt…

Hátamat a konyhapultnak vetem, lazán csapok le a régen várt labdára.

– A weboldalban éppenséggel segíthetnék. Pont ilyesmiket csinálgatok a szomszéd asztalnál.

A csaj szeme felcsillan.

– Ó, hétfőn szerződünk le egy méregdrága tabáni ügynökséggel…

Nem tudok ellenállni, és megragadom a csuklóját. Egy pillanatra meghökken, de a szemébe mosolygok.

– Gyere, megmutatom, mit csinálok éppen. Aztán a kezét el sem engedve az asztalomhoz vezetem. Érdekes módon nem tiltakozik, és a fogságban lévő kezét sem próbálja akciófilmbe illő jelenettel kiszabadítani.

A tenyere meleg és nyirkos.

Tudom, hogy a 3D-s honlap dögösre sikeredett. Ettől eláll a lélegzete.

Hát, úgy is van.

– Ez baromi jó – ül le a formás seggével a székemre, bérlőtársként pontosan tisztában van vele, hogy csak onnan láthatja, min dolgozom éppen.

Én pedig megdöbbenek magamon, amikor észreveszem, hogy a nadrágomban ágaskodik az, aminek élő nőre nem lenne szabad, csak pornóra.

Felnéz, elmosolyodik.

– Nagyon drága vagy?

– Igen – próbálom zsebre dugott kézzel igazgatni magam –, eddig minden barátnőm úgy hívott, te Drága… – Erőlködöm, jópofizok, egyébként tényleg drága vagyok. (Ha tudnád, mennyit fizetnek egyesek önként és dalolva!) – De a munkahelyi kollégák kedvezményt kapnak.

Amúgy elég három hónapos határidővel fizetnetek.

Rám néz, felsóhajt.

– Hű… ezt sürgősen meg kell beszélnem a cégtársammal.

Tudom, hogy Zsírmacska lesz a kemény dió. Őszintén szólva meg is lepődöm, amikor a Converse cipős egy órával később a tenyerembe csap.

– És mikorra kellene?

– Tegnapra. – Nevet.

Nevetni eddig nem is láttam. Gondolom, megszokta, hogy ez a mosoly óriási kedvezményeket hoz neki.

Visszamosolygok.

– Akkor találkozzunk holnap.

Meglepődik, de aztán bólint.

– Holnap a társam fog veled tárgyalni. Én nem tudom kire bízni a kisfiamat. – Majdnem azt mondom, hozd magaddal. De nem mondom. –

Elég szegénynek, hogy sokszor vasárnap is másra hagyom. Akkor is vezetek a sétákat – teszi hozzá, és a recepcióra pillant, majd megint rám.

Elmagyarázom neki, hogy éppen a sétára van szükségem, hogy lássam munka közben. Úgy működöm, hogy látnom, éreznem kell azt, amihez a segítségemet, a megoldásomat kérik.

– Látnom kell – mondom –, miről szól ez az egész.

A szemem sarkából látom, hogy megérkezik egy nagyon magas, nyári ruhás nő valamelyik tantestületből, és tanácstalanul körülnéz.

– Akkor… vasárnap tízkor a Kosztolányin. Szeretettel várunk.

Csendben szentségelek magamban. Még szerencse, hogy csak a kerületbe kell mennem, három perc otthonról.

– Hajnali háztetők? Vagy milyen túra ez?

Elneveti magát, úgy látszik, kihozom belőle a mosolygós énjét…

– Sajnálom, de az emberek ragaszkodnak hozzá, hogy ebédre

hazaérjenek. Ez az időpont van belőve.

Arcomon kétségbeesés látszik.

– Nem mehetnék oda a második felére?

Egymásra nevetünk. Úgy látom, hogy a csaj szemében felcsillan valami… Úgy látom, minden tetszik neki, amit mondok. Úgy látom, bejövök neki.

– Gárdonyi tér, a Hadik előtt… fél dél körül fogunk odaérni. De ne késs, mert öt-tíz percnél többet nem tudunk egy helyen tölteni.

Ragyogva ülök vissza az asztalomhoz. Mintha hájjal kenegetnének. És a nadrágom még mindig szűk…

ANNI

Azt mondják, a szépreményű startup vállalkozások kilencven százaléka azért fuccsol be, mert összevesznek az üzletfelek. Nincs főnök, vagy mindenki az. Három hét után veszünk össze először Edinával, amikor nem akarja módosítani a tabániakkal kötött előszerződést Barna kedvéért.

Elrohanok, de úgy bevágom a térdemet az iroda közepére gurított nyomtatóba, hogy megsajnál, paleo muffint hoz, és végül enged a szerződést illetően. De Barnára továbbra is megjegyzéseket tesz, szerinte vagy gúnyosan mosolyog, vagy teljesen érzéketlenül ül.

– Szepi a jó kapcsolat – szögezi le Edina sokadszorra.

Ropogós fehér ingében, fényesre pucolt cipőjével, az arcán szétáradó mosollyal éppen az ellentéte a csendes, zárkózott Barnának.

Szinte semmi sem történik Pesten, amiről Szepi ne tudna. Ő a két lábon járó Twitter, tudja, hová jó elmenni, hol érdemes enni, ismeri a klubok beengedő-és kidobóembereit. Tudja, melyik nálunk forgató világsztár hová jár inni. Képes jegyet szerezni telt házas előadásokra, jó áron kerít füvet, lányokat, fiúkat, az éjszaka közepén esemény utáni tablettát.

Hajmeresztő történetekkel traktál bennünket. Arról, hogyan csempészik be a szupermarketben vásárolt italokat a bárba, mivel tudnak egy kis pluszjövedelemhez jutni, és hogy milyen különc vendégeik vannak. Kiről lehet tudni már megérkezéskor, hogy kérni fogja az „éjszakai hálótárs segítséget”, kinek kell esténként többször kicserélni a párnáját, és hogyan oldják meg, ha ötven pótágyat rendeltek a vendégek, de a raktárban csak harminc pótágy van, ebből kettő romokban…

Beni is odáig van Szepiért, könyörög, hogy vigyük magunkkal a szállodába, de az nem éppen gyerekbarát, aspergeres kisfiúkra szabott

környezet, úgyhogy Szepi fakultatív programként jöhet csak szóba.

Nagyon bevált Beninél a Rita által javasolt babos jutalmazás. Vettem egy zacskó babot a piacon, Beninek pedig van egy bögréje, abba gyűjti a babszemeket. Az új élet Edina lakásában ugyanis egy csomó új rendszabállyal jár. Egy zoknielpakolás például két szem babot ér, a gyors reggeli öltözködésért öt is jár. Beni imádja az ilyenfajta átlátható szabályokat, és Szepi lassanként előlépett ultraszupermegababos motivációvá.

Ő is tisztában van vele, hogy húsz szem babot ér, ezért időnként elkísér minket a körtéri Mekibe, hogy japánul is elmesélje a szálloda piszkos kis titkait.

Beni ilyenkor a hasát fogja a nevetéstől, és három napig keresztkérdéseket tesz fel, hogy lebuktassa Szepit, valóban japánul beszélte, vagy csak halandzsázott.

Edinával megpróbáljuk a lobbyban üldögélőkbe vetíteni mindazokat a sztorikat, amelyeket Szepi mesél a vendégekről.

– A szőkét figyeld! – súgja Edina. – Az újsággal…

Festetlen, szemüveges szőke lány ücsörög a Budapest Business Journal-ba mélyedve. Kleopátra-frizurája nyílegyenesen hullik a vállára, mintha paróka volna. Előtte narancslé szívószállal.

Értetlenül pillogok Edinára.

– Tudod, ki az? – tátogja.

Alaposabban szemügyre veszem a lányt, ami nem egyszerű, mert beletemetkezik a lepedőnyi újságba. Edina addig pantomimezik, amíg rá nem ismerek a profiljára. A lány magyar, méghozzá színésznő, csak az alig sminkelt arc és az új, szőke frizura miatt nem ismerem fel. Leesik az állam.

Szepi imád sztorizgatni a szállodában randevúzgató celebekről, de mindig az az érzésem, hogy a városi legendából, a bulvárkönyvekből és -

lapokból merít ilyenkor a szokásos bennfentes stílusában. Ráadásul ez a színésznő egyáltalán nem a celeb kategória.

Edina felé fordulok, és látványosan eltátom a számat.

Ebben a pillanatban a lobbyt belengő halk klasszikus melódiába belehasít a Guns N’ Roses. Mosolyogva kapom fel a telefont.

– Helló.

– Hol vagy? – Barna hangja kedves, de máris számon kérő. Ez tetszik nekem. Elvigyorodom.

– Egy luxusszálloda halljában.

– Remek. Máris dobtál?

A nyelvem hegyén van, hogy itt aztán remek randilehetőségek kínálkoznak magyar hölgyek számára, de visszanyelem, mert úgy látom, mintha a színésznő felfigyelt volna a magyar szóra.

– Attól függ, mivel tudsz előrukkolni – kuncogok.

„Szereted az olasz kaját?” Váratlanul ért szerdán a kérdés. Épp csak beugrottam az irodába. Barna szemében nyugtalanság csillant, ahogy a fénymásolónál álltunk, de a hangja magabiztos volt. Egy pillanatig haboztam, de nem bántam meg, hogy igent mondtam, mert meglepően jól sikerült az első vacsora. Semmi nyomulás, inkább csak lazulás…

– Egy francia film? Egy sebzett férfiról és egy nőről, akik egy tangótanfolyamon találkoznak.

– Ó! – mondom.

A szemem sarkából Szepit látom közeledni.

– Hatkor az iroda előtt! – mondom gyorsan, aztán kotorászni kezdek a táskámban a prospektusainkért, amelyekben ott van a szállodásoknak járó boríték is.

– Nnna – mordul Edina felderülve.

Szepi mosolyog, egész testével felénk fordul, de a szeme sarkából egyfolytában a forgóajtó környékét fürkészi. Egyébként is lassú vele mindenfajta kommunikáció, kétpercenként ugrasztják valami hülyeséggel.

Gondolatban már a délutáni randevúnál tartok. Hattól a fürdetésig rábízhatom Benit Edinára, előtte haza tudok szaladni átöltözni…

– Figyelsz, Anni?

– Tessék?

– Érkezik délután egy huszonöt fős csoport. Japánok. A vacsorájuk rendben, az Andrássy 98.-ban esznek, de ki kéne tölteni hattól nyolcig két órát

valami…

ööö…

zenei

túrával.

Meg

vannak

őrülve

a

dórémifászóért…. – Szepi a homlokát ráncolja. – Harmincnégyszer huszonöt az össz… – ja nem! – két dollár per fő az idegenvezetőé…

Egy köteg valutát nyom a kezembe.

Mondom neki, hogy nincs zenei túránk, de csak erősködik.

Mégis mi a fenét dobjunk össze a szolmizálásról három óra alatt?

– Notmájbiznisz – vigyorog.

– Megoldjuk! – pattan fel Edina. – Az egész heti bevételt kitermeljük néhány óra alatt.

– Részemről az öröm – mondja Szepi gáláns vigyorral. Aztán a jellegzetes, tempós, gördülő léptekkel, ahogy itt a szállodában mindenki közlekedik, már el is surran, vissza az őrhelyéhez, a forgóajtóhoz.

– Szegény – néz Szepi után Edina.

– Miért szegény? – csattanok fel. Éppen most barmolta el az esti randevúmat.

– Hát… látszik, mennyire rád van kattanva.

Edina a vállára teríti a kendőjét, éppen egy légkondi alatt ültünk, egyenesen a nyakunkba zúdult a húszfokos hideg. Igyekszem közönyös arcot vágni.

– Akkor mi legyen a japán csoporttal?

– Megcsináljuk – mondja határozottan.

Elkerekedett szemmel nézek rá.

– Pár óra alatt?

Azt már hozzá se kell tennem, hogy a moziban egy francia filmet játszanak egy sebzett férfiról és egy nőről, akik a tangótanfolyamon találkoznak. Benne van a tekintetemben.

– Miért ne? Végigsétálsz velük a szokásos útvonalon, a Hadik-túrán, és továbbmész a Feneketlen-tóhoz, a Bartók-szoborhoz… Lenyomod ugyanúgy Karinthyt meg Böhm Arankát, kiegészítve néhány mondattal A csodálatos mandarin-ról, a Mikrokozmosz-ról… meg hogy egy fonográffal járták a falvakat… Ilyesmi.

Magamba roskadok.

– Ezt ugye te sem gondolod komolyan.

– Miért?

Hitetlenkedve csóválom a fejemet.

– Lehet, hogy neked meg a nagy dumás Szepinek ez megy…

– Elmondod ugyanazt a szöveget, amit szoktál, és most itt helyben kiguglizok neked mellé tíz szolmizálós mondatot.

Némán szentségelek magamban. Edina soha életében nem beszélt végig két órát angolul, még magyarul sem. Bassza meg! Fontosabb neki a pénz, mint hogy egy morzsányi magánélet…

– Randim lett volna – szűröm a fogam között –, de mindegy.

Felállok, és érzem, hogy egyre dühösebb leszek.

– A japánok elutaznak, de Barna meg a mozi holnap is ott lesz – mondja Edina behízelgő hangon.

Ő is feláll, s ahogy kisétálunk, alaposan szemügyre veszem az alkalmi

partnerére várakozó színésznőt.

Minden nő, aki kicsit is csinos, pakolgatja a lábait, és arra vár, hogy megmentsék. Csak én küszködöm. Névtelen zaklatók, japán csoportok, állandó költözködés, alkoholizmus, mostantól kezdve ez lesz az életem.

LACI

A kapcsolatunk nem volt jó.

Volt viszont egy koraszülött fiunk. Mindenhová rohangáltunk vele, végül egy Dévény Anna-módszerrel dolgozó fejlesztőpedagógusnál kötöttünk ki, aki otthonra is rengeteg feladatot adott.

Anni mindig fáradt volt. Sokszor már este nyolckor kidőlt, én pedig ott ültem egy doboz sörrel a kezemben a televízió előtt, bambán, egyedül. Ez volt a mi „közös” életünk.

Már nem is mérgelődtem. Egyszerűen tudomásul vettem, hogy Anninak ez túl sok. Jutka azt suttogta, amikor megkértem a lánya kezét: Vigyázz rá!

Olyan, mint egy különleges virág. Búra alatt kell tartani.

Csak az a baj ezekkel a hercegkisasszonynak nevelt lányokkal, hogy a kedves mamán és papán kívül mindenki más pont olyannak látja őket, amilyenek: erőtlennek.

Aki nem tanulja meg, hogyan kell erőfeszítéseket tenni, az erőtlen. És aki erőtlen, az rákényszerül egy őszintétlen életre.

Örökös manipulációra.

Sokszor a fülembe cseng anyám mondata, amit az egyik anyák napi ebéd közben ejtett el mosolyogva, csak úgy mellesleg:

– Az anyaságban az a legnehezebb, hogy le kellett mondanom a rántott csirkemellről, és be kellett érnem a szárnyával. Apád a combját szereti, te meg kizárólag a mellehúsát eszed meg…

Anni az a fajta nő, aki egész életében csirkemellet fog enni.

Előteremtettem rá a pénzt, de nem akartam, hogy Anni azt képzelje: ez a szerelem.

Egyre jobban kimerített a pénztalicskázás, a két életem közötti ingázás, a hazugságok, a szervezés… mintha egy csikorgó, lefulladás előtt álló gépezetet próbálnék meg mindenáron üzemeltetni, pedig nyilvánvaló, hogy mi lesz a vége.

Csak azok mondják, hogy hallgass a szívedre, akik még soha nem voltak ilyen helyzetben. Ilyenkor a legkevésbé tudsz a szívedre hallgatni.

Kit ne szeressek?

A fiamat? A feleségemet? A szeretőmet?

Egy viszony fenntartása totális belső káosszal jár…

Nem hinném, hogy Anni ma már különösebben tisztán emlékezne azokra a rozsdás történetekre, a kifogásokra, az elszökdöséseimre…

– Mi a fene ütött beléd? – ordította könnyes szemmel, felháborodottan, amikor már semmi sem úgy működött, ahogy az a házassághoz mellékelt használati utasításban állt.

A látszat fenntartása, az örökös színészkedés csak addig működik, amíg megvan hozzá az ember energiaszintje. Aztán az élet egyszer csak történik.

Egészen rangon aluli dolgok. Ott volt egy nyűgös kisfiú. Ahogy egy viszony is csak úgy ott van, és kész.

Érdekes volt Annit látni, hogy boldogul teljesen egyedül.

Azt hiszem, hogy már közös életünk első perceitől fogva igyekezett.

Persze lehet, hogy az igyekvés legalább olyan távol áll a valódi szeretettől, mintha igyekeznénk örülni. Abban a pillanatban, hogy hazaértem, megváltozott Anni arckifejezése, a szemöldöke felszaladt, a feje oldalra billent, a vonásai összességében az elképedt boldogságnak azt az állandó kifejezését öltötték magukra, amiről az ember azt hinné, kizárólag a frissen szült, főműsoridős sztáranyukák sajátja a Story magazinban.

De sajnos eljön a fáradtságnak az a foka, amikor az ilyenfajta mosoly átcsap hisztis grimaszba.

Bea mellett képes voltam újra nevetni. Élveztem az érintését, és hogy megérinthetem. Mert Bea is kívánt engem. Az a sok kielégítetlen ösztön és vágy most berobbant, és úgy szívtam magamba Bea figyelmét, akár a tikkadt szivacs.

„Motelszobák”, mint a Zséda-dalban, amit egyszer Anninak hoztam a reggelizőpehelyhez csomagolva.

Biztos, hogy valamikor Anniban is megtaláltam mindazt, amit Beában.

Vagy nem így volt? Ha így volt is, már nem tudtam felidézni ezeket az érzéseket. Észre sem vettem, mikor érkezett fordulóponthoz a kapcsolatunk.

Tegyük fel, hogy elválunk Annival, és összeházasodunk Beával.

Igyekeztem becsületesen szembenézni ezzel az eshetőséggel.

A sok találkozás a motelszobában néhány hónap alatt átváltozna otthoni veszekedéssé és a közösen vállalt gyerek körüli teendőkké.

Tudtam, hogy Bea nagyon is akar gyereket, de a férjével nem jött össze nekik. Állítólag mindent megtettek. Tisztában voltam vele, hogy ha mi

összejönnénk, záros időn belül forszírozni kezdené a babaprojektet.

Megpróbáltam elképzelni az életünket Beával, családként – nem sikerült.

Mindaz a sok otthoni nyűg (én pakolok, takarítok, indítom be a mosógépet, a mosogatógépet, mert Anni estére kidől és fáradt, takarítónő

pedig ne jöjjön, mert nem tudni, mikor alszik Beni, vagy inkább Anni) és felelősség, ami annyi energiát követelt tőlem Anni és Beni mellett, az új házasságomban ugyanúgy leszívná az erőmet. És újra kétségbeesetten kereshetnék egy lányt, akivel nevethetek.

A kapcsolatunk Annival félresiklott. A legtöbb párban ott a lehetőség, hisz nyilván nem véletlenül vonzódnak egymáshoz, de a legtöbb pár nem tudja ezt a lehetőséget valóra váltani.

Lehet, hogy Bea csak valamiféle önámítás volt a számomra? Menekülés, mielőtt lelepleződne, hogy Annival elbuktunk, nem értünk hozzá, hogyan kell egymást szeretni?

Beával heves és forró találkozásaink voltak, sokszor már az autóban egymásnak estünk. Kölcsönlakásokban találkoztunk, vidéki szállodákban.

(„…motelszobák” – még mindig nem tudom kiirtani a fejemben zümmögő dalrészletet.)

Mindketten sikeresen adtuk be otthon, hogy megszaporodtak az általam vezetett brókercégnél a tréningek, szidtuk a HR-eseket (akiket én fizettem), hogy így próbálják talpra állítani a céget a válság után, pedig – súgtuk otthon a párunknak bizalmasan – ezek valójában csak a tréningcégeknek hoznak jó pénzeket, viszont szépen le lehet költségelni.

Minket Beával kétségtelenül összerántottak ezek a csapatépítő hétvégék.

Azt mondják, a kémia sokszor a fantázián és a körülményeken múlik.

Soha nem tettük próbára a kapcsolatunkat valós körülmények között.

De ha igazán őszinték vagyunk magunkhoz, az a bizonyos kémia kialakulhat az árulás és a hatalmas félelem hatására is.

Kit ne gerjesztene be, ha valakinek a szemében azt látja, hogy jobban néz ki, intelligensebb, többet ér, mint gondolta?

Hát nem erre áll fel a legtöbb férfi farka?

Próbáltam megfejteni, érzek-e valamit a feleségemmel kapcsolatban, ami esetleg erőt adna a szakításhoz vagy a maradáshoz.

Azt is számtalanul próbáltam elképzelni, mi lesz azután, ha Beával szétmegyünk, milyen galibát okozhat ez a cégnél, amely felett egyébként is gyülekeztek a viharfelhők.

Annival egy sor olyan dolog kötött össze, amit csak ő tudott rólam.

Ismertem az anyját, ismertem őt, a jobb és rossz napokon gyerekkorunk óta.

Bea egészen más környezetben nőtt fel, a szülei jómódú vidéki vállalkozók voltak. Ismeretlen terep.

Meg aztán egy válás kemény dolog. Megviseli az idegeket, lecsapolja a bankszámlát. És rosszul lettem még a gondolatára is, hogy valaha egy idegen pasas vigyázzon Benire. Semmi, de semmi biztosítékot nem láttam rá, hogy a házasságom borításától mindhármunknak jobb életünk lenne.

(Pontosabban mind a négyünknek. Azzal nem is számoltam, hogy Beának is van férje.)

Sőt, ha nagyon őszinte vagyok, Beára se sokat gondoltam…

– Már bocsánat, de azt sosem boncolgatjuk, hogy én miért vagyok veled? – fakadt ki egyszer egy szál tangabugyiban. – Hogy én miért menekülök a házasságomból? És hogy én mit várok ettől az egésztől?

Gyors, teátrális mozdulatokkal szedegetni kezdte a ruhadarabjait a földről. Azt várta, hogy megállítsam. Néztem a szeretőmet, és talán abban a pillanatban állt hozzám a legközelebb. Nem volt olyan szép teste, mint Anninak, de végtelenül nőiesnek tűnt, szomorúnak és emberinek.

És amikor elélvezett, sikoltozott, igen, Laci, igen, most, MOST…

Eszembe jutott Anni, aki szegély nélküli pamutbugyit hord.

El voltam átkozva.

Anni mellett úgy éreztem, folyton kepesztenem kell, Bea pedig engedékeny volt, és a vállamra hajtotta a fejét, és mellette sokkal okosabb, sokkal tehetségesebb, sokkal mindenfélébb lehettem. Mindennap főzött.

A barátom szerint, aki már a harmadik házasságában élt és megint beleszeretett valakibe, amikor két ember között próbálsz választani, valójában két önmagad között kell választanod, a között a két különböző

én között, aki én vagyok a két különböző ember oldalán. Elkezdtem figyelni, hogy érzem magam Anni és hogyan Bea társaságában. Nem arra figyelni, mit csinálunk együtt, vagy hogy milyen a másik, hanem hogy én hogyan érzem magam a közelükben.

Annyira könnyű boldognak lenni egy kapcsolat elején, és olyan könnyű

a boldogtalanság mocsarába esni később!

ANNI

Barna este tízkor telefonál.

– Halló? – szólok bele a telefonba erőtlenül. Nem sokkal előtte

imádkoztuk ágyba Benit.

– Én vagyok. Beszélhetünk?

Elmosolyodom.

– Hát persze.

Edina kérdő pillantást vet rám, mint aki azt tudakolja, kimenjen-e. Beni a szobánkban alszik, Edinát pedig nem száműzhetem a tévé elől. Intek, hogy maradjon, Barna csak azért hív, hogy tudassa velem, a depressziós, tangós film még nem bukott meg, holnapig masszívan tartja magát a plázában.

Edina mozdulatlanul hallgatja a párbeszédet.

– Hm. Ti most akkor jártok? – kérdi, amikor leteszem.

Az arcom grimaszba rándul. Elmentünk pizzázni, és most elmegyünk moziba. Miért kell mindent kategorizálni, hogy rám jöjjön a frász?

– Nem lehetne csak simán örülni annak, hogy hat év után moziba megyek? – kérdem.

– Dehogynem. Bocsi – feleli Edina gyorsan. De látom, hogy vöröslik a nyaka a feszültségtől.

Ha nem számítok is kitörő tapsorkánra vagy üdvrivalgásra, azért lehetne kicsivel megértőbb. Hát nem ezt szeretnénk mindketten? Elszökni néha egy moziba egy fiúval a napi nyűgök meg önmagunk elől?

Edina feláll a kanapéról, ide-oda mászkál az apró nappaliban, a tévében valami idióta akciófilm megy, egyikünk se nézi, csak duruzsol, mint valami posztmodern kandalló.

– Tudom, hogy nem bírod Barnát. Nem baj – mondom békülékenyen. –

Van ilyen. Zsigeri ellenszenv.

Észrevettem, hogy Barna arca is megfeszül az irodában, valahányszor Edina felé fordul.

– Ne haragudj – dünnyögi Edina, és bevackolódik egy plédbe a kanapén.

– Persze, menj moziba. Csak tudod…

– Mi?

Legyint.

– Mi van?

Újabb mély sóhaj.

– Á, csak Sze…

– Hagyd Szepit! – szakad ki belőlem. – Mintha anyámat hallanám. Szepi jófejsége nem nekem vagy neked szól. A szállodában ráragadt ez a sima, bizalmaskodó modor.

Edina nagyot ásít.

– Szerintem meg egy érzelmi paca.

Elképedve meredek rá. Edina képtelen egy marketingkiajánlót megfogalmazni, de félálomban is kreatív lesz, ha Szepiről van szó.

– Érzelmi paca?

Megpillantom magunkat az erkélyajtóban, ahogy ott kuporgunk egymással szemben kócosan, itthoni cuccban, és elvigyorodom. Fejemet csóválva feltápászkodom, és visszavonulok Beni mellé a kisszobába.

Különös hang üti meg a fülemet. Felülök a kinyitható kanapén. A sötétséget kémlelem. Beni ájultan szuszog mellettem a fal mellett. Újra meghallom a neszt. Nem a lakásból, odakintről. Az ablak felől jön.

Edina mesélte, hogy az eredeti alaprajz szerint a dolgozószoba konyha lett volna, amit áthelyeztek a nappaliba, hogy egy plusz félszobához jussanak.

Az egyetlen hátulütője, hogy a szoba így a félig nyitott lépcsőházra néz, hasonlóan az otthoni, körfolyosóra néző hálószobánkhoz. Annyiból szerencsésebb, hogy ez az utolsó lakás az emeleten, így már senki sem mászkál el az ablak előtt, ahonnan egészen a Citadelláig látni, és zöld kis balkonládák sorakoznak a párkányán.

Beni szereti esténként meseolvasás közben a kivilágított Szabadság-szobrot nézni, ezért nem engedem le a redőnyt, csak a sötétítő függönyt húzom be. És most tisztán kivehető az áttetsző anyagon át egy árny. Egy férfi alakja. Mintha egyenesen engem bámulna.

Áramütésként ér a félelem.

A falhoz tapadok, mozdulni sem merek. Valaki ott áll a folyosón, az ablakunk előtt, ahol semmi dolga nem lehet, és befelé kémlel.

Odakint sárgás fények világítják meg azt a valakit, aki eljött a folyosó végére, és akivel most a vékony textilen át mintha farkasszemet néznék.

Lenézek a szuszogó Benire, a beszűrődő fényben kirajzolódó kis kupacra, hátának halovány ívére.

Átkerülök az ablak felé, szemem eközben mindvégig a sziluettre tapad.

Ugyanebben a pillanatban Beni felnyöszörög mögöttem, én pedig majd frászt kapok ijedtemben.

– Mama! – kiabál sírósan. – Mit csinálsz, gyere vissza az ágyba!

Majd a legnagyobb rémületemre felpattan, és a kanapén ugrálva próbál rájönni, mit nézek.

Mire visszakapom a fejem, az alak eltűnik.

Az ablakhoz rontok, elhúzom a függönyt, de kihajolni nem merek. Így viszont nem látom be a folyosót.

– Csak egy madár volt – súgom Beninek, és leeresztem a redőnyt.

Hajnalig bámulom a sötétet, mellemben kellemetlen, szorító érzés.

Aztán beájulok, elsötétül minden.

Gépiesen rángatom bal kézzel a hajamat, miközben jobb kézzel a szárítót tartom. Azon töprengek, mihez kezdjek vele. Nagyon-nagyon hosszú idő óta nem volt hasonló dilemmám. Fogalmam sincs, hogyan hordják a hajukat a lányok a randikon manapság. Mintha hat teljes év kiesett volna az életemből. Besütik? Vasalják? Középen vagy oldalt választják el?

A fürdőszoba párás tükrére meredek. Edina ilyeneket kiabál be a szobából: – Meg kell teremtened magadat! Össze kell hoznod a megfelelő

szettet!

Nézem az arcomat, és töprengek, mi az, amit komponálhatnék belőle.

Néhányszor áthúzom körkefével az arcom körül, de rájövök, hogy ha tincsenként akarom beszárítani, piszkosul el fogok késni. Végül beledörzsölök egy kis habot, amit a polcon találok, és hagyom szabadon megszáradni, amitől úgy nézek ki, mint aki kempingezik, és három napja hiába túrja fel a hátizsákját fésűért.

Felkenem az alapozót, kifestem a szempillámat, és egyből idegennek érzem az arcomat. Laci azt szerette, ha nem húzom ki a szememet, nem használok púdert, csak a szempillámat festem, és erős rúzst teszek fel.

Előhalászom a régi neszesszerből a piros rúzst. A terhességem alatt használtam utoljára. Már akkor is elég kurvás kinézetet kölcsönzött, de a domborodó pocakom némi madonnás beütéssel ellensúlyozta.

Avas íze van. Kétségbeesetten dörzsölöm le vízzel, arclemosó tejjel, de késő bánat, a számat már így is megfogta.

Kirontok a nappaliba Edinához, aki éppen vasal.

– Nézd, hogy nézek ki!

Futó pillantást vet rám.

– Jól – mondja szórakozottan.

– A számat nézd!

Alaposabban szemügyre vesz.

– Tegyél rá egy kis szájfényt. Az elnyomja. – Leteszi a vasalót. – Most mész?

– Ha egyszer az életben elkészülök… – dünnyögöm.

Hogy őszinte legyek, rohamosan csökken a bátorságom és a kedvem a randevúhoz.

Megpróbálom felidézni magamban Barna tűnődő mosolyát, fiús félszegségét, átlátható, becsületes kocka lényét. Ez a fiú pontosan az a fajta, akinek van tartása, mégsem kell tartani tőle.

Úgy kell most nekem ezekben a napokban, mint egy falat kenyér. Olyan csakugyan, mint egy karéj fehér kenyér, csupa bél, semmi héj.

Néhány hete még Edina mondogatta, hogy nem árt, ha ennyi év kihagyás után biztonságos terepen gyakorolok, mielőtt kiszállnék a nagyvilágba. Nyilván Szepire gondolt…

Tanácstalanul bámulom a szekrényt, végül kedvenc farmerembe és szürke pólómba bújok, barna bőrövvel, barna bakanccsal. Nem éppen randiszerelés, de éppen ezért jó stresszoldó. Így is rohadt ideges vagyok, ha megspékelném valami csini ruhával és magas sarkúval, úgy érezném, hogy túlságosan el akarom adni magam.

Edina mintha csak a gondolataimban olvasna.

– Nyugi! – mondja, amikor végigmér. – Vigyázz magadra. Megvárlak.

Elnevetem magam.

– Anyám helyett anyám vagy – mondom, és az a baj, hogy ezt komolyan is gondolom.

Edina futólag rám néz, és végigsimít a homlokán.

– Basszus, Anni, évek óta nem randiztál. Fogalmad sincs, mi megy azóta…

– Ez Barna. Tudod. Kedvenc kockánk az irodából. Nem egy Pua.

– Micsoda?

– Pick Up Artist. Így hívják. Csajozóművész. Tudod, akiket tanfolyamon képeznek, hogy manipulálják a nőket.

Kihúzza a vasalót a konnektorból. Aztán tetőtől talpig végigmér.

– Honnan tudsz te olyat, amit én nem?

Mint randiveteránnak neki már elvileg nem lehet újat mondani a témában.

– Barnától… A kockák minden webes szubkultúráról tudnak.

Edinának ez sem tetszik. Semmit sem lehet neki mondani, ami Barnát szimpatikusabbnak tüntetné fel a szemében.

– Én csak aggódom, nehogy fájdalmat okozzon.

– Figyu, lehet, hogy kijöttem már hm… a gyakorlatból, és voltak…

vannak bizonyos problémáim. De ez csak egy ember. És valószínűleg most

ugyanúgy izgul, mint én. Ráadásul neki van a nehezebb dolga. Elém kell jönnie… a dilemma, hogy hozzon-e virágot…

– Hol élsz te? – kérdezi Edina a szemét forgatva. – Virágot…?

Megvonom a vállam.

Elképzelem, hogy ha férfi lennék, és ki kellene találnom a programot, felmérni, milyen hangot üssek meg, mennyire nyomuljak, hogy ne nézzenek beszari alaknak, de nyomulósnak se, hogy…

– Őszintén szólva nem is tudom, hogy élik túl a férfiak ezeket az első

találkozókat – mondom.

– Elég jól – feleli Edina tömören.

Várom, hogy elvigyorodjon vagy helyeseljen. De továbbra is feszült az arca.

– Azért ne éld bele magad túlságosan…

Kezdek begurulni. Ahelyett, hogy segítene, még jobban beparáztat.

Vetek egy utolsó pillantást a tükörre.

Edina már ott áll mögöttem az előszobában.

– Hova mentek?

– Mit tudom én. Szerintem még maga sem találta ki, én meg nem akarok a hülye liba lenni, akinek elvárásai vannak.

– Azért megkérdezhetted volna, hogy szabadtéri vagy beltéri program…

Megvonom a vállam.

– Szerintem sétálni fogunk.

Edina nem elégedett a válasszal.

– Maradj forgalmas helyen.

Felsóhajtok, és elfordítom a kulcsot a zárban.

– Tudod, hogy hívják ezt a szakzsargonban? Lovebox-paranoia…

– Mi?

– Túl sokat randiztál vadidegenekkel…

– Eh, te persze mennyivel többet tudsz Barnáról. Open Office, mi?

Ennyi erővel egy aluljáróban is felszedhetted volna.

– Igen.

– Fel van töltve a telefonod?

Ráteszem a kezemet a karjára.

– Edina. Halló. Hallod magad kívülről?

Leül a kis cipősszekrény peremére.

– Jobban izgulok, mint te, Anni – mondja, és nem néz rám. – Nem éppen

a kiváló emberismeretedről vagy híres, tudod?

Rita szavai jutnak az eszembe a legutóbbi ülésünkről. Becsukott szemmel sétálsz át az életeden… Aztán hozzátette: és te kötötted szorosra a kendőt a szemeden.

– Teher alatt nő a pálma – mormogom.

– Mindketten tudjuk, hogy téged könnyen félre lehet vezetni.

– Engem? – rávigyorgok. – Na, csak figyelj.

Első hallásra nem figyelek fel Edina utolsó megjegyzésére. A szavai ott maradnak a szűk kis előszobában lebegve, és érdektelennek tűnnek. De a hangsúlya szöget üt a fejemben. Felpillantok.

– Ezt most miért mondtad?

Konokká válik az arca.

– Tudod, miért mondom.

– Miért mondod? – kérdezem, és magam is hallom, hogy kissé hisztérikus a hangom.

– Hát Laci…

Megkeményedik az arcom.

– Mi van Lacival?

– Azért, mert nem beszélünk róla – mondja halkan –, még mindketten pontosan tudjuk, mi van…

– Kösz szépen. Menj te a fenébe… – Bevágom magam után az ajtót.

Nagyon jó, dühöngök, hogy így enged el hat év után az első randimra!

A legjobb barátnőm, akivel mostanában már nem merem megosztani a gondjaimat! Az éjszakai látogatóról sem mertem neki szólni, attól félek, hogy hülyének néz. Nem akarom már az elcseszett dolgaimmal terhelni, anyám iszik, a fiam aspergeres, én meg a függönyre rajzolódott árnyalakok miatt parázok…

A reggeli kibaszott SMS-ről is hallgatok.

﹟A FÉRJED NAGYON NEM AKART GYEREKET. MÉGIS LETT

NEKI.

TRUE STORY.﹟

Sírás fojtogat. Ennél szerencsétlenebbül nő még nem esett be randira.

Hogy merészelte a randim előtt Lacit szóba hozni? Még az is megfordul a fejemben, hogy Edina küldözgeti azokat a kurva SMS-ket.

BARNA

Ami azt illeti, elég könnyű valakit a megszállottunkká tenni.

A kulcs a magatartástudomány legalapvetőbb elvében rejlik, a megerősítésben. Az előre betervezhető megerősítés nem jó, tudjuk, hogy megkapjuk, és majd ez biztosítja a beteljesülést. Az időszakos megerősítés hatékonyabb. Amikor nem tudhatjuk, mitől függ, hogy megkapjuk a jutalmunkat.

A nőt a teste elárulja. Olvasok a szájszegletből lefutó árkokból, amelyek a keserű mosolyok lenyomatai, észreveszem az áll rándulását, a térd, a homlok ráncolódását.

Látom, hogy a verbális dorombolás, a flörtölős mosoly mögött erős érzések kavarognak, de a teste szó szerint harcol ellene, hogy felfedje ezt a valamit. Az előreeső, leeresztett haja mögül olykor rám pillant. A tekintete nyílt, de a szava halk.

Rákérdezek, tetszik-e neki itt. Körbenéz a verőfényben.

– Nagyon… Olyan, mintha… – elgondolkodik – nyaralnánk.

Elégedett vagyok a válasszal. Lerúgom a cipőmet, és rálépek a Kopaszi-gát gondozott gyepére. Követi a példámat, és lerúgja a cipőjét, lehámozza a zoknit is. Keskeny, formás lábfeje van, lakkozatlan körmökkel.

– Húúú – mondja, és szélesre tárja a karját –, mezítláb a parkban!

– Piknik a parkban! – pontosítok, és a futártáskámra mutatok.

Lesétálunk a Duna-partig, ott előveszem a rosét meg a sonkás szendvicset.

Nem tiltakozik. Hagyja, hogy itassam, etessem.

– Ma nem lesz túrád? – kérdem, és a vízbe lógatom a lábamat. Elsőre hideg, de aztán egyre kellemesebb.

A hajsátor mögül rám emeli a szemét.

– Hogy mondod?

Úgy látszik, annyira azért mégsem tudja lekötni a társaságom, nehezére esik figyelni rám.

– Azt kérdeztem, hogy mennyire kell rohannod – mosolygok –, lesz ma csoportod?

– Ja. Igen. – Felkapja a fejét, és elpirul. – Nem! Nem!

Van ebben a nőben valami, ami arra késztet, hogy alaposan megrázzam.

Próbálom oldani a feszültségét, de közben mindenféle képek villannak be, ami egyáltalán nem segít.

A legnagyobb döbbenetemre a csaj feláll, és közelebb húzódik.

– Ugye nem baj… valami kő volt a fenekem alatt…

Szerintem csak közelebb akar ülni hozzám. Leheveredem a fűbe, és

csukott szemmel, lüktető szemhéjjal arra gondolok, hogy tökéletes megnyitás. Milyen könnyen és zökkenőmentesen sétál be a csapdámba!

Hiányzik belőle a 8-10 pontos nők beképzeltsége, pimasz mesterkéltsége.

(Na, ezt kéne, hogy lássák a követőim… FÉRFI!)

– Mióta elváltam – kezdem szomorkás, kihasznált, kidobott, „megunt férj hangon”, és egy pillanatra felnézek –, nem járok sehova. Csak az iroda… a kisbolt, ilyen hely, mint ez… – körbenézek. – Nem is tudom, mióta nem jártam… Érzelmileg… meg nem is volt kivel.

Látszik, hogy emészti az információt. Együtt érzőn bólogat.

– Hát, igen… a válás is olyan, mint… – elhallgat.

Előttünk a Duna csak egy szürkészöld csík.

– Egy gyászfolyamat – mormolom magam elé, és ezt most tényleg így is gondolom. A teljes megsemmisülés, elhagytak, nem vagy kívánatos többé, egyszerűen nem kellesz! – Én hittem a hűségben. Sohasem csaltam meg a feleségemet. Azt hittem, örökké tart…

Ez igaz volt. Valóban tisztelem a férfias értékeket, mint hűség, szavahihetőség, jellem. A házasságon belüli vezető szerep…

– Mind az öt fázison át kell esni – bólogat Anni –, nem lehet megúszni.

Nézem a festetlen arcát. Ritkán nézek meg magamnak festetlen nőket.

Azok a nők, akik nem akarnak a férfiaknak tetszeni, vagy már hülye, önző

köcsögök tulajdonai, akik azt akarják, hogy egyetlen hím se nézzen rá az ő

nőjükre, vagy azok a randa, gusztustalan feminácik, akik látványosan az arcodba akarják dörgölni, hogy nem nők, hanem egyenlők.

A nő létezése a férfi vágyán keresztül nyer értelmet, ha valaki ezt tüntetően negligálja, annak vagy az önértékelésével, vagy a nemi identitásával lehet gond. Vagy olyan bűn ronda, akit bottal sem piszkálnék meg. Újabban divat, hogy a nők elérnek egy kort, és a löttyedt hasukat meg a ráncos arcukat mutogatják. A férfiaknak vagy a nőknek akarnak imponálni? Na ezért van a Fűevőknek jövőjük.

Ez a csaj nyilvánvalóan egyik kategóriába sem tartozik. El kell érnem, hogy legyen kedve velem maradni. Ismerem őt. Évek óta gyűjtögetem a képeit, még az iWiW-es fotóalbumát is archiváltam, mielőtt megszüntették.

A hat évvel ezelőtti Anni kikapós kis kurvának tűnt.

Mégiscsak a legelső kategóriába tartozik, az önző köcsög ragaszkodhatott hozzá, hogy csak neki legyen szép. Akivel összetartoznak.

Még a síron túl is. A gyerek a kapocs.

Meghúzom a bort, aztán észbe kapok. Felé nyújtom az üveget. Egy

pillanatig habozik, majd érte nyúl. Egymásra nézünk, aztán mindketten a Dunát bámuljuk.

– Nem szégyellem bevallani – mondom szemérmesen –, én segítséget is igénybe veszek.

Nevet. Szinte ragyog.

– Kedden, csütörtökön nem érek rá. Azok a terápiás napjaim…

De jó lehet a terapeutájának. Próbálom elképzelni, ahogy a díványon hever a hosszú combjával. Megint elfog a nadrágfeszítő érzés…

– Őszintén szólva, a fiammal egyfolytában agyturkászhoz járunk, aki engem is analizál, de még mindig nem látni a fényt az alagút végén –

mondja, és mosolyog. – Nem nagyon tudom, mikortól számít az ember gyógyultnak. A férjem hiánya valószínűleg sohasem fog megszűnni.

Hogy te mennyire meg fogsz lepődni!, gondolom. Már most sem vele vagy, hanem velem.

A csönd túl hosszúra nyúlik, mondanom kell valamit. Gyerünk, mondanom kellene valami intellektuálisan közhelyeset! Lázasan kutat az agyam, aztán megszólalok:

– Már húsz éve jártam a terápiára, amikor kiderült, hogy a terapeutám egy szót sem beszél angolul.

– Woody Allen – hunyorog, és a fejét rázza, hogy szakállas duma, de tetszik neki.

Biccentek. Nemcsak abban vagyok jó, amire sikerül rákészülni, a rögtönzés is megy.

– Nekem sem sokat segít az agyturkász – jelentem ki határozottan.

Azon kívül persze, hogy felírja a gyógyszereimet. Évek óta analizáljuk azt a kurva tárgyalást, Bea diadalittas mosolyát és az ügyvédem széttárt karját, amikor azt mondja: Barna, lehetetlen, ha be van töltve az apai státus, akkor nem tudunk pert indítani. Hivatalosan csak öt év után lehet eltűntnek nyilvánítani valakit, addig élőnek és apának kell tekinteni… nem én szarom a jogszabályokat…

Anni a nyakát nyújtogatja.

– Fontos – mondja komoly arccal –, hogy az ember tisztázza, ki is valójában, és mit akar az élettől, mielőtt…

– Mielőtt beenged másokat? Ugyanahhoz a dilidokihoz járunk?

Összenevetünk. Mindjárt utána hátrahajolok, elkapom a tekintetemet, és a parton vihorászó egyetemista korú csajokat vizslatom. Nehogy elbízza magát. Közeledem-távolodom.

De Anni nem veszi észre, szórakozottan maga elé mered.

– Megkérdezhetem, hogy…

– Már több mint öt éve – mondom gyorsan.

Többé senki sem bánthat meg ennyire. Többé senki sem vághat át!

Anni szeme csészealj nagyságúra kerekedik.

– Nekem is pontosan annyi! – mondja hitetlenkedve. – Úgy értem, én is éppen öt éve veszítettem el Lacit.

Elkapom a tekintetét, és nem eresztem.

– Akkor nagyjából szinkronban járhatjuk be a gyász fázisait – mondom.

– Őrület…

Némán üldögélünk kicsit, hagyom, hogy a fejében helyére kerüljön az információ.

– Talán… – töröm meg a csendet – az jó jel, hogy mostanában már nem agyalok annyit a múlton. – Mosoly, közeledés. – Sokkal jobban érdekel a jelen.

Visszamosolyog, helyesel.

Észreveszem, hogy a rosé rácsöppent a pólójára. Ettől a figyelmetlenségtől ideges leszek, de rendületlenül mosolygok tovább.

– Hát, igen… Apránként vissza kell térnünk a saját életünkbe – mondja.

– Ebben is nagyjából hasonló ütemet tartunk…

– Igen?

Zavarba jön, elvörösödik.

– Az új munkahely, meg minden…

– Lépésről lépésre – mondom, és szemvillanásnyi ideig megpihentetem a kezemet a kézfején. De már el is kapom. Mindig az ilyen pillanatokban kell távolodni a nőtől. Amikor közeledne.

A táskámban kotorászok hosszasan, papírzsepit veszek elő. Felé kínálom, szalvéta gyanánt. Az SMS két másodperccel később landol a telóján. Anni a táskája után nyúl.

– Úgy látom – a mellére mutatok –, valami odacsöppent…

Ő mosolyog, futólag a pólójára, majd a mobiljára pillant.

– A francba! – csúszik ki a száján.

– Késésben vagy? – kérdem ártatlanul.

– Nem. Csak…

A homlokán árnyék szalad át. Aztán hirtelen rám emeli a tekintetét.

– Képzeld, van egy zaklatóm. – Mosolyogni próbál. – Hiába tiltom le, újabb és újabb számokról küld üzeneteket.

– Jelentsd fel – javaslom.

– Viccelsz? – Körberebben a tekintete, végül rajtam állapodik meg. –

Már voltam a rendőrségen. Kitöltettek velem valami űrlapot, de senki nem foglalkozik SMS-ekkel. Mindenki csak legyint rá, akinek említem.

– Én nem legyintenék – mondom komolyan. – Valakinek nagyon bejöhetsz, amilyen szép vagy.

Látom, hogy habozik, hogy megmutassa-e az üzenetet. Hogy együtt nézzük meg. Szuggerálom.

– Valaki szándékosan bosszantani akar. Fenyeget téged. Ezzel igenis foglalkozni kell.

De még mindig nem mozdul.

– Ez a legszarabb – nyikkan –, elképzelni, hogy valaki ennyire gyűlöl…

A kulcscsontjára teszi a kezét, mintha fulladozna. Megértem, hogy térre van szüksége.

– Nem hinném, hogy gyűlöl. Sokkal valószínűbb, hogy valami retardált pöcsfej. – Együtt érzőn rámosolyogok. – Van kedved sétálni egyet?

JUTKA

Egyetlen nap leforgása alatt rádöbbenek, hogy az egész világomat újra kell huzalozni.

Anni már egy hete nem telefonált, nem nagyon emlékszem, hogy valaha lett volna ekkora csönd közöttünk. Tipródom, mi a fenét csináljak.

Amikor úgy tűnt, hogy a lányomat férjhez adom, úgy éreztem, megnyugodhatok végre, mert a legfőbb feladatomat elvégeztem. Egy egyedülálló nőnek mindig nehezebb a dolga. Én már csak tudom, milyen nehéz. Szépíthetjük, csűrhetjük-csavarhatjuk, egy nő státusát még ma is az adja, ha férjhez megy. És az sem mindegy persze, kihez. Olyasvalakihez, aki jó megélhetést tud biztosítani a számára, és törődik vele. Így simulnak szépen össze a férfi-és női energiák.

A többi barátnőm ezt lazábban kezelte. Én nyíltan megmondtam, azt akarom, hogy a lányom férjhez menjen.

A kapcsolatok színháza szörnyű. Egyszer csak beérsz, érett leszel, aztán túlérett. Megmondtam Anninak, ha én választhatnék férjet, olyan családból való fiút keresnék, akit jól szerettek otthon.

Alig néhány órája Zsuzsa barátnőm mégis azt vágta a fejemhez, hogy én hajszoltam Annit éretlenül a házasságba. Ezt mondta nekem a telefonban.

Mintegy mellékesen. Éppen bioszilvalekvárt kentem egy kétszersültre

(nincs itthon friss kenyér, amióta Annuskáék elköltöztek).

– Ezt hogy érted? – kérdeztem vissza morzsás szájjal ropogva.

– Tényleg azt akarjuk tanítani a lányainknak – kérdi fahangon –, hogy a legfontosabb, hogy férjhez menjenek?

– A nő igazi terepe az otthon – mondom. – Ez cseppet sem lebecsülendő

valami…

– Kicsi koruktól azzal hülyítik a kislányokat, hogy az esküvőjükön majd hercegnők lesznek, tökéletes sminkben és ruhában. Egyetlen napra! Utána viszont egész életükben azt várják tőlük, hogy mások elégedettségéről gondoskodjanak.

– Van ennél szebb feladat?

– Jaj, hagyd már ezt a spirizést!

– Nézz a tükörbe – ripakodtam Zsuzsóra. – Mit látsz? Szerinted mire való a mellünk, a csípőnk, mi másra lettünk teremtve?

– Konzultáltál ez ügyben a Teremtővel? A férfiaknak is vannak ivarszerveik! Jutka, most komolyan… még tizenöt éves se volt szegény, amikor már amiatt izgultál, lesz-e pasija. Ha véletlenül bármi egyéb is érdekelte volna ezen kívül…

Úgy döntöttem, itt az ideje kijátszani az unoka kártyát.

– Legalább – mondtam szárazon – itt van nekünk Benike.

– Hát, igen – dünnyögi.

Mindketten tudtuk, hogy egy időre pihentethetjük ezt a témát.

Egyszerre nagyon hiányzott az anyukám. Több mint húsz éve, hogy meghalt. Anyám sohasem veszekedett velem azért, mert hoztam egy fontos döntést nélküle. A gyönyörű kislány megédesítette utolsó fájdalmas éveit, a pici Anni szó szerint a halál széléről mosolyogta vissza az életbe. Anyám megerősödött az unokája kedvéért, hogy az első nyolc évben segítsen nekünk.

Azok voltak a biztonság, az összetartozás, a család utolsó évei.

Számomra ő az igazi női minta. Nem kérdez, nem vádol, élni segít.

Teljesen alaptalanul vádolt Zsuzsa. Diplomát adtam Anni kezébe, és most is ösztönzöm, hogy találjon végre egy rendes munkát.

Nem én erőltettem rá Lacit, igaz, le se beszéltem róla. Még miután kételyeim támadtak vele kapcsolatban, akkor sem. Nem avatkoztam bele.

Hagytam, hadd menjen minden a maga útján. Hagytam, és figyeltem.

Szeretném, ha anyám megerősítene ebben. Szeretném, ha a májfoltos kezébe venné a kezemet, megveregetné, és azt mondaná, pontosan

ugyanezt tette volna.

Egyszer megjelent álmomban, amikor elaludtam a földön kucorogva, Beni kiságya mellett. Nagyon kimerült voltam, de arra emlékszem, hogy nem olyan volt, mint a szokásos álmok. Úgy értem, tényleg meglátogatott.

És közölni akart velem valamit. Nem tudtam megfejteni, hogy mit, de boldogan és megkönnyebbülten ébredtem.

Másnap reggeli közben beugrott a gázóra mellé rejtett széfkulcs.

Az utolsó hét volt, amikor még érdemben tenni lehetett valamit. Mint egy égő házból, mentettük a menthetőt, mert utána jöttek lefoglalni a lakást. Nem állítom, hogy anyám sugallatára történt, de akkor volt pár napunk, amikor átmenetileg kettéváltak a sötét fellegek, és felsejlett valami kiút.

Most is jó lett volna, ha küld valami útmutatásnak értékelhető jelet, de egyetlen éjjel sem álmodtam vele.

Próbálom őszintén feltárni, miért tört fel most újra a múlt eltemetett hordaléka. Az indiai Sorsolvasó egy röntgenfelvételt ígért nekem arról a gomolygó energiarendszerről, aminek a neve egó. De hiába fizettem be a pénzt a megadott számlaszámra, a pálmalevelem csak nem akar előkerülni.

A telefon pedig folyamatosan foglaltat jelez.

A lányom bajban van, nem várhatok ölbe tett kézzel hónapokon át.

Ahogy készülődöm, és kinézek az ablakon, valósággal gőzölög az aszfalt. Semmi kedvem átvillamosozni Pestre, de aztán elképzelem, milyen összefüggésekre láthatok rá hamarosan, és felteszek egy kis rúzst.

Mielőtt kilépek az ajtón, befordulok a konyhába, felhajtok még egy kis ribizlibort. Meg kell mondanom, ezekben a pillanatokban nem hiányzik a lányom állandó szakfelügyelő tekintete. Van abban igazság, hogy nem normális az, ha anya és lánya ilyen fullasztó közelségben élnek.

Meghúzom a kilincset, és pár centire kinyitom az ajtót. Az lenne az ideális, ha itt laknának… a szomszédban. Az a pengeváltás a szomszéd fiúval szinte már évődésnek is elment. De persze még célzást sem tehetek ilyesmire, pedig ez a Szepi imádná és védelmezné Annit, úgy érezhetné magát, mint kismadár a fészekben.

A 4-es villamoson őrült nagy a tömeg, könnyű, nyári blúzom rám tapad, hónom alatt nedves foltok jelennek meg, az arcomon összecsomósodik a púder. A konyaktól és az utána felhörpintett ribizlibortól csak még szomjasabb vagyok. Az emberek szinte egymásba folynak ebben a tömegben. Ráadásul rázendít a telefonom, mire egyensúlyozva kikeresem a táskám mélyéről, már el is hallgat… Jóska keresett. Bármennyire furdal is a kíváncsiság, úgy döntök, nem hívom vissza, nem tartozik a villamoson senkire, amit kiderített.

A következő pillanatban a kijelzőn felvillan Józsi üzenete:

„Jutkám, ma már nem érsz el. Az ügy halad a maga útján, sok mindent megtudtunk. Talán többet is, mint kéne… Jóska”

Kitikkadva és zakatoló gondolatokkal kerülgetem a pesti aszfalton a kutyasétáltatókat, áruhordókat. Úgy kapaszkodom a Pálmalevél Központ kapujának a kilincsébe, mint egy fuldokló. Silabizálom a kapucsengőn a kódokat.

Józsi kezdi feltérképezni a múltat, itt az ideje rápillantani a jövőre.

A csengetésemre senki sem válaszol. Kitörlöm a kódot, előveszem az olvasószemüvegemet, csúszkál a nyirkos orrnyergemen, és újra próbálkozom. Még mindig senki.

Délelőtt tizenegy van, abszolút félfogadási idő, ebédelni sem mehettek.

Tanácstalanul ácsorgok. Előkeresem a mobilomat, és felhívom a telefonszámot. Mással beszélnek. Több hónapja átutaltam a pénzt…

Hitetlenkedve meredek a kapucsengőre. Aztán még egyszer utoljára ráfekszem, és csak nyomom és nyomom.

Nem tudom, merre vezetett ma az utam, de az biztos, hogy nem a négyes-hatos vonalán. Tartok tőle, Józsi üzenete is csak üres fontoskodás.

Ugyan mit lehetne többet kideríteni, mint amennyit akart?

Amikor hazaérek, előveszem a rozoga laptopomat – Annuska leselejtezett öreg jószága, amit még az egyetemi évei alatt használt –, hogy dörgedelmes hangú üzenetet írjak a Pálmalevél Központnak.

A központ oldalán már többen háborognak.

„Hahó, merre vannak? Mikor kapom meg a táblákat?”

„Szeretném megkapni a réztáblámat, amit kifizettem.”

„Érdeklődnék a szeptemberben befizetett mantrám felől. A telefonszám, ami a weboldalon van, nem él.”

„Se telefonon, se e-mailben nem vagytok elérhetőek, a poojámat, így nem tudom teljesíteni!”

„Szép napot kívánok! Tud róluk valaki, valamit?”

Nézem a sokasodó beírásokat.

A fejem lüktet, még mindig szakad rólam a víz, és tűzgolyóként izzik bennem a düh. Úgy látszik, a sors, ha túlságosan erős a marketing körülötte, ritkán mutat hajlandóságot, hogy közbelépjen.

Ebben a pillanatban ismét rázendít a telefonom. Kis híján lesöpröm az asztalról, de akkor megpillantom a kijelzőt.

A lányom az. A szám akaratlanul is mosolyra húzódik, ám Anni hangja úgy süvít a telefonban, mintha csak az iménti dühgolyót lökné vissza.

– Már nem kell értem aggódnod, anyu! Na. Csak ezért hívlak.

Mielőtt bármit kérdezhetnék tőle, leteszi.

ANNI

Az ürge körül szó szerint bűzlik valami. A fekete kötött sapkát és fekete keretes szemüveget viselő férfiból áporodott szag csap meg, ahogy kezet nyújt. Szerintem be is van lőve, de amíg ilyen hosszú albérletcímlistát lobogtat, nem kerekítek túlságosan nagy feneket ennek a ténynek.

A körme gyászkeretes, és azonnal letegez, aztán sietve zsebre vágja a kezét. A nagy meleg és a kötött sapkája ellenére olykor fázósan megborzong.

Legnagyobb ámulatomra bizonyos címekről egyenesen lebeszél. Azt gyanítom, hogy néhány – talán külföldi – megbízó lakását feketén adhatja ki, vagy ő maga használja időnként a haverjaival, mert feltűnően otthonosan mozog néhány helyen, a konyhapulton maradt instant kávét egy ösztönös mozdulattal a szekrénybe tolja.

Azokon a címeken, ahol a tulaj is fogad, a háttérbe vonul. Csak a lépcsőházban lesz ismét beszédes, megtudom például, hogy kizárólag sodort dohányt szív, mert szerinte a dobozos cigaretták tele vannak guargumival és antiprotonnal, amik károsítják a szívcsakrát. Az albérletkereső oldalakat viszont ki nem állhatja.

– Annyira a kétezres évek eleje… – mondja, sapkája alatt a homlokát ráncolva.

Rengeteg lakást megnézünk, és be kell látnom, hogy a két hónappal korábbi albérletvadászatom óta cseppet sem javult a kínálat. Az ötödik cím után, ami egy szomorú, elhasznált szuterénlakás, a fickó megigazítja a sapkáját.

– Mondtam, hogy nem lesz egyszerű – jegyzi meg, és kimereszti az állkapcsát. – Kevés pénzzel, kisgyerekkel…

A fejét rázza, és nyomatékos, nem tudok csodát tenni gesztussal kihúzza a megtekintett lakást is a listáról. Mintha nem ez lenne a dolga.

– Tudom, tudom – sóhajtok –, már két hónapja keresgélek.

És most sokkal, de sokkal elszántabb vagyok. Basszus, még egy napot

nem bírok ki Edinánál! Az elmémben összemosódik a függöny mögött leselkedő alak árnya Edina homályos célozgatásaival. Elegem van ebből a kibaszott otthontalanságból. Jesszusom… itt loholok egy narkós után! A húgyszagú, lepukkant házak között! Több lépcsőt másztam meg, mint egy pizzafutár!

Megnézzük a tizenhatodik lakást is, egy tizedik emeleti garzon, az Etele útra néz, és a lapos tető alatt körülbelül negyven fokban izzik.

– Egy dolgot lehet tenni – mondja a sapkás, és egészen lehalkítja a hangját, hogy alig hallom. – Keresel valakit, aki rád bízza a lakását.

Csodálkozva nézek rá. A lift neonfényében úgy fest, mint egy Guy Ritchie-film statisztája.

– Mármint… locsoljam a virágokat? Tartsam rendben a lakást, ilyesmi?

A fickó nem néz rám, a lift üvegajtaján át surranó emeleteket nézi.

– Takarítanod csak magad után kell.

Izgatottan fészkelődni kezdek.

– Hű… és hol találok ilyen tulajt, akinek a nevét imába foglalhatnám minden reggel és este?

A sapkás ingatlanos kislisszan előttem a liftből.

– Ha gondolod – mondja anélkül, hogy hátranézne –, egy tízesért passzolok neked egy chatcímet.

– Chates címet?

Sokatmondó pillantást vet rám.

– Ott találkozik a kínálat és a kereslet.

– Ilyen sokan vannak? – meredek rá, és lelki szemem előtt egy világméretű karitatív szervezet callcentere jelenik meg.

Az ingatlanos fickó kétkedve mér végig a lépcsőház félhomályában.

– Sokan vannak, akik féltik a lakásukat, érted – mondja szelíden. – Nem bízzák akárkire. De egy ilyen kedves, csinos lány, mint te… Aki kellőképpen figyelmes… érted.

– Nem – rázom a fejem. Még mindig nem értem.

A srác feszengeni kezd.

– Szép, kulturált lakások… Csak a rezsit kell fizetned. És viszonozni időnként a tulajnak a figyelmességet.

A szemem elkerekedik.

– Mármint szexszel?

– Én azt nem tudom. Gondolom, megegyezés kérdése. Az biztos, a főbérlő szerződést köt veled, és csak a rezsi összege szerepel benne. Nem

törhet rád akármikor. Csak akkor, amikor előre egyeztetitek.

Nem akarok nagyon idiótának tűnni, de még mindig nem vagyok benne biztos, hogy értem.

– Mégis hogy?

– Hetente legfeljebb egyszer, kétszer.

Még mindig nem akarom elhinni, hogy kurvának néznek.

Összerezzenek, aztán elmosolyodom.

– Te… figyelj… én nem foglalkozom ilyesmivel. Én nem.

– Más sem – vonja meg a vállát a fickó, és megindul kifelé. – Azért nézz körül az oldalon! Nézd meg, kik vannak ott. Diáklányok, ügyvédbojtárok –

rám sandít –, kisgyerekes anyukák, mint te.

– És a gyereket hova teszik közben? – Igyekszem nemtörődömnek hangzani.

– Emiatt ne aggódj – mosolyog, és a szemöldökét rángatja, jelezve, hogy mindketten örülhetünk a hírnek –, nem törnek rád akármikor. Egytől egyig úriemberek.

– És nem olcsóbb nekik kurvázni?

A fiú megvonja a vállát.

– Csak egy ötlet.

Kicsit kivárok, összeszedem magamat, majd leengedem összefont karomat.

– Befejezted?

– Igen.

– Akkor jó.

Nem köszönök el, csak ott hagyom az Etele úton, éppen zöldre vált a lámpa a zebránál. De a sapkás pasas szalad utánam, megérinti a könyökömet.

– Szóval? – lihegi.

Visszafordulok.

– Te belemennél? – kérdem kurtán.

Már csak néhány lépés a buszmegálló.

– Kecóért? Hát, figyelj, én pasi vagyok… nálam ez nem úgy megy.

Hosszabbakat lépek, hozzá vagyok szokva a gyalogláshoz, a tömzsi, alacsony, befüvezett sapkás férfi zihál, alig tud velem lépést tartani.

– Miért? – Balra nézek. – Csak kínálat és kereslet kérdése, nem igaz?

A pasas még mindig zsebre dugott kézzel, felvont szemöldökkel néz rám.

– Ne vedd személyeskedésnek. Én csak segíteni akartam. Neked is pénzre van szükséged, ugyanúgy, ahogy nekem. Neked talán még jobban.

Azzal hátat fordít a narkós ingatlanos, és elindul az ellenkező irányba.

Félhangosan, hogy én is halljam, azt dörmögi:

– Van még egy-két jó éved, aztán már lesheted az ilyen ajánlatokat. Eh…

hülye szűzkurva!

BARNA

Mit mondjak, a lány ma sem tolta túl. Farmerban, pólóban és bakancsban érkezik a pizzéria elé, bőrdzsekiben.

Egy pillanatra, a pillanat töredékére alig tudtam fegyelmezni a szám sarkában rángó ideget. Ez a két véglet jellemző a mai nőkre, a golddigerek, akik több százezerért vett didkóval és táskával indulnak bevetésre, hogy egy újabb gazdatesten élősködhessenek, meg az ilyen lelakott egyedülálló anyukák, akik azt gondolják, őket a belső értékeikért kell szeretni. Mert az van nekik.

Az utolsó pillanatban sikerül a rángatózó szájszegletemet bátorító mosolyra húzni.

– Halihó! – Átadok egy szál orgonát, amit útközben téptem le. – Van kedved pizzázni?

Én megyek előre, én nyitok be az étterembe, ahogy úriemberhez illik.

– Vigyázz, lefelé kell menni – nyújtom a kezemet. Nagy bizalommal belém kapaszkodik. A keze forró és könnyű, és elképzelem, milyen lehet másutt az érintése.

A helyiség félhomályos, fokhagymaszagú, ahogy a nők mondanák, meghitt. A pincér arcát is nehéz kivenni. Arra gondoltam, az idősebb bigéknek előnyösebb ez a megvilágítás. Ez a nőlény is túl van már a harmincon, nem árt jobb fényben feltüntetni.

De azt még a félhomályban is látom, hogy csillog a szeme, frissen mosott haját dobálja. Ha strapálná magát, kilences is lehetne. De persze ha olyan istennő volna, most nem lennénk itt.

– Nagyon… hangulatos ez a hely – mondja, és körbehordozza a tekintetét, majd gyorsan elhallgat.

Gondolom, leesett neki, mennyire eredeti nyitómondat.

– Nemrég fedeztem fel – hazudom.

Szerintem most azon töri a fejét, hogy minden nőmet idehozom-e.

És tényleg ezen töri!

– Nem nagyon van alkalmam – mondja – kimozdulni.

„Nem nagyon van alkalmam.” Értsd: pókhálós pina vagyok, évek óta senki sem akar megbaszni. Krónikus faszhiányom van.

– Megmondom őszintén – melegen rámosolygok –, én is inkább házhoz rendelek. A pizzéria szórólapja ki van tűzve a mikró mellé. De… már kívülről tudják, mit hozzanak.

Együtt érzőn mosolyog.

– Mióta is élsz egyedül?

– Több mint öt éve.

Újabb együtt érző mosoly. Óriási önuralommal megállja, hogy ne tegyen fel további kérdéseket. Csak a homlokát ráncolja, nyilván próbálja összerakni a morzsákat, amiket a legutóbb a magánéletemről hallott.

– Tudod, akkor váltam.

– Ja, persze. Ó.

– Nem. Ez így nem teljesen igaz – javítom ki magamat. – A feleségem vált el tőlem.

Látszik, hogy lázasan jár az agya, vajon miért hagyhattak el.

Gyakorlatilag az is előfordulhat, hogy ma éjjel dugni fogunk, és nem gondoltam volna, hogy egyszer tényleg eljutok idáig.

Odalép az asztalunkhoz egy unott pincércsaj, lófarokba kötött haján látszik a tövénél a széles lenövés. Kezünkbe nyomja az étlapot, és elnyávogja: innimithozhatok?

Annira pillantok, aki tanácstalanul mered rám.

– Mit iszol? – kérdem.

Idétlenül dobálni kezdi a haját. Ez is az a csaj, aki várja, hogy a pasi válasszon helyette.

– Egy pohár fehérbor? – kérdem.

Zavart, vörösödik, szinte látom a sötétben, ahogy lángol az arca.

– Azt kérem… – nyögi végül – azt iszom, amit te.

Lehajtja a fejét, és az étlap elmélyült tanulmányozásába kezd. Ez a csaj semmit sem tud a világról. A pincércsaj unottan felém fordul.

– Velem rosszul jársz – mondom félig a pincércsajnak, félig Anninak címezve –, én ugyanis öt éve nem iszom alkoholt.

Anni föl se pillant az étlapból.

–

Mentes

ásványvizet

kérünk

–

mondom

a

pincércsajnak

megkönnyebbülve, hogy nem kell egy vagyont fizetnem azért, hogy itassam. Az élmény priceless, a többire ott a Mastercard!

Ugyanakkor bosszant Anni igénytelensége. Hosszú éveken át készültem erre a becserkésző akcióra, és most döbbenten tapasztalom, hogy csalódott vagyok.

Igen, hosszú éveken át tápláltam a haragomat, győzködtem magam, hogy egy nevelő célzatú legyintés jót fog tenni ennek a képmutató kis ribancnak. Nem mintha agresszív lennék, de van, amikor a fájdalom okozása útján tudod csak megértetni, ami szavak útján századszor sem sikerülne.

Néha a változatosság kedvéért jó érzés nekem kibaszni valakivel. Ezt a szerencsétlen nőt rajtam kívül senki sem fogja helyre tenni. Senki nem fogja megrázni. Pedig emberek életét tette tönkre. Az ilyenektől nem véd meg a jog. Nincs rendőri védelem. Távoltartási végzés.

Felpillant, egyenesen a szemembe néz, és zavartan elmosolyodik.

– Helyet cserélhetnénk?

– Tessék?

Kecsesen a székemre mutat, jelzi, hogy oda szeretne ülni. Megütközve nézek rá.

Ez is valami fengsuj vacak. Jobb annak a helynek az energiamezeje?

Vagy huzatban ül?

– Fázol?

Nem felel, de eltökélten, pánikszerűen emelkedik fel a székről. Akkora lendülettel, hogy a szomszéd asztalnál söröző három srác kíváncsian átpislog, azt hiszik, elmegy a csajom. Kénytelen vagyok én is felállni.

Szó nélkül a helyemhez lép, és leül. A bőrjakómat éppen hogy le tudom kapni. Kezd derengeni, hogy ez a nő nem százas. Nem csak az igénytelensége az oka, hogy a férje Beára kattant.

– Nem baj, ugye? – néz rám rémülten.

Zord pillantás vetek a szomszéd asztalra, mire srácok összenéznek, és visszatérnek a sörükhöz.

Megpróbálok udvariasan mosolyogni.

– Dehogy – mondom gyorsan. – Farkaséhes vagyok – teszem hozzá erőltetett jókedvvel. – Nézd meg gyorsan, mi van az étlapjukon, aztán hajrá!

Hosszasan tanulmányozza, lapoz kétszer, a homlokát ráncolja. Most nyilván felnéz, és azt mondja majd, hogy rám bízza, lepjem meg. Vagy valami ilyesmi. A nők nagy része képtelen dönteni. Egyszerűen szükségük van valakire a közvetlen környezetükből, aki fókuszba helyezi őket, kiragadja őket a saját érzelmeikkel és félelmeikkel való viaskodásból, hogy legalább időlegesen ne a maguk kreálta árnyékok árnyékaival harcoljanak.

Anni elmosolyodik, és jó hangosan mondja:

– Tenger gyümölcsei makarónit kérek!

Na. Megrendelem a szokásos pizzámat.

Bármilyen témáról beszélgetünk, a csaj értetlenkedik, visszakérdez.

Eleinte azt gondolom, így képzeli a figyelmes hallgatóságot, valamelyik női magazinban olvashatta, hogy ez bejön a férfiaknak.

De zavart, tájékozatlan arcát figyelve rádöbbenek, hogy a csajnak tényleg ez a szintje. Ennél rafkósabb nőnek képzeltem. Igazi kihívásnak.

Az a szokása, hogy a fél fülét a beszélő felé fordítja, aztán pár másodpercet vár, mintha lefordítaná egy másik nyelvre az elhangzottakat.

– Helyes! Bírom, ha egy nő szeret enni!

Anni lassan bólint, mintha nem igazán fogná fel, minek örvendezem itt, aztán sebtében tetőtől talpig végigmér, pontosabban az asztalon heverő

kézfejemig, majd vissza.

Bírom, ahogy vizslat. Buja tekintettel.

– Ne haragudj – mondja –, biztosan furcsállod, hogy kicsit, ö… spétben válaszolok.

Leteszi az étlapot, hátradől a széken, és összefonja a karját a melle előtt.

– Dehogy – mondom gyorsan –, nem szeretem… nem szeretem… ha az emberek gondolkodás nélkül kimondják, amit gondolnak.

Úgy néz rám, mintha őrült volnék. Ami azt illeti, ez elég vicces.

– A hiúságom az oka – mondja, és akár egy kislány, szemét lesütve elmosolyodik –, nem tettem be a hallókészüléket. De így meg… szóval elég idiótán érzem magam.

A legszívesebben felnyerítenék. Hihetném azt, hogy hülyéskedik, de látszik az arcán, milyen kínban van, úgyhogy nagyon valószínű, hogy éppen azt vallja be nekem Bölcsházy Anni, hogy fogyatékkal él.

– Azt mondod, hogy…

Feltűnik, milyen erősen koncentrál a szavaimra. Megpróbálok tőlem telhetően bátorítóan és megnyugtatóan ránézni.

– Az egyik fülemre teljesen megsüketültem – közli. – A stressztől.

Ha az egyik fülére hall, akkor mit süketel itt hallókészülékről?

Meg is kérdezem tőle. Elmagyarázza, hogy csendes helyen tisztán hall mindent, de ha nagy az alapzaj, sokkal nehezebb dolga van. A háttérzaj

miatt muszáj a jó fülével a beszélő irányában ülnie.

Szóval ezért rakosgatja egyik székről a másikra azt a formás kis seggét.

Az agyam lázasan pörög, próbálom végiggondolni, mit jelenthet ez számomra. Akaratlanul is elvigyorodom a gondolatra, hogy egy olyan nőt dugok meg, aki hallókészüléket visel. Ez már tulajdonképpen a biorobot kategória.

Azt mondják, három hónap alatt lehet visszaszokni az online pornóról az analóg nőre. Egy chip a fülben ezt a körülményes folyamatot talán lerövidítheti.

– Olyat már hallottam, hogy valaki a stressztől megőszül. Frankón. Az egyik ismerősöm néhány óra alatt őszült meg. De hogy megsüketül…

– Nagyon ritkán fordul elő. – Megvonja a vállát. – Ha egy héten belül orvoshoz megyek, amikor észreveszem, hogy nem hallok az egyik fülemre, infúzióval szinte azonnal visszafordítható a folyamat.

Úgy teszek, mintha nagyon érdekelne a nyavalyája.

– És te nem…?

– Azt sem tudtam, fiú vagyok-e vagy lány. Közvetlenül szülés után mindenféle különös testi tüneteim voltak… – Kurvára nem vagyok kíváncsi a testi tüneteire. – Egész nap csak bőgtem. Megállás nélkül.

– Sajnálom.

Felvillantok egy vigasztaló mosolyt.

– Hát… így alakult. – Visszamosolyog, de elhalványul a szemében a fény. – Ma már nem számít. Ez a része a legkevesebb.

Lázasan jár az agyam, mit kezdjek ezzel a beismerő vallomással. Ám mielőtt bármire jutnék, egy pillanatra ráteszi a kezét az enyémre, és megrázza.

– Ne vágj már ilyen savanyú képet, nem azért mondtam… – Frankón flörtöl velem, végigsimít a karomon. – Mármint mindenkinek megvan a maga keresztje… nem igaz?

Ebbe a fontos pillanatba vitorlázik be a pincércsaj a kajánkkal.

Valóban jó étvággyal lát hozzá, úgy tűnik, most, hogy elmondta, ami zavarja, felszabadult, és csivitelni kezd mindenféléről. Alig figyelek rá, tömöm magamba a pizzát, és a félig süket lányon gondolkodom. Arra kapom fel a fejemet, hogy arról mesél, albérletet keres.

Ez megdöbbent, erről nem SMS-eztek Edinával egyszer sem.

– És a lakó-és cégtársad? – kérdem ostobán, és nyelek egyet.

A szája egy pillanatra megfeszül, aztán legyint.

– Hosszú történet.

Nagy levegőt veszek. El se hiszem. Hamarabb jön az egér a csapdába, hogy kitettem a sajtot…

– Elváltok ágytól-asztaltól? – puhatolózom. Az agyam lázasan zakatol, ilyen az, amikor egyetlen kibaszott információmorzsa hiányzik, pedig érzem a „hosszú történet” mögött a drámai feszültséget. Aztán anélkül, hogy végiggondolnám, mit beszélek, azt mondom: – Figyelj… tudom, ez így, ebben a szituban hülyén hangzik, de én éppen lakótársat keresek…

A lány szeme felcsillan, aztán fegyelmezi a lelkesedését.

– Tudod, én nem egyedül keresek lakást. Nekem van egy lakótársam…

– Egy krapek. – Elvigyorodom. – Ötéves. Én jól kijövök a kiskrapekokkal.

Izgatottan fészkelődik a székén.

– Tuti, hogy nem lesz gond?

Ha tudnád, mennyire nem lesz gond! Álmodni sem mertem ekkora szerencsét!

– És ez nem befolyásolná, hm… a kapcsolatunk ritmusát sem – teszem hozzá gyorsan.

Megkönnyebbült mosoly ömlik szét az arcán.

– És mi van – megütögeti a kávéscsészéjét a kiskanál nyelével –, ha egy hét múlva már ki akarod törölni a számomat, de nem tudod, mert együtt lakunk?

– Nem hiszem, hogy erre sor kerülne – mosolygok.

– De ha mégis? – Elpirul, pajzánul.

– Nézd, együtt is dolgozunk. Tehát mindenképpen…

– Aha. Ez igaz.

– Másrészt viszont két sokat látott, sok sebet kapott – gondolkodom, mivel cifrázhatnám még – felnőtt ember vagyunk. Szerintem… tudnánk kezelni a dolgot, akkor is, ha nem jön be. Az irodában és az albiban is az a jó, hogy nem vagy röghöz kötve, ha változnak a körülményeid, továbbállsz.

– És milyen az albérleted?

Tetszem neki, tényleg tetszem.

– Akár – mondom – most azonnal meg is nézheted.

Ilyen egyszerűen és simán történik.

Tudja, hogy szükségem van rá. Valahol érzi maga is. Nem fogok rárontani. Még csak a második randi. Lassan adagolom. Kimérem,

józanul, indulatok nélkül azt a büntetést, amit megérdemel. A nevelő

célzatú agressziót talán nem az indulatmentesség, hanem az indulatok ellenére is kontroll alatt tartott mérték különbözteti meg az ostoba, öncélú és kegyetlen agressziótól.

Érzem, hogy ez a nő csak arra vár, hogy valaki végre leleplezze, és jól megbüntesse.

LACI

Mi volt a baj Bölcsházy Annival?

(Kérdés nagyon hangosan.)

Mit is mond a pap a templomban? Az a szövege, hogy jelentkezzen, aki tudja, hogy ennek a házasságnak bármilyen akadálya van. Ha tudja, de nem jelentkezik, akkor hallgasson a sírig.

Hát én hallgattam. Képzeletben egészen a sírig húzódtam, és onnan figyeltem kettőnk színjátékát.

Arról beszélek, Kicsi, hogy te tulajdonképpen sosem voltál mellettem.

Pinterest menyasszony akartál lenni. Azt képzeltük, hogy egymást szeretjük, pedig csak a régi emlékeket dédelgettük, hevesen szeretkeztünk, és álmodoztunk a jövőről.

Nem tudom, milyen a szerelem, úgy szeretlek, ahogy tudlak.

Mindig volt valakim melletted. Minthogy én a fantáziaférjed voltam –

az, akit elképzeltél, és nem az, akit annyi év alatt akár meg is ismerhettél volna –, ez nem jelentett különösebb lelkiismeret-furdalást számomra.

Ezer apró – és nem is nagyon titkolt – jelből látnod kellett. Talán azt hitted, hogy a házasság és a születendő gyerek megváltoztat. Vagy nem hitted, de nem mertél kilépni a kapcsolatból.

Biztonságnak élted meg azt, hogy lesz egy férjed, lakóparki lakásod, házas lesz a családi állapotod. Ez nem baj. De ha egy helyzethez ragaszkodunk, akkor az emberek behelyettesíthetőkké válnak, nem igaz?

Szeretők jönnek-mennek.

Ragaszkodtál hozzám. De ragaszkodtál anyádhoz is.

Egy gyerek, amikor tíz körömmel kapaszkodik az anyjába, és nem tudja elviselni, hogy elengedje, az nem a kapcsolat szorosságát jelzi, hanem a kapcsolat bizonytalanságát.

Nagyjából akörül, hogy Beni megfogant, az egyik szeretkezésünk után felsóhajtottál.

– Mi a baj? – kérdeztem.

– Elmész, folyton elmész. Engem meg itt hagysz.

– De hát ez a munkám! És közben folyton rád gondolok.

– Egy lószart gondolsz, Laci.

Aztán elnevetted magad. Nem akartál veszekedést.

És ez nem azt jelentette, hogy ennyire jó volt a kapcsolatunk. Hanem, hogy ennyire rossz.

Elhagytalak, mert nem akartam tovább alakoskodni.

Azt mondják, a szerelem idővel szeretetté alakul át. Hát nem tudom, Kicsi, láttál már válópereket?

Hadd legyek őszinte. Ki voltam én? Egy sármos cégvezető, aki az ujja köré csavarja a nőket. Emlékszem a saját elképedt arcomra a visszapillantó tükörben, amikor ott, a piaccal szemben rád dudáltam. Ennyi idő után talán már bevallhatom: Nem neked dudáltam, Anni! Hanem a hosszú formás lábak tulajdonosára dudáltam.

Amikor érzékeltem a tévedést, egy csipetnyi bámulatot (nahát, a kicsi Anni) és még annál is több vonzódást fedeztem fel magamban. Kezdetnek nem volt rossz kombináció. Egy kellemes kúráshoz.

A mi kapcsolatunk bámulatos sebességgel jutott oda, hogy már csak végszavaink voltak. Anni, nem volt semmi titkod. Nem volt életed. A lakóparki lakásunkban és a Facebookon mozogtál otthonosan. Nem érdekelt, hogy mi történik körülötted. Nem olvastál híreket, irodalmat.

Nem volt hobbid. Nem volt érdeklődési köröd. Nem mentél el arra a kurva állásinterjúra, csak mert valaki rád dudált az utcán, Anni!

Mit akartál te – túl egy kapcsolaton, az esküvőn, azon túl, amire anyukád és az Instagram népe tanított?

Azt mondtad egyszer, hogy mindannyian egy-egy illúzió elvesztéséből születtünk. Azon a napon döntöttem el, hogy elhagylak.

Elhagylak, mert nem tudom, ki vagy, és nem tudod, ki vagyok.

Elkezdtem festeni. Az utóbbi időben már kint aludtál a kanapén, mert nem szeretted a festékes kellékeim szagát. Mérgező, azt mondtad…

Szerinted minden rendben volt. Szerinted rengeteg közös tervünk volt.

Miközben én már hónapok óta mással szőttem közös terveket.

El kell tudnod engedni, Kicsi. Hiányozni fogsz. Hiányozni fog az ölelésed. Bántani foglak, magadra maradsz.

De meg kell értened, hogy függőségi viszony volt a kettőnk szerelme.

Meg kell értened, hogy ez nekünk nem volt jó. Esküvővel vagy anélkül, gyerekkel vagy gyerek nélkül. Sehogyan…

Fel kell égetnem magam mögött mindent. Mindent, amit elcsesztem.

Elhagylak, mert felelős vagyok az életemért. Elhagylak, mert úgy akarok élni, ahogy élnem kell.

Jelentkeztem és elmondtam neked, mi volt az akadálya a házasságunknak. Maradjon örökre a mi titkunk, amit magammal viszek a sírba.

ANNI

Beni nincs éppen a legjobb formában, rezzenéstelen arccal merül el a saját kis világában. Egy másik bolygón rendezkedett be, ahol bonyolult hierarchia alapján nagyon magas emberek élnek. A vezetőjük egy fiú, sötétkék dzsekije van citromsárga béléssel, legalább két méter magas, számítógéppel irányítja a társadalmat, és imádja a nutellás palacsintát.

Próbáltam felkészíteni Benit, hogy bemutatom valakinek, aki a számítógépes játékok nagymestere. Ez némileg felcsigázza.

Barna mostanra már az életem részévé vált, reggel az ő hívása ébreszt.

– Helló, álomszuszék – mormogom.

– Sshh… Anni, rólad álmodtam.

– Remélem, még visszaalszol.

Ő ugyebár éjjeli bagoly, mi meg az ovi miatt korán kelünk.

Az ő suttogó, mély torokhangja az utolsó, amit este villanyoltás előtt utoljára hallok.

Ez megnyugtat, a folyosóról bebámuló árnyalak miatt sem virrasztok már annyit. A redőnyt minden este lehúzom, és Edina szólt a közös képviselőnek, hogy írjon körlevelet a lakóknak, hogy napközben is zárják a kapukat.

A degenerált SMS-ek sem hozzák rám a frászt, amióta van kivel megtárgyalni. Barna megígérte, hogy utánajár. Nála van az összes telefonszám és e-mail címlista, ahonnan üzeneteket kaptam. Szerinte ez az egész gyerekes játék leginkább a hatalomról szól. Miután ő elég sok piszkos trükköt ismer, bízom benne, hogy hamarabb rájön, ki állhat mögöttük, mint a rendőrség, akik csak a jegyzőkönyv másolatát küldték meg. Majdnem egy órát álltam sorba a postán a nagy büdös semmiért.

Barna megígéri nekem, hogy heteken belül lezárja ezt az ügyet. Nagy kő esik le a szívemről. Amikor megpróbálom elképzelni, kit fog találni a telefonszámok mögött, hol egy baseballsapkás, görnyedt tartású drogdílert látok magam előtt, hol egy lenyalt hajú, kötött mellényes pedáns kényszerest. Még sohasem találkoztam ilyen emberekkel.

Próbálom nem beleélni magam, hogy váratlanul megjelent az őrangyalom, és még gyrosozni és mozizni is fogok vele. És az albijába is beenged társbérlőnek.

Mintha egyenesen Nicolas Cage keresett volna fel az Angyalok városá-

ból. Hasonlít is rá, ugyanaz a lefelé biggyedő száj, enyhén kopaszodó ovális fej, meleg, barna kutyaszem.

Olyannak fogad el, amilyen vagyok. Fáradtnak, kapkodónak, félig süketnek. Akinek gondjai vannak a barátnőjével. Az anyjával. Akinek különleges a kisfia. És akit egy megszállott figyel.

Vajon miket gondolhat rólam?

Amikor rákérdezek az irodában, félretolja a dossziékat, a kávéscsészét, elkapja a kezemet, és meleg, száraz tenyerét ráteszi, forgatja a kettőnk kezét, nézegeti.

– Most kérsz tenyéranalízist, vagy megvárod, amíg összevetem az ötezer évvel ezelőtt megírt pálmaleveledet a fényszögeiddel és a kávézaccal? Ha esetleg azt hiszed, hogy rezonálunk egymásra mind testi, mind lelki síkon, az korántsem a véletlen műve…

– Nem, nem, nem – nevetek –, ez anyukám játéka.

Gyengéden megfogja és felemeli az államat.

– Légy jó kislány – dünnyögi. – Ha akarod, felkísérlek az anyukádhoz.

Túl magas idebent a zajszint, és megfordul a fejemben, hogy talán csak rosszul hallok. Persze látom az arcán, hogy nem.

– Jézusom, miért?

Komolyan akar tőlem valamit.

– Hogy bemutatkozzam neki. Nincs az rendjén, hogy ő ne tudjon róla, kihez költözöl az unokájával.

Sugárzom. Az biztos, hogy minden, amit mond, ideális.

– Barna, te tényleg létezel?

Edinával röviden közlöm a hírt, hogy a hét végén visszaadom a kulcsokat, és elköltözünk Benivel.

Legjobb barátnőm arca elfelhősödik, a szeme bepárásodik, minden vonása elmozdul, mintha torzító tükörből nézne rám.

– Anni… – Az arcán vörös foltok jelennek meg.

Legyintek, hogy már semmi értelme ezen vergődni.

– Lehet, hogy volt egy rossz döntésem – hebegi. – De minél inkább távolodtunk a… dologtól, annál inkább nem tudtam, mit tegyek. Gyereket

vártál, Anni! Aztán meg az a szörnyű baleset. Egy idő után meg már tudtam, hogy ha most mondom el, őrült dühös leszel.

Igyekszem úgy tenni, mint akinek ez már teljesen mindegy. Ki is mondom.

– Edina, nem kell… most már full mindegy.

Ahogy Barna mondaná.

Ijedten kérdezi, mi lesz a céggel.

Mondom neki, hogy semmi bajom vele cégtársként, üzletileg százszázalékosan megbízom benne.

– Hát. Kösz.

Leroskad a nappali kanapéjára, Beni duplós doboza mellé. Gyűröttnek látszik, egész nap beutaztató utazási irodákkal tárgyalt. Beni a szomszédos szobában ül a szőnyegen, és láthatatlan univerzumának lakóihoz intézi szavait. Odalépek az ajtóhoz, behajtom, és járkálni kezdek a nappaliban.

Amióta Edina odaköpte azt a néhány szót, nem beszéltünk a régi időkről.

De mindketten tudtuk, hogy mit jelentenek. Nem kevesebbet, mint hogy a barátnőm szó nélkül végignézte, amint megcsalnak, átvernek.

Végignézte volna, hogy hozzámegyek valakihez, akiről mindenki tudta, hogy félrekúr.

Megfogja a könyökömet, próbál lehúzni maga mellé a kanapéra, de elrántom a karomat.

– Azt hittem, a szövetségesem vagy!

– Én meg azt hittem… Végig azt hittem, hogy te… Anni, te is furán viselkedtél. De az egy fura helyzet volt.

Elképedve nézek rá. Hagyta, hogy hülyét csináljak magamból! Gyuri, ő, mindenki tudott arról a ribancról. Miközben arról beszélgettünk, hogy kivel akarnak egy asztalnál ülni az esküvőn!

– Engem nem érdekel, hogy velem hogy viselkedsz – mondja csüggedten. – De ne adj fel mindent. Ne menj vissza Jutkához!

– Nem megyek vissza – mondom, és lenyomom a kilincset.

Megütközve néz rám.

– Albérletbe mész?

– Igen – felelem kurtán.

Beni a reggelinél árulja el neki, hogy egy olyan bácsihoz költözünk, akinek Barna színű a neve.

Edina futólag rám néz a reggelizőpehely felett, de nem szól.

De amikor már leadtuk Benit az óvodában, és elindulunk az

OpenOffice-ba, hogy egy ügyféllel tárgyaljunk, az irodaház előtt megragadja a karomat.

– Ne költözz oda a gyerekkel!

Rövid ujjú blúzban és térdet takaró ceruzaszoknyában áll, és úgy néz ki, mint egy titkárnő az ötvenes évekből. Egyik kezében a táska, másik keze csípőre téve, a szemöldöke V alakban felvonva.

– Anni, még alig ismered!

– Erről nem akarok vitát nyitni. Se veled. Se anyámmal. Se senkivel.

Legnagyobb döbbenetemre Edina az utca közepén sírva fakad.

Nyilván azt szeretné, ha fényesre botoxozott hatvanéves szingliként is ott röhigcsélnénk és innánk a zöld teát a Kondorosi úti lakás krémszínű

kanapéján. Mint anyám meg a barátnői. Edinának Gyuri óta nem volt egyetlenegy tartós kapcsolata sem. Gyerek nélkül, önálló lakással, rengeteg szabadidővel sem képes egy épkézláb pasit összeszedni.

Könnyes szemmel a fejét csóválja.

– Fel tudod fogni, mekkora felelőtlenség? Úgy értem, mi ütött beléd?

Tudom, nem szólhatok bele, de…

– Akkor ne is szólj!

– De ez egy elcsesz… Olyan rossz a kisugárzása!

Szó nélkül sarkon fordulok, és őrült tempósan, mintha bármilyen határozott cél felé tartanék, ott hagyom.

Anni… emlékszel a… úti bulira?

A hangját elnyomja a villamos zaja.

Barna lakása nem teljesen olyan, amilyennek leírta. Kétségkívül tágas, azt mondja, nyolcvanhat négyzetméter, de meglehetősen lelakottnak tűnik.

A lakásban az előző esti pizza szaga terjeng. A tágas előtérben hatalmas méretű, félretaposott, koszos tornacipők fogadnak, három pár egyszerre.

Masszív lábszagot árasztanak.

A bejárattól jobbra egy hagyományos, kockás kövű konyha nyílik, a nyolcvanas évekből itt maradt konyhabútorokkal, a mosogatóban mosatlan edénnyel, a viaszosvászonnal letakart asztalon pedig egy tányéron paprika csumája, egy félbevágott paradicsom és egy bolti papírba csomagolt sajtdarab vagy felvágott.

A konyhába besüt a nap, egyenesen a falakat fedő lambériára.

– Innen nyílik a birodalmatok – mondja Barna, tőle szokatlanul bőbeszédűen. Előremegy, kinyit egy ajtót, ami apró folyosóra nyílik.

– Ez itt a kamra – mutat egy jóval keskenyebb ajtóra.

Beni kérdés nélkül benyit, mire nagy robajjal kizuhan egy csíptetős olvasólámpa, néhány hungarocell doboz meg… nem éppen kisfiú szemének való újságok. Mire Beni értelmezhetné a látványt, Barna elfojtott káromkodással utánakap.

– Beni! – szólok rá, bár tudom, hogy falra hányt borsó –, engedély nélkül sehova nem nyitunk be!

Barna rámosolyog.

– Kivéve, ha régi játékkonzolokat keresünk…

Beni nem tudja eldönteni, hogy mosolyogjon vagy fintorogjon, a kettő

különös elegyével hunyorog fel Barnára.

A szoba, amit nekünk szán, a szeparált kis folyosóról nyílik, és akkora, mint Edina nappalija. Igazából két szoba, hiszen a hátsó felét tágas galéria foglalja el, a hatalmas belmagasságnak köszönhetően az is teljes értékű.

Azon kapom magam, hogy máris rendezkedem.

Elképzelem a galéria alatt Beni kiságyát, szekrénnyel, íróasztallal, a galérián pedig kényelmesen elfér egy franciaágy, és van fent egy szekrény is. A franciaágyon pedig már látom magunkat Barnával napközben, míg Beni óvodában van.

Elvörösödöm a gondolatra. Érzem, hogy Barna az arcomat tanulmányozza.

Próbálok valami semleges dologra gondolni, például arra, hogy mi lehetett ennek a szobának a funkciója, hisz cselédszobának nyilvánvalóan túl tágas, ugyanakkor a konyhából nyílik. Talán étkező lehetett.

A lakás fényárban úszik, a körfolyosó felett már csak a kék ég magasodik, és ömlik be a fény a hatalmas kéttáblás ablakon. Szívesen rákérdeznék, hogy lakott-e itt valaki, vagy hogy mire használta Barna ezt a lakás többi részétől különálló szobát korábban. Nem tudom, miért, bevillan Edina aggodalmas arca, ahogy ott áll az úttest közepén, magára hagyva.

A falakon képek vagy letépett poszterek nyomai, a villanykapcsoló körül kéznyomok, festésre elég régóta nem kerülhetett sor.

– Nagyon koszos – mondja ki Beni a nyilvánvalót.

– Ez igaz – ismeri el Barna nevetve.

– Tényleg ráférne egy tisztasági festés, de azért koszosnak nem nevezném – szabadkozom. – Kár, hogy nem vittem el a fiatalurat albérletnézőbe. Akkor tudná, mi a koszos.

Barna szemmel láthatóan nem veszi zokon Beni megjegyzését.

– Gyere – fogja kézen a fiamat –, megmutatom ennek a szutykos lakásnak a többi részét.

Az a legviccesebb az egészben, hogy Barna alig néhány utcára lakik tőlünk. Ha kicsit kihajolok a nappali erkélyén, rá lehet látni a mi erkélyünkre és nappalinkra. Földik vagyunk. Mondjuk, sejthető volt, hogy itt lakik a kerületben, ha egyszer itt keresett irodát.

Megmutatja a folyosóról nyíló cső alakú fürdőszobát és egy külön vécét, ami tele van újságokkal és cipősdobozokkal.

Látom, hogy Beni szeme felcsillan a dobozok láttán.

– Mit gondolsz? – kérdi Barna tulajdonosi büszkeséggel, majd lehajol, és az előszobafogason lógó szatyorból kihalászik három doboz kólát.

Nagyobb helyünk lenne itt, mint anyámnál, Edina pici lakásáról nem is beszélve. De a lepukkantság nem éppen vágykeltő. Ezt szemmel láthatóan Barna nem érzékeli, kibontja az egyik kólát, és a fiam kezébe nyomja.

Nem tűnik túl lelkesnek a tisztasági festés gondolatára.

Nem mintha feltételeket diktálhatnék, de még sohasem laktam ilyen dzsuvában. Arra gondolok, hogy ezért az árért talán bérelhetnék egy hasonlóan lepukkant kis garzont, ahol kettesben élhetnénk Benivel.

Csakhogy éppen ez a legrémisztőbb a gondolatban. Kettesben Benivel, hadakozni mindenféle árnyakkal, láthatatlan zaklatókkal.

– Nem tudom – kezdem óvatosan –, mennyire lenne terhedre egy festés?

Mármint nyilván nagy macera…

– Hát, elég nagy – mondja, és bosszúsnak tűnik.

Megrémülök. Edina ötpercenként elmondta az irodában, hogy ne költözzünk el, ne csináljak hülyeséget. De én képtelen vagyok ott bazsalyogni és továbbra is szívességet kérni tőle.

Azon kapom magam, hogy hangosan is kimondom.

– El akarok költözni Edinától.

Barna felélénkül. Az előző esti randevún a sokadik faggatózására elmeséltem neki Edina árulását. Alighogy kimondtam, elszégyelltem magam, hiszen azokban a percekben is Edina vigyázott a fiamra, de most arra gondolok, hol van ez Edina árulásához képest.

– Ez érthető – feleli Barna –, hiszen nem hozzád volt lojális.

Nyugtatgat, hogy ha netán megszakadna is a barátságunk, akkor sincs aggódnivalóm a cég miatt, hisz az ügyvezetői részre sokkal könnyebb új embert találni, mint az én kreatív feladataimra.

Ő a maga részéről nem dolgozna tovább olyasvalakivel, akiről kiderült,

hogy éveken át elhallgatott előle valamit. Nem tudna bízni benne.

– Mondjuk ki. Bizalmi válság van. És anyukádtól sem lenne szabad ilyen mértékben függnöd – teszi hozzá váratlanul.

– Mikor megyünk haza a nagyihoz? – Beni rángatni kezdi a kezemet.

Barna bosszúsan lepillant Benire, de aztán felfénylik, valósággal ellágyul az arca.

– Tudod, hova megyünk? A festékboltba megyünk. Csinálunk csákót, és veszünk festéket.

A kezét nyújtja a fiamnak. Olyan egyszerű és egyértelmű ez a mozdulat, hogy hirtelen rádöbbenek, mennyire hiányozhat Beninek egy ilyen magas alak, aki lehajol hozzá, és nagy, erős kezével férfiasan megrázza a kis kezét.

– Szóval? Nekivágunk? – kérdem.

Barna egy pillanatra elengedi Beni kezét, és felénk nyújtja a tenyerét, hogy csapjunk bele.

Aztán a gyerek felett felém hajol.

– Először is mindent átfestünk! A festést te állod, és felejtsük el az első

kéthavi lakbért – jelenti ki. A fiamat az ajtó felé fordítja, és lenyomja a kilincset.

Beni kérdőn rám pillant, én pedig bátorítóan biccentek.

– Menj csak…

BARNA

Lúzer pasas lettem. Olyan, akit virágmintás pelenkákkal látni a hipermarketek parkolójában. A legennyikébb ennyike. Amit csak dobhat az élet. Családapa vagyok. Bevásárolok.

Ma azt mondja nekem a nő, akit beengedtem a lakásomba:

– Ha úgyis mész kenyérért, bemennél a patikába köptetőért? Beni ma olyan szuszka.

Így mondja: szuszka. Apucinyelven.

Anyucinyelven. Ötyöröpötyörö nyelven. Egy fiúról: szuszka…

Hogy a faszba lesz ebből a gyerekből férfi?

Az én apám még nem beszélte ezt a nyelvet. Ha anyám ilyet kért volna, hogy menjen le a gyógyszertárba – ha már úgyis a bótba megy –, úgy képen törölte volna! És mindjárt utána engem is. Az volt a 20. század.

Akkoriban még nem királykisasszonyokat neveltek a fiúgyerekekből, ha a mama nem nevelte meg, legkésőbb a katonaságnál helyre tették.

Hogy milyen ma a családi élet? Éppen olyan, amilyennek képzeltem.

Komolyan meglep, hogy volt idő, amikor ezt akartam. Beával mindenre képes lettem volna… Ellenőriztettem a kis fickókat annál a görbe ujjú, seggbe turkálós orvosnál, hogy összejöjjön egy olyan kölök, mint ez a hallgatag, borús arcú kiskrapek, aki már harmadik hete itt kolbászol a lakásban. Nem, nem! Beának ez végül nem jött össze. Ő egy kis pulykatojás lányt kapott ki balkézről…

Bárhová lépek, a kiskölyök mindenhol ott van. És néz. Úgy néz, mint aki gyűlöl. Ha tudná, hogy mit viselek el érte, nem nyűgösködne itt nekem.

Bazmeg, az én szememmel néz…

Rájöttem, ebben a kurva kütyükön élő, modern kamuvilágban nemcsak a vaginával tartanak sakkban bennünket a nők, hanem ezekkel az Instagramra, Facebookra posztolható kiskrapekokkal.

Nem csak nőkultusz van. Gyerekkultusz is.

Tulajdonképpen semmi szükség nincs már ehhez a férfiakra. Maximum orrcseppet venni… A nőknek az állam a férjük, a szövetségesük, a legfőbb támaszuk. Minden jogot biztosít számukra, és azt sem veti a szemükre, ha félrekefélnek. A férfi legföljebb spermaként és szponzorként jöhet szóba.

Betaggelve a fotókon: ő az, akinek a társaságában… álltam az oltárnál, a szülőszobán, az óvodai ballagáson, és akivel a kapcsolatom váratlanul –

big like – „bonyolulttá” vált. Dőlnek az együtt érző lájkok, támogató szmájlihegyek.

Hamarosan el is tűnik a névjegyből az ex, jön majd a következő Balek Béla, és – big, big like – vele lesz már kapcsolati státusban, és a jegygyűrű, az esküvői fotó meg kiskrapek mellé taggelve.

Miközben a törölt felhasználó – gyerekétől, lakásától, tartásdíjtól megfosztva – kétségbeesetten regisztrál egy társkeresőre, ahol a hipergám csajok második kérdése: És te mivel foglalkozol? (Az első az, hogy kocsival jöttél?) Tényleg van olyan férfi, aki töri magát, verseng a többivel, hogy elsőként hajthassa igába a fejét?

Bármilyen meghökkentő, én is ilyen voltam.

Aztán jött a kijózanodás… a válóper, majd az apaság vélelmének megdöntése című komédia, melyben csak egyetlen kibaszott győztes lehet: a félrekefélő, gyermekét egyedül nevelő anyuka.

No meg az az ügyvéd, akit egy whisky-gőzös estémen valamelyik kocsmai haver ajánlott, és elvitte egy fél lakás árát.

Vargha úr, nyerni fogunk, mondta, a bíróság úgysem rendel ki szakértőt, a baleset tisztázatlan körülményei… hm… meg a tanúk ugyebár, mind-mind a mi igazunkat erősítik.

Már ránézésre is nyerésre állunk, nem igaz? A kislány vörös, kék szemű

és szeplős… maga meg barna…elnézést a szójátékért… hm… ezt az alsós biológiakönyvekben is tanítják, hogy nem lehet maga az apa… A háromszáz napos szabály ellenére… No meg az orvosi papírok… a mindössze háromszázalékos fertilitási esély, amit önnél dokumentáltak, az is minket erősít, mármint a nemzőképességével kapcsolatban… Már megbocsásson.

Aztán az a kurva megalázó tárgyalás egy negyvenes baszatlan bírónővel, aki gyűlölt minden férfit, mert még szerintem faszt se látott képen sem, nemhogy élőben. Az ügyvéd úr természetesen nem ért rá, valamelyik jelöltjével helyettesíttette magát… az a kis köcsög pedig elvörösödött, ha a szeretkezés, fogantatás vagy valami hasonló szót kellett kiejtenie nyilvánosan. Tehát bukta.

Bea lekicsinylő, szánakozó mosolya, az ő ügyvédjének szembetűnően jobb felkészültsége az én ügyvédem sült tehetségtelenségével szemben.

Fizettem a tartásdíjat a lányomért, aki nem az enyém, és fizettem az újabb jogi tanácsadásért a fiam ügyében is.

Még egyszer ugyanannak az ügyvédnek (a negyedéről adott valami számlát), majd egy hónap után közölte, hogy – na, itt kurvára meg tudtam volna ölni – a kisfiú esetében, Vargha úr, az apai státus betöltöttnek tekintendő…

A legszívesebben megnyomtam volna a Reset gombot, de ő csak folytatta: – Nem lehet semmit sem tenni, mert az életközösség fennállása alatt fogant. Akkor is, ha eltűnt az anyakönyvezett apa az életközösségből.

És akkor is, ha meghalt.

Na, innen már nem figyeltem rá, elszállt az agyam. Az előző

tárgyaláson meg éppen azzal érvelt, hogy engem kell apának tekinteni, mert… most meg, amikor tudja, hogy tanúim is vannak rá, hogy a bulin megkúrtam a csajt, és a fiú egyértelműen rám hasonlít…

Tehát van egy lányom, aki nem az én lányom, de azért fizethetem utána a tartásdíjat. És itt van ez a buksza, akit megdugtam, és a fia minden orvosi hablaty ellenére az én fiam, hiszen teljesen úgy néz ki, mint én gyerekkoromban…

És nem lehet kicserélni őket!

Ha akarom a fiamat, egy hülye agyament picsával kéne élnem… aki szuszkaként kezelheti a fiamat!

Amikor megtudtam, hogy Beát autóbaleset érte, sokkot kaptam. Teljesen lebénultam. Nem is jutott eszembe, hogy hogyan került oda. Csak próbáltam elképzelni az én forró testű – enyhén izzadságszagú – Beámat kihűlve. Egy árokparton. Egy hordágyon. Egy műtőben.

Meg sem kérdeztem, mit keres az én feleségem Szlovákiában, amikor állítólag Szegeden voltak állítólag tréningen!

Nem, én rohantam, ahogy csak tudtam, a szó szoros értelmében összeszartam magam a telefonhívásra. Komolyan mondom. Nem értem el a vécét. Rám jött a hasmars a hírre. Mint egy robot, tettem, amit a rendőrök mondtak.

Nem tudom, hány másodperc után jutott el a tudatomig, amit az a baromarcú tolmács tört magyarsággal mondott, hogy: az ön felesége Vargháné Murányi Bea?

Amikor kinyögtem, hogy igen, akkor közölte, hogy Bea autóbalesetet szenvedett, és a mellette lévő utas meghalt…

– Szerencsére az on felesége kiesett az utkozéstől az autóból, mert az autó porrá égett a báleset (így mondta!) kovetkeztében…

Géza haverom vitt le.

Még az úton is többször meg kellett kérnem Gézát, hogy álljunk meg egy-egy benzinkútnál, mert rám jött a fosás. Még akkor sem kérdeztem, hogy mit keresett Bea hajnalban azon a bekötőúton.

A felesége sértetlenül szállt ki az autóból.

Egyre csak ezek a mondatok visszhangoztak a fejemben.

Mint utólag kiderült, nem teljesen sértetlenül: három hónapos terhesen.

És bár közben velem is kefélt, már nem tudta beadni nekem, hogy tőlem van a gyerek. Ugyanis orvosi szakvéleményem volt róla, hogy nem túl nagy eséllyel lehetek én az apa – mindössze három százalékra taksálták az esélyeimet, kizárólagos kefélés mellett –, csak ezt őnagyságának nem volt érkezésem elmondani. Nem beszélve arról a görcsös kínlódásról, amit együtt adtunk elő azon a címen, hogy gyereket csinálunk (meglátod, Barnuskám, hogy a vitamin segít, gyönyörű fiunk lesz…) A Kelenhegyi úti bulin viszont azonnal elsültem. És fiúgyereket csináltam.

Akkora volt bennem az elkeseredés.

De a legdurvább, hogy amikor Bea felépült, és kiengedték a kórházból,

kissé elragadott a hév, és lekevertem neki néhányat – de megbántam, a kezét csókolgatva kértem, hogy maradjon velem, vállalom a gyereket.

Nem érdekel a megboldogult. Sem a nője.

Vállalom a fattyút… A pulykatojás kislányt.

Értik, ugye? Más kölykét is vállaltam volna. Annyira akartam, hogy egy család legyünk. Nekem az apaság szent, férfias dolog. Beavatás.

Akkor még nem tudtam, hogy ebben a mai, feminácik által irányított világban mindenki mindenkor a nő mellé áll. Te kis árva kölyökbárány, percig se csüggedj, majd mi segítünk!

Hazatérek a saját lakásomba, Anni alibizett valamit a konyhában.

Felnézett, mosolygott.

– Itt a köptető – mondom.

– A frissen sült csibemáj. – A hangja egészen olvadó, meleg.

Mit csináljak vele?

Olyan menüt állít össze, amire a gyereknek van szüksége. Nem nekem, aki befogadta a lakásba. Hanem a gyereknek. Ilyen a mai családokban a hierarchia.

– Nem kérek krumplipürét – mondom türelmetlenül.

– Zöldborsót, bébirépát?

Viccel velem?

Rám se néz, felrázza a köptetőt.

– Beni… – ordít át a lakáson.

Sehol semmi. Azt nem lehetett mondani, hogy a gyerek zajos.

Nesztelenül lopakodik a lakásban. Első este nem vettem észre, hogy a hátam mögött áll, csak arra figyeltem fel, hogy ordítozva rohan ki a szobából az anyjához.

– Anya! Anya! – kiabált lélekszakadva. – Barna olyan rajzfilmet néz, ahol két tök pucér bácsi verekedik egy tök pucér nénivel, és meg van láncolva a néninek a keze és a lába… mint a raboknak… és gyere, mert tök durva!

Az azóta beállt távolságtartó csendet csak erőltetetten jókedvű

kurjongatások törik meg időnként: „Kész a vacsi! Lejárt a mosás! Itt járt a gázóra-leolvasó.”

A kiskrapek finoman szólva nem akar barátkozni. Ahogy néz…

sohasem tudni, mi jár a fejében. Elbizonytalanít. Nem tudom, milyen hangot üssek meg vele.

– Beniiii – kiabál Anni.

Nem csoda, hogy idegbeteg anyának viselkedészavaros a gyereke.

Fel se néz az edényből, látszik, hogy egészen máshol jár. Érezhetően ő

is zavarban van a társaságomban. De tenni fogok róla, hogy kapaszkodjon belém, és eszébe se jusson elköltözni vagy visszarohanni az anyjához.

Nagy sokára kászálódik elő a gyerek lehorgasztott fejjel.

– Voltál kezet mosni? – kérdi Anni, miközben leülök az asztalfőre. Egy pillanatig azt hiszem, tőlem kérdezi. De aztán látom, hogy a gyerekre néz.

– Mi az ott a kezedben? Hallod, Beni? Az nem a tiéd…

A kiskrapek rám függeszti a bociszemét, és akkor veszem észre, hogy a pólója szegélyét tartja a kezében, benne a szobámban talált legújabb kincseivel.

– Neked ilyen sok telefonod van? – néz rám, és a szemében, amióta ismerem, először öröm, szinte ördögi fény villan.

Ez a gyerek vagy az enyém, vagy a sátán kölyke, mondom magamban.

JUTKA

– Jól vagy? – szól bele Anni.

Ha kellő távolságra van tőlem, mindig nagyon udvarias.

– Nem, Annikám. Nem vagyok jól.

Hallgatás a vonal túlsó végén. Szinte érzem, ahogy néma szemrehányásokat tesz magának. Nyilván azt hiszi, hogy ez egy amolyan

„még te is elhagytál” típusú hívás lesz, ezért gyorsan megnyugtatom.

– Eltűnt a Valentino – mondom csendesen.

– Milyen Valentino? – kérdi gyanakodva.

– A ruha. Hoztam a rongyosra egy Va-len-ti-no kisestélyit – tagolom akadozó nyelvvel, majd hozzáteszem – nagyon jó áron.

– És eladtad.

– Nem – mondom türelmetlenül –, nem tudtam eladni, mert valaki lenyúlta.

– Ó.

– Ez most… ez volt az utolsó csepp, tudod…

Sokatmondóan hallgat.

Hallgatok én is.

– Na, mindegy is.

– Nem. Várj! Anya, jól vagy? Olyan rossz a hangod… Átmegyek, és megkeressük.

Nem szólok. Hetek óta felém se nézett, és most átjön, mint egy

szakfelügyelő, és most az egyszer tényleg baromi másnapos vagyok.

– Most mindjárt átmegyek, mama, rendben?

Ha a lányom jön hozzám, megtépázott önmagam romjaiból újra tudom építeni magamat. Fél óra múlva három rövid csengetés. A lányom soha nem fog engem cserbenhagyni! Arra gondolok, hátha Benit is hozta, gyorsan belepillantok a tükörbe, a szemem táskás, de majd azt mondom, a sok sírástól olyan, hogy már a barátaimban sem bízhatom, nem elég, hogy a lányom elköltözött.

Berontok a fürdőszobába, és kiöblítem a számat egy szájfrissítővel, épp csak ki tudom köpni, amikor hallom Anni kulcsát fordulni a zárban.

Legnagyobb döbbentemre nem egy kis sziluett, hanem egy nyurga alak bukkan fel mögötte.

Hosszú másodpercekbe telik, mire eszembe jut, ki lehet az. Ja, a férfi, akivel… együtt laknak, gondolom, de a lábamból kezd kimenni az erő.

Nos, véleményem szerint ez megint a legostobább dolog, amit egy nő

elkövethet, ha meg akar fogni magának egy férfit.

Együtt lakva ugyanis tényleg megismeri egymást két ember. Ebben Anni nem túl erős… mármint, ha megismerik… túl kényelmes, túl ragaszkodó, hogy is mondjam, jobb az elérhetetlenségnek, a misztikumnak legalább a látszatát fenntartani. Anni elszúrta Lacit, aki azért egy igazi jó fogás volt, és most el fogja baltázni ezt a fiatalembert is, aki sokkal kevésbé szemrevaló.

Persze egy anya egy kisgyerekkel ne válogasson.

– De aranyosak vagytok, hogy jöttetek…

Ahogy közel hajol, kimeresztem a szemem Annira, egy ezt meg mi a fenének hoztad pillantással. Nem akkor kellene bemutatnia, amikor…

ilyen állapotban vagyok. Anni is mereszti a szemét, mint aki nem érti, mit akarok. Dehogyisnem érti!

A fiatalembert leültetem, és főzök egy kávét.

– Valami kis rövidet? – kérdezem kedvesen, de a lábam alig tart meg.

Anni nem kér kávét. Máris járkálni kezd a lakásban, hogy keresse a ruhát, és megnyugtasson. Közben mindenfélét kérdezget. Gondja van rá, hogy a fiú előtt különösen gondoskodónak mutatkozzon. Még a hangszíne is más, ahogy előtte beszél. Butaságnak tűnhet, de én már annyira elképzeltem, hogy azzal a Szepivel összebarátkoznak, és itt lakunk, mind együtt, jó szomszédságban. Éppen csak hogy papucsban át lehessen menni…

– Nincsenek terhére Benivel? – kérdem a fiútól, aki csendesen üldögél a konyhaasztal mellett.

Elmosolyodik, nem néz rám. Úgy felel.

– Inkább azt remélem, én nem vagyok túl nagy teher nekik – mondja.

– Ó. Én tudnék arról mesélni, mit jelent, amikor egy kisfiú szirénázik a lakásban. – Felkacagok.

Anni ront ki a nappaliból.

– Nem ez az?

A vörös ruha úgy lóg a kezében, mint valami bűnjel. Pedig éppen annak a bizonyítéka, hogy nem történt semmiféle bűntény.

– Hát… ez fantasztikus, Annikám! Hol volt? Hová bújt?

Anni megsemmisítő pillantást vet rám.

– A pezsgősüvegek mellett. A padlón. Lecsúszott a vállfáról, gondolom… Annyi pezsgő után… – mondja maró gúnnyal.

Fellélegzem. Nagyon örülök, hogy ilyen szépen megoldódott a dolog.

– Hát nem gyönyörű?

– Anyu! Törökországból Valentinót? – forgatja a kezében, tanulmányozza különböző látószögekből. – Nincsenek is elvarrva a szálak!

Sértetten kikapom a kezéből.

– Hát pedig volt, aki nyolcvanezerért is megvette volna. Csak nem egyezett a méret.

Barna udvariasan hallgatja, aztán egyszer csak odasúg valamit Anninak.

Kimegyek behozni a kávét, zúg a fejem, szédülök. Benyúlok a konyhapult alá, és meghúzom az üveget… a birspálinka kis kortyokban ízletes, kupicából. Útközben leverem a kenyérkosarat. Kicsúszik a számon valami cifraság, aztán észbe kapok, elnevetem magam. Omladozik a külvilág, és szorít. A lakásban mindenfelé poharak és teli hamutartók, egy levetett harisnyanadrág.

Annuskám egyszer csak remek szakemberekről kezd beszélni. Először azt hiszem, hogy a lányok közül céloz valakire, de aztán kifejti, hogy ő

talált remek szakembereket.

– Miféle szakembereket? – kérdem.

– Akik regenerálnak. Mint egy wellness központban. Az emberre néha ráfér…

Nevetek.

– Annikám, nem kell neked ilyen helyekre járni.

Nem is értem ezt a lányt. Magánál van, hogy az udvarlója előtt a lerobbant nő szerepében tetszeleg?

De kiderül, hogy a lányom nekem nézett ki valami kezelést. Jó, nem?

Méregtelenítésről hablatyol, miközben az a feszült fiatalember szinte bástyaként áll mellette.

Csendesen hallgatom, aztán felteszem a kérdést:

– Befejezted?

– Igen – vágja rá riadtan. – Hidd el, anya, sokat segítene.

Ránézek. Egészen kijózanodva. Rám tör ezzel a fiúval, egy rongyosbuli másnapján, és finoman a tudomásomra hozza, hogy rám férne egy alapos restaurálás.

– Majd meggondolom – mondom, a méltóságomat megőrizve.

Hálásan megszorítja a kezemet, de ez a Barna megérinti a karját.

– A helyzet az – mondja erre Anni –, hogy foglaltam neked helyet…

– Most, Annuskám?

– Ha most van szükség rá…

– Miért?

Anni körbemutat.

– Te is látod. Szeretném Benit rád bízni. Szeretném többször idehozni…

Tagoltan, hangosan beszél, mint egy ötéves gyerekhez.

– És mi akadályoz meg ebben?

– Anya – súgja –, nézz körül! Nézz körbe a lakásban. Tele van üvegekkel.

– Partit adtam! Ezeknek a Jóisten itala sem elég.

– Mindig tele van üvegekkel – súgja.

Nem szólok. Porig vagyok alázva. Így akar bemutatni az udvarlójának?

Hogy méregtelenítésre meg iszappakolásra van szükségem?

Az a Barna gyerek is zavarban van, testtel már az ajtó felé fordul, úgy hallgatja, amint Anni gyakorlatilag lealkoholistáz.

– Ha úgy gondolod, Anni – mondom. – Kizárólag a te kedvedért. Hogy a te lelki nyugalmad megmaradjon.

– Segítek összepakolni!

És már lép is a szekrényemhez.

– Egy masszázshoz? Minek?

– Egy nap nem elég a méregtelenítéshez.

Ezek összeesküdtek. Ez előre ki volt tervelve. Mire leérünk, lent vár a taxi. Nem emlékszem, hogy kocsit rendeltek volna.

– Engem renoválhatnak – hajtogatom még a taxiban is, de egyre álmosabb vagyok. – Ha egyszer így megleptek… Hogy megnyugodjatok.

A hátam közepére sem kívánom most a spaprogramot. Émelyegni kezdek, felfordul a gyomrom, ráhányok a taxi anyósülésére. Látom a lányom arcát, ahogy lopva rám pillant, amikor a spa elé kanyarodunk.

Piszkosul nem flancos hely ez. Olyan, mint egy gyár a tizenkilencedik században. Felpillantok, és az is van kiírva, valakinek a járólap-és burkológyára…

Bevisznek a szobámba – négyágyas –, és az is, mint egy munkásöltöző.

Minden ágyon egy női szempár. Tompán merednek rám.

Miféle nyomorult hely ez? Komolyan kezd büdös lenni. Megpróbálom adni a derűset, de végül csak ráförmedek Annira.

– Miféle spa ez? – mutatok körbe akkora lendülettel, hogy a táskámból fülbevaló, nappali krém és a kalciumtabletta potyog a földre.

Mielőtt Anni válaszolhatna, két fehér köpenyes orvos lép a szobába.

Elfog az undor – magam iránt –, és megint a hányinger. Hát ide jutottam.

Benyugtatózva pakolok be a szekrénybe (nem zárható, Anni elvitte a tárcámat, négy darab ötszázassal hagyott itt), aztán motyogok valamit a szobatársaknak,

akik

egykedvű

tekintettel

figyelték

a

begyógyszerezésemet. Aztán semmi. Elalszom.

Nem tudom, mennyi ideig alhattam, arra ébredek, hogy éktelenül lármázik a telefonom. A lányom az.

Egy pillanatig gondolkodom, hogy felvegyem-e, aztán felveszem.

– Anya… anya… – zokogja fulladozva –, ne haragudj, szörnyű hibát követtem el!

ANNI

Telitalpú szandálban araszolok lefelé a padunkhoz, úgy rogyok le rá remegő vádlival, mintha sziklát másztam volna.

Nézem az előttem elmasírozó, karattyoló óvodáscsoportot, egy óvó néni meg egy dadus tereli őket, aztán két anyuka tolja el előttem a babakocsit, pletykálgatva, majd egy hajléktalan húz maga után egy kerekes szatyrot, míg végre üres lesz a sétány, nem jön senki.

– Híreket hoztam, Laci!

Elhallgatok. Igyekszem visszafogni magam, hogy ne reagáljam túl a helyzetet, de közben pontosan ezt teszem. Látom magamat kívülről,

ahogyan a padon gubbasztok, és én vagyok a valaha élt legnagyobb gyászoló szerelmes közhely.

Azért jöttem, hogy elmondjam neked… Összeköltöztem egy másik férfival.

Meglehetősen idiótán érzem magam. Most először a hosszú évek alatt nem belső késztetés vezetett ehhez a padhoz. Ez egyszer nem én akartam idejönni.

Rita küldött.

Már két és fél órája elemeztük a Laci nevében írt bejegyzéseimet, amikor végül félbeszakít.

– Oké, ez itt már bullshit. Az egész bullshit!

– Micsoda? – kérdem.

– Anni. Hónapok óta vezeted Laci nevében a naplódat.

– Igen.

– És nem érzed úgy, hogy ebből kezd már elég lenni?

Fészkelődni kezdek a bőrfotelban. Gyámoltalanul a telefonomon és az iPademen is nyitva lévő napló alkalmazásra pillantok… Ami azt illeti, eléggé belejöttem a naplóírásba.

– Hagyjam abba? – kérdem.

– Mit hagyjál abba?

– Hát a naplóírást – felelem.

Egy ideig lehunyt szemmel ül, cigarettázva, mintha a látásom is a terhére volna. Aztán felpattan, a komódra támaszkodik, és szembenéz velem.

– Nem veszed észre, mit csinálsz?

„Hazudsz összevissza, mondja. Hazudsz magadnak, anyádnak, a fiadnak, hazudsz mindenkinek. Nekem is.”

Hátborzongató hallani. Mégis végig kell hallgatnom, pedig anyám miatt jöttem. De Rita azt mondja, ő csak őszintén hajlandó anyámról beszélni.

Ha elindulunk a kályhától…

– De hát ez volt a feladat. Mármint… próbáltam elképzelni.

Áthatóan néz rám.

– Hogy így is, úgy is elváltak volna az útjaitok?

Fogalmam sincs, miért írtam ezt. Csak írtam, ami eszembe jutott.

– Engem is meglepett – mormogom. – Abból vezettem le, hogy… Hát tudod. – Elhallgatok, Rita türelmetlenül sóhajt, a haja a szokásos kis varkocsba összetűzve, a spagettipántos topja szabadon hagyja a vállát, ami pattanásos, az arca feszült, és úgy fest, mint egy francia vagy spanyol művészfilmben a neurotikus hősnő. Továbbra sem szól, úgyhogy folytatom. – A baleset, a depresszió, meg… szóval… elképzeltem, mi lett volna…

– Elképzelted? – Visszhangozza. – Vagy elhitted?

Olyan szögben méreget, amely mintegy harminc fokkal eltér az egyenes vonaltól. Ritának ezek a finom mozdulatai már-már tudományos jelleget öltenek: most esettanulmány vagyok.

Kezdem bánni, hogy kiadtam a legmélyebb gondolataimat. Ez volt életem első és minden bizonnyal utolsó ilyen próbálkozása.

– Ezt hogy érted? – kérdem.

– Mintha egész identitást építettél volna az elhagyott Anni köré… –

feleli Rita nagyon komolyan.

– Hétszámra teszem, amit elvárnak tőlem. A fiam aspis. A cégem csődbe ment. Anyámnak problémái vannak az alkohollal.

– Tudod, mi volt számomra a legérdekesebb ebben a naplóban?

Némán rázom a fejemet. Most már egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy tudni akarom a válaszokat, hogy találni akarok magamban egy feneketlen tavat…

– Te mindent tudsz, Anni. Mindent, amitől anyád mindvégig próbált megóvni. És szépen le is írod.

Egyet pislogok, majd még egyet, és megrázom a fejem.

– Mindent tudok?

– Oké, akkor konkrétabban. Homokba dugtad a fejed. Mert így kényelmesebb volt. – Hát, tényleg nagyon kényelmes volt. Igazi leányálom. – A társfüggőség valamennyi tünetét produkálod. Olyan vagy, mint az állatorvosi ló.

– Társfüggőség. Ezt most hallom először.

– Senki sem szólt neked? – Először az ülés során a szemében felvillan a szokásos szarkazmus, aztán ki is huny egy pillanat alatt. – Azoknak az anyáknak a gyerekei, akik viszonzást nem várva a gyerekükön csüngenek, gyakran válnak társfüggővé. Az ilyen gyerek olyan párt keres, aki gondoskodik róla. Nem igazán alakít ki meghitt kapcsolatot a párjával, hanem végigjátszmázza a házasságát. Pont, ahogyan leírtad.

Olyan mozdulatot tesz, mint aki rá akar gyújtani. Szánakozva nézek rá, képtelen ellenállni egy ilyen függőségnek, és még ő papol róla? Szinte kajánul mutatom neki, hogy gyújtson csak rá.

A szokásos szertartás szerint kinyitja az ablakot, és mint anyám, amikor reszkető kézzel kortyol bele az italába, ugyanolyan reszkető kézzel nyúl az öngyújtó után.

– Hát, ha ezt társfüggőségnek hívják… – mondom. – Csak az életet írtam le. A lány szerelmes lesz, akarja a férfit, akar egy gyereket, terhes lesz, aztán… mármint az életben. Tudod. Összeházasodnak. Megszületik a gyerek. Jönnek a gondok. Nem ez mindannyiunk története? Mindannyian ilyen történetbe születünk.

– És megismételjük ugyanazokat a baromságokat, mint a szüleink.

– Persze. Miért?

– Ha csak azért házasodsz, hogy valakinek valamit bizonyíts, akkor az egy hajsza az elismerés után. Kiüresedik tőle a lelked.

Ebben megint téved. Laci szeretett. Egy olyan lányt szeretett, aki velem egyszerre kelt ki az ágyból, és onnantól kezdve megállás nélkül alakította Laci álmai nőjét. Laza voltam, és nem görcsöltem semmire – mert azok a lányok a kutyának sem kellenek, akik rágörcsölnek. Belevaló az ágyban, és házias és tanult és alkalmazkodó. Minthogy világéletemben hozzám alkalmazkodtak, minden egyes álomnő-mozzanatom megrendített.

Azonnal meg kellett osztanom a Facebookon az egész világgal.

– Minden nőt az elismerés éltet – mondom. – Hajlandók vagyunk eljátszani bármit, nem?

– Szóval a szerelem verseny?

– Ha őszinték vagyunk – lenézek az ujjamra, amin még mindig ott van Laci gyűrűje –, a nők számára igen.

Rita arckifejezése megváltozik, helyet változtat a fotelban, mélyet szív a cigarettába.

– Végigolvastam a naplót – fújja ki a füstöt energikusan –, és arra gondoltam, ez az Anni soha nem volt gyerek. Az anyád már kislánykorodban is a Szülő énedre apellált.

– Anyának lenni nehéz – mondom. – Sehol sincs megírva, hogy előbb válj felnőtté, és csak utána ess teherbe.

– Most magadról beszélsz vagy Jutkáról?

Rita rögeszméje, hogy az ember saját sorsának az alkotója, de ez egész egyszerűen nem igaz. Egy csomó másik ember története vagyok, én csak leírtam és elhoztam neki az egyik változatot.

Felsóhajt, és egyszerre megint a régi Ritát látom magam előtt a vállalati kantinban, aki nem hajlandó a kóláját megosztani velem.

– Most már meg kellene tudni, mit akarsz te őszintén, Anni! – csattan fel.

– Miért csapod be magadat, miért csaptál be mindenkit?

Szóval kizavart ide hozzád, a Feneketlen-tóhoz. A szokásos ritás, észjátszós stílusban.

„Van neked fogalmad arról, hogy minden, ami fontos, az szenvedélyből, szerelemből, gyűlöletből, őszinteségből születik? Miért rekeszted ki az életedből az igazi életet?”

Mert sohasem éltem olyan életben, ami tetszett. Egyszerűen ezért.

Nézegetem a fotóidat a telefonomban.

Olyan boldognak tűnsz. Már több mint öt év fórom van, de még mindig többet éltél, mint én. Sokkal több bátorsággal, szabadsággal és becsvággyal éltél.

A padon ülve egy film bontakozik ki a szemem előtt, amitől az egész Feneketlen-tó azzal a picsányi kis szökőkútszerűséggel a közepén, egyszerre cseppfolyóssá válik. Emlékszel, amikor berúgtunk azon a balatoni mólón? Az volt ám csak az este. Talán akkor, ott voltam életemben öt percig önfeledten szerelmes.

Próbálom előbányászni magamban azt a kislányt, aki először szúrt ki magának a pingpongasztal mellett. Ahogy az akkori koravén önmagamra gondolok, és nézem a féktelen kamasz fiút, aki nagyokat kurjongat a többi srácnak, és csupa elevenség, csupa élet, sírni kezdek. Nem téged siratlak.

Magamat siratom, aki soha egy pillanatra sem volt ilyen mohó és önfeledt.

Én voltam a helyes kis Anni, akit minden erőfeszítése ellenére jól pofára ejtettek. Előbb-utóbb mindenképpen elhagytál volna, ezt mindketten tudjuk.

Tudod mit? Most viszont élni akarok.

A legelejéről kezdem. Nem fogom elcseszni. Csak figyelj. Újszülött vagyok. Előbb meg kell tanulnom mászni, aztán járni.

Ehhez bátorság kell.

Ki merem mondani, még mindig örülök, hogy hallgattam anyámra, és kiszúrtalak magamnak! Örülök, hogy Beni megszületett. Hogy mi itt vagyunk még, és mozoghatunk. Néhány hete, amióta csúszom-mászom, és mindent elölről tanulok, azt érzem végre, hogy igazán élek. Vicces, nem?

Még mindig Rita szavai pattognak a fejemben. Önállóság nélkül nincsen együtt. Ne kapaszkodj! Engedd el!

Igen, Laci, hálás lehetek neked. Te megtanítottál rá, hogy idővel minden gondoskodás elmúlik.

Bassza meg a kibaszott padunkat. Te hülye, csapodár fasz! Mit hittél?

Az első káromkodás előtted, hallod?

III. RÉSZ

LACI

Két dolog kell az újjászületéshez.

A teremtő. És aki magára ölti az új személyazonosságot.

A kapcsolatom elmondta, hogy ötezer dollárért tud belenyúlni a szlovák belügyön keresztül a központi nyilvántartó adatbázisába. Hatalmas szerencsém volt abban is, hogy közvetlenül a központi személyi nyilvántartás bevezetése előtt láttunk munkához, amikor még különböző

hatóságok adták ki az összes szarságot Szlovákiában, az adószámot, személyi azonosítót, lakcímkártyát, ezért a pasas könnyebben találta meg a kiskapukat, zavarosban halászhatott. Nem nagyon engedte szabadjára a fantáziáját. Ladislav Kostal lettem, és évekre fel kellett szívódnom.

A magyar–szlovák határon azonban úgy jár-kel át az ember, ahogy akar.

Vonzott a lehetőség, mint a gombostűt a mágnes…

Elmondta a baleset részleteit, az egész forgatókönyvet, lépésről lépésre, hogy mi fog történni. Elintézte a traktort. Háromezer dollárért kivilágítatlanul ott hagyták nekünk az úton.

A két rendőr többet kért. Három hétvégén gyakoroltunk. Az jutott eszembe, ahogy az esküvőszervező magyarázta tudálékosan, milyen fontos, hogy minden a forgatókönyv szerint történjen, és ezért a ceremónia előtt szükség lesz néhány próbára.

Nos, a tervezett időpontban végül Beával gyakoroltunk, aki valóságos idegroncs lett, hihetetlen hisztirohamok törtek rá, miközben állandó hányinger gyötörte, és csak utólag tudtam meg, hogy nem az idegességtől és az izgalmaktól. Ő volt a mi beugrónk. Élet-halál kérdése volt, hogy jól alakítson, ezzel Bea is tisztában volt, és az akció napján felülmúlta önmagát. Hihetetlen lélekjelenléttel tette a dolgát.

Pontosan tudtuk, hogy ez az egyetlen esélyünk. Mindent mértani pontossággal kiszámított a fickó. A traktor, a helyszíni szemle, a kiégett autó, Bea kétszáz méterrel előbb szállt ki hamuszürke arccal.

A maradék távon éppen a megfelelő sebességre gyorsult az autó. A szívem a torkomban dobogott. A borotvával elvágott artériámból spriccelt a vér. Vér mindenhol. Ki gondolta volna, hogy ennyi vér képes kifolyni?

Ennyi felesleges a DNS-hez. Nyomtam a gázt, nedves ujjaimmal vadul markolva a kormányt, és akkor egy pillanatra tényleg megfordult a

fejemben, hogy becsukom a szememet, és végre vége lesz mindennek. A kétes adrenalinpumpa-üzleteknek, a hitelezők fenyegetéseinek, a bukásnak, apaságom fiaskójának, a majdnem házasságomnak Annival, a kétségeknek Beával…

Rántást éreztem a fejemen. Fájdalmat. A vér egyre spriccelt. A hirtelen melegség a bőrömön. El fogok vérezni. És akkor arra gondoltam, most mindjárt tényleg meghalok.

Elködösült tekintettel láttam a traktort közeledni, két másodperccel később ugrottam, mint kellett volna. Bennem él az egész, az ajtó, ahogy nehezen nyílik a sebesség miatt… a spriccelő vér… a fájdalom, ami tűzként áradt szét a karomban, aztán a vállamban, a hátamban, amikor pörögtem a poros úton. Mint egy elfuserált kaszkadőr, összevéreztem, taknyoztam, hugyoztam az utat, számtalan nyomott hagyva, és az egész hirtelen annyira groteszk volt, a méretre szabott öltönyök és az esküvői szmoking után…

Az a tompa puffanás, ahogy az Audi becsapódott a traktorba. És az ember, aki előlép valahonnan, és biztos, ami biztos, egy öngyújtóval rásegít a tűzre. Bea sikoltozva rohant felém, pár percig kapaszkodtunk egymásba, aztán megszorítottam a kezét, és a bekötőútnál várakozó Skodához vánszorogtam. Bea sokáig el akart szökni. Velem? Vagy a férje elől? Sohasem fogom megtudni. De aztán mégis úgy döntött, hogy nem akar egy életen át bujkálni.

Viszlát, Kostyál Laci, gondoltam, és elhajtottam Léva felé. A visszapillantóból még láttam, hogy Bea – az utolsó nő a múltamból –

telefonál…

Mintha az egészet egy filmen nézném vissza a fonyódi moziban, miközben a fejedet a vállamra hajtod, és a lehalkított telefonodon SMS-t küldözgetsz.

Sosem szeretted az akciójeleneteket.

Nézlek, ahogy a parkban ülsz azon a padon, ahol megkértem a kezedet a benzinkútnál vásárolt pezsgővel. Azután szeretkeztünk. És próbáltam nem gondolni rá, hogy előző este bejelentetted: „hárman vagyunk”.

Imponált az örömöd, hogy úgy érzed, megfogtál, hogy ennyire ragaszkodsz hozzám. Aztán megértettem, neked az esküvő kell, valaki kell, akihez tartozhatsz. Nem biztos, hogy én. Bárki… Akárki.

Prostituálódtál azért, hogy szeressenek, azért, hogy megfelelj, azért, hogy elfogadjanak.

És most látod, furcsa ennyi év után figyelni, ahogy itt ülsz hűségesen, mintha még mindig engem várnál, hozzám beszélnél.

Tizenvalahány kilométerrel arrébb egy másik nő ül most egy másik játszótéren, letörölhetetlen bánattal az arcán.

Két nő és két gyerek…

Vajon miért nem akartad soha megkeresni? Miért nem tettél fel kérdéseket, és miért reméltem titkon, hogy a szíved mélyén tudod, mi történt velem azon az éjjelen?

Ha az ember nem kérdez, nem biztos, hogy a hazugságoktól fél. Sokkal valószínűbb, hogy az igazságtól.

A bokrok takarásában elsétáltam az autómig, egy szemüveges öreg rám nézett, biccentett. Aztán odafordult a kutyájához.

Gázt adtam, és elindultam az M1-es felé.

BARNA

Mondok én valamit Bölcsházy Anniról. Az a nő kész idegroncs, teljesen alkalmatlan a gyereknevelésre.

Délutánonként én vagyok Benivel, és jobbnál jobb programokat eszelek ki. Nem egy szószátyár gyerek, az igaz, de amikor megszólal, mond valami okosat, amitől eldobom az agyamat.

– Jössz velem gépezni az Allee-ba?

– Hülye kérdés – mormogja. – Mindig jöszök.

Tiszta apja, tiszta apja, tiszta apja…

És akkor hirtelen eszembe jut, amiről megfeledkeztem. A pszichológus csaj gépét már két napja nem ellenőriztem. Elküldöm Benit öltözni, és már izzítom is szorgos kis kémprogramomat.

Baromira furdalja az oldalamat, milyen leválási szorongásokat produkálhat Annika most, hogy ilyen szépen eltávolítottam a mamájától.

És isten áldja dr. Freudot, a pszichoterápiás véleményezést és a modern kori dokumentációt!

Pillanatok alatt megvan a jelszó. Ilyen ez a magyar egészségügy, még harminc másodperc, a csütörtöki kezeltek névsora… és pörgetem… 27

éves evészavaros nő… és pörgetem… 58 éves férfi… és ez sem az… és pörgetem… és ránézek és mit látok…?

32 éves, gyermekét egyedül nevelő nőbeteg, megrekedt a gyászmunkában…

Ez aranyos.

…Felnőttként is szüksége van a függőségi viszonyra, függött az anyjától, a vőlegényétől, de függeni fog más emberektől is, ennek a társfüggő kapcsolatnak a mintája az anya-gyerek viszony. Passzív, befogadó, gondoskodást, segítséget váró nő, tipikusan az az egyedülálló anyuka, aki gyerek szerepben marad, a szülőnek élete végéig segítenie kell…

Szeparációs szorongások. Egy harmincas anyánál! Úgy érzem, ehhez muszáj nekem is hozzászólnom.

„A páciens édesanyja – szúrom be – súlyos alkoholbeteg, maga is pszichiátriai kezelésre szorul.”

…esélye sincs a manipulációktól mentes, őszinte párkapcsolatra.

Miért nem lep meg?

A legjobban attól fél, hogy megtudja, milyen is ő valójában. Nem bízik másokban, ha azok olyan dolgokkal próbálják szembesíteni, amelyekkel nem akar szembesülni. Azokban akar bízni, akik méltatlanok a bizalmára.

A hamis képzet, hogy a volt társának még mindig hatalma van a sorsa felett, nyilvánvalóan abból ered, hogy a páciens nem akar szembesülni saját szabadságával és felelősségével.

Annival az úgynevezett „üres szék” technikát ötvöztük a narratív pszichológia metodikájával. Megkértem, hogy képzelje el, hogyan alakult volna az életük, ha nem veszíti el a párját öt évvel ezelőtt egy balesetben.

Nyilvánvalóan fontos fantáziába ütköztem.

Elmondhatom, hogy igazán elégedett voltam az anyaggal, amit Anni online naplójában Kostyál Laciról vezetett. Hogy olyan szépen leírta – „a narratív pszichológia eszközeivel” –, miért alkalmatlan egy gyerek felnevelésére.

Krisztusom, siralmas paródia az anyaságról! Az biztos, hogy gyámügy még ilyen szakvéleményt nem kapott! Ez a Rita ismeretlenül is igen nagy szolgálatot tett nekem. Az ilyenre mondják, eredeti ötlet.

Csupa terápiás ínyencfalatba ütközöm…

Ezt minden második ülés után megjegyzi a pszichológus csaj. Fasza.

Beni ront be a szobámba, rámered a gépre. Hatalmas lendülettel perdülök meg a gurulós székkel, ám a következő pillanatban beugrik, hogy hiszen nem is tud olvasni!

Köréfonom a karomat, Beni pedig rugdalózni kezd. De felemelem, és megkérdezem, hogy hová kéri a fuvart.

– Óvodába kell menni – közli.

– De hát gépezni indultunk… – próbálkozom. Minél több minőségi időt szeretnék tölteni vele, hogy összeszokjunk.

– Nem. Most óvodába kell menni. – A kezemet rángatva kivonszol a szobámból az ajtajukhoz, amire ki van ragasztva valami ákombákom órarendféle. Elhűlök, hogy ez a nő mennyi marhaságra képes.

– Tényleg. Látom – mondom, és Beni bólint, mint aki egy fontos kérdést tisztázott.

Az óvoda felé menet, az utcán hátrafelé fordul, így lépeget egy darabig, ezt nagyon élvezi, és közben egyfolytában engem figyel.

Nem kis rábeszélőképességre vall, hogy sikerült meggyőznöm Annit, adja le a nevemet az óvodában. Egy ideig viaskodott benne az anyai felelősségérzet

a

kényelemszeretetével,

természetesen

ez

utóbbi

győzedelmeskedett. Hisz nincs kéznél sem az anyja, sem Edina, ha dolga akad, most már egyikre sem számíthat. Totális, tőrőlmetszett potyázó!

Napi rutinná, afféle kis szertartássá vált közöttünk, hogy az óvodából hazafelé bemegyünk a Fehérvári úti lottózóba, mert ott Tomi, aki Beni szerint vicces Hogy vagy, király? felkiáltással fogadja mindig, sorsjegykaparót ad neki ajándékba, amiből már vagy húsz van az ovis táskájában.

Az utcán jól elvagyok vele, csak akkor van gond, amikor kettesben maradunk. Olyankor néha úgy érzem, a kiskrapek olyan erő, ami túlnő

rajtam. Igyekszem Benit mozgásban tartani.

Hazafelé bemegyünk a piacra, megnézzük, hogyan takarják le a kofák a pultjaikat, aztán az Allee-ba megyünk kütyüzni különféle márkaboltokba, ahová hetenként szállítják az újdonságokat.

Mindent kipróbálunk a kiállított konzolokon, Beni a kamaszoknak való játékokat is keni-vágja. Ugyanazzal a csavaros dialektikával építi fel a stratégiáit, ahogy én szoktam. Színtiszta koncentráció. Semmi nem tereli el a figyelmét. Sem a színek, sem az alakok, sem a versenyszellem, sem az érzelmek. Kizárólag a logika mentén halad, magabiztosan és céltudatosan.

Ha a szobámban őrzött képek nem győztek volna meg eddig egyértelműen, akkor ez igen… ezt a célratörő koncentrációt nem örökölhette mástól.

Beni az én fiam. És van az a pont, amikor az univerzumnak most már tényleg muszáj az én oldalamra állnia!

Nehezen, de elindulunk az óvodából hazafelé, és elkapom a kezét, mert egy biciklis közeledik.

– Előre nézz! – mondom. – Nem csak a tiéd a járda!

Beni megfordul, és kinyújtja a kezét.

Legnagyobb rémületemre a biciklis csávó elkapja. Utálom az ilyen bizalmaskodó barmokat. Csak azért, mert kölyök, még nem mutiból van…

Határozott mozdulattal kirántom a gyerek kezét, hogy magammal vonszoljam.

A biciklis arcára fagy a mosoly.

– Csak köszönünk egymásnak Benivel – mondja elképedve.

Kinek akarsz te köszöngetni, faszfej?

Beni úgy ugrál egyik lábáról a másikra, mint aki mindjárt bepisil.

Újból elkapom. Cukros bácsiknak nem állunk meg. Soha.

– Az oviból jövünk – kiált Beni.

A biciklis próbál újra békés mosolyt felölteni. Én még nem tudom eldönteni, hogy reagáljak-e rá.

Mindenesetre hozzám beszél.

– Szerintem mi még nem találkoztunk – nyújtja a kezét. – Anni szomszédja vagyok.

Azt kétlem, gondolom.

– Mi Barnánál lakunk. Barnánál! Az az igazi neve, hogy Barna.

Ezzel a kiskrapek nem tud betelni. A biciklis arcáról lefagy a mosoly.

– És… Anni? Anni hol van? – kérdezi meglehetősen ostobán.

− Aha. Kórházban. Nagymamánál.

– Beteg? – a biciklis feljebb tolja a sisakját.

Beni rosszallóan tekint rá.

– Nem beteg.

Konok a srác, és még mindig nem talicskázza odébb a kurva biciklijét.

Rám néz.

– Akkor miért van kórházban?

A kiskrapek arca eltorzul, mintha mindjárt elsírná magát.

– Nem beteg! – kiabálja. – Nem be-teg! NEM BETEG!

A srác nem mozdul, kényszeredetten mosolyog tovább. Aztán Beni felé nyújtja a tenyerét.

– Oké. Jutka nem beteg. Kezet rá.

Beni megragadja a kezét, és úgy megrázza, hogy az egész teste rángatózik.

– Hat húszkor megy az Intercity – mondja, és az alsó ajka még mindig remeg. – Jutka sokat iszik, béka nő a hasában.

Biccentek a csókának, és elrángatom Benit.

Ez nyilván az a Szepi, aki a kuncsaftokat szerzi Anninak. Lehet, hogy mást is beakaszt neki? A következő seggfej.

Megjegyzem, hogy utána kell nézni.

Anni otthon van már, mire előkeveredünk az áruházból. Az új stílusa a kedves tartózkodás. Érezhető az általános tanácstalanság a levegőben.

Hogy akkor mi most mik is vagyunk? Lakótársak?

Mióta átengedtem nekik a szobát, nem volt hivatalos randink.

Programjaink kivétel nélkül Beni köré szerveződnek.

– Hol jártatok? – kérdi. Fekete tréningruhában van, a haját gumival fogta össze.

Azzal nem vádolhatom, hogy túlságosan el akarna csábítani. A hangjában fojtott számonkérés bujkál, noha igyekszik kedves mosollyal leplezni. Lassan olyanok vagyunk, mint egy házaspár, akiket már csak a gyerek tart össze, és mindent csak rá vonatkoztatva, rajta keresztül értelmeznek. Igen, pontosan olyanok vagyunk, amilyen Anni lehetett volna Lacival. Olyan szépen leírta a naplójában. Egy pillanatra még az is megfordul a fejemben ebben a konyhaszagban, hogy élhetnénk látszatházasságban is, egy fedél alatt.

– Be akart menni gépezni, úgyhogy…

Beni ront ki a folyosóra.

– Beállítod az itthoni gépen? – kérdezi. Izgalmában krákog, és megint egyik lábáról a másikra ugrál. Kedvenc tornacipője van rajta, fehér gumiorrán salakfoltok éktelenkednek.

Kár volt megígérni neki azt a kurva játékot. Nem szeretem, ha a gépem körül lebzsel. Próbáltam ezt megértetni Annival is, aki mostanra már vágja, hogy nekem a gépem a munkaeszközöm, minden kincsem rajta van, és a kiskrapek apró kezei felbecsülhetetlen károkat okozhatnak.

Próbál ügyelni rá, hogy Beni ne legyen láb alatt. Ami azt illeti, Anni igyekszik teljesen a konyha túlsó oldalára szorítani a mozgásterüket. A konyha a senki földje, ahol a két bérlő a lakás különböző pontjairól összefut, és némán együtt táplálkoznak.

– Akartok vacsorázni? – Hajtincsei elszabadultak, mintha konnektorba nyúlt volna. Rám emeli a pillantását. – Valami baj van?

Valami?

– Akarunk! – Beni úgy kiabál, mintha óvodai tornaversenyen volna.

Ritkán mutat ki érzelmeket, de azok legalább őszinték. Ez valahogy velem

is így van.

Hagyom, hogy Anni főzzön rám, ennyire azért dolgozzon meg a főbérlőjének, de ki-ki maga takarítja a saját szobáját. Ezt tisztáztuk. Oda tilos bemenni. A közös helyiségeket rábíztam. Egyébként egyik nap olyan, mint a másik. Némán esszük a tökfőzeléket.

Az ösztrogénfelhő azért megvan a lakásban, még úgy is, hogy tréningruhában mászkál. A hajának az illata, a főtt étel, az öblítő, ami a kiteregetett ruhákból árad, ilyenek.

Írtam is erről egy bejegyzést a blogban, nem csak bugyiautomatákra lesz szükség a jövő Fűevő társadalmaiban – mint ahogy ez ma már teljesen általános Japánban –, mármint hogy diáklányok használt bugyijait lehet venni némi apróért. Ilyen nőillatkoktélt is árusíthatnának, mit tudom én, spray formájában… Elképzelem a jövő drogériáit, ahol külön tesztoszteron és ösztrogén illatcsoportokat lehet kapni akciósan a pénztárnál, a fogselymek és a kotonok mellett. A pornóban már csak az illatok illúziója hiányzik. Állítólag nem sokáig.

Anni jelenléte a lakásban kétségkívül ellentétes vibrálás az enyémmel.

Ez bizonyos szempontból inspirálóan hat rám. Hosszú távon már nyilván nem tudnám elképzelni, hogy az otthonomban nőt tartsak.

A lakásom számomra a béke szigete, egy sziget, ahol az ember megpihenhet a nagyvárosi világban. Eszem ágában sem volt megzavarni a nyugalmat egy nővel, akit nem lehet betörni. Mit csináljak most vele?

Benit minél hamarabb ki kell emelnem az alkoholista vagy ideggyenge nőlények hálójából.

Ez nem lesz egyszerű folyamat. A gyerek számára feldolgozhatatlan lenne a hirtelen váltás. Azt is ki kell dolgoznom, hogy hogyan őrizzem meg számára az anyaképet… Annál mindenesetre szerencsésebbnek kell lennie, mint én voltam.

Anni félszegen, távolságtartón mozog a konyhában. Ide-oda rebben a tekintete, kapóra jön neki, hogy mindig valamit fel kell emelni, le kell tenni. A nőket idegileg stabilizálja a házimunka.

Mindazonáltal tisztában vagyok vele, hogy az igazi stabilizáláshoz és a bizalom fenntartásához előbb vagy utóbb meg kell dugnom. Készülök erre. Hetek óta fokozatosan csökkentettem az online-keféléseket, hogy férfienergiámat szükség esetén erre a fekete tréningruhás, varkocsos árnyékra összpontosíthassam, aki ide-oda suhan a lakásban.

Gondolom, roppant csalódott, hogy még mindig nem estem neki. Az

ilyen önbizalom-hiányos picsák nem bírják a közömbösséget, még ha olyan frigidek is, mint amilyennek ez kinéz. Évek óta nem dugták meg. És pont nekem jutott a megtisztelő feladat.

Feltápászkodom az asztaltól, megfogom Beni feje búbját, és átirányítom a szobám felé. Lelkesen kutyagol mellettem. Még hallom, hogy az anyja félénken megkérdezi, nem fog-e zavarni, aztán becsukom magunk mögött az ajtót. Beizzítom a gépet, Beni végig ott kerepel mögöttem.

– Ezt figyeld… – mutatom.

És miközben a gép felé fordul, hátrahajtom az ujjaimat, mind az ötöt egyszerre. Jól jön a rengeteg gépezés közben, hogy ilyen lazák az ízületeim.

Hanyatt veti magát, visítva nevetni kezd, aztán felül.

– Muti! Hogy csinálod?

Megmutatom neki még egyszer.

– Ez nem nehéz… – mutatja, és hajszálpontosan ugyanúgy hátrahajlítja mind az öt ujját. Döbbenten figyelem. Ez lenne a genetika?

Alig kezdünk hozzá egy új körhöz, amikor kopogást hallunk.

Anni feje bukkan fel az ajtóban.

Felvonom a szemöldökömet, aztán Benire pillantok.

– Hagyjál, mama, most játszunk.

Látom a nő arcán, hogy nem tetszik neki. Sokáig örült, hogy játszom a fiával,

nyilván,

amikor

még

papás-mamásnak

képzelte

az

összeköltözésünket, ám az utóbbi időben idegesnek tűnik, amikor a gyerek a szobámban lóg. Egyik reggel rákérdezett, igaz-e, hogy éjjel bent jártam a szobájukban.

Úgy néztem rá a kávésbögrém felett, mintha megbolondult volna.

– Ezt… khm… – krákogtam – hogy érted?

Mélységes megdöbbenésemben felálltam.

– Hát… Beni mesélte, hogy éjjel bent jártál nálunk. Amíg aludtunk.

Láttam, hogy az arcát vörös foltok lepik el.

– Te most viccelsz velem?

– Nem – hebegte –, lehet… lehet… csak álmodta. Tudod, milyenek! –

motyogta. – Nem tudnak még különbséget tenni a képzelt és a valós dolgok között.

Akárcsak az anyja és a nagyanyja, gondoltam.

„Ezért fontos, mondtam, hogy a felnőttek tudjanak…”

Egyre jobban feszengett.

– Ne haragudj… Azt hittem, kerestél valamit… vagy ilyesmi.

De attól a naptól kezdve érezhetően távolságtartóbb volt velem, és nem hagyta, hogy Beni szabadon járjon-keljen a lakásban. Vagy hogy zárt ajtók mögött lógjunk. A hülye, piszkos fantáziájú liba, az én hibám, hogy folyton csak azon jár az esze?

Beteg ez a nő…

Aznap este megdugtam.

Miután lefektette Benit, és kiment a fürdőszobába, lesben álltam.

Amikor hallottam, hogy leoltja a villanyt, én is kiléptem az előszobába.

Amikor ki akart kerülni, megérintettem a vállát, majd elkaptam a karját.

Éreztem, hogy megremeg. Rám nézett. Némán nekifordítottam a falnak. A nyakába lihegtem. Három perc. Ennyi volt.

– Ne haragudj – dünnyögtem a nyakába, és magam felé fordítottam –, hadd képzeljem azt, hogy ti az enyémek vagytok. Hogy ilyen nőm van.

És… egy édes kicsi fiam…

Zavartan pislogott. Nyomtam egy barackot a fejére.

Azért még képes vagyok lerendezni az analóg csajokat.

ANNI

– Helló – leheli rám a kapros tökfőzelék szagát –, mondtam már, milyen fantasztikusan nézel ki ma este?

A karját átveti a vállamon, mégis elbizonytalanodom, hogy hozzám beszéle. Egy majdnem térdig érő, kinyúlt fekete póló és egy leggings van rajtam. Kibújok az öleléséből, hogy ránézzek, ez meg mi a fenét akar jelenteni? Érzem a testéből áradó hőt. Megbotlom a saját papucsomban, amiből valahogy sikerült kilépnem, lázasan jár az agyam.

Most mi a teendő?

Beakasztom az ujjamat a nadrágjába, ezzel egy picit szabályozni tudom kettőnk között a távolságot.

Halkan felmordul.

– Rohadt kis dög vagy…

Nyilvánvalóan meg akar dugni. A legkülönfélébb gondolatok cikáznak át az agyamon. Hogy még nem döntöttem… hogy nem is volt semmi előzménye… nem értem, miért éppen most?

Mégsem viselkedhetem úgy, mint egy szűz lány, aki meggondolta magát. Végül is éppen randiztunk, amikor bekavart a képbe a közös albérlet.

Megcsókol, nyersen, szétfeszítve a számat. A testem lassan válaszolni kezd, de a tudatom egy része még mindig aggódik: fel ne ébredjen Beni, nehogy éppen most jöjjön ki pisilni. Egy másik, nem elhanyagolható részem meg azon parázik, hogy ennek mégsem így kellene történnie.

Kérdőn nézek rá.

A hirtelen támadt közelség az összeköltözés után eltávolított minket, egy sor dologban kellett hétköznapi rutint kialakítani. Érdekes módon, épp az ellenkezője történt annak, amitől tartottam, Barna velem szemben egyre távolságtartóbb ugyan, de minden alkalmat megragad, hogy szóba elegyedjen Benivel.

Benit nem lehet kirekeszteni, az ő jelenléte olyan súlyos, hogy mindenképpen figyelmet igényel. Ha a nőkre afrodiziákumként hat, hogy egy pasi főz, akkor számomra, hogy ennyire megszerette az én öntörvényű kisfiamat, valóságos női Viagra.

Anélkül, hogy levenném róla a tekintetemet, Barna nadrágjára teszem a tenyeremet, érzem, milyen kemény.

– Most aztán még jobban felhúztál – dünnyögi, és visszahúzódik, aztán megfordít, és egész testével rám nehezedik. A hajamat felemeli a tarkómról, és arcát a nyakamhoz nyomja, érintését érdessé teszi a borosta.

És lehet, suhan át az agyamon, hogy így fogunk élni mi hárman, Beni egyre többet lóg majd Barnával, videojátékokat játszanak…

Lerántja rólam a leggings gumis derekát, bevillan, milyen idétlenül nézhetek ki a bokám körül a cicanadrággal, de ő szemmel láthatóan nem törődik vele, kiszorul belőlem a szusz, ahogy nekinyom a falnak, arcomat horzsolja a durva fűrészporos tapéta…

Barna már az első héten felajánlotta, hogy elhozza a gyereket. Edina éppen bent volt, hogy átvegye tőlem a városnéző séták jelenléti íveit.

Az egykori szövetségesekből lesznek a legveszélyesebb ellenfelek, ha hirtelen a másik oldalra kerülnek, mert ők ismerik az összes gyengeségedet. Volt barátnőtől, volt szerelmestől, haragos családtagtól minden rezdülés sokkal jobban fáj, mint az idegenektől. Akárhonnan közelítenek, érzékenyen és gyanakodva rándulsz össze. Ennél csak az fáj jobban, ha már egyáltalán nem közelítenek, és Edinával eljutottunk ebbe a szomorú stádiumba.

– Nem adhatod le Barna nevét az óvónőknek, Anni! – pattant fel az asztaltól.

Felvontam a szemöldökömet.

– Alig… ismered… – tette hozzá sután.

– Mint tudjuk – néztem rá fagyosan –, nincs összefüggés az ismeretség ideje és mélysége között.

Edina hitetlenkedő arccal, fejcsóválva visszaült.

Cseng a fülem, a jó fülem, ami most a falhoz tapad, és felszisszenek minden egyes lökésre. A csípőmet markolja. Próbálok nem pánikolni. Mi a fene ütött belém? Pár hete a Kopaszi-gátnál majd megvesztem volna azért, hogy megcsókoljon.

Kétségbeesetten próbálom felidézni azt a pillanatot.

Ez hülyeség, hogy valaki, aki egy fedél alatt él a fiammal, éppen nyilvános helyeken veszélyeztetné, az óvodában vagy az utcán… Amikor felugrottam anyám lakásába, hogy megöntözzem a virágokat és kiürítsem a postaládát, rá kellett döbbennem, hogy amikor bevittük, ott felejtettem az étkezőasztalon a

kulcsokat…

Tanácstalanul

lődörögtem,

és

a

körfolyosóról hunyorogtam be a lakásba, a redőnyök sem voltak leeresztve, bárki kiszúrhatta, hogy senki sincs otthon. Megnéztem a postaládát, kihúzogattam belőle néhány reklámújságot, hogy legalább arról ne ordítson, hogy a magasföldszint három szabad préda. Szepi biciklijét ott találtam a falnak támasztva. Vártam egy darabig, hátha jön, hogy megkérhessem, tartsa szemmel a lakást, de nem jött.

Az egész olyan távolinak tűnik, mintha órák óta állnék itt, a falnak döntve… Barna marokra fogja a hajamat, nyilván úgy képzeli, a nők keményen szeretik, nem tudom, hogy utólag szóvá tegyem-e a dolgot, de most mintha nem is velem történne, hogy ennyi év után a nyakamba lihegnek.

Küzdeni kezdek a szorítása ellen, mire a fejem felett összefogja a csuklómat. Ellököm magamtól, de azért előveszem a legszebb mosolyomat.

Összepréselt szájjal végigmér, majd visszafordít a falhoz.

A kapkodó, szinte durva mozdulatok közben – amelyekről már el is felejtettem, hogy olykor a testiséget kísérik, a csúcson – amikor ő jut a csúcsra – kirobban. Különös oroszlánszerű bőgéssel. Az az állatias, szinte panaszos hang, miközben a fal szorítja az arccsontomat… az érintés, az illat különös módon összevegyül. Olyan, mint…

– Kösz, jó volt, bébi – mondja, maga felé fordít, elenged, aztán egy pillanatnyi tétovázás után keze bütykeivel csavar egyet a fejem tetején.

Barackot nyomott a fejemre…

Tágra nyílt szemmel meredek rá, bizsergő fejjel és bizsergő testtel a bokám köré tekeredett cicanadrágban.

Érzem, ahogy elönt a, mi is, pánik? Szégyen! Valami. Egy hullám, egy érzés, valami vérfagyasztóan ismerős.

JUTKA

Ilyen lehet a pokol, gondolom, miközben a kórteremben a szobatársam almazöld pongyolában, libbenő szárú pizsamában egy koreográfiát ad elő, a rádióból bömbölő Kis Grófo „A nézését meg a járását…” rigmusára.

Igyekszem áramlónak és befogadónak maradni, és ahogy a szemem előtt ringó almazöld foltot követem a szememmel, az ajtóra téved a tekintetem.

A látványba a szó szoros értelmében beleremeg a szívem, mint amikor egy autó sebességet vált.

– Jutkám…

Jóska áll az ajtóban, és elborzadva körbenéz. Nagyot nyelek, nem tudom, hogyan reagáljak. Végül megkockáztatok egy szerfölött óvatos:

„Hát te, Jóskám?”-ot.

– Hát, annyit mondhatok – megtörli a kezét, amelyikkel hozzányúlt a kilincshez, a nadrágja szárában, aztán meglazítja a nyakkendőjét. – Vannak híreim a számodra, Jutka. – Aztán némán, tátogva hozzáteszi: – Mi ez?

Almazöld pongyolás szobatársam beletúr elfeküdt szürkésbarna hajába, kurtán biccent és „A nézését meg a járását” utolsó ütemeire visszaring az ágyhoz, leül a szélére, hosszasan igazgatja maga alatt a papucsát, és közben leplezetlen kíváncsisággal mered ránk. Végigfut az agyamon, hogy én sem festhetek különbül, de azt, akivel ennyi év és ennyi halott fűz össze, talán már nyugodtan nevezhetjük bizalmas ismerősnek.

– Kúrán… vagyok.

Ahogy kimondom, kitör belőlem a röhögés. Visítok, mint az eszelős, addig nevetek, míg már nem kapok levegőt.

– Hát akkor… – mondja Józsi, és kitöröl egy könnycseppet a szeméből, és derűsen a szobatársamra pillant – kimegyünk a folyosóra?

Letelepedünk a főorvosi szoba elé, a lepattogzott festékű padra.

– Emlékszel? Azt akartad tudni… – fészkelődik –, hogy ki lehetett az a nő, aki mellett… khm… Laci balesetet szenvedett.

Hogyne emlékeznék. Mit gondol, miért kerül az ember a pszichiátriára?

Mert életének minden igazán elkeseredett pillanatára pontosan emlékszik.

Rázendít a telefonom, Jóska megrándul.

– Már el is némítottam!

– Bár a körülmények tisztázatlanok, az egyik kollégám járt kint a helyszínen, és… nos, egy kapcsolatán keresztül belenézett az aktába. –

Összevont szemöldökkel rám sandít. – Valóban gyorsított eljárás volt. Az ottaniak is hitetlenkedtek. De ez van.

– Szabálytalan volt az egész! – csattanok fel.

Józsi bólint.

– Voltaképpen semmit sem lehet már utólag tenni ez ügyben.

Ahhoz képest, füstölgök magamban, elég sokat kér.

– Ugyan már, a te kapcsolataiddal…

– Magánnyomozóként megvannak a jogi korlátok. Lehallgatás, házkutatás ugyebár számunkra mind illegális. Van, amit meg tudunk oldani a régi kapcsolataimmal. De egy bizonyos határon túl nem.

Felragadja az aktatáskáját, és kotorászni kezd.

– Tudom, tudom, megértettem. De te kicselezed a bürokráciát, nem igaz?

– Amit tudunk, hogy a nő, aki Laci mellett ült, kiesett az autóból valahogy… Legalábbis a szlovák jelentésben ez áll, amit a kórházban rögzítettek. Ezt nézd! – A kezembe nyom egy papírt, amiből egy árva kukkot sem értek. – A trauma miatt nem emlékezett semmire… Van viszont egy érdekes pontja ennek a jegyzőkönyvnek. – Józsi kifejezetten elégedett arcot vág; egy ember, aki jó munkát végzett. – Állapotos volt, amikor kórházba szállították…

A szám elé kapom a kezemet.

Összetűzött

papírokat

vesz

elő

a

zakózsebéből,

meg

az

olvasószemüvegét, és darálni kezdi:

– A neve: Vargháné Szentesi Bea, kora: harmincegy éves, lakcím: Budapest, III. kerület Silvanus sétány 12. És egy négy és fél éves kislány khm… ugye, akiről az előbb már beszéltem. Csodával határos módon nem lett semmi baja a babának.

Zsibbadtan meredek Józsira. Oda akar kilyukadni, hogy…

– A nő férjnél volt a baleset időpontjában. És Laci cégénél dolgozott.

Nincs arról információnk, hogy lett volna egymáshoz közük, de ezt figyeld…

Érzem, hogy kiszalad a fejemből a vér.

– Mondd már!

– Hm… A nő elvált, és a gyermekét egyedül neveli. A volt férje apaság vélelmének megdöntése iránti pert is kezdeményezett a válóperrel egy időben, mondván, hogy a gyermek nem tőle, hanem egy másik férfitól származik.

Jelentőségteljesen felnéz a papírjaiból. Érzem, hogy eltátom a számat, de nem mondok semmit.

– A pert végül a volt férj elbukta. És most kapaszkodj meg, Jutkám… a volt férj állítása szerint a gyermek apja nem ő, hanem egy Kostyál László nevű személy. Persze ez utólag már nem nyert bizonyítást…

Te kis strici!, ez jár a fejemben, és közben látom magam előtt Lacit meg a vörös hajú nőt a kávézó kirakatában, ahogy sétálok a Bartók Béla úton a szemerkélő esőben.

– Én sejtettem – mondja Józsi –, de a java még most jön. Az informátorunk szerint a volt férj ügyvédje nemcsak az apaság vélelmének megdöntésére kapott megbízást, hanem tavaly egy másik ügyben is. – Felnéz, de én már begubóztam, nem mozdulok, így Józsi folytatja: –

Mégpedig egy apaság megállapítása iránti perben is, mely szerint a volt férj azt állítja, hogy kétséget kizáróan tudja bizonyítani, hogy a Kostyál Benjamin nevű kiskorú fiúgyermeknek ő az apja.

Nem szólok, nem tudok szólni semmit, az agyam leállt, ezeket az információkat már különösen veszélyes zónaként jelölöm meg magamnak. Én már nem kérek többet. Jóllaktam. Kösz.

Felsóhajtok.

– Ennek semmi értelme.

Némán ülünk.

– Hát… hm… Valóban. Az égvilágon semmi értelme. Ez egy eszelős.

Nincs olyan bíróság!

Hogy azt állítja… Hogy a lányom… Hogy Benike nem Lacitól…

– Ki az? – vágok közbe.

– Ezt a férfit Anni valóban ismeri, Jutkám…

Felhorkanok.

– Mondd már!

Úgy nézünk egymásra a pszichiátria kopott padján, mintha a másiknak elment volna az esze.

– A neve… – Megcsóválja a fejét. – Vargha Barna. Igen. Nos, Vargha Barnának hívják.

BARNA

Ez az együttélősdi kicsinál. A csaj, esküszöm, holdkóros. Izeg-mozog, egész éjjel mászkál a lakásban, nekimegy a sötétben dolgoknak, reggel zörög a konyhában, a lakás másik végéből Benihez beszél. És én még azt hittem, a szex után lenyugszik. Tettem még egy próbát vele az ágyon is.

De ma reggelre még jobban szétesett, úgy viselkedik, mint aki nem egészen biztos abban, hogy mit kell tennie. A legszívesebben megráznám.

Amikor ideges vagyok, bedurvulok. Ez a baj.

Érzem, hogy minden egyes nap ront a helyzetemen, növeli a kockázatot.

Fel kell gyorsítani a folyamatot. Mi lesz, ha elkúrom?

Moccanni sem lehet a nőtől a saját lakásomban.

Nemhogy felrántani egy csíkot, magamhoz nyúlni vagy elmélyülten dolgozni. Egyik éjjel is, amikor beosontam a konyha melletti szobába néhány nélkülözhetetlen dologért, Anni ájultan aludt, a Kiskrapek meg ült az ágyában, és esküszöm, hogy engem figyelt… Mutattam neki, hogy minden oké, de ő csak nézett rám a saját gyerekszememmel, és meg se nyikkant…

Mi a faszért nem alszik éjszaka…?

Elmenekülök a saját lakásomból, be az OpenOffice-ba, és ott, a nyitott irodában újra és újra végigszaladok minden egyes mozzanaton.

Az iratok… Csatolom. A pénz. Ebben a szent minutumban! – Mosolyjel.

– Csak dobjad a számlaszámot! Nem jó a számlaszám, nyomon követhető.

Jesszokédollár! Kápéban, Gellért, tízkor.

Én jogkövető ember vagyok. De ha a jog az igazságosság elvének és a morális törvénynek ellentmond?

Én tényleg végig akartam járni a magyar jog kínálta összes lehetőséget.

Csakhogy azzal kellett szembesülnöm, hogy az semmiben sem képviseli egy csőbe húzott apa érdekeit.

Gondom lesz rá, hogy minden online ujjlenyomatot eltakarítsak magam után. A Fűevőket sem akarom belekeverni. Ebben a megértő közösségben áramlani kezdtek a történetek, csupa jogfosztott apa a világ minden pontjáról, akik valóságos háborút folytatnak. Tudniuk kell, mennyire hálás vagyok. Valahányszor fellépek a blogra, enged bennem a feszültség.

Elsőre nem tűnt jó ötletnek kitálalni az interneten, de most már úgy gondolom, maradjon csak nyoma. Kapja fel a sajtó.

Hogy ezt kell tennie egy apának. Gyalázat.

Ha egyszer Kolumbiában leszünk, esküszöm, megírok mindent egy

búcsúposztban, leírom ennek a kibaszott öt évnek a teljes történetét.

Okulásul.

Az akció konkrét részleteit zárt láncú levelezőrendszeren egyeztetjük szerb és olasz Fűevő barátaimmal.

Túl sok mindent kell az utolsó napokban elrendezni. Nagyon sok mindent. Hamarosan új világban ébredünk majd. A legnagyobb lépést már megtettem, Beni itt van mellettem.

Le kell rendeznem az ügyfeleimet, feldobni a lakást az Ingatlan.comra –

Annika arra sem vette a fáradságot, hogy elmerengjen rajta, miért jön minden posta és számla az én nevemre. Még hogy albi. Szegény nagyanyám itt született és itt halt meg ebben a lágymányosi lakásban.

El kell ugranom a háziorvoshoz is, szerencsére nem kell végigvárnom a sok nyuggert, az asszisztens kiadja az ajtón a recepteket. Gondolatban felveszem a tennivalóim közé.

Nem vagyok gyűlölködő természet.

A gyűlölet eszköz, amit minden egyes alkalommal, amikor rákattintok a blogra, fényesítenem, élesítenem kell.

Elég pár mondatot bedobni, hogy izzanak a kommentek:

– Ha egy nő teherbe esik, és nem akar anya lenni: az ő teste, az ő

döntése. Ha egy pasi nem vállalja a gyereket, akkor egy szemétláda tróger.

Na, szevasztok.

Nilsholgerson nanoszekundumokon belül rámozdul.

– Az megvan, hogy Franciaországban már bűncselekménynek számít az apasági vizsgálat kérelmezése?

Kúrysses válaszol neki:

– Ja. Nőt anyaságra kényszeríteni tilos. Férfit apaságra kényszeríteni mindennapos joggyakorlat.

Mindegykivagyok is bejelentkezik.

– Hali. A következő az ábra: A kisfiam anyja még a terhessége alatt szakított velem. Elállt az apasági nyilatkozat aláírásától. Fizetek tartásdíjat, pedig nem láthatom a fiamat, de hátha a javamra írja majd a bíróság.

Szerintetek meddig van joga késleltetni az anyának a gyerek jogállásának a tisztázását? Fordultam ügyvédhez, kérve az apaság megállapítását, de a magyar bürokráciában és a nőpárti bíróságokkal…

Kivárom, amíg az együttérzés dühbe fordul. Napok óta először optimista vagyok.

– Ez már harc – gépelem villámgyorsan Mindegykivagyoknak. – Olyan,

mintha ostromlók városába lennénk bezárva. Ők a jog fegyverével támadnak bennünket. Nekünk ezért minden eszköz megengedett! Nem hagyhatod, hogy túszként éljen a fiad!

Hagyom, hadd helyeseljenek neki mások is, aztán fabrikálok még egy hozzászólást.

– Lényegében neked nem is ügyvédre, hanem túsztárgyalóra van szükséged. True story!

Nagy a testvériség. De az igazi, mindent elsöprő támogatást három órával később a szerb és az olasz Fűevő közösségtől kapom.

ANNI

A lehúzott redőnyök mellett a sötétben nekidőlök a hálószobánk ajtajának, nem akaródzik kilépni reggelit készíteni a konyhába. A háttérből hallom Beni szuszogását. Úgy alszik, ahogy akkor szokott, amikor kimerült – félig nyitott szemmel. Ma nem viszem oviba.

Úgy érzem, belehalok, ha ki kell lépnem a konyhaasztalhoz, elsorvadok, felrobbanok, ha még egy percig el kell viselnem barackos Barna mosolyát. Ahogy ott állok a sötétben az ajtónak dőlve, érzem, ahogy visszatér a lidércálom. Ki ő?

Libabőr. Barack. Gyors mosoly.

Befordul egy idétlen érzés, amit annyiszor löktem már el magamtól, egy déjà vu, hogy én egyszer átéltem valami hasonlót. Idétlen, apró mozdulat, az ember zsigerei mégis számon tartják, még annyi év után is, ha felnőttként barackot nyomnak a fejére. Ugyanaz a döbbenet tért vissza tegnap este, mint akkor. Az érzés semmivel sem összetéveszthető. Még akkor is, ha semmi másra nem emlékszem abból a buliból.

Az agyam egyfolytában dolgozik, kattog, mint valami gép, számít, elemez.

Az a parti. 2009. 12. 23. Kelenhegyi út… 2. emelet.

Mit kerestem abban a karácsonyi buliban, ami a csúfos „Okádd le a bokád” néven vonult be a történelembe? Laci miért nem volt velem? Hol volt?

Fülsiketítő hangok, fények, zene üvöltött, és engem fűtött az alkohol. A súlytalanság érzése. A buli epicentrumában táncolok. Valaki kiválik a tömegből, és odalép hozzám. Egy pohárral. Érzem a számban az ital fanyar ízét, a világ ide-oda imbolyog. Megfogta a karomat, és kénytelen voltam ránézni. Kétségbeesetten próbálom az arcát felidézni.

Összeszedem magam, kilépek a konyhába. Tovább a folyosóra. Beni előtt nem lehet botrány. Benire nem szabad ráijeszteni! Egy darabig fel-alá járkálok. Óvatos léptekkel, alig emelem fel a lábamat a linóleumról.

Neszelek. Nincs itthon. Megkönnyebbülve roskadok le a szakadt lambéria alatt a konyhaszékre.

Még mindig nem értem, mit akar ez a pasas, és miért bukkant elő

hirtelen. Puszta véletlen? Emlékszik rám? Akar valamit? Nem hagyott nyomot, még csak felszíni fodrokat sem az emlékezetemben. Észszerűtlen azt várni, hogy olyasmire emlékezzem, amiről nem is tudok.

Beszélnem kell Edinával. Nem veszi fel. Zsinórban hívom Ritát, anyámat, hat csengés után újra és újra az üzenetrögzítő kapcsol be.

A hátamon izzadságcsepp gördül végig. Mit mondana Rita a cigarettafüstös hangján, mi a megfontolt lépés ebben a helyzetben? És egyszerre – anélkül, hogy bármelyikük is visszahívna – megadom magamnak a választ.

Elgondolkodhatnál végre azon a fejlesztőtáboron!

Azok a hogyishívjákok. A Bolygódongók!

Rita barátnője, Kinga többször ajánlott már egy aspergeres tábort, amit kifejezetten óvodáskorúaknak szerveznek. Beni esetében kizártnak tartottam, hogy valaha is szóba kerüljön, de most gyorsan felülvizsgálom ezt az álláspontomat.

Kikeresem a telefonomból Kinga számát, elhadarom neki, hogy nagy kedvünk volna kipróbálni a tábort.

– Tudsz helyet szerezni?

– Még júniusban?

– Most azonnal.

Elmondom neki úgy, ahogy van. Olyan helyzetbe kerültem, hogy senki sem tud figyelni néhány napig Benire. Öt percen belül visszahív, hogy az óvoda előtt várja Benit. Forrón hálálkodom.

Zakatol az agyam, ide-oda kapkodok, ahelyett hogy a fiamat kelteném, és minél előbb csomagolnék.

Azután egyszerre berobban a fejembe. A lendülő csontos, langaléta kéz, ahogy visszahőkölök. Simán hatol a tudatomba. Akár a kés hegye.

Ez az ember szórakozik velem hónapok óta! Hát nyilván. Ő küldözgeti az üzeneteket. Ki ez? Honnan a fenéből tud ennyi mindent rólam? És mi a francot akar?

Az arca, az artikulálatlan hang a falnál, amikor szinte odapréselt és

elélvezett… A testszaga, ahogy rebbent a szemhéja, megremegett, gyors egymásutánban, az összezárt ajka, ahogy nem nézett rám. Ahogy húzta a hajamat…

A bulin találkoztunk. De vajon mi történt előtte?

Odalépett hozzám a félszeg kocka szótlan stílusával, és a sajnálatomra apellált? Vagy bejött nekem? Talán az is megfordult a fejemben, hogy ez lesz az a pillanat, amelyről a gyerekeinknek mesélünk majd? És ő majd kacsintva hozzáteszi, pedig akkoriban a mamának vőlegénye volt…

Feltépem Barna ajtaját, berontok a világába.

A szekrény és az ágy közötti keskeny résben egy mappa, olyan, amilyet a művészboltban árulnak.

Barna gyerekkori képei mellett a FIAM KÉPEI.

Lecsúszom a szerkény mellé a szőnyegre. Fejemet a karomba temetem, ostobának érzem magam.

– Nézd, mama! – Beni a karomat rázza. – Itt vagyok! Itt is! Ezen is!

Ki kellene vinnem Benit, és indulnunk azonnal, de a látvány megbénít.

Beni biciklizés közben. Fagyival a kezében. Széttárt karral a Feneketlen-tó meredek partján lefelé rohanva. Nem én érdeklem Barnát. Hanem Beni.

Valamiért. Te jóságos ég! De miért? Mit akar a fiamtól? Mit csináljak? Mi ez az egész? Jesszusom.

Rángatni kezdem a polcról az iratait, a könyveit, kinyitom a szekrényt.

– Mama…

Egy ilyen ember a számítógépében tárol mindent! A klaviatúrát püfölöm. A kódot kéri. A francba! Találomra kutakodni kezdek a fiókban.

Pornómagazinokon kívül nem sok mindent találok. Próbálom visszatuszkolni, hogy Beni ne lássa.

Benézek az ágy alá. A ruhásszekrénybe. Kirángatom az összes fiókot.

Rángatok, cibálok, tombolok. És most már Beni is velem tombol.

Nem tudom, mit keresek ilyen eszelősen a számítógépen, de valami nem ereszt a szobából, pedig nagyon indulni kellene, a megérzés azonban azt súgja, próbálkozzam.

Aztán egyszer csak Beni megszólal a hátam mögött.

– Én tudom, hogyan kapcsolja be a gépét.

– Beni, kérlek, mutasd meg, Benikém, Barna hogyan indítja el a gépét.

– Bármikor tudok játszani rajta, ha nincs itthon. Meg tudom verni a Farmville-ben…

Remegő kézzel ütöm be. Az én zseniális kisfiam.

Úgy megjegyzi a mozdulatokat, mintha kotta nélkül zongorázna. A bankautomata előtt a PIN kódot, a riasztó kódját és minden számsort. És működik. Édes okos kisfiam! A gép életre kel, és Helló, FŰEVŐ! felirattal köszönt…

Fogalmam sincs, mit keresek, rákattintok az utoljára megnyitott mappákra. Megnyomom a nyomtatás gombot, és csilingelni kezd a sarokban a nyomtató. Vargha Barna és Vargha Bea válóperes iratait okádja ki. Bea adatai és címe, a perben részt vevő tanúk neve és címe, a bírósági végzés… Izzadt tenyérrel kapkodok, egy dokumentumra kattintok.

„32 éves, gyermekét egyedül nevelő nőbeteg, megrekedt a gyászmunkában… A páciens édesanyja súlyos alkoholbeteg, maga is pszichiátriai kezelésre szorul.

…esélye sincs a manipulációktól mentes, őszinte párkapcsolatra.”

Felnézek a monitorról, és arra gondolok, hogy ez az ember egy pszichopata. Pszichopata, akit ki akarok nyírni. És aki elől el kell tüntetni a fiamat.

Kényszerítem magam, hogy a monitorra fókuszáljak, mert újabb dokumentum bukkan elő, egy távoltartási határozat. Egy pillanatig kételkedem benne, hogy jól látom. Ez egy bűnöző. Egy bűnöző lakásába költöztettem a fiamat!

„…a bíróság megállapítja, hogy a távoltartás időtartama alatt a bántalmazó (Vargha Barna) szülői felügyeleti joga és a bántalmazottal (kk.

Vargha Luca) való kapcsolattartási joga szünetel, azonban ez a bántalmazó más jogszabály vagy szerződés szerinti kötelezettség alapján fennálló tartási kötelezettségeit nem érinti, figyelmezteti a bántalmazót, hogy a megelőző távoltartó határozatban írt kötelezettségek megszegése esetén szabálysértést valósít meg…”

Indíts, Beni. Nekiindulunk a világnak.

Szepit tárcsázom.

– Taxi kell vagy turistacsoport?

– Segítség – mondom elfúló hangon.

Szepi tíz perc múlva fut be a bicajával, felülteti Benit, és elhajtanak.

Még annyi időm van, hogy odafönt besöpörjem a szekrényben lógó ruháimat egy sportszatyorba, és felkapjam Beni kedvenc bicaját és a táskámat. A mobilitás az előnye az albiknak! – mondta mindig Barna.

És akkor meghallom, hogy fordul a kulcs a zárban.

BARNA

Hiába vonszoltam le magam a kurva rendelőbe, egy másik asszisztensnő volt, aki nem emeli fel a hájas seggét az asztaltól. És amikor elkezdtem kiabálni az egyik vénasszonnyal, akkor már folyt a hátamon a víz, és elegem volt. Mindenki rám figyelt, és már nem tudtam úgy összeszedni magam, hogy átkeljek a várón és bekopogjak az ajtón a receptért, inkább sarkon fordultam, és eljöttem. A bogyóim nélkül nem vagyok formában. Kolumbiában bármilyen cucchoz hozzájut az ember.

Fontosabb a zsozsó, mint a bogyó. Hívom az ingatlanost, és a hajamba markolok, és arra érek haza, hogy Anni Beni pótkerekes biciklijét próbálja kirángatni a gangra.

Körbenézek, Beni sehol.

– Sétálni mentek? – kérdem. A fülemen még mindig ott a telefon.

Úgy rezzen össze, mintha megütöttem volna. Felegyenesedik.

– Nem.

– Segítsek?

Várom, hogy elárulja, mi a célja a biciklivel.

– Hagyd csak. A liftig kell elgurítani.

Az ajtó felé nyúl. Szóval mégiscsak sétálni mennek.

Kigurítom neki a gangra.

A fejem zúg, és egy pillanatig mintha felülről, a háztömb fölül látnám magunkat. Ronda érzés.

– Beavatnál?

Hátra sem fordul.

– Elviszem Benit táborba – jelenti ki.

Elönti az agyamat valami gusztustalan.

– Miféle táborba?

Egy pillanatra megáll a keze, és a válla felett rám pillant. Egy afféle

„Közöd?” nézéssel.

– Beni nem az a típusú gyerek – mondom, és nagyon higgadt vagyok –, aki jól viseli, ha idegenek közé kerül. Hogy a fenébe…

– Ismerem a fiamat – mondja csendesen, de határozottan. – Ez kifejezetten aspis gyerekeknek való tábor. Beninek szüksége van ilyen élményekre.

Mi a fene történik? El akarja vinni Benit?

– És… és… ezt vele is megbeszélted?

– Beni még nincs ötéves – vakkantja, miközben a lift felé rángatja a

biciklit –, vannak dolgok, amiket nem ért, de a hasznára válnak.

Fejlesztőtáborba kerül, hasonló gyerekek közé.

Ez is bizonyos fajtája a pániknak. Mintha lassított filmben látnám. A hajamat markolom.

– Hova? – kérdem gyorsan.

– Mielőtt iskolába kerül, szüksége van ilyen élményekre.

Nem válaszol arra a kérdésre, hogy hova viszi a gyereket. Érzem, hogy már nem annyira kezes, minden nőnél lejátszódik, nevezhetjük az elsárkányosodás természetes folyamatának, azért nem vettem észre, de ezúttal többről van szó.

– Várj. Jövök én is. Le a boltba.

Ránézek. Nem néz vissza.

Megyek utána, mint egy pincsikutya.

A kapuban az a biciklis fószer várja, kikapja a kezéből Beni bicaját. Mi a franc folyik itt?

Átbaszás! Nem kapok levegőt. Alattomos kurva! Beengedtem a lakásomba. A szobámba. Az ágyamba. Fölfordult a gyomrom az undortól.

Mert próbáltam ledönteni az ágyba is a gyors menet után egy komolyabb szexre, nem mintha elviseltem volna, hogy éjszakára is maradjon. De aztán kiderült, annyira már nem gerjedek rá, hogy ágyban is meg akarjam kúrni. Fel sem állt, ami nem meglepő, mert teljesen arra treníroztam magam, hogy… mindegy is. Közben meg egyfolytában nyavalygott, hogy nem kéne, meg ne így, miből gondolta, hogy a picsogásra fog felállni? Különös, fénylő szemmel hagyta el az ágyamat.

Magasról tettem rá. Én nem nőt, gyereket akartam.

És hirtelen biztos vagyok benne, hogy tudja. Felrohanok a harmadikra, feltépem az ajtót. A szobámba lépve földbe gyökerezik a lábam.

Az íróasztalom szétdúlva, a fiókok tartalma földön, az ágy alatti dobozok kiráncigálva, Beni képei leszaggatva a falról… mindenhol pornómagazinok… a csaj behatolt a lakásomba, a szobámba, felforgatta a személyes holmimat. Ott hever a rajzmappa is, kinyitva a földön. A fiam nevet rám a szőnyegről. Szörnyű.

Belenézett a szekrényembe, a gatyáim közé, kirángatta a fiók aljáról a legpiszkosabb fantáziáimat, és ennek a káosznak nem lehet happy endje!

A gépem villog, és ez abszolúte nem lehet! Mindig lezárom a gépet, a jelszó olyan bonyolult számkombináció, hogy… Leülök a gép elé, és megnézem, mikor léptek be a jelszavammal utoljára. Bazmeg, negyvenhét perce. Rákeresek az utoljára megnyitott fájlokra…

A vélelmezett fogamzási idő a gyermek születésének napjától visszafelé számított száznyolcvankettedik és háromszázadik nap közötti idő, mind a két határnap hozzászámításával.

Az a hülye jogász egyre csak azt hajtogatja, hogy ha egyszer már be volt töltve az apasági státus, akkor nekem nincs okom aggodalomra. A faszfej azt hitte, megúszni akarom az apaságot. Megúszni a kakukkfiókát kellett.

(2009. december 23. Kelenhegyi út… Karácsonyi buli!!!) Ha ez alatt az időszak alatt az anyának férje vagy bejegyzett élettársa volt, az apa szerepköre be van töltve, hacsak valaki nem dönti ezt meg, és állítja az ellenkezőjét.

Az anyakönyvezett apát öt éve elhamvasztották!!!

A fiam az egyetlen dolog, amit életemben igazán akartam.

Apám megmondta, addig nem számítok igazi férfinak, amíg nincs fiam.

Egy leszakadt Skoda-ajtóról kapargatta le éppen a rozsdát.

A tenyerem izzad.

Ránézek a szanaszét szórt gyerekkori képeimre és a Beniről készített fotókra. Meglátom a fiam arcát, ami gyakorlatilag az én arcom, és ettől egyszerre megnyugszom. Már megint tudom, mit kell tennem.

Jó táboroztatást!

Engem nem fog még egy nő megszívatni az apasággal. Nem akarok törvénytelen életet se magamnak, se a fiamnak. De a semmilyen életnél még az is jobb.

Kíváncsi vagy Beára? Szépen járjál csak utána. Egy fiú. Egy kislány.

És mire a végére érsz, csak abban lehetsz biztos, hogy egyetlen gyámügyes sem fogja többé rád bízni a fiadat. Az én pálcám lesújt, és igazságot szolgáltat minden átvert, bepalizott, kihasznált, érző szívű

apának.

ANNI

Egy örökkévalóságnak tűnik, mire Szepi visszaér a ház elé a bicajával.

Benit úgy negyedórája ültethette be a bicikli kosarába, hogy leadja az óvodánál Kingának. Nem kérdez. Nem faggat. De amikor meglátja a rengeteg cuccot, a fogát szívja.

– Miért nem mondtad, hogy a Taxis Karcsit hívjam?

Előveszi a telefonját, hogy tárcsázzon. Hisztérikus hangon ráordítok.

– Kapd fel azt a kurva játék biciklit meg azt a dobozt, és induljunk!

Úgy néz rám, mint egy eszelősre.

– Mi van?

– A pasas közveszélyes – vetem oda.

Szepi lecövekel.

– Bántott téged? Mert ha egy ujjal is hozzád ért, akkor szólok a Taxis Karcsinak…

– A francba már – sziszegem –, induljunk.

Rátornyozzuk a csomagokat a biciklire, Beni biciklijét a hátsó kosárba, Szepi szabad kezével felkapja a dobozt, én a vállamra vetem a táskát, és billegve elindulunk.

Már a Móriczon járunk, amikor felteszi a legkézenfekvőbb kérdést:

– Hova megyünk?

– Minél messzebb – lihegem, és kezdek megnyugodni.

– Haza?

Rápillantok.

– Anyámat nem érem utol. Kulcs meg nincs nálam.

– Oké – mondja Szepi továbbra is rezzenéstelen arccal. – Kerítek egy szobát a szállodában. – A biciklivel bénázik, én meg a táskámmal sodrom el a járókelőket. – Ebédet is kapsz. Svédasztalost.

Most mosolyodik el először. Ezt Beni mennyire bírná…

– Odanézz! – Megtorpan.

Megfogom a bicikli kormányát, húzom magammal.

– Erre most nem érünk rá…

De Szepi nem mozdul.

– Ott, fenn…

Felsóhajtok, és felbámulok a márványtáblára.

ITT, EBBEN A KAPUALJBAN CSÓKOLTA MEG EGYMÁST

ELŐSZÖR DODÓ ÉS UBUL, 1999 DECEMBERÉBEN.

ÁLDÁS A HÁZRA ÉS A LAKÓIRA. ÁLLÍTTATTA HÁZASSÁGUK

TIZEDIK ÉVFORDULÓJÁN

A FÉRJ. (UBUL) 2011

Szepire nézek, és meghatódom azon, hogy meghatódik.

Amikor megérkezünk az ötcsillagos szállodába, izzadtan, lihegve, a szolgálati bejáraton át műanyag biciklivel, gyerekjátékokkal, Szepi egy pillanatra magamra hagy, hogy utánanézzen a szobának.

Ott, a raktárak között, a felmosószerek és minisamponok útvesztőjében

hirtelen az jut eszembe, hogy már harmadszor költözöm – vagy inkább menekülök – két és fél hónap alatt. Egy gyerekkel. Még hogy elkényeztetett, még hogy életképtelen… hívom anyámat, szuggerálom, hogy felvegye végre, de még mindig ki van kapcsolva.

Szepi visszatér egy plasztikkártyával, és a szolgálati liften felmegyünk a harmadikra. Olyan katonásan áll minden a szobában, hogy nem merem letenni a válltáskámat.

– Érezd magad otthon.

– Köszi. – Elfutja a szememet a könny, ezért gyorsan hozzáteszem: – Ez röhej.

Szepi beletúr a hajába.

– Szóval? Akart tőled… valamit?

Elvörösödöm.

– Ez nem is férfi, valami droid… nagyszájú impotens fasz…

És hadarva mesélni kezdek. Hogy mit találtam a szobájában, Beni képeit összemontírozva a saját gyerekkori képeivel, a válóperi végzést, a távoltartási végzést, és másodpercenként rákérdezek, elég pszicho, nem?

Kihalászom a táskámból és a kezébe nyomom a kinyomtatott papírokat.

Szepi némán átfutja.

– El kell kezdenem a műszakot – dünnyögi, és nem mozdul.

– Oké.

Megereszti féloldalas mosolyát.

– Te csak pihenj.

– Ne aggódj. Már van programom.– Amikor még mindig nem mozdul, hozzáteszem: – Most azonnal hívom Edinát.

Szepi elkomolyodik.

– Szerintem is ki kellene békülnötök.

– Nem azért hívom – mondom szárazon, miközben a táskámban kotorászok. – Azért hívom, mert azt mondta nekem veszekedés közben, hogy kérdezzek rá Beára.

– És? Rákérdeztél?

Előveszem a távoltartási papírt, és az orra alá dugom.

– Vargha Bea. Fura, nem?

BARNA

Úgy csuklom le a kanapéra, mint egy colostok. A nő lelépett a fiammal.

Most azonnal be kellene venni a bogyókat. Siess már, siess már!

Négykézlábra ereszkedem, és benyúlok az ágy alá. Szinte mindig van ott néhány elgurult tabletta, a villanykörte vakítóan fénylik, de csak por, trutyi, koszos zsebkendő. Teljesen kikapcsolok. Csak azt akarom, hogy nyugi legyen. Tartani kell magam a tervhez, és pénzhez kell jutni, és hívni kell az ingatlanost.

Láttam egyszer a NatGeón, hogy évente tízmillió vényköteles gyógyszert tévesen állítanak ki. Eltöprengek, vajon hová tűnnek ezek a bogyók és miért.

A piros vagy a kék kapszulát választja? Van mersze alámerülni, hogy meggyőződjön róla, milyen mély a nyúl ürege valójában?

Ez a kedvenc jelenetem a Mátrix-ból.

Akárcsak Neo a Mátrix-ban, én is meggyőződöm róla, hogy csupán az önigazolás mekkora mátrixteremtő képességgel bír.

Napról napra több ezer férfi csatlakozik a Red Pill oldalhoz. Olyan férfiak, akik már lenyelték a piros pirulát. Ők a valóságot választják.

Akkor is, ha az álom szebb.

Az én piros pirulám Bea volt. Aki nem csupán elárult, a létező

legaljasabb dolgot művelte, amit csak nő megtehet. Be akart csapni az apasággal. A nyakamba akart sózni egy kislányt, aki nem az enyém, és ezzel elterelte a figyelmemet arról, aki valóban az enyém.

Ha akkor nem pocaklakózik nekem, nem hurcol nőgyógyászhoz, 4D

ultrahangra, előkészítő tanfolyamra, miközben pontosan tudja, kinek a fattya növekszik a hasában, talán nekem is lett volna időm elgondolkodni a néhány hónappal korábbi buli mellékhatásairól.

Hogy a lány, a hosszú lábú, könnyű léptű, lobogó hajú Anni, akit gyerekkorom óta lesek a környéken, éppen az „Okádd le a bokád” parti után kezd domborodni. Ennyi.

Anni pirulája folyékony volt. A Gina úgy ébresztette fel az álomvilágból, hogy fél napra teljes öntudatlanságba taszította. Soha többé nem fog emlékezni rá Anni, mi történt az ébredésének az éjszakáján.

Nagyon észnél voltam a dózissal, a Gina csak hozzáértő kezekben hatásos, hiába használja a színtelensége és a szagtalansága miatt boldog-boldogtalan, ha kicsit is elcseszik az emlékezetkieséshez szükséges dózist, akár halálos is lehet.

Nem mozgott, nem kapálózott, kitágult a szeme, üres tekintettel nézett, mint aki teljesen kiütötte magát. Ahogy vonszoltam, az emberek a partin vigyorogva félreálltak, és utat engedtek nekünk.

Hallhatóan lélegzett, ebből azért lehetett sejteni, hogy nincs semmi baja.

Ez éppen akkoriban történt, amikor a doki közölte velem az esélyeimet: nullától-három százalék. És kurvára nem kellett volna ezt mondania, de legalább tudom, hogy nem a szex miatt nem jön össze Beával.

Ha viszont a piros pirulát választod, Csodaországban maradsz…

Mióta lenyeltem a piros kapszulát, végre elkezdtem olyannak látni a nőket, amilyenek.

Most kell tökösnek lenni. Férfi módra viselkedni.

Csak annyi a dolgom, hogy lezárt borítékban átadjam a lakás kulcsait az ingatlanos csajnak, és átutaltassam a pénzt a bankszámlára.

Elsőre soknak tűnik, de meg lehet csinálni!

Utána indulok a fiamért Balatonra. Éjfélre Milánó. Az ingatlanos csaj meglehetősen nehézkesnek bizonyul. Volt rá egy teljes napja, hogy a legzsírosabb ügyfeleinek átpasszolja a fotókat. Pörög a lakáspiac.

Akkor mi a faszért ilyen lassú?

– Nézze – mondom, és megeresztek felé egy „hiszen jól ismerjük mi egymást” mosolyt –, váratlanul külföldre kell utaznom. – A csaj egy pillanatig tágra meredt szemmel bámul rám, aztán bólint. – Vagy lebonyolítjuk azonnal a boltot, és vihetik a lakást az adott árért, de teljes berendezéssel, hűtőstül, mosógépestül, tévéstül, bútorostul, vagy ugrik a bolt és a jutaléka.

Bár korábban közölte, hogy este hat után ő már sohasem dolgozik, mert neki CSALÁDJA van – itt ül velem este kilenckor egy vevővel, akit az alkalmi vételről értesített. Persze hogy hajlandó huszonnégy óra alatt lebonyolítani az ügyvédet, az utalást és az adásvételt.

A ballonkabátos ipse nyugtalanul jártatja a szemét a felforduláson, néha felcsillan a tekintete, máskor megint összezuhan, és ilyeneket motyog –

hát, ugye… extra költség is felmerülhet.

– Ó – mondom –, ha ez gondot okoz, csúsztassuk el az adásvételt, és kiüríttetem a lakást. Elviszek mindent, a szemetet, a bútorokat, a frizsidert.

Semmit sem fog itt találni! – fogadkozom.

– Hagyja csak – mondja a fószer nagyvonalú legyintéssel –, vannak melósaim, majd szólok a fiúknak…

Amit hivatalosan nem lehet elintézni, azt a jogfosztott apák és férjek nemzetközi hálózata okosan, megfontoltan és higgadtan néhány nap alatt összerakja. Nem egy könnyű banda, vannak közöttük tömeggyilkosok, akik bejelentik, hogy balhé lesz, és másnap egyetemeken irtják az alfa-

hímeket és a faszkörhintán pörgő csajokat. Egy-egy mészárlás után rászáll a fórumokra a CNN és az FBI. De többségében békés férfiaktivisták és vasárnapi apukák is, akik megértőek és segítőkészek. Irány Milánó. Ott segít hamis vízumot szerezni egy Fűevő barátom. Tisztességes családapa.

A pénzt, ahogy megbeszéltük, a Gellért térre… Perka… bérautó…

Balaton… Milánó, Malpensa repülőtér.

Kolumbia. El Dorado International Airport!

És csá. A lakást kiürítik. Az útlevelem hamis. A fiamé valódi. Beni hamarosan mellettem lesz. Flow-ban vagyok, mint egy atléta, mint egy öngyilkos merénylő.

Mindent vagy semmit. Nem veszíthetek.

Francesco utolsó atyai jó tanácsa, mielőtt mindketten töröljük magunkat a rendszerből:

Ha valamiért lelkiismeret-furdalásod támadna, mert, gondolom, nem vagy szociopata, akkor gondolj arra, amikor legutóbb azt sem engedte, hogy megkeféld, és elmúlik.

Kolumbiai Fűevő barátaim szerint húszmillió kell. Annyira van szükség ahhoz, hogy lebonyolítsuk az ügyet, személyazonosságot és egy kisebb lakást vásároljak a Medellín külvárosában épülő lakóparkban. Húszmilla, apám!

Kevés az idő. Kurvára kevés. Egyetlen apró hiba, és fel fognak nyomni!

Olyan vagyok, mint egy kerengő dervis, szünet nélkül kommentelek, pakolok, félreteszem, kidobok, és közben fél szememet Anni telefonján és mail fiókján tartom. A szemem ide-oda cikázik, képtelen megállapodni bármin. Azt képzelem, most röhög rajtam valahol.

A telefonja szerint ez a valahol a Kálvin tér közelében van.

Megírtam Anni felhatalmazó levelét, beszkennelt okmányait, az én okmányaimat, elküldtem az e-mail címéről a tábor hivatalos e-mail címére. Miután csupán egyetlen olyan fejlesztőtábor van az országban, ahol aspergeres meg mindenféle 4–8 év közötti gyerekeket fogadnak, nem volt nehéz megtalálni. Ki is nyomtattam a meghatalmazásból egy példányt, ha esetleg nem néznék olyan sűrűn a levelezésüket a punnyadt pedagógusok.

Ezerszer elpróbálom, mit fogok mondani. Elpróbáltam a belépőmet a fiamra szabva.

Hallom, unatkozol…

És látványosan ásítok majd, ahogy itthon szoktuk, amikor az anyja fogat

mosni vagy a szobába pakolni küldte.

Tudok egy sokkal viccesebb nyaralást. A maminak is meglepetés lesz.

Kicsit drága, de tudod, ott tenger is van.

A fiam el lesz bűvölve.

Mindössze egyszer vitte el a nagyanyja és az anyja egy törökországi nyaralásra, ennek köszönhető, hogy egyáltalán van útlevele. Annika a nagy kapkodásban valószínűleg nem is hiányolja, hisz azt sem vette észre, hogy már hetek óta nálam van. Ahogy az sem tűnt fel neki, hogy minden számla az én nevemre jön, sehol egy főbérlő, az összes szomszédom gyerekkorom óta ismer. Fogalma sem volt róla.

És előfordulhat, hogy kurvára kicsinálom Annit, ha megpróbál akadékoskodni.

Egy bőrönd, egy hátizsák, egy laptoptáska. Készen állok rá, hogy magam mögött hagyjam a kerületet, ahol felnőttem, Budapestet, a magyar nőket, és új életet kezdjek a fiammal.

Bazmeg, szedd össze magad. FÉRFI!

ANNI

Bántom anyát a szavaimmal. Keserű hangon, valósággal köpködöm a szavakat, a gonosz, vad szavakat. Ocsmány dolgok buknak ki belőlem. A szégyen szavai. Várom, hogy visszatámadjon, és azt mondja, ő

megmondta előre, életképtelen vagyok, hova indultam azzal a szegény kisfiúval…

De nem mondja. Nem szólal meg. És nem kérdezi, hogy „befejezted?”.

Remekül néz ki, a szeme fénylik, a bőre ragyog a sok infúziótól. A szó mindenféle értelmében színjózan. Farmert visel és egy fura fazonú mellényt.

Anyám még soha életében nem volt ilyen összeszedett és nagyvonalú.

Hihetetlen

önuralommal

és

emberséggel

hallgatja

a

könnyes

kirohanásomat.

– Annuskám – mondja megdicsőült arccal, és magához von, hogy kiszorítja belőlem a szuszt. – Sss… nem baj… az a sok minden, amit rád pakoltam… – Aztán váratlanul eltol magától. – Mi ez a szörnyű pulcsi rajtad?

Egy szürke oversize pulcsit kaptam fel a szállodában a fehér alvópólómra.

– Miért?

– Csak mert… na, mindegy.

Időnként Rita alakját látom a függöny mögött elsuhanni, fel-alá járkál az ablak előtt, kint bagózik a gangon… Kihozta nekem a kórházból.

Ilyen az anyám, valahányszor elhatározom, hogy végre jól kiosztom, mond valami olyat, amitől kis híján elbőgöm magam. De amint ellágyulnék, nekem esik a frizurám vagy a pulóverem miatt.

Felsóhajtok.

– El fogok költözni, anya.

– Tudom.

Átlátok rajta, láttam, mennyire felvillanyozódott, amikor észrevette, hogy Szepi kísért haza.

– Nem a szomszédba! A világ végére.

– Tudom.

Az ablakhoz lép, és széthúzza a függönyt a nappali ablakán. A lassan tisztuló eget kémleli a szűk udvar felett, amint hasad, foszladozik, és a szürkés felhők közül utat tör magának a nap.

És akkor történik. Két rövid pityegés. Rezeg a zsebemben a telefon, de én még húzom az időt. Körmeim belevájnak a tenyerembe. Nem akarom látni. Nem akarom tudni. Reménykedem, hogy nem kell a pofára esett Barna újabb üzenetét olvasnom. Gyűjtöm az erőt, hogy megnézzem az SMS-t.

Az első sorok tárgyilagosan, megnyugtatóan hétköznapian villannak fel a kijelzőn.

﹟TISZTELT SZÜLŐ. EZ CSAK EGY ELLENŐRZŐ ÜZENET, HOGY

MEGERŐSÍTSÜK, A MAI NAPON ÁTADJUK GYERMEKÉT AZ ÖN

MEGHATALMAZOTT KÉPVISELŐJÉNEK.

ÜDVÖZLETTEL: A BOLYGÓDONGÓ TÁBOR CSAPATA.

(EZ EGY AUTOMATIKUS ÜZENET, KÉRJÜK, HA KAPCSOLATBA KÍVÁN

LÉPNI

VELÜNK,

AZT

A

TÁBOR

KÖZPONTI

LEVELEZŐCÍMÉN TEGYE.)﹟

Remeg a kezemben a telefon, ahogy a címlistát megnyitom.

– Anya! Szóltál valakinek, hogy menjen Beniért? Haza akarod hozatni?

Anyám tágra nyílt szemmel néz rám, látom, ahogy magában elismételi és értelmezi a kérdést… Valami felfénylik a szemében.

– Emlékszel Jóskára? A rendőr Jóskára? – hadarja izgatottan. – Tudod, az a rendőr. Az egyetlen fiú a Kafkában…

Kirontok a gangra.

– Rita, te szóltál Kingának? Leszóltál a táborba? – zihálom. – Hívtad őket, hogy valaki Beniért megy?

Szörnyű képek kavarognak bennem, Beni csalódott arcocskája, ahogy ott hagytam a táborban. Rita elveszi a fülétől a telefont, amibe egyfolytában beszél. Annyira ideges vagyok, hogy alig akarja megérteni, mi bajom.

Ebben a pillanatban megjelenik az ajtóban az anyám.

– Vargha Barna! – kiáltja.

Megkapaszkodom a kezében, és közben benyomom Edinát a gyorshívón. Képtelenség azzal haragot tartani, aki a második ember a gyorshívó listádon.

– Te akarod elhozni Benit a táborból? – kiabálom.

Mielőtt válaszolna, a levegővételéből tudom, hogy nem ő az.

– Elvitte! – sikoltom az értetlenkedésére. – Hallod, Dina? Elvitte Benit!

Közben Szepi ajtaján dörömbölök, de a második kopogásnál eszembe jut, hogy vissza kellett mennie a szállodába.

A vér kiszalad a fejemből, küzdök a tiszta tudatért, de csak ész nélkül rohangálok a gangon. Anyám kis FIAT-jának aksija napokkal ezelőtt lemerült… a kurva tábor meg nem veszi fel.

Berontok megnézni a Bolygódongó tábor weboldalát, írok a központi címükre, hogy rajtam kívül ne adják ki a fiamat senkinek. A honlapon az e-mailen kívül egy vonalas és egy faxszámot találok.

– Hogy lehet olyan gyerektábort szervezni, ahol basznak felvenni a telefont! – üvöltöm, miközben rezegni kezd a telefon a kezemben.

Szepi nyugodt hangja.

– Most jöttek meg a mexikóiak.

A másodperc töredékéig megigézve hallgatom ezt az egy normális mondatot, amely mintha elsöpörne minden pánikot, a világ rendben van, megérkezett a mexikói csoport.

Aztán kirobban belőlem:

– Magával akarja vinni Benit! Azt írják, az én meghatalmazásommal! És egyszerűen nem veszik fel a kurva telefont…

Szepi egy pár másodpercig emészti a hallottakat.

– Szólok Karcsinak – mondja. – Tíz percen belül ott lesz.

Alig öt perccel később csikorogva lefékez egy sárga taxi, és Szepi pattan ki belőle.

– És a műszakod? – csak ennyit bírok kinyögni, a választ meg sem

várva ugrunk be az autóba.

Taxis Karcsi flegmán vezet, csuklóját a kormánykeréken nyugtatva. De nyomja a gázt rendesen. A motorzúgást túlkiabálva Szepiről mesél, milyen jól focizott, ő lehetett volna a magyar Zidane.

Baj van. Tudom, hogy nagy baj van.

Zsinórban hívom a tábort, mit lehet ilyenkor tenni, kinek szólhat ilyenkor a szülő?

– Negyven percen belül ott vagyunk – fordul hátra Szepi –, Karcsi raliversenyző volt.

Karcsi tövig nyomja a gázt. Negyven perc? Az rengeteg. Nézek előre, a kocsik közé a Nagyszőlős utcán, a tehetetlenség belém nyilall. Hívom Ritát, aki nem éri utol Kingát. „Most már tuti, hogy sétálni mentek.” Kinga szerint semmi helye mobilnak a természetben…

Karcsi őrülten szlalomozik kifelé a városból.

– Kibaszott kurva forgalom van – dörmögi –, és természetesen le van zárva az Egérút.

Szepi hátranéz. Néma párbeszédet folytatunk a szemünkkel.

– Nyugi – mormogja végül. – Karcsival előbb érünk le, mint… akárki.

Amikor nem szólok semmit, megint rám néz a visszapillantóból.

– Mindjárt elérjük őket – mondja még egyszer.

– És ha felhívnám a balatonalmádi rendőrséget?

– Anni, te adtál meghatalmazást annak a pszichopatának. Nála laksz.

Leadtad a nevét az óvodában. Egy telefonhívásra nem fognak kivonulni egy gyerektáborhoz.

A fülem kalapálni kezd, zúg, dobog.

– Viszont – villant Szepi egy bátorítónak szánt féloldalas mosolyt – van egy ismerősöm a siófoki kapitányságon…

Hallom, hogy halk, tárgyilagos hangon vázolja a helyzetet valakinek a telefonba, és közben lármázni kezd az én mobilom is.

– Rita! – kiáltom diadalittasan a bejövő hívásra.

– Nem érem el őket – jelenti.

Ó, hogy az a… akkor mi a fenéért foglalod a vonalat?

– Köszi, Rita – nyögöm –, próbáljuk felvenni a kapcsolatot a rendőrséggel…

Egyszerűen képtelen vagyok elhinni, hogy ez történik. A fejemben összekeveredtek a gondolatok, érzelmek és a pánik. Beni képei Barna falán… A távoltartási határozat… A gyerek… Hogy szolgáltathattam ki neki a fiamat?

Körülbelül Velencénél tartunk, amikor visszaszólnak Szepinek.

– Valami… öö… – hátrafordul, de kerüli a tekintetemet. – Szóval problémáznak a táborban. Gyámügyi igazolást küldött nekik…

Lehunyom a szememet.

– Ő az?

Alig láthatóan bólint.

– Igazolást küldött, hogy neked nem lehet kiadni. Pszichiátriai igazolást…

Teljesen lefagyok.

– De hát… Az anyja vagyok!

– Nem tudom… – Nem néz rám, a szélvédő felé rázza a fejét. – A siófokiak azt mondják, ők gyámügyi dolgokba nem szívesen nyúlnak bele.

Ez valami rossz álom. Ilyen nem történik!

– De mit mondott? Hogyhogy a gyámügy? Nem vagyok jogosult elvinni Benit? Ez mit jelent? – hajtogatom megállás nélkül.

– Bele kell húznunk – szól oda Szepi Karcsinak, akinek nem kell kétszer mondani.

– Szólhatok a Benyuséknak, hogy figyeljék a tábor kijáratát – javasolja Karcsi.

Szepi nem válaszol azonnal.

– Jó ötlet – mondja végül.

Kérdőn nézek rá, de ő még mindig a Taxis Karcsihoz beszél.

– Jövök neked – dünnyögi.

– Hülyéskedsz velem, Szepikém… Én jövök a sok fuvarért…

Csuklógyakorlat! Este nyolcra már a reptéren leszek.

És már hívja is Benyust.

– Kinek szóltok? – hajolok előre.

– Ismerősöknek – mondja Szepi.

– Nem nagyon lehet elvinni mellettük egy fűszálat sem – vigyorog Karcsi. – Régi ralis ismerősök.

A vér zubogni kezd a fülemben.

Nem akarom, hogy Beni nehézfiúkkal találkozzon! Nem akarok én sem nehézfiúkkal találkozni. De Barna… bassza meg! Barnában megbízik Beni.

És… – szörnyű dolog a saját felelőtlenségemmel szembesülni – simán kisétálna vele a táborból.

– És ha Benit pajzsként használja? – sikoltom, és a tüdőm megtelik

levegővel. – Ez egy pszichopata!

Majd megtébolyodom a félelemtől.

Leszorítjuk a mellettünk haladókat, itt halunk meg rögtön, gondolom, de nem szólok, mert miattam megyünk úgy, mint az eszelősök. A szemközti sávban egy motoros előzi a kocsisort, szinte látom a riadt tekintetét a bukósisak üvegén keresztül. Most mindjárt vége… felhördülök, aztán pár centivel valahogy kikerüljük, ahogy jött, úgy száguld tovább az arcára fagyott rémülettel.

A hányinger kerülget, arra koncentrálok, hogy ne hányjam össze Karcsi taxiját, amivel este megy a reptérre, és görcsösen szorongatom a telefont, egyébként nem emlékszem rá, mi történik az út hátralevő részében.

Mire a táborhoz érünk, négy autó állja el a kijáratot. Karcsi odadudál nekik…

Kiugrom az autóból, gyerekeket látok, akik egy ugrálóvár körül csoportosulnak.

Beni nincs közöttük.

És akkor, mintha egy film lassított jeleneteit nézném, hirtelen elhalkul a gyerekzsibongás, látom magam körül az egész teret, körben az alacsony bungalókat, az autóparkolót, és jobbra, a parkoló másik végében, egy konténer mellett észreveszem a bérelt autót.

Friss, párás a levegő. Az összes érzékszervem, a hallásom, a szemem is olyan éles eś érzékeny, hogy mintegy kétszáz méterről meglátom őket.

Furcsa, vészjósló csend támad. Szepi nyugodtan, halkan ejti a szavakat, ahogy szokta, de én csak a két embert látom, amint mozog. A magas és az apró alakot. Tőlünk balra, és nem értem, mit beszél Szepi, csak azt tudom, hogy Beni fején van annak az állat Barnának a keze. Ahogy mindig is irányította – szinte soha nem a kezét fogta, hanem a fején tartotta, úgy sétáltak az Allee-ban is, és ez Beninek nagyon tetszett.

Beni! Nem kiabálok. Valahol egészen mélyről jön a figyelmeztetés, nem szabad ráijeszteni. Csak nézem mereven, legalább a tekintetemmel próbálom beburkolni.

Némán telnek a másodpercek.

Beni lelkesen magyaráz Barnának, fel-felpillant rá azzal a komoly tekintetével…

Barna pedig MOSOLYOG. Fél keze a zsebében, a másikkal továbbra is Benit kormányozza. Ott áll a fiam mellett, kicsit félrefordítja a fejét, és visszafelé néz. Felénk néz.

Látja, hogy jövünk, látja, hogy integetek, nyugodtan kormányozza a bérelt autóhoz a fiamat. Te úristen… Szörnyű képek állnak össze a szemem előtt. Mi van, ha fegyver van nála? Mi van, ha a nehézfiúknál fegyver van? Hol vannak a gondozók? Miféle gyámügyi papírral manipulált? Miért veszi el tőlem a fiamat? Bénultan nézem a pici alakot, a saját testemnek a gyümölcsét, és a látvány végre bekapcsolja az eltompult ösztöneimet. A múltam valahogy visszatér. A régi buli felé sodornak a gondolataim, és most már végképp felriasztja az agyamat.

– Beni! – meglepően vékony hang tör fel belőlem, de azért jól hallható.

Érzékelem, hogy Szepi megindul balra Barna irányába, és Karcsi meg még négy idegen alak hátulról közelítik meg Beniéket.

– Beni! – ordítja Szepi jóval hangosabban. – Megjött a mama. Itt vagyunk! – szinte vidáman cseng a hangja, mintha bújócskáznának.

Beni egy pillanatra megtorpan. Int egyet, izgatottan.

– Anya! Te még nem is tudod… Barnával a tengerhez megyünk!

– Beni, gyere ide azonnal! – A hangom sírós, de határozott. Karcsiék közben már a bérautó túloldalán karnyújtásnyira vannak Barnától, és kérdő tekintettel néznek rám, mit tegyenek, mintha én lennék a parancsnok.

– A tengerhez, mama! Nem akarok itt maradni. Ez a tábor tiszta dedóóóó… nincs egyetlen gép sem, semmi játék…

És a fiam Barna kocsija felé rohan. Mintha nem is én lennék ott…

Mintha nem is az anyja volnék…

– Beeeni!!! – sikoltom. – Gyere vissza! Kisfiam!

Érzem, milyen szánalmas vagyok, de semmi más nem jut az eszembe.

Csak ezt hajtogatom, amint óvatosan közelítek: Kisfiam! Gyere vissza!

Gyere vissza!

A fiam, aki bízik bennem, és átmegy az úton, amikor azt mondom; akinek apró darabokra vágom a húst a tányérján; akit megvédek mindenféle szörnyűségtől, például a nagy kutyáktól, a sötéttől, a hangos petárdáktól, most felnéz. És mint mindig, ha zavarba jön, ha tanácstalan, két karját keresztben az ingujjába dugja, és ringatózni kezd.

Szinte belém szúr az aggodalom, fáj, hasít, hallom, ahogy Szepi mond valamit. A fiamhoz beszél? Karcsihoz? A ralis haverokhoz?

Aztán nagyon gyorsan történik minden.

Barna hátrahőköl a dervisként pörgő Benitől, aki most hanyatt veti magát, és velőtrázóan üvölteni kezd.

A szemem előtt hirtelen kinyílik a tér, látom a jobbról szaladó

gondozónőket, Szepit, aki int Karcsiéknak, hogy várjanak, szinte érzem, ahogy kisakkozza, mi lesz most. Mi a kockázatos és mi a hatékony? Már alig néhány lépés. Barna belerúg a bérelt autóba, mire az ajtaja kinyílik.

Mégsem dühöt látok a szemében, hanem félelmet, a bizonytalanság rémületét. Beni szemrehányóan, panaszosan, visítva bőg. Ez az első

érzelemkitörése a dührohamokon kívül, amióta a világon van.

Barna felállítja Benit a földről, ráteszi a kezét a fejére, rajtam pedig átfut a kétségbeesés, felsikoltok.

Felém fordítja.

– Menj – motyogja, de tisztán hallom. – Menj anyádhoz.

Aztán beül az autóba, és anélkül hogy becsukná az ajtót, csikorgó kerekekkel elindul. A hátsó kerekek kifarolnak, égett gumiszag tölti be a levegőt. Gyorsít, és úgy nyomja a gázt, mintha nem állnának a tábor bejáratánál Karcsi haverjainak autói. Repkednek az alkatrészek, ahogy félig a járdán, félig letarolva a kaput elszáguld. Hallom, ahogy kiáltoznak utána a gondozónők: Vargha úr!, hallom, ahogy Karcsi, a taxis, azt mondja: Bingó!

És ennyi.

A fiam nyűgösen, felháborodottan, de elindul felém.

– A tengerhez, mama…

LACI

Besztercebánya, Szlovákia, 2015. augusztus

Egy szerelem befejezésének rengeteg útja-módja van. Tárgyilagos megbeszélés, csendes elhidegülés, túl jó vagy hozzám sunnyogás, rohadt ribancozás, spirituális elengedés, mindenen felülemelkedő, „attól még lehetünk barátok” típusú búcsú. Én köddé váltam. Nem hagytam neked túl sok beleszólást a lezárásba.

Kiugrottam egy robogó autóból, ami nem arra vitt, amerre menni akartam.

Nem volt más megoldás, mint messzire kerülni mindattól, ami miatt szégyent éreztem.

A szégyen nem a tettet, hanem a lényedet minősíti. Olyan, mintha méreganyagot fecskendeznének a bőröd alá, lassan árad szét, apránként.

Nincs ellenszérum.

Amikor elhagytalak, még semmit sem tudtam a kötődésről, az idegpályákról és az elvághatatlan szeretetszálakról. Csak az igazamban

voltam biztos: a feltétel nélküli szeretet az egyetlen szeretet. Amit feltételhez kötnek, nem szeretet.

Fiatal voltam, harminckét éves, és tapadtak rám a nők.

Most is tapadnak. Imádom, hogy dél körül itt minden kocsma, még a legfüstösebb lebuj is átalakul étteremmé. Ő kiválaszt egy rántott húsos menüt. Én is ugyanazt kérem. Egy korsó Saris sört kortyolgatok, és nézem a falon a láncokat, gitárokat, a Kiss együttes plakátjait. Milyen lehet ez a hely este? Megfogadom magamnak, hogy szombat éjjel visszanézek.

Kaja után sétálgatunk a hangulatos kiülőteraszok előtt. Az egyiknél megállunk, iszunk egy kávét. Szótlan, mosolyog, és sugárzik a boldogságtól. A főtéren színpad épül. Miközben az esti koncert helyszínét készítik elő, a munkások bömböltetik a zenét. A rádióból Zaz szól.

Sütkérezünk a délutáni napsütésben a színes, frissen tatarozott házak között, a háttérben figyel a haragoszöld hegyoldal.

Amikor megérkeztünk, leparkoltam az állomás mellett, leültünk egy padra, és szótlanul néztük a vonatokat. Talán Beni miatt. Beni ez idáig az egyetlen komolyabb teljesítmény az életemben. Az arca rám hasonlít, csak szerencsére sokkal sármosabb.

A Garam vad csobogását hallgatjuk. Érzi, hogy nem kell szólnia.

Aztán szép lassan felkerekedünk, és a Főtér felé sétálunk, vissza a parkolóhoz.

– Látod, itt van – mondom, és a kertben őrzött repülőgépre mutatok. A műanyag kempingszéken morcos, otthonkás, mackónadrágos asszonyság jegyet árul.

– Értetted, amit mond? – kérdezi Kriszta, és fekete, göndör haját meglebbenti a szél a gyönyörű, szív alakú arca körül.

– Azt mondja… kismamáknak nem javasolja, hogy felmásszanak –

mondom, és megsimogatom a domborodó pocakját. – Hamar belejössz majd te is. Öt év után az ember már egész jól beszél szlovákul.

EPILÓGUS

Tíz hónappal később

Az anyakönyvvezető egyensúlyát veszti, amikor a busz lefékez a párizsi Opéra épülete előtt, mert az úttesten szabálytalanul elé kanyarodik egy fekete Renault.

A násznép belevihog a szívhez szóló francia mondatokba, amelyekből egy kukkot sem ért, de ez a váratlan mozzanat mindenkiből kihozza a romantikus lelkesedést.

Az anyakönyvvezető kizökken a szerepéből.

– Merde! – csúszik ki a száján.

– Szerintem ez ér akkora szerencsét, mintha idepiszkítana egy galamb…

– súgja Szepi.

Az esküvői szertartás egy Hop on Hop off busz nyitott emeletén zajlik Párizsban, egy gyönyörű tavaszi délutánon, a csúcsforgalom kellős közepén.

Nem, ez még nem a mi esküvőnk. Habár kétségkívül inspiráló elképzelni, amint egy nyitott tetejű busz begördül a násznéppel a pesti Opera elé.

Tátott szájjal nézzük, amint egy megszállott japán menyasszony álma megvalósul a szemünk előtt. Párizsban, egy turistabuszon akarta kimondani az igent, nevetve dobja hátra a fátylát, hogy a vőlegénye egy pillanatra leengedje a telefont, amelyikkel videózza, és elcsattanjon az első

hitvesi csók.

Éppen az Opéra megállójánál engedi el a lufikat a násznép. (Lehetne lufi a kísérőajándék, vicces, személyre szóló üzenetekkel, kinek mit kell elengednie, ugye… Lefotózom, és elküldöm anyámnak.) Egy történetnek kell, hogy legyen eleje, közepe és vége. Nem feltétlenül ebben a sorrendben.

Ki mondta? Az útikönyv szerint Godard mondta, ennek a sznob és szívbemarkolóan gyönyörű kávéháznak a teraszán, ahol a szelleme kísért.

A halottak szellemei tapintatosabbak, mint az élőké.

A halottait meggyászolja az ember. Néha szól hozzájuk, és olyankor mély szeretetet érez, megbékélést, hálát.

De ha valaki eltűnik az életedből, az sokáig visszajár, és a szemedbe röhög: komolyan azt hitted, fontos voltál?

Aztán eljön az a nap, amikor az ember felébred, hunyorog, ásít, felkel az ágyból, kimegy kávét főzni, és azon kapja magát, hogy már nem akar semmit.

És akkor rádöbbenek, hogy ez az igazi bosszú, az egyetlen, a tökéletes.

Rámosolygok Szepire, a kávéház fonott székeit az Opéra felől visszafordítjuk az utca felé.

„Kivehetsz Edinától pár nap szabit?”, kérdezte egy hete fülig érő szájjal.

Kolléganője, Kriszti szerzett nekünk Párizsban szállást, fillérekért a szállodalánc belvárosi hoteljében. Csak mi ketten. Anyám örömmel vállalta Benit. Mostanában mindent elkövet, hogy mi végre ideális, jól funkcionáló családként éljünk ott, a szomszédságában. Ahogy világéletében szerette volna.

Párizs az én régi álmom volt. Lehet, hogy agyonhasznált álom, de az enyém, és Szepi mellett még azt is megélhetem, hogy Je suis Parisienne (Párizsi nő vagyok!). Szuvenír pólóban üldögélek a Café de la Paix teraszán, sajgó lábbal, edzőcipőben készítem a szelfiket, háttérben az Opérával.

Napközben hosszú, lassú sétákat teszünk a város gesztenyefákkal szegélyezett sugárútjain, a tavaszi napfény, a legváratlanabbul szitáló langyos eső kimossa belőlünk az elmúlt hónapok komor emlékeit.

Anyám jó ideje teljesen absztinens. A spirizésben is mértéket tart, miután megkapta a várva várt levelét Indiából. Tudják, mi állt benne?

A következő több ezer éves bölcselet:

I have a plan.

Do you trust me?

– God

„Van egy tervem. Bízol bennem? – Isten.” Erről ír a Biblia, erről ír Tolsztoj, az ősi mesék, valószínűleg erről írnak azokban a pálmalevelekben is, amelyekre anyám hiába várt hónapokon át. De Szepinek nem csak a nemzetközi szállodaiparban vannak kapcsolatai…

Megtanulok például vadidegenekkel éjszakába nyúlóan vörösborozni.

Különböző emberekkel találkozunk a negyedből (a Peuplade nevű

közösségi oldal segítségével, amit éppen azért találtak ki, hogy a fennhéjázó párizsiak szóba elegyedjenek egymással és a negyedükbe látogatókkal).

Esténként fellépünk a szálloda jelszavával, és máris felbukkan pár érdekes arc, akik hajlandók munka után beülni egy pohár vörösborra, és vadidegenekkel a környékről beszélgetni. Szeretnénk Edinával elindítani egy hasonló oldalt Budapesten is.

Az alkonyatban már könnyű pára ül a városon, a sűrű, nyirkos levegőben hatalmasnak látszanak az utcák az Opéra körül.

Croque madame-ot és Croque monsieur-t rendelünk, Párizs turistamenüjét, és bort iszunk, az egész napos műanyag palackos víz után.

Úgyhogy kimegyek pisilni, és szemem-szám tátva marad. Nem is kávéház ez, inkább múzeum. A karzatra vezető lépcsősor – Ady is itt lépkedett –

mellett művészi kompozícióba rendezték a süteményeket.

A bordó kötényes pincér felhívja a figyelmemet az epres-tejcsokoládés

éclair-re. Olyan, mint az ekler fánk, mondja.

Mint egy vörös felkiáltójel.

– Egy perc… – mosolygok, és máris kötelességemnek érzem, hogy visszafelé vásároljak a tejcsokoládés-epres fánkból. Ez az édes ígéret kísér a mosdóig, ami csupa gyöngyvirágillat és márvány, a tükörben megpillantom magamat, amint belépek, és mosolygok, és boldog vagyok…

A halk zenét rezgő hang zavarja meg. Látom az arcomat, ahogyan elváltozik, és kiveszem a farmerem zsebéből a telefont.

Egy új üzenetem érkezett.

﹟AMÍG TE A LÉPCSŐN PIPISKEDSZ, KI VIGYÁZ BENIRE, KICSI?

TRUE STORY﹟

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ha werkfilm készülne ehhez a könyvhöz, amely bevezetne az alkotás kulisszái közé, horrorisztikus jelenetekben bővelkednénk, amelyek hűen illeszkednek a Szoknya-blues zsáneréhez.

Bár az írás magányos dolog, és az írón kívül mindenki számára unalmas folyamat, engem az elmúlt hónapok során hősök és életmentők vettek körül, akik hajmeresztő mutatványokkal segítették ennek a történetnek a születését.

Először is kell egy kiadó, aki úgy dönt, hogy eljuttatja a regényt az olvasóhoz. Köszönöm a Libri Kiadó csapatának, hogy kíváncsi volt erre a történetre, és lehetővé tette, hogy a félbehagyott kéziratot újra elővegyem.

Köszönöm az odafigyelést, a támogatást, az inspiráló profizmust Sárközy Bence és Halmos Ádám igazgatóknak, Büchler Andrásnak, Nádor Zsófiának, Németh Lucának, Földes Krisztának, Kőfaragó Anna grafikusnak, a Seres Mariann vezette marketingescsapatnak, mindazoknak, akik bábáskodtak a könyv születése körül, és azoknak is, akik a Szoknya-blues terjesztésében segítenek szerte az országban.

Szerkesztőmnek, Palkó Katinak, aki sokszor helyettem is szakértő

módon figyel. Köszönet a türelemért, az éjszakai olvasásért, hajnali e-mailekért, az aprólékos, precíz munkájáért.

Huszti Gergő főszerkesztőnek, aki nélkül ez a könyv talán még mindig a harmincadik fejezetnél tartana, ha véleménye, humora, kreativitása, bölcsessége, biztatása nem segít tovább. Köszönöm a sok éve tartó útmutatást. Még jövök egy üveg biozöldséglével!

Köszönet illeti hűséges olvasóimat, a Facebookon és távoli

könyvtárakban, akik várják ezt a regényt. Mert nélkülük nincsen történet.

Végül és elsősorban köszönet illeti szűkebb és tágabb családomat (édesanyámat, nagynénémet, akik annak ellenére lelkesen olvasták ezt a regényt, hogy a szereplők sokat káromkodnak), a férjem családját és a

barátaimat, akik elnézték, hogy néhány vacsoráról, esküvőről elrohantam.

És aki mindig mindenben mellettem áll, fogja a kezem, és olvas, és újraolvas, és még egy változatban is elolvassa, véleményezi, anyagot gyűjt, ötletel, és kikapcsolja a grillsütőt, ha égve felejtem: megilletődött köszönet az én mindenben társ férjemnek, Elemérnek!

Aki megtanított rá, hogy ha egyszer tényleg rád talál az igazi, ne menekülj sehová.

Table of Contents

I. RÉSZ

ANNI

LACI

ANNI

JUTKA

ANNI

BARNA

ANNI

JUTKA

ANNI

LACI

BARNA

ANNI

LACI

BARNA

ANNI

JUTKA

ANNI

LACI

BARNA

ANNI

LACI

ANNI

II. RÉSZ

LACI

ANNI

BARNA

ANNI

LACI

JUTKA

BARNA

JUTKA

BARNA

ANNI

LACI

ANNI

BARNA

JUTKA

ANNI

BARNA

LACI

ANNI

BARNA

JUTKA

ANNI

III. RÉSZ

LACI

BARNA

ANNI

JUTKA

BARNA

ANNI

BARNA

ANNI

BARNA

ANNI

LACI

Document Outline

- I. RÉSZ

- ANNI

- LACI

- ANNI

- JUTKA

- ANNI

- BARNA

- ANNI

- JUTKA

- ANNI

- LACI

- BARNA

- ANNI

- LACI

- BARNA

- ANNI

- JUTKA

- ANNI

- LACI

- BARNA

- ANNI

- LACI

- ANNI

- II. RÉSZ

- LACI

- ANNI

- BARNA

- ANNI

- LACI

- JUTKA

- BARNA

- JUTKA

- BARNA

- ANNI

- LACI

- ANNI

- BARNA

- JUTKA

- ANNI

- BARNA

- LACI

- ANNI

- BARNA

- JUTKA

- ANNI

- III. RÉSZ

- LACI

- BARNA

- ANNI

- JUTKA

- BARNA

- ANNI

- BARNA

- ANNI

- BARNA

- ANNI

- LACI

Table of Contents

I. RÉSZ

ANNI

LACI

ANNI

JUTKA

ANNI

BARNA

ANNI

JUTKA

ANNI

LACI

BARNA

ANNI

LACI

BARNA

ANNI

JUTKA

ANNI

LACI

BARNA

ANNI

LACI

ANNI

II. RÉSZ

LACI

ANNI

BARNA

ANNI

LACI

JUTKA

BARNA

JUTKA

BARNA

ANNI

LACI

ANNI

BARNA

JUTKA

ANNI

BARNA

LACI

ANNI

BARNA

JUTKA

ANNI

III. RÉSZ

LACI

BARNA

ANNI

JUTKA

BARNA

ANNI

BARNA

ANNI

BARNA

ANNI

LACI