VASS VIRÁG

Sohaférfi

Ulpius-ház Könyvkiadó

Budapest, 2013

TÍZ LÉPCSŐ

„Szórd szét kincseid – a gazdagság legyél te magad.

Nyűdd szét díszeid – a szépség legyél te magad.

Feledd el mulatságaid – a vígság legyél te magad.

Égesd el könyveid – a bölcsesség legyél te magad.

Pazarold el izmaid – az erő legyél te magad.

Oltsd ki lángjaid – a szerelem legyél te magad.

Űzd el szánalmaid – a jóság legyél te magad.

Dúld fel hiedelmeid – a hit legyél te magad.

Törd át gátjaid – a világ legyél te magad.

Vedd egybe életed-halálod – a teljesség legyél te magad.”

Weöres Sándor

„A világ népességének öt százaléka, több tízmillió ember kerül a klinikai halál állapotába valamikor az élete során. Mindegy, hogy az illető indiai hindu, egyiptomi muszlim vagy német katolikus, a beszámolója ugyanazokat a közös elemeket tartalmazza. Legalábbis több ezer kérdőív feldolgozása után mi nem találtunk különbséget a különböző társadalmi, kulturális hátterű betegek között.

Az esetek többségében örömteli, szeretetteljes élményről számoltak be a páciensek, semmi ijesztőt nem találtak a dologban. Amit átéltek, az illeszkedik a nagy filozófiai iskolák tanításaiba, az elmúlt háromezer év halálközeli élményeinek leírásaiba és misztikus beszámolókba, a platóni formák világába, a kvantumfizika felfedezéseibe, a próféták tanításaiba.

Csoda? Rejtély?

Én a tudomány embere vagyok. Tudós családba születtem. Apám az Iowai Egyetem Gyógyszerészeti Intézetének kutatója volt, Nobel-díjra jelölték.

Orvos csapatommal több ezer esettanulmányt néztünk át, és kizárólag a visszatérő elemekre koncentráltunk. Számos halálközeli élménybeszámoló alapján kimondhatjuk: két dolgot viszünk magunkkal, amikor meghalunk: a szeretetet és a tudást. Kutatási eredményeink azt igazolják, hogy amit a páciensek leírtak a testtől független tudatról, Istenről, a szeretetről, a földi élet értelméről, a megbocsátásról, az szociális, vallási különbségektől függetlenül megegyezik, összeköt bennünket.

És igaz.”

Dr. Jeffrey Longman Universität Wien 2010. 04.15.

1. fejezet

17 629. Adam Sz. (Budapest, Hungary) NDE

Sok minden átfut az ember agyán, miközben zuhan a semmibe. Először is a gyanú érintésénél is valóságosabban járja át az érzés, hogy valamit félbehagyott! Valamit, amivel egyébként is szarul állt.

Tiltakoztam kétségbeesetten, délután háromkor.

A járókelők mind egy irányba néztek, ahogy elsiettek mellettem. Valami baleset történt Budapesten, a Podmaniczky utcában, egy fickó hevert nyakatekert pózban az aszfalton.

El fogok késni! Honnan? Hirtelenjében nem tudtam. A telefon után nyúltam. Itt, ennél a mozdulatnál, a mozdulat szándékánál elvesztettem a fonalat.

Mi a franc van? Miért szűnt meg az irányításom a testem felett?

Elcsöndesedtem, körülnéztem.

Nem jajongtam, nem dühöngtem, kíváncsi voltam.

Megcsapott a füves cigi? A whisky? A halál szele?

A Jelenések Könyve, a Tibeti Halottas Könyv, a halálközeli élményekről szóló késő esti dokumentumfilmek egyvalamiben megegyeznek: mind azt állítják, hogy halálunk után megszépülünk.

Hogy őszinte legyek, én egész életemben az úgynevezett jóképűségembe kapaszkodtam. Szóval, gondoltam, nincs többé „charme” és hangos tűsarokkocogás. Nincs.

Az utca lassan megtelt szirénával, sápítozással, zavarral. Bámulták a kitekeredett pasast.

Az én figyelmemet már egészen más kötötte le.

Az a kifejezés, hogy lepereg valaki előtt az élete, szó szerint értendő.

Mintha csak a 3D-s tévémen néztem volna a saját filmemet. Láttam anyámat a szülőszobán. Láttam egy szőke kiskölyköt. Láttam mindazt, amit teljesen, feltétel nélkül tettem, akartam,szerettem. Amit elmulasztottam.

A valóságot láttam, köd, gőz, maszlag, érzések nélkül.

Utolsóként beúszott egy kocka a néhány hónappal korábbi életemről. Kiélesedett és onnantól kezdve nem ment tovább. Láttam magamat egy laptop mögött, cigarettafüstben, izmosan, hülyén.

2. fejezet

Ádám

(Nyolc hónappal korábban)

„Különleges nőt keresek. Olyat, aki talán sohasem válaszolna ilyen hirdetésre. Ízig-vérig nőt! Egy művelt, briliáns elmét, (90-60-90-es méretekkel), aki társaságkedvelő, gondoskodó, érzékeny és őszinte. Anyagilag független, nyitott, gyermektelen.

Keresek egy lányt, aki önmagában is boldog és sikeres, érzelmileg felnőtt.

Kiegyensúlyozott, humoros, néha cinikus, de rendkívül toleráns férfi vagyok. Komplex személyiség, mély érzésekkel és hatalmas szívvel.”

Mostanában egyetlen mondatom sem bír fölrepülni. Minden szavam kattog és csikorog. Másfél óra alatt sikerült tollba álmodni a „Magamról” részt a társkeresőn. Ennyi időt egyetlen szappanopera dialógusára sem szentelek. Azért is lepett meg, hogy minden előzmény nélkül megszületett a Sohaférfi karaktere.

Egyik pillanatról a másikra villant be, miután Rita azt sikította a képembe:

– Te vagy a Nagy Tévedésem!

Nem álltam le vele vitatkozni.

Lufivá pumpált dekoltázsával, agyonszoláriumozott bőrével heteken át a megszerezhetetlent játszotta a társkeresőn. Átfutottam a bemutatkozó levelét, besoroltam a „hétvégi nő” kategóriába.

Sohase ítélj fotó alapján! A sorok között kell olvasni. Abból kiderül, hogy a nő mennyire tartja magát. Éppen annyit ér. Eszerint is bánok vele. Ritkán szoktam tévedni.

Az én jegyzeteimben két nőtípus szerepel: amelyik ki tudja mutatni a vonzalmát, és amelyik játssza az elérhetetlent, valójában szeretetet kérő segélykiáltásokat hallat. Ha belemész szánalmas kis játszmáikba, az ilyen jégkirálynők lesznek a legodaadóbb, leghálásabb híveid.

Az egyik pillanatban még senki és semmi nem áll a csajtól távolabb ezen a világon, mint én. A következő pillanatban pedig felfedez bennem valami érdekeset: a saját maga által kiváltott hatást. Az első lépés tehát az enyém. El kell hitetnem vele, hogy a hatása alá kerültem. Jégkirálynőnél megtörik a jég. Az általános megkönnyebbülésben nekem is megjön a bátorságom, hogy rámozduljak. Ilyenkor már tehetséggel adom át magam az érzésnek.

Elvittem Ritát vacsorázni a „hétvégi nőknek” rendszeresített pizzériába. Kétszer dugtunk, mind a kétszer nála. A fogaskerekű végállomásánál lakott, GPS-szel is alig lehetett odatalálni. Meghívtam a tévécsatorna tetőtéri bulijára egy esetleges harmadik dugás reményében, ám teljesen váratlanul megbökött egy gyógyszerészcsaj a facebookon.

Tizenegyre beszéltük meg a Symbolban.

A telefonban szexi hangja volt, a „bol” úgy csengett-bongott a „Sym” után, mintha azt mondta volna „gól”.

Éreztem, hogy ezzel a gyógyszerészlánnyal nem lesz bonyodalom, aki így bong, az nem fog égető, szenvedő pillantásokkal vádaskodni, ha esetleg jönnek a helyére újabbak. Mert mindig jöttek, és ez a bizonyosság néha már csaknem unalmas volt.

Tűnődve néztem „hétvégére sem jó” Ritára, akit tizenegyig le kellett ráznom.

– Figyelj – suttogtam, már amennyire suttogni lehet egy sportcsatornától zengő lebujban. – Te nagyszerű csaj vagy… Túlságosan is nagyszerű.

Mintha tőrt döftem volna a bordái közé.

– Értem – forgatta a poharát a kezében. – Aggódom érted, Ádám… az a helyzet, tudod, hogy valójában magaddal cseszel ki, nem velem.

A válla mögött a fekete, lófarkas pincércsaj fenekét bámultam.

– Hát… igen.

– Először azt gondoltam, micsoda görény! Aztán meg, micsoda lúzer… – Fájdalmasan elmosolyodott. – Tudod, mi vagy te, Ádám?

Intettem, hogy nem tudom, és közben úgy éreztem magam, mint egy keresztes lovag.

A tíz napja még megszerezhetetlen nő önelégült arccal nézett vissza rám.

– Egy pasi! – lökte ki magából. Sormintát rajzolt a villájával a tányér szélére, aztán felnézett. – Soha nem lesz belőled férfi. SOHA!

Hívtam neki egy taxit, én meg kocsiba vágtam magam.

Miközben ezerrel téptem át a városon, egyre csak ez a női sikítás visszahangzott a fejemben. FÉRFI! SOHA!

Hajnali ötig éltünk a mának a rekedt gyógyszerészcsajjal, hazamentem, aludtam két órát, felhajtottam két Red Bullt, aztán megint autóba vágtam magam, és pontosan kilencre megérkeztem az értekezletre a produkciós irodába.

Számos problémával kénytelen szembenézni egy forgatókönyvíró, és nyugodt lélekkel kijelenthetem, hogy nem szoktam megoldani egyiket sem. Meghatározott időt töltök a monitor előtt, semmivel sem elmélyültebben, mint mások a munkahelyükön. Egy gyárban dolgozom. Napi sorozatokat írok, futószalagon gyártom az epizódokat, karácsonykor, a születésnapomon, influenzásan, évenként csak egyszer állunk le, három hétre, augusztusban. Akár hízelgőnek is érezhetném, hogy afféle csodafegyverként tartanak számon, aki mindenhol bevethető, de tudom, hogy valójában rabszolga vagyok. Egy méregdrága angol filmes suliban kiképzett rabszolga. Dolgoztam már a történetíró csapattal és a dialógusírókkal, az utóbbi időben én felügyelem mindkét csapatot. Egyedül a reggeli értekezleteken elnézőek velem, tudják, hogy főképp éjjelenként dolgozom. Már akkor is meghatódnak, ha hajnali kilenckor megjelenek az ötleteléseken. Gyógyszerészlány parfümjével a bőrömön, csókjainak ízével a számban kóvályogtam be a produkciós irodába.

Azonnal feltűnt nekem a srácok között egy nagy mellű, rövid, vörös hajú bige. Úgy ült ott körömcipőben, derekára simuló övvel és csigás frizurával, mint egy szalondáma. Agyam, ízületeim, idegeim még nem álltak át nappali üzemmódra, de azért megeresztettem egy mosolyt a műanyag kávéspoharam felett.

Nem mosolygott vissza, úgyhogy elővettem a laptopomat.

A társkereső oldal napi kínálata felnyílt, kitárult, megmutatta magát.

Inkább egy őszinte soha, gondoltam a bőségben tobzódva, mint egy hazug örökké!

Mintha csak erre a végszóra várt volna, rezegni kezdett a telefonom. „Hétvégére sem jó” Rita volt. Olyan kétségbeesetten törekedett egy kis szerelemre, hogy valaki leszedje a társkeresőről, legyen az akárki, az sem baj, ha nem férfi, csak egy pasi, hogy megszántam.

„Mindenben igazad volt – pötyögtem a telefonba. – Ex nihilo nihil. A semmiből nem lehet teremteni.”

Kifejlesztettem egy gondterhelt köldöknézős arckifejezést az értekezletekre, így nyugodtan böngészhettem a laptopomon az újoncok reglapját. Alig merültem bele a napi felhozatalba, ismét rezegni kezdett a telefon. Jégkirálynőt teljesen elolvasztotta az intellektuálisnak tűnő, semmitmondó üzenet…

„Ne haragudj, kissé másnapos vagyok, szexeltünk tegnap este?”

Egy pillanatra, de csak egy pillanatra, leesett az állam.

Aztán észrevettem a hetvenes számot a szöveg felett. „Hétvégére sem jó” Rita harmincasról üzent. Gőzöm sem volt, ki lehet. Visszapötyögtem.

„Ne szólj semmit. Fel vagy szedve!”

„Szóval egymásnak estünk? Jézus, de gáz…”

Elvigyorodtam. Csak remélni tudtam, hogy a gyógyszerészcsaj. Felajzva próbáltam visszaemlékezni a keresztnevére.

„Sajnos, hibásan kaptam meg az üzidet. Azt a részét, ahol azt írod, de gáz, el sem tudtam olvasni!”

Időközben „hétvégére sem jó” Rita is megtalálta a megfelelő szavakat.

„Ne nyugtalankodj! Úgyis másképpen történik minden, mint ahogy elgondolod…”

Az ujjaim máris pötyögték a választ.

„Nem nyugtalankodom. Előbb-utóbb észbontóan belém szeretsz.”

Alig huszonnégy órája ráztam le, minek hercigeskedem vele?

Visszaírtam a hetvenes számnak is.

„ Ez volt az első egyéjszakás?”

Dobott egy igent. Három szégyenlős ponttal…

„Helyes.” Visszadobtam egy smiley-t.

Hirtelen arra lettem figyelmes, hogy megváltozott körülöttem a levegő. A belga produkciós vezető mélyen behajolt a tárgyalóasztal fölé, vöröslött a feje.

– Audience flow-t akarok! – bődült. – Azt akarom, hogy asszonyka nézze otthon a tévét, amikor apa hazaér. Azt akarom, hogy minden szaros pöttöm kis pöcs nálunk nézze a Híradót! Értve vagyok?

A belga nagyfőnököt félévenként láttuk, de akkor mindig megnyugtatóan ugyanúgy vörösödött a homloka és az orra. Mielőtt jött, kitakarították az irodaházat, és jól bevásároltak argentin, török és német sorozatokból.

Ezek amolyan lendkerekes szappanoperák voltak. Be kellett lökni őket, aztán valameddig elgurultak.

Saját gyártású sorozatban egyáltalán nem gondolkodtak, egy az, hogy piszok sokba került, kettő: egyáltalán nem lehetett kiszámítani, mire kattan a néző.

A legjobb esetben is „magyarítottak” egy külföldön már sikerrel futó sorozatot, de ahhoz is nehéz volt befektetőket találni. Ha mégis saját gyártásra adták a fejüket, akkor is ideküldtek egy külföldi megmondó embert, aki powerpointos előadásaival bizonygatta, kit kell megszólítani és hogyan. Azután mi, az írócsapat hónapokon át izzadtunk, mit lehet kihozni a cselédlány és az argentin családfő románcából, vagy egy német kertváros mindennapjaiból.

Világos, hogy egy ilyen adaptáció, vagy ha őszintébben fejezem ki magamat fordítás, csak akkor működik, ha a párbeszédek magyarul is briliánsak. Ha kicsit is lötyög a szöveg, a néző rögtön unatkozni kezd.

– Ennyi időráfordítással – súgtam Balázsnak, a tar kopasz, kockás inges írósrácnak – akár írhatnánk is egy sztorit…

– Mi dünnyögsz, zsúrfiú? – kiáltott oda méterekről a belga nagyfőnök.

„Semmit…” – akartam mondani, de közben tekintetem megpihent a szemben ülő szexi, rövid hajú csajon.

– Ennyi év után… izé… talán kirukkolhatnánk valami eredetivel is, nem?

Nem tudtam, hogy ezt fogom mondani, és meglepődtem, amikor kimondtam. Alighanem hiba volt.

Attila, a kisfőnök azonnal fészkelődni kezdett.

– Ádám, te csak foglalkozzál a hitelesebb adaptációval, jó?

– Próbálok.

– Talán nem eléggé.

Na, ez betette a kaput. Vicsorogva feszítettem a talajnak a lábujjaimat, nehogy felálljak, és kisétáljak a meetingről. Ennél rohadtabb mondatot még nem hallottam. A kisfőnök pontosan tudta, min megyek keresztül. Egy napi sorozatnál nem lehet gyászolni.

Anyám egyik napról a másikra kitört közös világunkból. Mint egy vulkán, felszökött az égbe, káoszt és forró lávát hagyott maga után. Betegeskedett, persze, de mindig azt hajtogatta, hogy már javul. És tényleg jobb bőrben volt. Hízott is… Az ember csak bízhat az anyjában, amikor azt mondja, hogy minden rendben lesz! Hónapokon át készültem rá, hogy kifaggatom az orvosát. De anyám nem várta meg.

A temetést Szotyola haverom intézte. Reménytelenség, vereség, zavar… egyenesen téboly lett rajtam úrrá. Néha felkapom a fejem. Hallom Édes hangját. Hát, ja. Így szólítottam anyámat. Édes. Marcipánfigurákat gyűjtött. Az összes gyerekkori tortámról megtartotta a marcipándíszeket. A vitrinben tárolta őket, műanyag plexihengerekben. Rémálmaimban magamat is ott láttam közöttük. Megőrjített.

– Halljuk! Mi volna az a kurvára eredeti ötlet?

– Egy sorozat… – próbáltam kitalálni, hogy mit mondjak. – Egy pasasról. Tudjátok, amolyan tipikus pillangóférfi, aki egyik nőről a másikra száll…

– Aha. Tehát szappanopera.

– Igen. De nem egészen.

Fürkészve nézett rám.

– Férfiprostituáltakról?

– Nem, nem, nem… – mondtam a kelleténél nagyobb hévvel – átlagos férfiakról… akik képtelenek megállapodni, de közben egyre öregebbnek, és… khm… magányosabbnak érzik magukat. Ők lehetnének a… szereplők. Igen.

A teremben mindenki a belga arcát leste, hogy bemérje, hogyan kell hivatalosan reagálni. Csak én sandítottam a rezgő telefonom kijelzőjére.

– Szex és New York férfi változatban? – kérdezte a vörös cica segítőkészen.

Az egyetlen tökös kolléga. Vagy csak tapasztalatlan.

– Lehet… mondani. – Amint elhangzott a Szex és New York, éreztem, hogy ez rettenetes.

Legnagyobb meglepetésemre a nagyfőnök az asztalra csapott.

– ABC1 célcsoport. Nagyvárosi, edukált nő, késő esti műsorsáv! Az elköteleződni képtelen pasik női szemmel. Tamara, te is beszállsz. Hozod a női nézőpontot. Három hónap! Egy nappal se több. Szinopszis, pilot epizód, címjavaslat, egyebek…

– Sohaférfi.

A belga bíborszínű fejét legyezgette, jelezve, hogy a gutaütés határára sodorja minden további szó.

– Mi van?

– A cím.

– Zip it! – bömbölte, és két ujját elhúzta a szája előtt. – Térjünk át a „Fogadjunk”-ra! Én még ilyen szar kvízműsort életemben nem láttam…

3. fejezet

Éva

(Tíz hónappal korábban)

Nem tudom, ki használta először az elhidegülés szót, de azt pontosan tudom, mit érzett. Jeges huzat söpör végig a szobán Kornél után. A cirkó sem képes ellensúlyozni volt barátom tekintetének közömbösségét. Majdnem azt írtam, a volt vőlegényem, de belátom, így tizenkét év jegyesség után ez a szó elég viccesen hangzik.

Menyasszonyságom végtelen története immár véget ért! Meg kell szokni.

Az egész életet meg kell szokni. Újra és újra.

Tizenkét éven át a „talán”-ok tengerében fuldokoltam. Iszonyú kínos lenne most már tiltakozni, hogy én „nem olyan lány vagyok.” Amikor bebizonyítottam, hogy éppen olyan.

Mindig vártunk valamire. Hogy elkészüljön a lakás, hogy megszerezze a diplomáját, aztán a következőt, hogy én megszerezzem a diplomámat, hogy letegye a szakvizsgáját, hogy megnyissa a saját rendelőjét. Emiatt persze az én mesterképzésem elmaradt, úgy terveztem, hogy majd befejezem, amíg a gyerekkel itthon leszek.

Kornél mesterien értett hozzá, hogy megrekedt kapcsolatunkat a lehető legtermészetesebb színben tüntesse fel.

– Holnap este fél hatra jön az ingatlanos – mondta egyik este a tévé előtt heverve. – Hazaérsz?

Éppen a frissen mosott ingeit akasztgattam ki vállfákra.

– Ingatlanos? Minek?

– El akarok költözni.

Elábrándoztam.

– Tudod, hogy folyton ezen töröm a fejem? De mégis miből? Zöldövezet kellene! Lehet társasház is… kertkapcsolatos. Elég, ha egy hintaágy kifér, meg egy járóka. Ha jön a gyerek, plusz egy szobára is szükség lesz, és a kettő együtt, legalábbis pillanatnyilag…

– Elhagylak. Elég volt.

Olyan hirtelen fordultam felé, hogy felborult az egész ruhaszárító.

– Miből volt elég?

– Ebből az egészből.

Le se vette a szemét a képernyőről. Mintha a képújságot olvasná.

– Éva, mi már nem ugyanazok vagyunk, mint régen. Ki kell mondani végre! Elmentünk egymás mellett.

– Egymás mellett? – Egy vizes párnahuzatot markolásztam. – Mikor?

– Kinőttük egymást.

– Kornél, te most miről beszélsz?

– Ez teljesen normális. Az emberek változnak… El akarok költözni. Egyedül.

– Éppen most… – dadogtam hülyén –, a gyerekprojekt kellős közepén…

– Te vagy gyerekprojektben.

Nem, ez másokkal szokott történni. Mi nem vagyunk olyanok! Csak beszélgetnünk kellene higgadtan, felnőttek módjára. Kommunikálni!

– Nem mehetsz el csak úgy! – ordítottam.

– Tényleg?

– De hát nem dönthetsz egyedül kettőnkről, Kornél! Ez így… nem megy.

– Miért, hogy szokott menni?

– Nem is tudom. Előbb…

– Éva…

– Legalább látnám, hogy te is meg akarod menteni, ami köztünk…

– Éppen ez az. Nem akarom.

– Nem akarod?

– Nem akarom. Már nem.

Kell, hogy legyen valamilyen módja, hogy Kornél ne nézzen így rám!

– Nézd, miért nem lehet ezt normálisan megbeszélni? Azt sem tudom, mi a bajod. Akkor hogyan segítsek?

– Nem kell, hogy segíts, Éva. Nem tudsz segíteni.

– De hát erre vannak a szakemberek! Ebből élnek. Az ilyen… helyzetekből.

– Nem akarok többé veled élni. Már nem szeretlek. Új életet akarok kezdeni. Egy másik nővel. Ezen ki segít?

Komolyan hittem, hogy másnapra meggondolja magát. Legkésőbb szerdáig. Vagy a hétvégére. A következő hétfőig.

„Kornél elment. Szakítottunk.”

Más tudatállapotba kerültem, valahányszor megpróbáltam ezeket a szavakat kiejteni a számon. Zúgott a fülem, kívülről hallottam a hangomat, idegenül csengett.

– Kicsit összebalhéztunk… – mondtam „anyósoméknak”, reménykedve, hogyha még velük nem beszélt róla, akkor talán nem is gondolta komolyan. Dermedten mosolyogtam befelé, éppen úgy, mint kifelé.

Mi is történt? Mit is csináltak velem tulajdonképpen? Ja, tényleg, megcsaltak. Kirúgtak. Megaláztak. Gyakorolnom kellett ezt a választ.

Ahogy mondani szokták, derült égből. Mikor is volt utoljára derült? Megkérdeztem az anyámat és a húgomat is. Ők már nagyon, nagyon régen borúsan látnak velünk kapcsolatban. Tényleg? Tényleg, ők egyáltalán nem is voltak meglepve. Szerintük, ha már igent nem mondhattam, egy becsületes NEM-et kellett volna mondani.

Gondolom, tízből kilenc nő biztosan így csinálja.

Ami engem illett, én újabb és újabb mentségeket találtam Kornél számára, megértettem, bólogattam, bizonygattam: igazán nem érdemes több millióért etetni, itatni a haverokat, amikor azért a pénzért utazni is lehet, gyönyörű közös élményeket gyűjteni! Megpróbáltam a gyönyörű közös élményeinket összeszámolni. Egyszer elmentünk rafting túrára.

Lám, Kornélnak végül sikerült bebizonyítania, hogy tizenkét éve tartó együttélésünk semmivel sem kevesebb egy tizenkét éve tartó házasságnál.

Elfásult férjként megpróbált kitörni. És sikerült is neki.

Egy szakítás olyasmi, amit nem lehet elszúrni. Én mégis elszúrtam.

Első kétségbeesésemben felrohantam egykori munkaadómhoz, akinél az egyetem mellett dolgoztam asszisztensként az ügyvédi irodában. Mindjárt megmondta, hogy fatális tévedés volt anyámhoz menekülni. Amennyiben még jogot formálok a lakás felére, vissza kell költöznöm Kornéllal közös otthonunkba.

– Éva, igazolni kell, hogy valóban élettársi kapcsolatban éltek az elmúlt tizenkét évben, és nem csak… khm… randevúzgattak…

Rámeredtem egykori rettenthetetlen főnökömre, akinek újszerű mahagóni árnyalatban pompázott bozontos szemöldöke és ritkuló frizurája.

– De hát… – dadogtam –, ki főzött, mosott volna Kornélra? Anyám nem igazolhatja? Beleadta minden megtakarított pénzét ebbe a lakásba…

– Van erről papírja?

A legmegdöbbentőbb, hogy nem volt. Anyám valutában tartotta a pénzt, otthon a gázóra fölött egy kis titkos rekeszben, azt rohant beváltani, amikor hirtelen kellett plusz ötmillió az ingatlanosnak. Összesen kilencmillióval szálltam be, a többit a fizetésemből apránként kipótoltam. Nem mentünk ügyvédhez, papírt írogatni. Olyan illúziórombolónak tűnt volna.

A közös jövőnk épült, szépült, alakult a szemünk láttára…

Minél több időt töltöttünk a szakítás óta egy fedél alatt, annál inkább tudatosult bennem, mennyire nem ismerem Kornélt. Az irányításmániáját, a birtoklási vágyát, a kisstílűségét.

Úgy éreztem, minden tárgyilagos mondatával, igen, a közönyével is igényt formál rám. Nehezen tudnám megmagyarázni, de nyilvánvalóvá vált, hogy így van. Mintha kifejezetten élvezte volna, ahogy a szívéből fokozatosan elpárolgó szeretet erősebbé teszi, és ezzel hatalmi helyzetbe kerül.

Bárhová mentem, ott volt előttem a feszült, érzelemmentes arca. Pocsék érzés felismerni, hogy a másik már csak a hibáimat látja. Próbáltam elkerülni, fáradt voltam, bizonytalan, napról napra bizonytalanabb. Éreztem, hogy nem sokáig fogom bírni a közös lakásunkban.

Az ingatlanos suhanc széttárta a kezét.

– Lehet hat hét, lehet hat hónap… Nem lehet tudni. Az egész piac dermedt. Mindenki kivár.

Össze voltam zárva életem legmegalázóbb kudarcával.

Hogy én mit éreztem vele kapcsolatban? Őszintén? Készenlétet.

Még mindig dédelgettem magamban azt a Kornélt, aki bennem élt, miközben éberen próbáltam távol tartani azt, aki mellettem töltötte az időt.

Ez a két Kornél így, együtt hatalmas fájdalmat tudott okozni.

Éppen az a férfi vonta meg tőlem a szeretetét, aki képes volt elhitetni velem, hogy különleges vagyok. Erre a folyamatra nem volt befolyásom.

Ha hisztériázom, azzal csak felgyorsítottam volna, ha – a női magazinok tanácsai szerint – megpróbálom visszahódítani, Kornél még inkább magától értetődőnek veszi, hogy bármit megtehet.

Ha pedig méltóságomat mentve visszahúzódom, csak leegyszerűsítem számára a távozást. Nem létezett jó megoldás.

Éltem egyik napról a másikra a közös lakásunkban, és vártam.

– Tudom, semmi közöm hozzá, de mégis miért veszed mostanában tízesével az óvszereket?

Idegesen sandítottam Kornélra.

– Ebben, látod, igazad van. Semmi közöd hozzá.

– Csak töröm a fejem… – dünnyögte, hatalmas tenyerével a kanapét paskolva. – Mihez kezdesz vele? Teletöltöd vízzel és kihajigálod az erkélyen?

Ha van óvszer a táskámban, az nagyon erős állásfoglalás. Üzenet a világnak!

– Jól van! – robbantam ki. – Megnyugodhatsz. Megvolt a nekem szánt napi megalázásadag!

– Édesem, felőlem te azt csinálsz, amit akarsz… nekünk óvszer már úgysem kell.

Hátradőlt, feltette zoknis lábait a dohányzóasztalra.

– Amúgy meg… – nyújtóztam az óvszerek után az asztal felett – le volt értékelve.

Nem tudom, ezt minek mondtam.

– Jellemző…

– Há! Mi a jellemző? – próbáltam lefékezni az ujjaim reszketését, miközben elmartam tőle az óvszercsomagot. – Tegnap még azt ordítoztad, hogy… hogy… 12 éven át folyt ki a pénzed a kezeim közül…

Valahányszor kiejtettem a számon, hogy tizenkét éven át, fizikailag éreztem, ahogy sejtjeim öregednek, pusztulnak, fokozatosan átadják magukat az enyészetnek.

– De mennyire! Nem is arra értettem.

– Hanem mire? – robbantam ki. – Halljam? Ma mi a jellemző?

Elégedetten vigyorgott.

– Hogy mindig is ilyen spontán volt a szexuális életed.

Egy ideig elképedve meredtem a férfira, akibe huszonnégy és harminchat éves korom között szerelmes voltam.

Aztán berontottam a szobámba. Régen tágas hálószobánk volt, de mióta Kornél kiköltözött a vendégszobába, be kellett zsúfolnom ide a fél gardróbot, úgy nézett ki, mint egy butik hátsó raktára.

A nappaliból nyílt, Kornél onnan bámult, összehúzott szemmel, szinte pislogás nélkül. Nehéz volt elfelejtkezni a jelenlétéről.

Behajtottam az ajtót, és turkálni kezdtem a kanapéra púpozott ruha halomban. Egyedül a munkába járó nadrágkosztümök voltak felakasztgatva egy mobil konzolra, minden más összehajtogatva hevert.

Kihalásztam egy hosszú, szürke pólót, és rámeredtem a baseballsapka kollekciómra. Volt vagy egy tucat. Kornél szerint jól állt, bár azt nem sikerült megfejtenem, mi állhat jól valamiben, ami a fél arcomat eltakarja? Az elmúlt tizenkét évben kaméleonként olvadtam bele a világába. Nem sminkeltem, mert Kornél nem szerette a műnőket, a hajamat hátul simán összegumiztam. Mélyen az arcomba húzott baseballsapkában ballagtam hétvégenként a városban, úgy festettem, mint egy rejtőzködő hollywoodi sztár a paparazzi-képeken, aki a fotósok miatt próbálja minél jelentéktelenebbnek álcázni magát. Nem tagadom, volt ebben némi teljesen irracionális női diadal, hogy Kornél így is vonzónak talál.

Összegumiztam a hajamat, felkaptam a sötétkék dzsekimet, látványosan kapkodtam, mintha dolgom volna. A lépcsőházban egy pillanatra magam is elhittem, hogy sietek valahová.

Lakásunk egyetlen előnye volt, hogy alig öt perc távolságra volt a Vörösmarty tér, a Duna-part. Végigsétáltam a Kossuth Lajos utcán, a Kígyó utca felé vettem az irányt, végigbámultam a Váci utcában a kirakatokat, megálltam kicsit egy utcazenész előtt, aki borzalmas kiejtéssel énekelt angolul, a Tőzsdepalotánál már ismét normálisan lélegeztem, megnyugodtam.

Leültem egy padra, és bámultam Budát, a hegyeket, a hömpölygő folyót, a kavargó korzót. Újra és újra megdöbbentett, milyen csodálatos városban élek. Mi pénzt fizetnék, ha egy másik városban születek, hogy ezt a csodát láthassam!

– Attól félek, megint a mínusz felé közelítünk.

Körbenéztem. Egy nő ült mellettem a padon.

– Hogyan?

Éppen akkor robogott el előttünk a kettes villamos.

– Hát pedig bizonyos vagyok benne. A nyakszirtem, az minden időjósnál pontosabb. Hideg front.

Tanácstalanul néztem rá. Rózsaszínűre rúzsozott ajakkal, ocelotmintás topban, hosszú drapp dzsekijében fázósan ült a padon. Hatalmas műanyag karpereceket csörgetve kotorászott a retiküljében.

Előhúzott egy csomag Negrót, és az orrom alá dugta.

– A legjobb hirtelen lehűlésre.

– Köszönöm, nem. Nem vagyok érzékeny… a lehűlésre.

– Szerencsés lány maga.

Sóhajtottam, és csendben maradtam.

– Errefelé lakik, igaz? Már többször találkoztunk. A Kígyó patikában. Úgy három hete a hetes megállójában, emlékszik? Meg a postán.

Az emberi kapcsolatok végzetes kuszaságára gondoltam. Ez a nő megjegyzett magának. Érdekesnek talált.

A következő percben azon kaptam magam, hogy gyónok. Mindent elmondtam a padon üldögélő hölgynek, jólesett beleüvölteni a korzózók zsivajába.

„Nem Kornélra haragszom”, magyaráztam neki, „magamat nem értem ebben a szerepben.”

– Képtelen vagyok elhinni – hüledezett a karpereceit csörgetve –, egy ilyen ragyogó nő… Kedvesem, nem adok neki két hónapot, és hörögni fog maga után. Hörögni!

Hálásan mosolyogtam.

Egy kislány futott oda hozzánk. Rózsaszín póniját vágtáztatta a pad szélén, gondosan kikerülve a térdünket.

– Gyerek? – kérdezte a hölgy lényegre törően.

– Nincs.

Egy héttel később megint összefutottunk a Váci utcában.

„Nézze, csak azt a kis pöttyös komplét! Ott, a babán… jól állna magának.”

Aztán a csarnok felől jött, segítettem cipelni a szatyrait.

– Nem jön be? Tulajdonképpen a fiam lakása, néha felugrom, és meglepem valami kis könnyű vacsorával.

A belváros egyik boltíves bérháza előtt álltunk. Mindig kíváncsi voltam, milyen lehet egy ilyen igazi, békebeli belvárosi lakás belülről. Nehezen tudtam elképzelni, hogy a Kígyó utcában is laknak emberek. Ahogy vonultunk felfelé, régi jó család sarjának éreztem magam, olyannak, akik megszokták, hogy a város szívében lakjanak, és bentlakó személyzetet tartsanak.

– Egek! Sok már ez a három emelet… – zihálta. A házban, minden flancossága ellenére csak hívólift kecmergett le a földszintre, sokadik csengetésre – És? Visszakúszott már a küszöb alatt?

Körbenéztem, melyik küszöbről beszél.

– Ej. Hát a fiatalember! Ne tűrje, hogy piszkoskodjon magával!

Röviden vázoltam, hogy a fiatalember valójában harminckilenc éves orvos, és mindennap átlépi a küszöbömet, ugyanis közös tulajdon a lakásunk, amit még nem sikerült eladnunk.

– Ez aztán a patthelyzet, mi? – mosolyogtam kényszeredetten.

A nő aznap szafari stílusú nadrágkosztümöt viselt. Frizurája páncélos, vastag lakkréteggel állt ellen a szélrohamoknak.

– Megmondom, hogy hogyan lehet ebből kimászni! – jelentette ki határozottan, miközben szélesre tárta a bejárati ajtót.

Hittem-e neki vagy nem, mit számít.

Szilvi, a főnöknőm szerint a legtöbb, amit szakítás esetén tenni lehet, hogy meglepjük magunkat. Változtassunk a politikai meggyőződésünkön, a hajszínünkön, együnk rénszarvashúst vagy beszélgessünk idegenekkel.

Honnan is sejthettem volna, hogy ez a vadidegen felforgatja az életemet?

4. fejezet

Ádám

Anyám péntek reggelenként jött át a szennyesért. Szombaton kettőre jártam hozzá ebédelni, addigra ott volt egy kék ikeás szatyorban kimosva, kivasalva a ruha. Hihetetlen, felfoghatatlan, érthetetlen, amit velem tett!

Most majd járhatok terapeutákhoz, ügyvédekhez. Körbebástyázhatom magam Freud Zsigmond összes műveivel.

Bedobáltam a mosógépembe a cuccokat a stencilezett lap útmutatója szerint, majd egy cigi és egy kávé után visszaültem a gép elé, hogy megírjam a napi penzumomat (ötszáz szó), és persze újfent a társkereső oldalon kötöttem ki.

Azon töprengtem éppen, hogy pöröghet ennyire mindenki, elvileg éppen az esti dugóban kellene ülniük, amikor csengettek. Elkáromkodtam magam.

Hozzám nem szoktak csak úgy felcsengetni! Arra se emlékeztem már, milyen a csengőhang.

Anyámnak kulcsa volt, a postásunk meg olyan hájas, hogy még véletlenül sem cammogna fel a harmadikra, csak bedobálja az értesítőt, és elsunnyog. Kínosan ügyeltem rá, hogy a ház lakóival még szemkontaktust se teremtsek. Az első dolog, amit megtanítok a nőimnek, hogy engem nem lehet zavarni. Mert író vagyok, és fontos alkotómunkát végzek.

Hegyeztem a fülem a nyüzsgő utca felé, és nyeldekeltem.

Az ablakom világított, most már kínos lett volna a redőnyt lehúzni. Jobb híján a Micimackó-stratégiát dobtam be: ha úgy viselkedem, hogy nem vagyok otthon, értsék úgy, hogy nem vagyok otthon! További egy percig hallgatóztam merev nyakkal, aztán úgy ítéltem meg, hogy elmúlt a veszély.

Ha már ilyen szépen kizökkentettek a társkeresésből, úgy döntöttem, akár munkához is láthatok. Visszaolvastam az előző napi bekezdést.

Akkor ismét csengettek. Akurvaanyádat!

Odalopóztam a videós kaputelefonhoz. A Kígyó utca viszonylag kihalt volt. Egy lenyűgöző árnyalatban pompázó baseballsapkát láttam a monitoron. És hogy esik az eső. Futár? Futárral küldi a produkció újabban a kéziratot? A baseballsapka megbillent, kinyúlt alóla egy kéz, és a kamera felé intett. Ettől érthetetlen módon zavarba jöttem, éreztem, ahogy lángol a fülem. Az agresszív sapka tanácstalanul forgolódott, aztán megint csöngetett, ezúttal jó hosszan.

– Kit keres? – kiabáltam le.

Olyan hirtelen hagyta abba a csöngetést, mintha vezényeltek volna neki.

– Jó estét kívánok – mondta egy női hang.

– Igen? Küldeményt hozott?

– Jó estét kívánok – mondta még egyszer. – Kollár Éva vagyok… Khm… tudja. Izé. Tudod…

– Nem. Nem. Nem. Nem tudom.

A tegezést nem tudtam hova tenni.

A nő olyan szögben tartotta a fejét, hogy képtelenség volt belátni a baseballsapka alá, pedig időnként meg-megbillent, mert valamit szorosan magához ölelt, ezt ki lehetett venni a kéztartásából. Mélyen, hangosan vette a levegőt. Szinte hallani lehetett, ahogy a tüdeje viaskodik a külső, viharos elemekkel.

– Én… nem akarok zavarni. Vacsorát hoztam. Beadom, és megyek is.

– Rossz csengőt nyomott!– mondtam. – Én nem rendeltem semmit.

– Ö, ö… – mondta.

– Viszlát!

Visszacsaptam a telefont a falra. Inkább meglepetten, mint feldúltan ballagtam vissza az íróasztalhoz. Amint elhelyezkedtem, újból csengettek. Ijedt, bocsánatkérő rövidet. Elképesztő önfegyelemmel felálltam, felvettem a telefont, és megkérdeztem, miben segíthetek még.

– Csak engedjen be! – próbált alkudozni a nő. – Leteszem a lábtörlőre.

A lábtörlőre? Ki vagy te? Mit akarsz? Én most dolgozom, húzz már el!

És akkor bevillant. Anyám. Anyám utolsó akarata. Az a hajmeresztő végrendelet.

„Úristen!” – kapkodott a levegő után Szotyola, az ügyvéd haverom a hagyatéki tárgyalás után. – „Hogyhogy nem tudtál róla?”

„Ugyan, Szotyola, ne úristenezz itt nekem” – mondtam akkor testileg-lelkileg elcsigázva. „Előfordul az ilyesmi!” Ámbár senki sem jutott eszembe, akivel előfordult volna hasonló. A végrendelet szerint Édes gyakorlatilag eltartási szerződést kötött rám. Így is állt a papíron: „Tartási szerződés”.

Amint kézhez kaptam a jegyzői hivataltól az idézést, Szotyolát hívtam, hogy képviseljen. Nekem minden kihullott a kezemből, sehová sem értem oda időben, ő pedig mégiscsak ügyvéd!

Most sztentori hangon ismertette a végrendeletet, mely szerint Édes egy vadidegen nőre íratta családi örökségünk, a Kígyó utcai lakás felét, azzal a kikötéssel, hogy a szerződésben foglaltak szerint gondoskodik az ellátásomról. És még egy csomó jogi hablaty. Hallgattam, mintha csak egy új-zélandi szappanoperának próbálnám kihámozni az értelmét.

Miket beszél? Azt állítja, hogy anyám kiszolgáltatott egy vadidegen nőnek? Soha nem árult volna el ilyen erőszakosan, tapintatlanul, bután. Persze anyámnak is voltak anyucizmusai. Álomképei, látomásai, remegései. Mint minden anyának. De ismerte a határaimat.

Vagy mégsem?

Másképp nem tudtam megmagyarázni ezt a hihetetlen döntést, mint hogy a maga passzívan agresszív módján Édes azt akarta, hogy gondoskodjon rólam valaki. Annyira pótolhatatlannak érezte szegény magát, hogy képes volt a nyakamba varrni valakit. Egy fiatalabb pótanyát? Mindig is mondogatta, hogy nincs joga meghalni. Az biztos, hogy elbarikádozott az élettől. Ha anyám meglátogatott, elfogyott körülöttem a levegő. Én voltam az ő büszkesége, legszívesebben tényleg berakott volna a vitrinbe, a színes marcipánfigurái és nippjei közé.

Hogy lehet az, hogy egy szóval sem említette, mire készül? A válasz nyilvánvaló volt. Tudta, hogy sohasem mennék bele.

„Némi jogi hercehurca elkerülhetetlen lesz.” – mondta Szotyola. A nő, akit anyám valamilyen rejtélyes lelőhelyről leakasztott, csak valamilyen fatális félreértés lehet.

Másnap megint eljött a nő. A baseballsapkás.

Már nem ért váratlanul, hogy megszólal a csengő, egy pillanatra felnéztem a monitorról, aztán tovább írtam. Ha nem nyitom ki, elkotródik. Párszor még felcsönget, aztán megunja.

Megfordult a fejemben, hogy levideózom a kaputelefon monitorját, és másnap lejátszom Balázséknak. Ha csak simán mesélném, úgyse hinnék el. De kevés volt a fény, amúgy is csak egy elmosódott sapka látszott volna. A nő még véletlenül sem nézett a kamerába. Hülye luvnya!

A hetedik napon felkaptam a kagylót.

– Én nem kérek… érti? Nem kell!

– De hát bedobtam kedden a borítékot… nem olvasta?

Szóval itt a nő. Rohamozza a csöngőmet. Rám akar ülni, meg akar fojtani. Nyilván. Elvégre ez is csak egy nő.

A kétségbeesés mérge az ereimbe szivárgott.

– Mondtam, hogy nem kell. MENJEN INNEN!

Háttal az előszobafalnak, éreztem, ahogy zöttyen a gyomrom.

Óvatosan visszatettem a kagylót, és elkezdtem keresni a bejárat melletti kapcsolótáblán, hol lehetne áramtalanítani a csengőt. Felváltva hallgatott el a frizsider, aludt ki a villany, de a csengő berregett tovább. Behátráltam a szobába, feltettem a fejhallgatómat, és teljességgel figyelmen kívül hagyva a vijjogást, megpróbáltam az írásra koncentrálni.

Nonszensz! Anyám nem hozhat ilyen helyzetbe! Persze a szerződésen rajta lehetett a lakcím is, és a nő kifigyelhette, mikor vagyok itthon…

A csengetés váratlanul abbamaradt, viszont hallottam, ahogy csikorog a kapu, és aztán céltudatos lépteket. Surranós, női lépteket. Átnyargaltam az előszobán. Nem képzelődtem, valóban fény szűrődött be az ajtórésen át a lépcsőházból. Az ajtóhoz lapulva igyekeztem visszafojtani a lélegzetemet.

Hallottam a neszezést a lábtörlő körül, aztán a léptek távolodni kezdtek.

Az ajtónak dőlve, még mindig fojtottan lélegezve Szotyolát tárcsáztam.

– Bazmeg, Ádám – mondta szárazon Szotyola, aki a kerület legmenőbb jogásza volt. Legalábbis az egykori negyedik c-jé. – Hozzá ne érj! Hagyd ott, ahol van!

Most kezdtem csak berezelni.

– Figyelj, létezik, hogy… – hebegtem megrökönyödve. – Mármint érted… jogi szempontból?

– Észnél vagy te? Nagyfiú vagy már. Ha nem kell neked ez a papás-mamás, annyit se foglalkozz vele, mint…

Szotyola hangja kijózanított. A napnál is világosabb, hogy nem lehet egy felnőtt jogi személyre tartási szerződést kötni az ő tudta és beleegyezése nélkül. Csak nem fogom komolyan venni két nő jogilag abszolút komolytalan, hisztérikus összeesküvését? Magam előtt láttam a billegő baseballsapkát a kaputelefon kis monitorján, és rögtön utána megpillantottam magamat az előszobafogas alatti tükörben.

Szelőczey Ádám még mindig a régi volt, hullámos, sötétszőke hajával, szögletes állával, klasszikus vonalú szájával. Egyszer egy fotós csaj mondta nekem, hogy klasszikus vonalú. Sajnos, elhánytam a telefonszámát, így sosem fogom megtudni, pontosan hogyan is értette.

Visszaballagtam az íróasztalhoz, és azon kaptam magam, hogy megjött a kedvem a munkához. Írni kezdtem:

14. epizód, harmadik jelenet

Az emberiség válaszúthoz ért, az egyik út a teljes androgünitásba, a másik a tökéletes kipusztulásba torkollik…

Úgy negyedóra múlva rádöbbentem, hogy a nő felbukkanása a kajával pszichésen beindította a gyomornedveimet. Kimentem a konyhába, ahol egy halom újság alatt találtam egy fél vekni kenyeret. Befaltam, de csalódást okozott, erősen poshadt volt. Már éppen tárcsáztam a pizza futárt, amikor bevillant, hogy ha tényleg vaklárma ez az egész „tartási szerződés”, akkor nem sokat változtat a jogálláson, ha az alamizsnát elfogyasztom.

Egy tál leves még nem minősül ráutaló magatartásnak!

Egyszerre anyám bablevesének ízét éreztem a számban, és feltéptem a bejárati ajtót. A vacsora ott volt a lábtörlőn, és úgy nézett ki, ahogyan kell. Kockás konyharuhában piros lábas. Alatta jénai. A sötétben nem láttam, mi van benne, de annyira éhes voltam, hogy ujjal kivettem egy falatot az akármiből, és a nyelvem hegyére tettem. Tejfölös volt és sós. Kimelegedtem, annyira ízlett.

Bevittem a konyhába, és alaposan megvizsgáltam.

A levest nem ismertem fel azonnal, az íze alapján fokhagymalevesre tippeltem. Állva ettem a konyhapult előtt. A második fogás egyértelműen sztrapacska volt. Pirított császárszalonnával. Ez kétszeresen is meglepő volt.

Egyrészt, mert ez a kedvenc ételem.

Másrészt, mert a nő idepofátlankodott egy gyorsfagyasztott cuccal. Anyám mindig teletömte a mélyhűtő egyik fiókját ilyennel, ezer közül is felismerem. A sztrapacskás zacskó képezte nálam a vastartalékot.

Remek! Egy nő, aki az ellátásomra szerződött, nem képes főzni egy tál sztrapacskát? Édes komolyan vele gondolta megoldani az étkeztetésemet?

Képtelen volt szegény felfogni, hogy a mai nők nem igazi nők. Ösztönszinten sem működnek bennük a férfikarbantartó reflexek.

5. fejezet

Éva

Kapcsolatunk Kornéllal azon a félreértésen alapult, hogy az egyetemi bulikon szerzett viszonylagos népszerűségem alapján másik ligába tartozónak ítélt. Fokozatosan kellett rádöbbennie, hogy az úgynevezett csinosságom félrevezető. A lényem mélyén tucatnő vagyok, átlagos vágyakkal, unalmas házasodni akaró személyiséggel.

Egy hosszú kapcsolatban nyilván mindenki rájön, kivel áll szemben.

Ahogy elnéztem a barátnőimet, a szerelmi viszonyok képzeletbeli tőzsdéjén – befektetéstől függetlenül – mindenkinek ingadozott a részvénye. Sőt, egyenesen azt a benyomást keltették, hogy minél többet fektetnek be a kapcsolatukba, annál jobban zuhan az értékük.

Hogy miért, azt nem értettem. Nem voltak racionális érvek. De azért a felismerésből sikerült némi vigaszt merítenem.

Vajon hogyan alakult volna az életem, ha Kornél nem akar annak idején a korcsolyapályán tartott bulin mindenáron felszedni?

Ugyanannál a biztosítótársaságnál dolgozom már tizenkét éve. Kornél szerint civilizált ember nem köt üzletet mások halálára, frontális ütközésére vagy beázására.

– Tudod, ez olyan… hogy is mondjam…

– Nevezd nyugodtan gondoskodásnak!

– Vica cica – mondogatta – egészen biztosan találnál mást. Ha lenne stratégiád.

Az én stratégiám Kornél volt.

Tudom, szánalmasan hangzik. Amikor először megpillantottam a jégpályán, kiszáradt a szám, és összeszorult a gyomrom. Túláradó erő és életöröm dörömbölt benne, felsöpörhette volna vele az egész műjeget. Képtelen voltam olyan gyorsan mozgatni a szemem, hogy beérjem körülöttem cikázó alakját.

Középiskolás koráig jéghokizott, szóval elég imponálóan mozgott a jégen. Lélegzetelállítóan nézett ki kockás flanelingjében, vastag gyapjúpulóverében, báránybőr galléros bőrdzsekijében. Az arca kipirult a széltől.

Bőrének mind a mai napig szélszaga van, még kánikulában is hűvös az érintése. Az első tapintás, szagminta úgy vésődik egy ember neve mellé, mint az okos telefonokon a fényképe.

Így tárolod el. Ha rágondolsz, így jelentkezik be örökre.

Kornél attól a naptól kezdve beköltözött a bőröm alá, agyam amigdala részébe, és tökéletesen kitöltötte az egész létemet. Az örömei feldobtak, az őt ért sérelmek kikészítettek, céljai az enyémekké váltak. Igazán boldognak csak akkor éreztem magam, amikor velem volt. Saját életem, gondolataim, vágyaim, késztetéseim egyszerűen nem tudtak annyira lekötni, mint Kornél lénye.

Nem tudom eldönteni, hogy valóban annyira érdekes volt-e akkoriban, vagy csak én voltam lusta hozzá, hogy magam is érdekessé váljak. A karrierjét a magaménak tekintettem. Tetszett, hogy orvos. Hogy fontosabbak neki a betegei, mint saját maga.

Vagy mint én.

Úgy éreztem, az a feladatom, hogy segítsem őt az érvényesülésben. Hogyan is lehetnék annyira önző, hogy egy ilyen, az emberiség javát szolgáló hivatást összevessek saját csip-csup munkahelyi ügyeimmel? „Az ő élete az én sorsom”; tudom, hogy régimódi gondolat, de én az a típusú ember vagyok, aki valóban jól érzi magát, ha nem kell a frontvonalba lépnie.

A tudattól, hogy mindenben számíthat rám, erősnek éreztem magam.

De ha az út, amelyen jársz, egy idő után folyamatosan fájdalmat okoz neked, valószínűleg mégsem a te utad.

A nők többsége, amikor udvarolni kezd neki egy férfi, igyekszik csúcsra járatni otthonteremtő ösztöneit. Együttélés közben aztán kiderül, milyen gyilkos indulatokat képes kiváltani, ha két egyformán túlhajszolt ember közül csak neki kell otthon rámolnia, főznie, bevásárolnia, mosnia, vasalnia, családi ünnepségeket, baráti vacsorákat szerveznie, és közben a párja éles szemmel figyeli, hogy ugyanaz a régi, üde, vicces, illatos, szexre éhes lány-e még a nője, akit annak idején megfelelőnek ítélt a maga számára.

Minden kizsákmányolás előbb-utóbb lázadást szít. Ez törvény. Nincs abban semmi meglepő, hogy a válások nyolcvan százalékát a nők kezdeményezik. Amint egy nő elérte, amit akart, vagy azt, amiről a környezete gondolta úgy, hogy akarnia kell – esküvő, gyerek –, fellázad.

Negyvenes kolléganőim, akik még ahhoz a nemzedékhez tartoznak, amelyikben a férfiak házasodni szoktak, jellemzően mostanság dobják be körülöttem a törülközőt. A gyerekek már nagyobbacskák, a férjük kifelé kacsingat, szakmailag ismét sikerült megvetniük a lábukat, ilyenkor jönnek a válások és a fogadkozások, hogy ők már soha többé nem akarnak férjet, csak randikat. Megdöbbentő, hogy mégis milyen gyorsan újraházasodnak, míg mi, harmincasok retteghetünk, hogy elmegy mellettünk az élet, mindenről lecsúsztunk.

Úgy döntöttem, én nem rettegek tovább. Kiszállok. Nem akarok szélmalomharcot, férjet, gyereket, házasságot. Saját szobát akarok, mint Virginia Woolf!

Legszívesebben azonnal elrohantam volna egy bérlakásba, de anyám szerint minden forintra szükség lesz, hogy a Kornéllal közös lakás árának felét ki tudjam pótolni. Titkon azt remélte, hogy visszaköltözöm hozzá a lakótelepi félszobába. Már hajlottam rá, hogy komolyan fontolóra veszem az ajánlatát, kockáztatva, hogy százkilósan végzem egy macskával, akihez külön nyelven beszélek, amikor az ölembe hullott egy újabb fél lakás.

Az a nő valósággal rám tukmálta a fiát.

Azt nem bántam volna, ha gondoskodnom kell valakiről, mondjuk egy szenilis, nagyot halló néniről. De hogy éppen egy pszichotikusan ödipális faszi a gondozandó, aki a jelek szerint semmit sem tud arról, hogy üzleti kapcsolatban állunk, ez finoman szólva is borúlátóvá tett.

– Ez éppen olyan, mintha randiznál. – mutatott rá Szilvi, a főnöknőm, akivel lassan tízedik éve egyensúlyoztam a barátság és a főnök-beosztott viszony határán. Belegondoltam, és kénytelen voltam ezúttal is igazat adni neki. Érzelmileg instabil fickóktól stabilitást remélni – jobbára valóban ezt műveli az ember a randevúin.

Szilvi az a típusú nő, aki mellett a legjobb passzban is lekvárnak érzed magad. A biztosítótársaság ügyvezető igazgatója volt, nő és még nem töltötte be a negyvenet.

„Oké” – mondogatta időről időre. – „Kornél karrierje az első”. – „De te mit kapsz cserébe?”

Amikor látta, hogy minden hiába, se elképzelésem, se ambícióm, sőt teljességgel elégedett vagyok a leendő orvosfeleség szerepében, rendre bedobta a jolly jokert:

„Önbecsülés nélkül nincs sikeres párkapcsolat sem”.

Becsületére legyen mondva, mióta Kornél elhagyott, egyszer sem jött az életvezetési tanácsaival. A végén kénytelen voltam én rákérdezni, hogy ha az észérvek azt diktálnák, ő maradna-e egy fedél alatt az exével.

– Szeresd ellenségedet! – mondta egyszerűen. – Be fog dilizni tőle.

Elhittem neki, hogy ezt végig is tudná csinálni. Hihetetlenül nagy stratéga volt, előző életében valószínűleg Kutuzov tábornokként zilálta szét a török és a napóleoni seregeket. A város legmacsóbb cégénél elérte, hogy beválasszák az igazgatótanácsba. Eleinte az összes férfibeosztott érdekesnek találta. Hoppá. Egy nagy mellű, fiatal nő. Végül már csak „az a nő…” lett. Kíméletlen és igazságos.

Tárgyilagosan beszélt a saját gyengeségeiről is, olyankor talpnyaló Alexa, a titkárnője sürgető szükségét érezte, hogy közbevágjon.

„Too much vagy” – hízelgett Alexa. – „Too much. Érted?”

Szilvi szája azonnal mogorva vonallá keskenyedett.

– Ez valami megsemmisítő vudu átok?

Nem igazán törekedett népszerűségre. Viszont szenvedélyesen követelte az eredményeket. Rendszeresen tudatta az értékesítőkkel, hogy ha nem hozzák az irányszámokat, az egész bagázst elküldi a… bellow the line legeslegaljára. Noha józanabb pillanataiban röhögött rajta, ő is azon a nyelven beszélt, amelynek terjesztését a cégvezetés saját missziójának tekintette.

Ilyen szavakat harsogott:

„Áptudét.!” Meg: „Asap! Turbózzátok fel a dealt.”

Egy pillanatra elképzeltem, amint – Szilvi stratégiáját követve – kedvesen, nőiesen és szeretetreméltóan viselkedem Kornéllal.

Elhúztam a számat.

– Mégis – erősködtem – te meddig bírnád?

Szilvi rám nézett hatalmas L-alakú íróasztala mögül.

– Az attól függ.

– Mitől?

Megvonta a vállát.

– Hogy még szeretem-e.

Be kellett látnom, hogy ez újszerű felvetés. Mit érzek Kornél iránt? Tizenkét éven át bálványoztam. Létezik, hogy már tényleg nem szeretem?

Nyeltem egyet.

– Fogalmam sincs, mit érzek… Nem tudom, milyen szóval lehetne leírni…

– Segíthetek valamiben? – kérdezte. Aggodalom érződött a hangjából.

– Tedd el láb alól.

Egymásra vigyorogtunk.

– Jobb ötletem van…

Négy órával később, egy panna cotta és három koktél után Szilvi meglepő kijelentés tett.

– Jövőre gyesre megyek. Te fogsz helyettesíteni.

Jellemző módon a kijelentésnek nem az a része izgatott, hogy engem szán az igazgatói tanácsba, hanem hogy honnan szerez gyereket. Tudtommal nem volt senkije.

– Ó! – nyögtem ki végül.

– Márciusban negyven leszek. Tovább nem várok.

Két eshetőség van. Vagy megjött neki. Vagy terhes. Különben nem szokott ilyen kérdéseket feszegetni. Illetve mégis.

– Találkoztál valakivel? – kérdezem halkan.

Csodálkozva nézett rám.

– Én? Zoli óta semmi.

Tanácstalanul pislogtam.

– Egy kedves, normális, értelmiségi pasi besokall mellettem, átlagosan a harmadik randevúnál kikészül. Még nekem sem olyan könnyű feldolgozni, hogy ezerháromszázhatvan embert irányítok. Legyünk tárgyilagosak. Az én ligámban játszó pasasok huszonéves modell lányokra hajtanak.

Még sohasem gondoltam Szilvire randevúzóként, most próbáltam felmérni az esélyeit. Nem sikerült. Viszont bevillantak a biztosító székházban elkapott pillantások.

– A fél irodaház beléd van zúgva!

A bár félhomályába meredt, kiélvezte a gondolatot, majd visszatért szokásos hatékonysága. Elkapta az épp arra botorkáló pincér könyökét és rendelt két vodka martinit.

– A hatalom szexi. Az irodaház folyosóin. Különben… a cipőimen, a táskáimon, a mellemen… – elgondolkodott – …na, jó, talán a lábaimon kívül nincs rajtam semmi különös. Eddig csak átlagos voltam – tette hozzá –, de most már vénlány is vagyok.

Rettegve néztem rá. Szilvi mindössze két és fél évvel volt idősebb nálam. Láttam a jövőt, és iszonyú volt.

Ki is mondtam.

– Ez iszonyú. Úgy értem… – próbáltam szépíteni –, nehogy magadat hibáztasd!

– Miért tenném? – csodálkozott. – Mert érdekel a munkám, keményen dolgozom és kiállok magamért? Ha egy férfiről volna szó, mindenki szétájulná magát. Nem, nem vagyok hajlandó szégyenkezni! – mondta hévvel. – Oké, kompenzálok, kínosan ügyelek a nőies oldalamra, és elvégeztem a „ki ez a csodálatos nő” tréninget.

Egyenes derékkal, keresztbe vetett lábakkal ült a magas széken, szórakozottan dédelgette a poharát.

– Mi-milyen tréninget?! – pukkadt ki belőlem.

– Női élménycsoport – mondta kelletlenül, aztán ő is elröhögte magát. – Minden elcseszett szombaton hétkor kelek, hogy ébresztgethessem a bennem lakozó istennőt, anyát, szolgálót és szeretőt.

Mosolyogtam, noha semmi kedvem nem volt hozzá.

– Hát… az anya felébredt.

– Tudod, az a helyzet, hogy ma már vannak intézetek… De sokat gondolkodom ezen. Hogy szabad-e. Van-e jogom… – rám nézett fürkészve. – És hogy mit mondok majd annak a gyereknek?

– Szerencsés kis kölyök lesz! – Ezt őszintén így gondoltam. – Szilvi, te nagyszerű anya lennél…

Tűnődve rázta a fejét.

– Kiforszírozni az élettől… Lehet ilyet?

– Hát, ha vannak… – mondtam bizonytalanul – ilyen spéci intézetek…

– Technikailag persze lehetséges. De én… szeretnék normálisan dönteni. Tisztességesen. Mert ez egy negatív spirál. Minél inkább nyomaszt a gyerekkérdés, annál görcsösebb leszek a pasikkal. A férfiak erre valahogy ráéreznek.

Figyeltem, mennyire józan. Mi lesz, ha másnap kínosnak találja, hogy minden paráját megosztotta velem? Egy biztosítótársaság igazgatói tanácsában több ezer ügyfél és kolléga sorsát befolyásolta, és most itt ült ebben a hangzavarban, tele kétségekkel.

– Hol volt az a pont – tűnődött –, ahol átcsúsztam ebbe a szánalmas szerepbe? Melyik kapcsolatomban? Hány évesen?

– Bármikor betoppanhat valaki… – mondtam nem túl meggyőzően.

Csíkká préselte rúzsos ajkait.

– Oké. Addig is szülök. Ha meglépem, időt nyerek. Nem leszek többé beszorítva, ki tudom várni azt, aki… Mindegy.

Szilvi már vadul cipzárazta laptoptáskáját. A szokott mozdulattól máris ellazult, én viszont feszengeni kezdtem.

– Ezt nézd… – fordította felém a monitort a tenyérnyi asztalkán. – Látod?

Szemem tájékozatlanul követte a kezét a félhomályban.

– Látod, mi ez?

– Aha. Mi is?

– Vezetői tanfolyam. Jövő csütörtökön kezdesz.

Megállt bennem az ütő.

– Remélem, egyetértesz.

Próbáltam olyan lelkesen mosolyogni, amennyire csütörtök este éjfél előtt, három koktél és egy vodka martini után képes voltam.

– Hát én…

– Hagyd. Nem kell mondanod semmit. – Szilvi mindentudóan rám mosolygott. – Ha ez megnyugtat, te legalább akkora szívességet teszel nekem.

Sóhajtottam.

Mostanában ugyanis sokat gondolkodtam rajta, mi az én igazi dolgom. Azért mentem a Közgázra, mert a srác, akivel akkoriban jártam, szintén a Közgázra jelentkezett. Neki azóta saját cége lett. Én meg értékesítési támogatóként robotolok egy biztosítótársaságnál.

Eleinte nem rajongtam különösebben az állásomért, de már az egyetemi állásbörzén levadásztak, én pedig rettegtem a gondolattól, hogy interjúkra járjak. Azóta megtanultam szeretni a munkámat. Bármit is csinálok, különös képességem van rá, hogy egy idő után megszeressem.

Mégis megrémültem attól, ami Éva laptopján virított.

Ahogy ott ültem a bárban, a hangzavarban, harmadik órája, úgy tűnt, a világom egyszerűen Szilvivé változik, én leszek Szilvi, beszippant, ahogy beszippantott Kornél is. Egy kis néma tiltakozás megmozdult bennem, de nem tudtam rá semmiféle logikus magyarázatot adni, ezért hangosan ezt mondtam.

– Tetszik az ötlet!

Te jó ég… dünnyögtem a taxiban ülve, majd ezt is megszeretem valahogy.

6. fejezet

17 629. Adam Sz. (Budapest, Hungary) NDE

„Attól félek, hogy az igazság, amint ide leírom, már nem igazság. Csak valamiféle kétségbeesett, erőltetett tolmácsolása az igazságnak. És ennek csak részben oka, hogy nem az anyanyelvemen próbálom kifejezni magamat.

Ahhoz, hogy egyáltalán leírhassam, mi történt velem azon a tél végi délutánon, nagytakarítást kellett végeznem magamban. Különválasztani saját magam változó, átmeneti elemeit és a változatlan, örök lényeget.

Tudom, elég skizoid, de biztosan érti, aki majd a világhálón ezeket a sorokat olvassa.

Nem rejtőzhetem szimbolikus kifejezések mögé, nem hazudhatok,, különösen magamnak nem.

Az a másik tudatállapot, az az erősebb! Döbbenetesen valóságos.

Pénteki napon állt le a szívem, délután háromkor, majd nem sokkal utána az agyműködésem is.

Valójában a meghalásnak a folyamata egyáltalán nem fájdalmas, inkább kellemes. Magyarul ugyanígy mondják, mint angolul: eltávoztam.

Délután háromkor eltávoztam. Azt mondjuk, „el”, holott valójában soha sem éltem át korábban ilyen mélyen azt, hogy „itt vagyok”. Teljesen nyilvánvaló volt, ez az a hely, ahonnan jöttem, és ahová valójában tartozom. Azóta is honvágyam van.

Ha lehunyom a szemem és befelé figyelek, most is fel tudom idézni magamban ezt az érzést. Védett és boldog.

Erre az érzésre nem lehet felelni, elemezni sem lehet…”

7. fejezet

Ádám

„Tudod, mi a közös benned és Márquez-ben?” – tudakolta a ballonkabát alól kivillanó, fehér, kivágott blúz.

Tamara írócsapatunk legújabb üdvöskéje megrázóan értett hozzá, hogy a legjobb kérdéseket tegye fel. Gyönyörű nő volt, igazi nagyvad, úgy apadt és áradt a fehér búza, hogy az egy baptista lelkészből is előhozta volna a farkasembert. Amúgy nem jellemző rám a mellfetisizmus, vagy ilyesmi…

Számomra egy csaj az összhangjával, ápoltságával, tekintetével hordozza azt a kisugárzást, tisztaságot és ártatlanságot, amellyel létrehozza a női összenergiát, és amellyel be is kapcsolta bennem a férfi ugrásra kész, fajfenntartó ösztönét.

Tamara ízig-vérig nő volt. A férfiakhoz való viszonyában, a modorában, az érzékiségében volt valami, ami ötvenes éveket idézte. Még homokóraalakja is olyan múlt századi volt. Mintha testi, lelki örökségbe kapta volna a derekára csatolt övet, körömcipőt és beszárított frizurát. Elég volt arra gondolni, hogy a ballonja alatt kombinét visel, máris beindultam. Boldog voltam, hogy egy egész szappanopera-folyam köt össze vele.

Bár úgy öltözködött, mint anyám a születésem előtt, ez cseppet sem tűnt anakronisztikusnak. Sőt. Volt benne valami extravagáns. Lehetséges, hogy valahányszor megkívánom a kávéautomatánál, az anyámat szublimálom?

Ritát leépítettem. Egyszerűen megszűntem létezni a számára. A gyógyszerészlány átkerült a „hétvégére jó lesz” kategóriába.

Vicces, mit tesz néhány orgazmus! Közvetlenül szex után a nő vadidegenné válik. Mármint az a nő, aki valóban vadidegen. Néhány perccel korábban, még őszinte, felkavaró, buta, meghitt szavakat susogtam a fülébe, de miután elélveztem, a legalapvetőbb kommunikációra is képtelen vagyok. Megszáll a nyugalom, a fáradtság, néha az undor is. Mintha bevettem volna egy altatót, és úgy próbálnék ébren maradni.

A nők különös módon ilyenkor válnak beszédessé. Gesztikulálnak, beletúrnak a hajamba, a vállamra hajtják a fejüket, csókolgatnak, mikor én legszívesebben csak hevernék, mint egy zsák krumpli. A gyógyszerészlánynál összeszedtem minden erőmet és az ólmos fáradtság dacára kényszerítettem magam, hogy feltápászkodjam az ágyból. A szex utáni üresség mindig erősebb a vágynál. Sajnos. A gyógyszerészlány még beszélgetni szeretett volna, mondtam neki, hogy csak pihentetem a szemem, mert fáradt az egész napos monitorbámulástól, és elaludtam. Reggel hétkor ébredtem, azt sem tudtam, hol vagyok.

Tamara mindeközben egyre sürgetőbb feladattá vált. Az egész produkciós iroda azt leste, mikor jövünk össze. Kell egy kis szórakozás a gyárban, a futószalagmeló mellett… Balázsék fogadást is kötöttek, de azt nem árulták el, mennyire taksálják az esélyeimet. Tulajdonképpen helyettük kellett felszednem Tamarát. Erre tartják az alfahímeket.

A sorozatbiblián dolgoztunk Tamarával, ami jó sok konzultálnivalót adott. A legapróbb részletekig ki kellett dolgozni a Sohaférfi cselekményvázát, a nagyjából húszfős szereplőgárda karakterrajzát, hogy amikor a gyártás beindul, legyen egy kapaszkodó, amelyet naponta többször is fellapozhatunk.

Éreztem, hogy bár Tamara minden porcikája készültségben van, pillanatnyilag még a sorozatbeli karakterekre koncentrál.

Ilyen esetekben a rámozdulást el lehet odázni, de számolni kell vele, hogy ha túlságosan eluralkodik az emberen a stressz, akkor egyre gyengébb pozícióba kerül.

A legtöbb, amire ilyenkor képes vagyok, hogy próbálok valamiféle évődős hangot megütni. Az évődés beleegyezés. Ha a nő gondolatban már beleegyezett, akkor a fizikai közeledéstől sem fog meghátrálni.

Viszont ha nem csókolom meg olyan magától értetődő lendülettel, mintha ez lenne közöttünk az egyetlen végső megoldás, akkor fel kell dolgoznom az érzést, hogy csalódást okoztam.

Abban a hirtelen mozdulatban, amikor egy puha női száj felé hajolok, sokkal több tehát a megfelelési vágy, mint a támadás.

Ez mind lepergett bennem a kocsi és a Kígyó utcai kapu között. Ma volt az első alkalom, hogy – szombat lévén – az én belvárosi lakásomban dolgoztunk. Mentálisan készültem a rámozdulásra. Miközben a kapu kódját ütöttem, rámosolyogtam Tamarára, kinyitottam a számat, hogy mondjak valami vicceset Márquezről, aztán… újból becsuktam.

A Váci utca sarkán felbukkant a baseballsapkás vékony, elszánt alakja.

Egyre valószínűbbnek tűnt, hogy az ügy a büntetőjogra tartozik. Szotyola azért nem tud mit kezdeni vele, mert a büntetőjoghoz nem ért. Szerény véleményem szerint a joghoz sem, de ez nem számít. A maga módján próbált felkészíteni egy esetleges tárgyalásra, ahol majd ízekre szedik a kapcsolatomat anyámmal, a gyerekkoromat, a magánéletemet, az otthoni körülményeimet.

„Úgy képzeld el, mint az iszapbirkózást. Két fél vetekedik egy lakásért, és a legpiszkosabb húzásoktól sem riadnak vissza.”

Abban az egyben igaza volt Szotyolának, hogy a csaj magától nem fog leállni.

Már-már lenyűgözött a szívóssága. Harmadik hónapja minden este ráakasztott a kilincsemre egy műanyag edényt. Úgy tíz napja találtam a fedő tetejére ragasztva egy üzenetet, amelyre zöld golyóstollal ráírta, hogy másnap tegyem ki az ajtó elé a mosnivalót és a befizetendő csekkeket.

A haszonleső kurvája! Az egész zacskót edényestől, üzenetestől levittem a kuka mellé, hogy másnap, ha jön, észrevegye. Én nem csicskáztatok senkit! Még a nőimet sem. (Azzal persze nehéz mit kezdeni, aki önszántából teszi.) Még hogy különféle haditerveket szőjek meg tanúkat keresgéljek, hogy ne vegyék el az otthonomat, ahol világéletemben éltem? Nonszensz.

A baseballsapkás felénk tartott, hogy temérdek jótettét továbbiakkal tetézze. Éreztem, ahogy a mosoly milliméterenként fagy az arcomra.

Tamara persze azonnal észrevette, egyre nyíltabb érdeklődéssel pillantgatott a csaj felé. Átvillant az agyamon, hogy úgy kell tenni, mintha fogalmam sem volna róla, kicsoda. Ami igaz is volt.

Végül is még egyszer sem nyitottam ki az ajtót, amikor ott matatott a kilincs körül. Nyilván minden alkalommal kilestem a kukucskálón.

Láttam az ajtóm előtt hajlongani, hosszú, egyenes hajjal, magas járomcsonttal. Akár Pocahontas. Ennyi látszott ki mélyen az arcába húzott sapkája alól.

Testtartásán érződött, maga is tisztában van vele, milyen kínos ez az egész, és minél előbb ki akar jutni a házból. Konoksága egyszerre volt lenyűgöző és abnormális. Mint mikor egy kóbor állat kiválaszt magának, és a reakcióidtól függetlenül szívósan lohol utánad.

De kora délután abszolút nem számítottam a csajra, később szokott jönni.

– Ádám – fonta keresztbe a karját Tamara. – Figyelj, nyugodtan megmondhatod…

– Mit? – ocsúdtam. – Mit mondjak meg?

– Ha izé… ha csak dugni akarsz. Kölcsönkecóba viszel?

„Ki tudja, lehet, hogy már rég a baseballsapkás nevén van.”

Megráztam a fejem.

– Ne hülyéskedj, Tam… – Nem a kölcsönkecómban akartam dugni, hanem a sajátomban.

Megvonta a vállát.

Tamara itt állt a házam előtt, parfümillata keveredett a cigarettája füstjével. Elzöldülve rángattam a kaput. Pocachontas vészjóslóan közeledett egy tescós szatyorral, egész mozgásán látszott, hogy észrevett, képben van, és nem hátrál.

Na, ez elég szarul jött ki.

Mit tegyek? Próbáljak meg Tamarával gyorsan beslisszolni? Köszönjek? Elég, ha biccentek? Már legalább negyvenöt vacsoráját megettem.

Míg saját töketlenkedésemen dühöngtem, egy kéz felemelkedett, átnyúlt a kapurácson, kitapogatta a postaládák mellett a beengedő csengőt és kinyitotta a kaput. Elismerően néztem Tamarára, most az egyszer nem a nőt láttam benne… hanem azt, aki tényleg ő.

– Egy közös tulajdonságotok van Márquezzal – mondta, és mélyet szippantott a cigarettájából. – Tűrhetően írtok szappanoperákat.

Azzal sarkon fordult, és elment. Ballonkabátja lobogott utána.

Baszd meg, baseballsapkás!

Az életben sűrűn előfordul szex szerelem nélkül, a filmekben sosem. Ha a sistergő érzékiséget akarod megjeleníteni, annak muszáj érzelmekkel megágyazni. Meg kell mutatni a vonzalmat. Az igazi, végzetes vonzást. Nem is olyan egyszerű ez egy olyan tévésorozatban, amely egy felszínes pasas mindennapjait követi…

Az sem jelentett könnyebbséget, hogy minden végzetes vonzás dacára, Tamara ma este sem lett alkalmi ágyba tévelyedéseim áldozata. Nyilván akaratlanul is összevetett engem a Sohaférfival, és arra a következtetésre jutott, hogy valahonnan belőlem sarjad.

Nem baj! Amikor legközelebb itt, nálam… – persze szigorúan munkaügyben –, majd bebizonyítom neki, mennyire felülről nézem én a karaktert!

Máris bántott a dolog, hogy Tamara azért fog belém szeretni, mert nem vagyok Sohaférfi, és nem azért, mert az vagyok, aki.

Tam máskülönben imádta a Sohaférfit. Olyan szinten fellelkesített mindenkit a produkciós irodában, hogy még külföldi filmes vásárokra is ki akarták küldeni a pilotepizódot. Hátha valamelyik nemzetközi televíziós társaság ráharap, és aztán készülhet koprodukcióban. Már a kampányterv is kezdett kibontakozni, úgy akarták reklámozni, mint a nagy mozifilmeket, óriásplakátokkal, magazinhirdetésekkel.

A legjobb formámat kellett hoznom. Tamara fehér blúzának kivágására gondoltam.

Az biztos, a szexjelenetet nem lehetett ágyneműből kikandikáló csupasz mellekkel elintézni. Ahhoz, hogy a vágyat megteremtsem egy kicsit, a férfi és a nő agyába is bele kellett másznom.

Hogy érzékeimet kiélesítsem, felmentem a lovemailre, de a fürdőszobatükörnek pucsító csajok lehangoltak. Bezártam az oldalt, és tartottam egy rövid vacsoraszünetet. Bedobtam a mikróba a műanyag edényt, amelyet baseballsapkás ráakasztott a kilincsre. Hallottam kis rágcsálóhoz hasonló neszezését…

A szokásos jénai helyett egy fóliázott műanyag doboz várt.

Gyanakodva lotyogtattam. Food futár?

Ez a ribanc tényleg azt hiszi, nem tudok ötszáz forintért venni magamnak egy adag tökfőzeléket rántott mozzarellával? Kezemben a műanyag dobozzal rohangáltam a lakásban, és a szerződést kerestem.

Hirtelen a Forró nyomon vagy a Kékfény riportfilmjében képzeltem magam. Az ajtóm körül neszező kis rágcsálóról kiderül, hogy a lakásmaffia többszörösen büntetett előéletű tagja. Ugyan ki másban lenne annyi cinizmus, hogy ráakaszkodik anyámra, majd négyszáz forintos vacsorák fejében akar kitúrni a lakásból, ahol felnőttem?

Szotyola biztatott, hogy meg lehet támadni egy ilyen tartási szerződést, hiszen két természetes személy nem szerződhet egy harmadik személy gondozására annak hozzájárulása nélkül. Ám hiába sürgettem már hetek óta, hogy mint a jogi képviselőm, ezt minél hamarabb adja írásba, egyszerűen nem bírta tollba álmodni.

Feltúrtam a komód legfelső fiókját, most először elszántam magam, hogy végigolvasom a szerződés mind a tizennégy oldalát.

Zuhantam a semmibe.

Az átküldött papírok szerint Édes Pocahontasra íratta a lakás felét, azzal a feltétellel, hogy életem végéig gondomat viseli. A haszonélvezeti jog megmaradt nekem, de a tulajdonjog közös. Még jó, hogy nem nyilvánított korlátozott cselekvőképességűnek!

– Figyelj már, Szotyola… – hívtam magamból kikelve.

Csak hümmögött a javaslataimra, hogy laikus vélemény, és az ügy egyáltalán nem olyan egyszerű, mert ugye, a tartási szerződés körül rengeteg minden változott, például most már a gyerek is köteles a szüleiről gondoskodni.

Aztán azt kérdezte:

– Mondd, biztos vagy te abban, hogy Édes beszámítható volt? Nem észleltél semmi szokatlant?

– Az anyám?

– Jól van, csak provokállak… Tudod, ez piszkos játék. A csaj is mindent be fog vetni.

– Az anyám nem dilizett be!

A lelkem mélyén tudtam, hogy Édes nagyon is eszénél volt. Fel sem tételezte, hogy képes leszek gondoskodni a szennyesről, a vacsoráról, magamról. Fel sem tételezte, hogy valaha is saját családot alapítok. Nem nézett ki ennyit a fiából.

Tizennyolc éves voltam, amikor anyám elköltözött a második férjéhez. Az érettségi szünetet végigbuliztam, abban a boldog tudatban, hogy már befizették a tandíjamat a londoni National Film and Television Schoolba. Az új férje fizette. (Első halovány kísérlete, hogy leválasszon anyámról.)

Tőlem csupán annyit vártak, hogy ne bukjam meg. Amikor a történelem szóbeli reggelén a váratlan májusi kánikulától és a másnaposságtól kábán kiszédelegtem a nappaliba, Édes várt rám egy üveg izotóniás itallal meg fügekaktusz kapszulával, mert azt olvasta, hogy az jó másnaposság ellen.

„Az én züllött, zseniális kisfiam…” – dörzsölgette a tarkómat.

Megőrjített. Anyám valamilyen rejtélyes okból felmentést adott nekem a mindennapok alól. Te csak tanuljál! – mondogatta, és végül is tanultam, ezen a téren nem is volt zűr velem. Máskülönben a fenekemet is kinyalta, és ezzel az életnek minden olyan területén, amely a számítógép monitorján kívül zajlott, életképtelenné tett. Nem tudom, melyik volt a lehetetlenebb: a saját kényelemszeretetem vagy anyám bűntudata ellen harcolni. Élt bennem még annyi erkölcsi meggyőződésszerűség, hogy elismerjem, mindkét csatát elvesztettem.

Hogy mégis miféle bűntudatot akart így kompenzálni az anyám, azt persze hosszasan lehetne analizálni. Az biztos, hogy saját neurózisait elég korán rám passzolta, mire felnőttem, már nem is volt erőm küzdeni ellene. Önzővé válásom folyamata kedvenc önkínzó témáim egyike volt. Mindig a kényelmet választottam a lázadás helyett. Ha anyám átjött – kulcsa volt a lakáshoz – kifejlesztettem egy amolyan se lát, se hall üzemmódot, hagytam, hadd molyoljon a konyhában, rámolgasson a lakásban. Feltettem a mentális fülhallgatót.

Mennyire szeretném még egyszer hallani, ahogy zörög a konyhában, miközben én írok! Szeretném újra hallani, ahogy megesket, hogy felhívom Magdikáékat. Ahogy finom mosollyal a szájszegletében leszólja a frissen bemutatott csajaimat.

Anyám keze nyoma máig ott volt mindenütt. Az egész lakás, az egész életem tele volt az ujjlenyomataival. A spájz sarkából kiforduló ikeás zacskó, a hangpostafiókon a panaszos hangja („Dódikám, megint nem hívsz vissza!”), a csekktartó dosszién a kézírása visszarángatott a valóságba.

Hallani véltem, ahogy vastag karkötői túllármázzák a kulcscsörgését.

Nem, anyám nem volt dilis, ebben egészen biztos voltam.

Én kezdtem megzakkanni.

Azon a napon, nagyjából abban az órában, amikor anyám meghalt, egy lakberendezőcsajjal kavartam egy bútorbolt raktárában. Éppen a melltartókapoccsal bíbelődtem, amikor egy fehér lepedővel letakart széken megláttam – legalábbis úgy képzeltem, hogy megláttam – anyámat.

Felém intett, mosolygott. Anyám, nyögtem és rámeredtem a belsőépítész hatalmas melleire. Azt hitte, bóknak szánom.

Amikor visszakaptam a fejem, természetesen nem volt ott senki.

Valamit megérezhettem, vagy már akkor is ki voltam idegileg?

Próbálok alkudozni magammal. Ha elfogadom Édes halálát, ha elengedem, ahogy agyonhasznált szóval mondják, talán könnyebb lesz neki. Ha elfogadom a gondolatot, hogy könnyebb neki, egyúttal elfogadom azt is, hogy valahol most is jelen van.

Na, itt rendszerint elakadok. Olyan ez, mint amikor a szappanoperahőseim agyával gondolkodom. Szeretném hinni, hogy a valóságot reprodukálom, miközben magam is tudom, hogy elmém játéka az egész.

8. fejezet

Édes

(12 hónappal korábban)

Mostanában valahogy olyan harmatosan bágyadtnak érzem magam. Nekem ne mondják, hogy a korral jár, én naponta bejárom a fél várost. A lányok, az Etka jógáról egytől egyig gördülős cipőben járnak, tudják, amelyiknek olyan a talpa, mintha lendkerék volna, de én azt mondom, egy nőnek a sarok tartást ad, nincs igazam?

Úgy terveztem, ma ágyban maradok, Nők Lapját olvasok és pedikűrözök, és meglátom, hogy mit találnak ki mára a lányok.

Jóval ebéd után aztán bejelentkezett Juditka.

– Halló, Édes…

– Juditka?

Hallózott tovább, időnként eltartotta a szájától a kagylót, és monologizált a lányoknak. Süket, mint az ágyú. Csak a vendégeknek mutogatja az éjjeliszekrényén a hatszázezer forintos hallókészülékét.

– Drágám, nagyon recsegsz… Csak azért csengettelek, hogy ugye, nem felejtetted el a mai ötyét?

– Nem csütörtökről volt szó? – üvöltöttem, mert feszt csak hallózott – Jóga után?

– Ó, már mindenki itt van… Képzeld, Teca is… és mindjárt leveszi a napszemüvegét. Pusssszi! Várunk!

Azzal letette.

Annyira ideges lettem, hogy nem érek oda, mikor Teca bemutatja az új feszes szemhéját, hogy a szívem heves kalapálásba kezdett.

Kidobáltam az összes kacatot a szekrényből, mire rábukkantam a nugátszínű mintás szettemre. Leopárdmintás övet és retikült árultak hozzá a csomagküldő oldalon, sőt egy fülit is, de azt elég borsosnak találtam.

Fel is hívtam a telefonszámot, hogy jól láttam-e, egy műanyag klipsz valóban többe kerül, mint az elemmel működő takaró, de a kis hölgy megnyugtatott, hogy törzsvásárlókártyával ajándék, ha rendelek retikült, övet és melegítős takarót. Leopárdmintás az is, puha, bolyhos.

Lerúgtam a papucsot, belepréseltem a tűsarkúba a lábam.

Egek, egyszerre öntött el a forróság és a jeges verejték! Na, most én azt mondom, megvannak a változó kornak a maga szépségei, ahogy a tündéri Napnővérek is mondják, akik az újjászületés tréningeket tartják nekünk, de ez a zökkenés és szúró dörömbölés a mellkasomban nem tartozik közéjük.

Már az összes női beavatást és vérmisztériumot végigvettük (első vérzés, szülés, változókor), de a hőhullámok csak nem akartak csillapodni. Lehet, hogy ebben is Tecának lesz igaza, mármint hogy a hormonokkal nem lehet szépelegni!

Ha jól sikerült a szemhéja, szavamra, elmegyek Lendvai doktorhoz! Arra való az élet, hogy éljünk! Nincs igazam?

Jó nagy lármát csaptam a cipősarkaimmal, a busz így is az orrom előtt csukta be az ajtót.

„Tipikus. Tipikus. Tipikus” – sziszegtem, mindössze három másodpercre nyitotta ki az ajtóját az az agresszív sofőr, aztán meglódult, hogy elcsípje még a zöldet. Olyan sziszegőrohamot kaptam, hogy egy pillanatra elsötétült előttem az utca.

Nem voltam sehol.

A következő pillanatban beúszott Teca képe, ahogy bevonul a Mignon sarokasztalához, és hatalmas üdvrivalgás közepette leveszi a napszemüvegét.

– Tökéletesen jó – mosolygott Irénke, álnokul, figyelmen kívül hagyva a tényt, hogy Teca egyik szemöldöke a homloka közepén volt.

– Akár egy kislány! – zubogta Juditka. – Elbájoló…

Nos. Hát én nem szeretem az ilyet. A barát, ugyebár, a bajban ismerszik…

A bajról egyszerre bevillant: Hogyan is kerültem én ide?

A 7-es busz megállójában volt egy múló rosszullétem, de szinte azonnal elmúlt. Elmúlt minden, a hőhullám, a kellemetlen hideg verejték, sőt egy töredék másodpercig… Szavamra, csodákat tesznek velem a hormonok.

Az egyetlen dolog, ami mostanában nyugtalanít, az a memóriám. Nem a régi. Újabban minden ismerősöm Kinekishíjják? Múltkor még az a jóképű színész is, aki a fiam sorozatában játszik. Most meg ez a két buszmegálló a Mignon sarokig… Teljesen kiesett. Fogalmam sincs, hogy tettem meg ezt a távolságot.

– Óóóó. Ez a dr. Lendvai… – áradoztak a lányok – egy varázsló… Egy művész!

Teca diadalittasan rebegtette a pilláit, baloldalt az orra mellett, jobb oldalon pedig a hajvonalánál. Nem hagyhattam, hogy hamis illúziókban ringassa magát. Szerintem igenis vissza kell mennie Dr. Lendvaihoz, és akár jogi úton követelnie tőle a szimmetrikus szemöldököt.

– Meg kell, hogy mondjam, drágám… – néztem mélyen Teca szemébe –, ami az összhatást illeti, nem rossz. Egyáltalán nem rossz. De én akkor is úgy gondolom, hogy az ördög a részletekben lakozik.

Elhallgattak. Még barátokat sem egyszerű az igazsággal szembesíteni.

– Tecusom, neked a legjobb jár! A legfeszesebb szemhéj! És a leg… – próbáltam fokozni – legegyformább…

A lányok elmélyülten tanulmányozták a Mignon sarok menükártyáját.

Miféle bizarr kirekesztés ez? Azért, mert nem ájultam szét magam Teca Szörnyella de Frász szemöldökétől? Bennem tényleg az őszinte segítőszándék munkál!

– Hé, mindenki!

Esküszöm, levegőnek néztek! Itt süllyedjek el, ha nem igaz.

A halálom, hogy folyton édelegni kell velük. Úgy érzem magam közöttük, mint az a Kinekishíjják pszichiáter, akinek rá kell förmednie az emberekre, hogy lássák meg a valóságot, amiről magyaráz nekik.

És akkor Teca felhúzta jobb sorsra érdemes szemöldökét, és bedobta az aduászt:

– Édesről tudtok valamit? Mikorra ígérte magát? Nem kéne addig rendelni?

– Ugyan már, Tecus! – mondtam neki, és nyomatékként az asztalra tettem leopárdmintás retikülömet. – Ne gyerekeskedj.

– Talán közbejött neki valami – mondta Juditka, mintha ott se lennék. – Biztosan a fia. Meg kell kennie a vajas kenyerét. Szerintem rendeljünk…

De…

Na, nézzük csak, nincs itt semmi baj. Megvetettem az ágyamat, most már bele kell feküdnöm. A lányok ajnározásra gyűlnek össze, nem engedhetik maguk közé az egyenesség kéretlen prókátorát. Olcsó kis játék, de értettem belőle. Emelt fővel kilibbentem a Mignon sarok ajtaján.

Úgy döntöttem, felugrom a fiamhoz. Ha már annyit emlegették…

Ádám fiam a harmadik terhességemből született. Az előző kettő angyalka lett. Megkínlódtam a szüléssel is, de mondhatom, megérte. Babának is gyönyörű volt, békés, csupa mosoly kisfiú, ha letettem egy sarokba, körberaktam a játékkockáival, órákon át eljátszott. Elsőként kezdett beszélni a háztömb gyerekei közül, és mindjárt tájszólással, mert egy csángó asszony vigyázott rá, amíg esti egyetemre jártam.

Nagyon korán lehetett tudni, hogy művész lesz a fiamból, már ötévesen verseket írt nekem. Máig Édesnek szólít. Én vagyok a múzsája, a szerelme, a mindene.

A fiam után mindig is bolondultak a lányok. Próbáltam erre idejében felkészíteni, de olyan kis ártatlan volt, hogy előre sajgott érte a szívem.

Szegény kisfiamnak anyja is, apja is voltam egy személyben. Így hozta az élet.

Nos, én alkatilag nem tudtam szerencsétlen lenni, tenni akarásom nem hagyott rá időt. De a fiam, sajnos, megszenvedte minden egyes rossz döntésem következményét. Van egy mondás, mindenkiben az a jó, ami a rossz.

Dódinál is visszaütött az érzékenysége. Ebben a mai világban küzdeni kell, különösen művészberkekben. Megpróbáltam felkészíteni, a legjobb egyetemeken képeztük, mindenki elismerte a tehetségét, de sajnos szegény az apja küzdőszellemét örökölte.

Dódi későn érő típus, harminchét évesen is olyan, mint egy kamasz, legszívesebben még mindig a szoknyám mellett ülne. Megteszem, ami tőlem telik, de hát ez a magánéleti kilátástalanság… És az az őrült munkatempó! Egyszerűen nem maradt ideje kapcsolatokat teremteni.

Nyilvánvaló, hogy a mai fiatalok már másképpen állnak ezekhez a kérdésekhez. Számomra rejtély, hova tűntek a helyes, feleségnek való lányok, rengeteget beszélgetünk erről Tecáékkal. Egytől egyig finom, művelt, érző lelkű, fiús anya!

Ádám briliáns elme, intelligens felnőtt férfi, de az világos, hogy nem tud magáról gondoskodni. Arra sem képes, hogy befizesse a csekkjeit.

Túlságosan is tökéletes, tiszta és lecsiszolt a durva hétköznapokhoz.

Nem mintha nem segítenék szívesen, de csak a Jóisten tudja, meddig győzőm még erővel. Nincsen betegségtudatom, de már nem vagyok a régi.

Amikor a második férjemhez költöztem, és Dódi magára maradt a lakásban, azt hittem, korán fog önállósodni. Persze furdalt a lelkiismeret, hogy magára hagyok egy tizenkilenc éves kölyköt. Mindent megtettem, hogy ne érezze magát egyedül. Az akkori játékszabályok az elmúlt években nemigen változtak. Hacsak nem annyiban, hogy megígértem, soha többé nem ejtem ki nyilvánosan azt az öt szót: De hát mit fogsz enni?

Köztünk szólva, a mai lányokra egyáltalán nem lehet számítani. Nem csoda, hogy a fiam sem tud rajtuk eligazodni.

Az én anyai szemem persze sok mindent lát, de a fiam magánéletébe nem szólok bele! Nem követnék el ilyen szarvashibát. Az az elvem, hogy ebbe egyetlen anyának sem szabad beleavatkoznia, mert egykettőre eljátszhatja a fia bizalmát.

Annyit viszont megtettem, hogy körülnéztem egy kicsit. Úgy döntöttem, hogy amit tizenkilenc éves korában elrontottam Dódinál, azt most helyrehozom. Neki nem lakásra, figyelemre van szüksége.

Az ügyvéd először nem is akart foglalkozni az ügyemmel.

De miután kiderült, hogy ismertem az apját, és hogy Ádiról van szó, no meg hogy ez a szerződés becsületbeli ügy nekem, utánanézett alaposabban.

– Nagyon körültekintően kell eljárni – mondta újra és újra –, el kell kerülnünk, hogy akár a kiszemelt hölgy…

– Igen – helyeseltem azonnal –, minden kockázatot ki kell zárni!

– Khm… akár Ádám, a saját érdekeit és az ön döntését figyelmen kívül hagyva…

Több mint két hónapon át dolgozott a szerződésen, meg is kérte az árát, de nekem ennyit megér a nyugalmam.

Szeretem, ha valakit Évának hívnak. A mai lányokat már nem hívják Évának, nem igaz? Ebben van valami biztató. Szegény kis veréb, most hagyta el a vőlegénye. Az biztos, hogy nem fogja Dódit behálózni, amilyen állapotban van…

Nahát, csak előkerült a fiam. Egy tökéletesen lehetetlen helyen, Fogalmam sem volt róla, hogy kerültem oda. Na már most. Lehet, hogy Teca szemöldökei aszimmetrikusak, viszont az én két agyféltekém sincs teljesen a helyén.

– Dódi! Mit művelsz te itt? Mi ez a sok kacat… miért vannak letakarva ezek a bútorok?

A fiam rám meredt, feszült, komoly arccal. Akkor vettem észre, hogy van ott még valaki. Én csak azt az egyet nem értem, hogy ezek a mai lányok, akik így ráakaszkodnak a fiamra…

– Mi van? – kiáltotta a hiányos öltözetű leányzó.

– Semmi – válaszolta a fiam, és elfordította a fejét.

Tessék. Ilyen a fiam, amikor szerelmes. Se lát, se hall…

– Dódi! Ne butáskodj! Nem is köszönsz anyá…

Átnéz rajtam? Mint Tecáék a Mignonban? Mi ez, hogy engem újabban mindenki levegőnek néz? Mintha nem is léteznék… Egek! Dódi! Fiam! Dódikám!

Ó! Pfű! Jajistenem! Jaj, Istenem!

9. fejezet

Éva

„Oké. Kezdenek egyenesbe jönni a dolgaim” – gondoltam, és egymásba rakosgattam az üres muskátlis ládákat.

A legfelső emeleten egy szobányi teraszunk van, amelyre félig rábukik a tetőtér, így mindig látható egy napfényes és egy árnyékos sarok. Azt hiszem, a világ minden pontja ilyen tervrajz alapján készült. Napfényes és árnyékos oldallal.

A napsütés rátelepedett az egész várost beborító hidegre, ide-oda cikázott a fagyos utcákon. Körbenéztem a házak felett, aztán visszafordultam a nappali üveges ajtajához. „Ez csak egy lakás” – győzködtem magam.

Létezik egyáltalán olyan, hogy otthon? Ez a hülye kötődés a téglákhoz, ajtókhoz, titkos fiókokhoz csak röghöz köti az embert. Amikor anyámat a kilencvenes években elbocsátották a tervezőirodából, ahol dolgozott, elvesztettük a korábbi belvárosi életünket. A szobámat, a kedvenc tanárnőmet, a barátaimat.

A régi lakásban, ahol gyerekkorom első hét évét töltöttem klinkertégla volt a falon. Anyámnak mindig ilyen bizarr ötletei voltak, tapéta vagy az akkor divatos lambéria helyett, apró, csupasz téglákat malterozott a falra. Imádtam. Máig érzem az ujjaim hegyén az érdes tapintásukat, ahogy végighúzom a kezem a téglafolyosón, miközben éjszaka a sötétben a vécé felé tapogatózom.

Az új lakásban, ahová azután költöztünk, anyám drapp-barna tapétát ragasztott a falra. Mintázatának indái közé beolvadtak a fal tapétán is átütő repedései. Abban a lakásban egy pillanatra sem éreztem otthon magam, nem is volt otthon, inkább valamiféle átmeneti menedék, ahol az iskolanapok zaklatásai között meghúztam magam.

A lágymányosi lakótelepi osztályban mohón vetették rám magukat az egymás gyötrésébe már belefáradt lányok. Én voltam az új lány, az új konc, szétmarcangoltak, megcsócsáltak. Volt alkalmam megtanulni, hogy az életnek csak egy nagyon kicsi szelete állandó, az pedig hordozható. Mindenhová visszük magunkkal.

Besandítottam az ablakon, Kornélt sehol sem láttam, visszaballagtam a nappaliba. Ez már nem a nappalink, javítottam ki magamat, csak egy szoba.

Két évvel azután költöztünk ide, hogy Kornél megszerezte a diplomát. A szülők dobtak össze pár milliót, a felújításra hitelt vettünk fel. Az én fizetésem ment a részletekre, Kornél kezdő orvosi fizetéséből éltünk. A csupasz tégláig le kellett bontani a falakat, vezetéket cserélni. Akkoriban nyíltak a városszélén a barkácsáruházak, szombatonként mozik és séták helyett ott bolyongtunk zárásig, mérőszalaggal, tervrajzzal. Naponta jártunk fel a lakásba, hogy lefényképezzük azt a fészekrakó időszakot. Úgy futkároztunk a frissen festett falak között, mint akik meghibbantak.

Gyakorlatilag semmi pénzünk nem maradt arra, hogy berendezzük, de tele voltunk tervekkel és igényekkel. Ültünk a kanapé helyén, a földön, és dobozból ettük a pizzát.

Kornél nagyot nyelt, és rám vigyorgott:

– Tudod te, milyen elképesztően szép vagy?

Átkarolta a derekamat, és felemelt a földről. A fejem nekikoccant a festékszagú falnak.

– Nagyon fáj? – dünnyögte, de csókolt tovább.

Behátráltunk a másik szobába, ahol egy kétszemélyes, méregdrága ortopédiai memóriahabos matrac hevert, ágykeret nélkül.

– Olyan az illatod – lehelte –, mint a málnaszörpnek…

– A sampon. Áfonyás.

– Mmm…

A farmerom már a bokámnál volt, próbáltam kilépni belőle. Kornél végigfuttatta kezét a hajamon, aztán a vállamon, a hátamon, mielőtt megmarkolta a fenekemet.

A zsalun átszűrődő fény érdekes mintákat rajzolt Kornél arcára. Csodálatos volt. Túlságosan is csodálatos. Ahogy most visszaemlékeztem rá, a fejem zúgni kezdett. Szinte bevágtam magam mögött az erkélyajtót, abban a tévhitben, hogy ha gyorsabban mozgok, kevesebbet érzek. Leültem a vendégágy szélére az egykor gyerekszobának álmodott, sarokablakos helyiségben, amely most a lakáson belül az otthonom volt. Kényszerítettem magam, hogy a tekintetemet végighordozzam a körülöttem lévő tárgyakon. Nagyjából sikerült. Ügyeim lassan stabilizálódnak!

Ez nem a mi lakásunk már… – hajtogattam magamban szigorúan. – Csak egy lakás.

Szelőczey Ádám ideális eltartottnak bizonyult. Nem reagált semmiféle írásos, vagy szóbeli megkeresésre. A kajákat azonban minden nap eltüntette. Az ügyvédem szerint ez ráutaló magatartást jelent.

Ügyeim valóban kezdtek stabilizálódni. Kedd és csütörtök reggelenként, a vezetői tanfolyamon csupa olyasmit tanultam, amit azonnal vissza tudtam a magánéletre forgatni. Például a dzsiudzsicuról, amely során a japán nők megtanulják, hogy hogyan győzedelmeskedjenek erősebb ellenfeleik felett. A legkisebb ellenállás felé haladnak, kihasználva olyan természetes jelenségeket, mint az emelőhatás, a tehetetlenség törvénye vagy a gravitáció. Eltökéltem magam, hogy továbbra is a legkisebb ellenállás felé fogok haladni. Sok hasznos dolgot tanultam arról, hogyan lehet rávenni együttműködésre az embereket. És ezek a fura elméletek valóban működtek!

Kornéllal már nem kerülgettük egymást a lakásban, sőt valamiféle derűs kedvesség – cinkosság? – érződött a levegőben. Egyik reggel például megkérdezte, hozzon-e kukoricapelyhet, holott csak én szoktam pelyhet reggelizni. Amíg együtt éltünk, soha nem volt velem ilyen figyelmes.

Olyan jólesett ez a kis fegyverszünet! Nem az az érzés volt a legszörnyűbb, hogy megcsalt, hanem hogy annyira utált közben. Mintha én volnék a hibás azért, mert hirtelen négyfalnyi távolságot épített közénk. Minden magával szembeni rossz érzését sikerült rám vetítenie. Ha véletlenül a látómezejébe kerültem, úgy éreztem, hogy legszívesebben elfordítaná a fejét.

Pár napja azonban visszapuhult a tekintete. Még viccelődött is. Saját magán viccelődött. Hogy hogyan hajtja el a lakásnézőket. El is röhögtem magam, annyira precíz paródia volt, holott már cafatokban lógtak az idegeim a fafejűsége miatt.

A teljesen befagyott ingatlanpiacon próbált jól járni! Be kellett látnunk, hogy a lakásunk árából csak komoly kompromisszumok árán fogunk két kisebb lakást venni. Miután egyikünk sem akar készpénzzel utcára kerülni, és albérletbe menni, nyilván megpróbáltunk az eladásból a legtöbbet kihozni. Volt olyan vevő, aki korrekt árat mondott, de sajnos abból is csak két lepukkadt garzont lehetett volna vásárolni.

„Meg kell értened – mondta Kornél, és dúlt pillantással nyújtogatta a nyakát az üres frizsider felé –, hogy nem akarok az életminőségemen változtatni!”

Ami azt illeti, az életminőségemen én sem akartam változtatni. Ha valaki például megkérdez, akarok-e kisemmizett, megalázott, elhagyott nő lenni, határozottan nemet mondok.

Kár, hogy engem nem kérdezett senki.

Kornél gyanakodva figyelte, ahogy minden áldott este összekészítek egy élelmiszercsomagot, majd ismeretlen helyre távozom. Mióta elkezdődött a vezetői tréning, a food futártól rendelek. A lényeg, hogy tartottam magam a szerződés feltételeihez!

Egyik este, ahogy a konyhában sürgölődtem, Kornél olyan elkeseredett képet vágott, hogy hirtelen felindulásból feldaraboltam neki három kiflit, leöntöttem forró tejjel, rászórtam egy kis mákot. Bevittem neki tálcán a szobájába, ő pedig hálásan megette, majd elaludt.

Nem tudom, miért csináltam.

Amikor rákérdezett a kukoricapehelyre, kedvem lett volna megint reggelit készíteni. Sőt még azt is vártam, hogy mint régen, elmesélje, milyen napja lesz, de csak egy pillanatra fékezett le a konyhánál, felhajtotta a kávéját, és már húzta is a cipőjét.

Este, amikor megcsördült a kulcs a zárban, újra végigfutott az ismerős borzongás rajtam. Az „itthon van” érzése.

Hónapok óta először kisiettem elé. Úgy állt ott kipirulva, mint aki most cipelte fel a másodikra a karácsonyi vásárról az összekötözött fenyőfát. Az arca ünnepélyes volt. Miután senki más nem tartózkodott a lakásban, kénytelen voltam úgy értelmezni, hogy nekem szól.

– Éva: Szia: Nahát. Itthon vagy?

Egy mosolygós Kornél állt az ajtóban, keze tele tömött szatyrokkal.

– Várj, segítek…

Ahogy a szatyrok után nyúltam, észrevettem, hogy áll még ott valaki.

Döbbenetes, hogy bizonyos helyzetekben milyen lassan fogadja be a külvilágból érkező képeket az agyam. Olyan érzés volt, mint amikor vendégek jönnek, és a kabátos vállakból, csizmákból próbálod kitalálni, milyen sorrendben érkeztek, ki állhat az ajtóban. Talán a vízóra leolvasó az, vagy leendő anyósom jött, hogy megmentse a kapcsolatunkat… Minden eshetőségre készen igazgattam a hajam.

– Halihó! Ez itt Zsófi – közölte Kornél, és céltudatosan besietett a szobájába.

Tűnődve meredtem Zsófira.

– Hát, szia! – mosolygott elfogódottan egy vékony, zsiráfszerű fiatal lány.

Hirtelen erős szorítást éreztem a karomon, de rá kellett jönnöm, hogy én szorítom a másik keresztbe vetett karom elfehéredett ujjaival.

Kornélra néztem, aki már a szobája ajtajában állt, és nagyon gyorsan pislogott. Lassan megértettem, ki az ördög az a Zsófi.

– Szia… – motyogtam, és félreálltam. – Sziasztok…

Kornélnak pedig odatátogtam:

– Akarod megmagyarázni?

Visszajött egy újabb táskáért, és közben azt hadarta:

– Oké. Zsófi ideköltözik a vizsgaidőszakban. Debrecenben tanul, de amíg készül, minek lakna ott, nem igaz?

Hát ebben abszolúte igaza volt.

– Értsem úgy… – félreálltam az előszobafogas alá, hogy utat adjak –, hogy ideköltözik?

– Légy szíves, Éva. Ne fogd fel drámaian.

– Igen. – mondtam – Inkább komédiának?

Egy pillanatig néztük egymást.

– Hónapokkal ezelőtt megbeszéltük, hogy…

Zsófi mézédesen mosolygott, de gyűröttnek, riadtnak és zavarodottnak látszott. Viszont ott volt a megmásíthatatlan tény, hogy vizsgaidőszaka van, tehát olyan hamvasan fiatal, hogy csak vendégeskedik a felnőttek társadalmában. Az előszobánknak sem lehet állandó tartozéka…

– Minden oké? – kérdezte Zsófi barátságosan. – Kicsit kibukottnak látszol…

Szerintem meg ahhoz képest, hogy az exem beállított azzal a nővel (nem tudom, hogy már menstruál-e), aki miatt elhagyott, sikerült megőriznem a higgadtságomat.

– Érezd itthon magad – mondtam a tőlem telhető legközömbösebb hangsúllyal.

Lapos pillantást vetettem a fakeretes előszobatükörbe, és megláttam hármunk tükörképét. Egy egész tömeg!

– Minden látszat ellenére – folytattam szinte vidáman – ez már két otthon. Az ott az én birodalmam, ha gondolod, megmutatom…

A legtöbb nő meggyilkolta volna a lányt a helyemben, én melegszendvicset sütöttem neki. Valami azt súgta – azt kiabálta – bennem, hogy most nem szabad drámázni. Ebbe a helyzetbe nem is szabad belebonyolódni. Meg kell keményedni, mert ami most történik, az már nem arról szól, hogy kicseréltek, mint egy lemerült elemet. Az is aljasság, de nem lehet vele vitatkozni, el kell fogadni. Ami most történik, az ízléstelenség. Embertelenség. Én sem engedhetek meg tehát magamnak semmit, ami emberi.

Kornél kinyitott egy üveg bort, és nem győzött csodálkozni. Zsófi pedig egyfolytában csak mosolygott érdekes formájú, alul telt, felül csíkszerűen keskeny ajkával.

– Hogy te milyen édes vagy… – áradozott a zsiráflány.

Elmartam Kornéltól még egy pohár bort, és ugyanazzal a lendülettel fel is hajtottam. Mintha felhúztak volna, tevékenykedtem és nevetgéltem, egyszerűen nem tudtam leállni.

– Te is. Te is milyen… Hát tudod… egyáltalán nem ilyennek képzeltelek. Kornél, nem is mondtad, hogy ilyen kedves ez a lány.

– Fejedbe szállt a bor. – Kornél mentegetőzve Zsófihoz fordult. – Egyáltalán nem bírja az italt… ilyenkor kimondottan szentimentális lesz.

– Te… Te miért nem hívod meg vacsorára? – javasoltam, és cseppet sem diszkréten a nőre mutattam. – Mmm… Kornél? Rendeljünk XXL pizzát! Na?

– Már megtörtént, drágám. – Sohasem szólított korábban „drágámnak”. – Jó sok vacsorára hívtam meg Zsófit.

Rámeredtem Zsófira, aki segítőkészen kezdte bepakolni az evőeszközöket, meg a borospoharakat a mosogatóba.

– De rendes vagy… – motyogtam. – Tényleg. Eddig hol voltál?

Szürkés-barnás reggeli fényre ébredtem, hasogató fejfájással, de egészen boldogan. Ám amint kezdtek kirajzolódni a kontúrok, hirtelen eszembe jutott, hogy Kornél egy diáklánnyal kempingezik a régi hálószobánkban, akit én kitörő lelkesedéssel üdvözöltem az otthonunkban.

Miközben kifelé kászálódtam az ágyból (amely valójában a régi kanapénk volt, leterítve egy fedőmatraccal), éreztem a rémület első tűszúrásait.

Kornél új nője tényleg végignézi, ahogy kiosonok a fürdőszobába, feltárva kásás, másnaposságtól duzzadt arcomat? Vagy lehet, hogy annyit ittam, hogy félreértettem? Nyilván ők sem akarnak egy hónapot tölteni közös fedél alatt. Mégsem a legideálisabb helyzet a tanuláshoz, ha egész vizsgaidőszakban kerülgetnem kell a szeretőm ex csaját! Ha jól emlékszem. Elég régen voltam diáklány…

A folyosón nem észleltem mozgást. Már a kabátok sem lógtak a fogason. Fellélegeztem.

Akármi is lesz, eltökéltem, hogy megpróbálom kívülről, humorral szemlélni a helyzetet. Dzsiudzsicu! Legkisebb ellenállás! Nem engedhetem meg magamnak, hogy hisztérikus, megalázott, elhagyott, lecserélt nőként viselkedjem! Még akkor sem, ha éppen az vagyok. Akkor különösen nem.

Alig vártam, hogy a zuhany alatt álljak és megmossam a hajam az áfonya illatú samponnal. Ez az egyetlen szépítőszer, amit Kornél is jóváhagyott.

Az arcomat minden reggel leöblítem hideg vízzel, és rákenek egy kis oldszkúl sötétkék Nivea krémet. Csak mosolyogni tudtam a benti csajokon, akik vagyonokat hagytak ott a kozmetikusnál, és másnap bejöttek táskás szemmel, felázott bőrrel. Semmivel sem volt ráncosabb a bőröm, mint az övék.

Ami azt illeti, Zsófinál sem voltam ráncosabb, ez a felismerés egészen felvidított.

Tele volt a kezem az alsóneműmmel, hajcsipesszel, ezért csak a könyökömmel tudtam lenyomni a fürdőszobakilincset. Először az arcomba csapódó párát éreztem, aztán az áfonyás sampon illatát, majd feltárult előttem…

Az első információ, ami eljutott a tudatomig, hogy ez a nő teljesen csupasz, mintha még a prepubertáskor előtt lenne. A második, hogy leborotvált ágyékát bordós-pirosas tetoválás díszítette. Tudatom elraktározta ezt az információt is, egyúttal összevetette az archivált ismereteivel: láttam-e már valaha olyan tetkót, ami nem kékes-fekete volt, és ha igen, férfi vagy nő volt-e az illető, aki viselte.

A harmadik dolog, ami a másodperc töredéke alatt végigfutott az agyamon, hogy ez a nő lenyúlta a balzsamomat. (Arról hirtelen meg is feledkeztem, hogy lenyúlta a vőlegényemet.)

Nagyon különös, beazonosíthatatlan, hörgésszerű hangot hallottam, amit a fürdőszoba párás falai visszavertek, ide-oda cikázott közöttünk, míg végre ráismertem: ez az én hangom.

És azt üvölti:

– Kornéééél… Azonnal-gyere-ide!

Egy szempillantás alatt a helyszínre érkezett.

– Igen – jelentkezett megalázottan, de még most sem mulasztotta el, hogy elfogódott tekintetét büszkén végighordozza nője beszappanozott, csupasz testén.

Hirtelen nem is tudtam, mit mondjak.

– Használja a…

– Jaj, ne haragudj… – szabadkozott Kornél mézédesen. – Kellene neked a fürdőszoba?

– …samponomat – nyögtem szánalmasan.

Nagyon, nagyon hosszú csend támadt.

Nem tehetek semmit. Semmit! Semmit!

Fuldokló, hisztérikus zokogás tört fel belőlem, amelyet időnként megszakított egy hörgés:

– itt…bal-zsamoz-zamagát… akurvád… teházas-ságszédelgő-mocsok!

És akkor minden előzetes figyelmeztetés nélkül a testem elvágódott, és én a fürdőszoba kemény padlóján találtam magam összekuporodva, miközben a kiforduló zuhanyrózsa permetezte az arcomat. A következő pillanatban mindketten mellettem guggoltak, hátrafogták a hajamat, törölgették az arcomat. A könnyeim, a pára és az arcomba fröccsenő vízen keresztül hallottam, hogy vigasztalnak: egyszer még hálás leszek nekik, mert biztosan találok magamnak valakit, aki nagyon fog szeretni, és aki minden szempontból hozzám illik majd.

– Már… ta-lál-tam – bőgtem valahonnan mélyről, és lesöpörtem magamról a támogató karokat.

Ahogy végigrohantam a lakáson, rájöttem, hogy azonnal el kell innen mennem. Nem tudtam, hová. Akárhová. Mert azok közül a helyek közül, ahol élni akartam, a múlt volt a listám legeslegalján.

10. fejezet

Ádám

A gyógyszerészcsaj egyre sértettebbé és agresszívabbá vált. Újabban már a produkciós irodába is betelefonált.

– Mi az istent lehet mondani egy nőnek, aki kezdetben lazának és belevalónak mutatja magát, aztán miután megdugtam, levakarhatatlanná válik?

Szónoki kérdésnek szántam, bízva abban, hogy koordinátor Regina, aki átadta gyógyszerészlány üzeneteit, együtt érez velem a zaklatás miatt, és nem hiszi, hogy alapjáraton vagyok szemét.

Ám Regina készségesen válaszolt.

– Nem tudom – mondta, miközben három egyforma iratkupacot rendezgetett dossziékba –, viszont az ügynökség képviselője negyedórája vár a tárgyalóban.

Végigloholtam az irodaházon.

Tamara a táblánál állt krémszínű lovaglónadrágban, jégkék garbóban, és egy zöld színű alkoholos filccel hadonászott.

– A szappanopera, úgymond, izé… – megkönnyebbülten sóhajtott fel, ahogy az üvegajtón át megpillantott – a tömegkultúra által alkotott genezistörténet!

– Genezistörténet? – hüledezett Kockafej, aki vállalta, hogy rendszeres termékmegjelenítés fejében ad a sorozathoz pár millát.

Tamara nemcsak a vezető sztoriügyi konzultánsunk, őt szokták bevetni akkor is, ha a szponzorokat kell megpuhítani.

– Mi a termék? – kérdeztem súgva Balázstól.

– Örvendezz! Fogamzásgátló zselé.

Szexi, vörös sztorikonzultánsunk dévajul nézett Kockafejre.

– …a nőkre gyakorolt pszichikai hatása hihetetlen módon működik! Ezért is előnyös környezet a termékük számára…

Tamara olyan erővé lett, amelyhez én már nem tudok felnőni.

– Szóval előnyös. Előnyös, mert… – Kockafej tanácstalanul nézett körbe – khm… a szereplők sok kapcsolatot létesítenek?

Ezen a ponton, úgy éreztem, nekem, mint írónak, muszáj közbeszólnom.

– A sorozat az elköteleződni képtelen férfiakról szól – ismertem már annyira a szponzorokat, hogy anélkül érkeznek a megbeszélésre, hogy egyetlen epizódot is láttak volna –, és a női célcsoport rendkívüli módon nyitott erre a tematikára. Az önök kampánya nagyon jó pillanatban találkozik a nézővel…

Kockafej bambán, idegenkedve meredt rám.

– Pontosan mit ért az alatt, hogy rendkívüli módon nyitott?

– …hogy az átlagosnál jobban.

Indignálódva kérdezte.

– Igazán?

– Igen – mondtam határozottan.

– Hmm…

Tamara ismét csilingelni kezdett.

– Talán nekem, mint nőnek… – itt egy szégyenlős mosolyt ragyogtatott Kockafejre – elhiszi, hogy mennyire illeszkedik ez a termék a Sohaférfihoz…

– A fogamzásgátló zselé?

– Hú, nagyon is – mondta Tamara elfúló hangon. – A legtöbb nő ugyan szívesen vállalna gyereket, mégis kénytelen védekezni. Tudja, sokan szenvednek a Sohaférfi archetípusától napjainkban…

– Úgy gondolja, hogy ez egy archetípus? Nem korunk férfitípusa?

– Úgy gondolom… – vágtam közbe –, hogy a valódi okokat a férfi-nő kapcsolatban sokkal mélyebben, a gyökereknél kell keresni!

Tamara rendületlenül mosolygott, parfümje sajátosan megnyugtató felhőjét árasztva szét a tárgyalóban. Közelebb hajolt Kockafejhez.

– Tudja, van az a tudatos vagy tudattalan érzés egy nőben…

– Aha. – A pasas ide-oda csettegtette a golyóstollát. – Ez izgalmas. Pontosan mire gondol?

– Hogy a férfinél megszerzett pozícióm bármikor elveszhet… És ez szörnyű, mert…

Kockafej megköszörülte a torkát.

– Tehát ez… afféle lelkizős sorozat?

– Minden tekintetben! – helyeseltem.

– Mmm… a sivár emberi kapcsolatokról?

Gondterhelt csend támadt. Éppen nyitottam volna ki a számat, de Tamara közbevágott.

– A nők… a nőkre egyértelműen pszichés terhelést ró, hogy a férfiak évekig áltatják őket… és… és… valódi felszabadulást jelent számukra, hogy egy szórakoztató napi sorozat nyíltan beszél a dologról. Plusz – kihúzta magát, dimbes-dombos felkiáltójellé változott – egy számukra fontos termékkel is találkozhatnak.

– Talán egy pozitívabb üzenettel jobban meg lehetne nyerni a nézőket a termék számára, nem gondolják?

– Nem, nem gondolom – mondtam sötéten. – A nézők hosszú távon valamiféle azonosulási lehetőséget keresnek. Olyan sztorikat akarnak, amelyek megfogalmazzák és kimondják helyettük a valós gondjaikat. Ez bizalmi kérdés. Akkor válnak a termékkel szemben is befogadóvá.

– No de ezek a problémák elég kreáltnak hatnak…

– Engedjen meg egy kérdést – robbantam ki. – Ön házas?

Sóhaj.

– Nem hiszem, hogy ez releváns…

Teljesen egyértelmű volt, hogy a pasas tele van érzelmi buktákkal. Az ilyen Kockafejek a Sikerkalauz fejezeteibe kapaszkodnak, dehogy is merészkednének be a kusza emberi viszonyok dzsungelébe! Kurváznak! Lehet, hogy van egy alibi barátnőjük, akit otthon háziasítottak, és időnként megdugnak, egyébként nem terhelik magukat bonyolult párkapcsolati kérdésekkel.

Tamara este felhívott és fuldokló röhögéssel adta elő, hogy Kockafej elégedett páciensként nyilatkozik az egyik plasztikai sebészet zsírleszívást népszerűsítő videójában a youtube-on.

Viszonyunk Tamarával ismét cinkos, felhőtlen és vidám volt, ezzel a múltkori meghiúsult randevú el is volt intézve. Semmi szemrehányás, vergődés, északi-sarkköri jegesedés…

Leszámítva néhány hisztérikus, csalódott női üzenetet a rögzítőmön, tökéletes csend vett körül. Olyan masszív csend, hogy szinte a markomba tudtam volna fogni. Hogy bemelegítsem a hangszálaimat, reggelenként a növényeimmel beszélgettem. Édes vásárolta és gondozta az összes szobanövényemet. Olyannyira nem szerepelt a szótáramban az a szó, hogy szobanövény, hogy az első hetekben nem is tűnt fel, hogy van néhány belőlük a lakásban.

Aztán, amikor felfigyeltem a sarokban arra a sok salátára, nagyon kiakadtam. Hirtelen úgy éreztem, anyám utolsó kívánsága van azokban a cserepekben. Elborzadva döbbentem rá, hogy mióta meghalt, senki sem locsolja őket. Emlékszem, mit könyörögtem kamaszkoromban egy kutyáért, mindig azzal jött, hogy amilyen szórakozott vagyok, mellettem csak sivár szenvedés vár minden élőlényre. Megtöltöttem egy üres kólás palackot, és elkezdtem öntözni a legnagyobb cserepet.

Akkor, néhány percre határozottan az volt az érzésem, hogy Édes is ott áll mellettem, és röhög rajtam. Nagyon, nagyon, nagyon határozattan éreztem. Olyannyira, hogy ha két lépést tettem volna jobbra, beleütköztem volna. Egyértelműen érzékelhető volt, hogy ott van a szobában. Semmi különös nem történt, nem szólaltak meg a harsonák, nem láttam az asztráltestét, nem szólaltak meg hangok a fejemben, csak átjárt az a nagyon kellemes, belülről melengető érzés, hogy itt van velem.

Körülbelül két-három percig tartott. Aztán elmúlt.

Bármilyen hülyén hangzik, megnyugtatott. Még akkor is, ha semmi más nem volt ebben valóságos, csak a végtelen megkönnyebbülés.

Meglocsoltam az összes gazt, aztán visszaültem a laptopomhoz. Éjfélig megírtam a penzumot, hosszú idő után először aludtam altató nélkül, kipihenten ébredtem, a nyugalom még akkor is tartott. Halványabban, mint az ég rózsaszínje, felderengett előttem, milyen az, amikor az ember lelkében béke van.

A semmi olykor nagyon sok.

Reggeli után, még mindig felvillanyozódva, úgy döntöttem, hogy végre valóra váltom régi álmomat: felcsavarozok egy tükröt a vécéajtóra. A tervet régóta dédelgettem, de Édes, és főleg a női látogatóim miatt sohasem tudott megvalósulni. Pedig pofonegyszerű. Ha megfelelő szögben nyitom ki az ajtót, egy tükörrel simán rálátok a tévére.

A magánynak is megvan a maga kellemes oldala.

Beszereztem a kellékesektől egy mini fúrót, és noha nem vagyok ezermester, úgy tapadt a tükör a vécéajtóra, mintha odatervezték volna! Izgatottan ropogtattam az ízületeimet.

Úgy döntöttem, most azonnal ki kell próbálnom, bekapcsoltam a tévét, és ráültem a trónra. A dolog annál is zseniálisabban működött, mint képzeltem! Ha a lábammal kicsit kijjebb rúgtam az ajtót, a tükör rásvenkelt a számítógépem monitorjára. Láttam a társkeresőn az aznapi újoncokat. Kicsit felemelkedtem a klóról, hogy elérjem az ajtó szélét, és visszarángassam a tévé szögébe, amikor hirtelen megfordult a kulcs a zárban.

A rettenet kéjes lassúsággal érkezett.

A pánik, hogy betörtek hozzám, és éppen egy ilyen kiszolgáltatott pillanatomban, a kinyújtott lábujjamból gyűrűzött felfelé, és csak akkor ért el a tudatomig, amikor már tárva-nyitva volt a lakás, és ott állt a bejárati ajtóban…

– Áááááááááááááá… – ordítottam.

– Áááááááááááááá… – visszhangozta.

A nő rikoltozott. A baseballsapkás.

Mint aki lidércet lát, úgy meredt a tükörképemre, amint ott ülök megnyúlt arccal, letolt gatyával.

– Jaj, anyám! – nyögtem az ajtó után nyújtózva. – Jaj! Anyám! Jaj…

11. fejezet

Éva

Egy pasas, aki a gatyáját rángatja. Mégis, mi egyébre számítottam? A látvány olyan elképesztő volt, hogy földbe gyökerezett a lábam.

Miután ott találtam Kornél nőjét csupán a samponom illatába burkolózva, pontosan láttam, mi elől menekülök. De azt elképzelni sem tudtam, hová.

Kornél sem volt kevésbé patológiás eset. A kapuzárási pánik minden tünetét felfedeztem rajta, hisztérikusan akart újra fiatal és jóképű lenni. Ritkuló hajával és vastagodó derekával valószínűleg összeomlott volna a letolt gatyájú, izmos, talán túlságosan is jóképű, narcisztikus pasas láttán.

Zsófival bűntudatosan sündörögtek körülöttem, mielőtt eljöttem.

– Jobban vagy, igaz? Jobban vagy, Vica? Visszajött a színed… Hát csak pakolgass. Az jót tesz a…

– Minek, Kornél?

– A… vérkeringésnek.

Szerettem volna újra a fürdőszobában lenni, és a maradék sampont a szemébe önteni. De csak a gardrób ajtaját vágtam ki dühödten, hogy a felső polcról lerángassam valamelyik bőröndöt.

Kornél azonnal ott termett.

– Mi? Elmész? Várj, segítek.

A szebb napokat látott bőrönd, amelyet még Kornél vett a Skála áruház végkiárusításán, szétterült a földön. Viharos gyorsasággal dobáltam bele, ami a kezem ügyébe akadt.

– A nyári ruhákért majd visszajövök.

Együttes erővel próbáltuk berángatni a cipzárt a régi, foltos piros bőröndön. Mint a régi közös nyaralásokon.

– Visszamész anyádhoz? – kérdezte együtt érzően.

A férfiak megdöbbentően empatikusak tudnak lenni az elhagyott nővel, különösen, ha az a távozásuk után visszatér a szülői házba, zárdába vonul, esetleg józan belátással előjegyezteti magát az „Arany alkony” nyugdíjas otthon egyik egyágyas szobájába.

Felnéztem, az arcunk pár centire volt egymástól.

– Nem megyek vissza anyámhoz.

Egyszerre a zsiráfnyakú csontos öklei tűntek fel a piros bőröndön, és ádáz küzdelembe kezdtek a viharvert cipzárral. Ő is borús arccal bámult.

– Figyu, de ugye, nem miattam…

Tettetett elképedéssel meredtem csíkszerű alakjára.

– Miből gondolod, hogy miattad?

– Bizti?

Nem jött ki több szó a számon.

Kornélt most már komolyan izgatni kezdte, hová indulok a behemót bőrönddel és a válltáskával. Elképedt tekintete megadta a távozáshoz szükséges lendületet. Talán egy kicsit többet is, mire a kukákhoz értem, legszívesebben előadtam volna a „Non, je ne regrette rien”-t. Ám ahogy becsukódott mögöttem a kapu, tarkón vágott a kilátástalanság. Úristen! Elköltöztem.

Amikor felébredtem, még nem is sejtettem, hogy két óra múlva itt hagyok mindent. Mindent, amit tizenkét év alatt felépítettünk. Rádöbbentem, hogy legközelebb valószínűleg a lakás eladásánál töltök majd huzamosabb időt ezek között a falak között. Nemcsak a nyári ruháim maradtak ott, hanem életem egy évtizede is, az összes emlékem.

Egy idegen nő a kádban elegendő okot ad erre?

Talán nem kellett volna ennyire felkapni a vizet. Talán, ha nagyvonalúan keresztülnézek a csajon, akkor Kornél hamarosan magától is rájön, hogy ez a tetovált csaj idegen eleme a fürdőszobánknak, én vagyok az, aki mindig is része volt, és része lesz az életének.

Mindig én voltam a józan lány, aki nem kombinálja túl a dolgokat. Magam sem tudom, hány és hány barátnőmnek magyaráztam el: ha egy férfi veled akar lenni, igazán veled akar lenni, akkor veled lesz. Ilyen egyszerű. És nincs semmi kifogás, dráma, pánik, magyarázkodás, sajnálkozás, másik nő, kamuzás, találgatás. Semmi „ha”, semmi „talán”, semmi „de”.

Kimondtam a legostobább és legigazabb mondatokat, amit ilyenkor mondani szoktak.

Vajon most miért nem éreztem igaznak ezeket az axiómákat?

Miután kinyitottam a súlyos, barna kaput, és kiléptem a forgalmas belvárosi utcára, megpróbáltam Szilvi tanácsa szerint az elengedést nem veszteségnek, hanem a szeretet érettebb formájának tekinteni.

Ám amint leraktam a bőröndjeimet a Kígyó utcai lakás előszobájában, beláttam, hogy ez nekem nem fog menni.

A lakás úgy festett, mint azok az elhagyott otthonok a CNN „Kommentár nélkül” képsorain. Természeti katasztrófák vagy terrortámadások után. Az előszoba vagy inkább hall hatalmasnak tűnt, de csupán kabátok, újságok, cipők tárolására használták. Az egyetlen berendezési tárgy egy régimódi csillár volt, hatalmas kristálycseppjei bánatosan csüngtek le a plafonról. Azonnal beleszerettem. Ide jöhetne alá az étkező. Egy tálalóval…

A következő pillanatban hangzott fel az artikulálatlan üvöltés. A hang irányába, balra kaptam a fejem, és megpillantottam egy kitárt tükrös ajtót, és a tükörben egy pasast, amint a vécén trónol. A legszörnyűbb látvány volt, ami valaha elém tárult.

Egy pillanatig néztük egymást, aztán védekezően maga elé kapta a kezét, és elkezdett az ajtó irányába rugdosni, én meg – azt hiszem, szintén üvöltve – kétségbeesetten sarkon fordultam, ám a kijáratot keresve véletlenül a konyhaajtót ragadtam meg. Ziháltam az amerikai stílusú hűtőre meredve, és magam sem értettem, mit keresek itt a bőröndjeimmel egy letolt gatyájú pasas konyhájában.

De azonnal bevillant egy másik pucér idegen, aki viszont az én lakásomban flangál. Vártam egy kicsit, és azon törtem a fejem, hogy lehetne a fénysebességnél is gyorsabban átcikázni a hallon, a nappalin, és bejutni valamelyik hálószobába.

Ez szerepelt a szerződésben: két hálószobás. Kiléptem a konyhából, és elszáguldottam a most már csukott vécéajtó mellett.

– Úgy alakult, ööö…, hogy mostantól élnem kell a lehetőséggel – mondtam jó hangosan, hogy a lakás minden zugában hallani lehessen. Szerencsétlen kísérletet téve annak jelzésére, hogy betoppanásom igazából nem nagy ügy.

Az újabb artikulálatlan üvöltés a lakás ismeretlen pontjáról érkezett.

– LEHETŐSÉG? AZ ÜGYVÉDEM RÖHÖGŐGÖRCSÖT KAPOTT!

Úgy döntöttem, lassan és türelmesen fogom helyesbíteni a téves benyomásokat, amelyeket keltettem. Én azért jöttem, hogy segítsek! Segítek ennek a sérült pasasnak túllendülni a holtponton. Nem tehetek mást, mint hogy kész helyzet elé állítom, így talán ő is megérti, hogy az élete megváltozott, és meghirdeti a lakást. Az anyja nem véletlenül adott nekem lakáskulcsot. Igen, hajlandó vagyok segíteni neki, hogy végre magára találjon!

Igyekeztem magabiztosan mozogni, magától értetődően viselkedni. Kerülgettem a szanaszét heverő cipőket, a padlón széthagyott poharakat, a szemem ide-oda cikázott, lázasan kerestem egy zugot, ahová lepakolhatom a cuccaimat.

A hatalmas nappaliból jobbra is, balra is nyílt egy-egy szoba. Némi habozás után behúztam a bőröndöket a bal kéz felőlibe, és becsuktam magam után a kétszárnyas ajtót.

– Mi? Mi a fenét művel? – bukkant fel vörös fejjel, szőke hajjal, most már tökéletesen felöltözve. – HÚZZON EL INNEN!

Kivettem a válltáskából a pumpát, a felfújható matracot. Remegő kézzel hajtogattam ki, beterítette a fél szobát. Gépiesen mozogtam, mintha semmi közöm nem volna a mozdulataimhoz. Lerúgtam a tornacipőmet, és elkezdtem pumpálni.

Éreztem, hogy egy pillanatra sem állhatok le. Vagy beköltözöm, vagy hazamegyek Kornélhoz és a csajához. Közbülső állapotot bajos elképzelni.

– Nyomatékosan felszólítom… – váltott hirtelen hivatalosra, és szélesre tárta az ajtót –, hogy hagyja el az otthonomat!

Kivette a nadrágja zsebéből a telefonját, és – mint valami helyszínelő egy krimiben – levideózta, amint a matracot pumpálom. Annyira komikus volt, hogy hirtelen megkönnyebbülés áradt szét bennem. Bármilyen riasztónak tűnt, ahogy ordibálva fölém magasodik, pontosan az a tehetetlen kisfiú volt, akinek az anyja leírta.

Felemeltem az állam, belenéztem egyenesen a kamerába, megnéztem őt magát is. Tökéletes ellentéte volt mindannak, amiről eddig azt képzeltem, hogy vonzónak találom. De az igaz, nem az elfogultság beszélt Édesből. Szőke, égnek meredő, kócos tincseivel, finom vonásaival, szögletes állával szinte már közhelyesen jóképű volt.

Kék szeme az arcomat szkennelte feszülten.

– Ez – mondtam, egy pillanatra sem megszakítva a matracpumpálást – egy ideje már az én otthonom is.

Ahogy az „otthon” szó elhagyta a számat, erős késztetést éreztem, hogy elbőgjem magam.

– Mire vár? – A pasas sötétkék szeme összeszűkült, hosszasabban nézett rám, mint azt kényelmesnek találtam. – Welcome drinkre?

Rólam általában lepereg minden szokásos férfihisztéria. Kornél mindig azt mondta, hogy különösen fegyvertelennek érzi magát, ha balhézunk.

De ez a pasas tényleg oltári dühös volt. Talán nem is volt eszénél. Arra összpontosítottam, hogy ez az őrjöngő idegen Édes fia, azé az Édesé, aki nem is olyan régen még párkapcsolati és öltözködési tanácsokat adott nekem. Már csak az anyja emléke miatt sem tehet kárt bennem.

Tapostam a pumpát, és igyekeztem nem gondolni arra, mit teszek, ha a matracágy egyszer csak megtelik levegővel.

A pasas elhúzott. Hallottam, ahogy csikordult a kulcs a zárban. Vagy ez valami trükk? Odaosontam az ajtóhoz fülelni, és hirtelen végtelen kimerültség zuhant rám.

Nem állhatok itt egész éjszaka a szobaajtóhoz tapadva! Vettem egy mély levegőt, és olyan halkan, amennyire csak bírtam, kinyitottam az ajtót. Szinte fájt a csönd. Amíg a pasas kint őrjöngött, volt tervem. Meg kellett húznom magam, és átvészelni valahogy az éjszakát.

Most, hogy kimerészkedtem, tanácstalanul néztem szét a kuplerájban. Szóval itt fognak a dolgaim rendbe jönni?

A hatalmas belmagasságú nappali valójában két részre tagolódott, mintha a legnagyobb szobát egybenyitották volna a hallal. Az első felében faltól falig könyves polcok álltak, előttük fura íróasztal benetton-zöld műanyag asztallábakkal, laptoppal. A dolgozónak használt előtért egy dossziékkal megrakott komód választotta el a szoba hátsó felétől. A széles lodzsaajtó előtt bőrkanapé terpeszkedett. A házimozi a választott szobám felőli falon függött, szemben a sarokban régi, füles fotel terpeszkedett, a falhoz simulva pedig egy pianínó állt.

Semmi közöm nem volt ehhez a Kígyó utcai lakáshoz. Ismeretlen káosz volt, szemmel láthatólag nem női, hanem férfi káosz. Bárhová néztem, széthányt, személyes tárgyak.

A magányrendetlenség valahogy saját nyomorúságos sorsomra emlékeztetett: örökké sértett anyámra, világgá futott húgomra, az exemre, aki elárult… egyetlen stabil pontja volt az életemnek. És az minden este kilenckor kezdődött!

A DVD lejátszó kijelzője szerint harminc percem maradt, hogy megtaláljam a távirányítót. Mázlim volt, hogy a komódra halmozott sportújságkupac alatt szinte azonnal ráakadtam. Eltökéltem, hogy megnézem a mai epizódot.

Én itt itthon vagyok, jogom van hozzá!

Elterültem a kemény, fekete, bagószagú bőrkanapén, és visszavágytam a nappalinkba. A Sohaférfit azalatt szoktam nézni, amíg Kornél a kórházban ügyel.

Vajon mennyit ügyel egy átlagos orvos? Mármint abban az értelemben átlagos, hogy nem kavar az ügyeleti szobában egy huszonéves medikával?

Vajon engem már minden korombeli férfi hibás árunak tart? Ez az új lakótárs is… amilyen elborzadva nézett…

Az elmúlt huszonnégy óra, a sok bőgés és a reklámblokk háttérből beúszó szlogenjei lassacskán szedáltak. Egy pillanatról a másikra egy nagy mályvaszínű nyugalom buborékban éreztem magam.

Édes jutott az eszembe és az élénk mályvaszínű blézere.

– Pakolásszál, kislányom! – hallottam a hangját a bal vállam felett. – Jót tesz az idegeknek.

Könnytől maszatos arcomat a hűvös bőr-és dohányszagú kanapéra tapasztottam, és arra gondoltam, nagyon kiborulhattam, ha már hangokat hallok. Biztosítótársaságnál dolgozom, egész nap számokkal, nem szoktam olyasmit hallani, ami nincs ott.

Elkezdtem szedegetni a földről a csipszes zacskókat és a poharakat, miközben a Sohaférfit bámultam. Ez volt az egyetlen kapocs, ami még összekötött a valósággal. Egy pasas, aki nőről nőre száll, és sehol sincs maradása. Igen, ez maga volt a realitás.

– Szilvi?

– Hol a francban vagy?

– Kicsit elhúzódott a költözés…

Csend.

– Csak nem?

– Mit nem?

– Hát tudod… – lehalkította a hangját. – Beköltöztél a facér pasihoz?

Körbenéztem a szobában, ahol már egész elfogadható rend volt.

– Gyakorlatilag betörtem hozzá. Igen.

Alig tudtam megállni, hogy hozzá ne tegyem: és máris hangokat hallok.

– Basszus… – mondta Szilvi csodálattól elfúló hangon.

– Figyelj csak, lehet, hogy a holnapi napot is kiveszem.

– Holnap? Holnap nem lehet. Tudod, hogy délelőtt tréning van.

A francba! Elfelejtettem.

– Csak az van, hogy…

A vonal másik végén fáradt sóhajtás.

– Itt most állj meg. Állj, mert csak egyszer mondom el, és azt akarom, hogy megjegyezd. Az irodán kívül mindenben melletted állok. De ha azt mondom, tréning, akkor holnap reggel kilenckor a tárgyalóban ülsz a laptopoddal, és…

– Hallucinálok – böktem ki végül.

Idegesen sandítottam a kanapé felé, mintha megbántódhatna a hang, hogy puszta hallucinációnak tekintem.

– Mi?

Elmekegtem a sztorit.

– Most azonnal el kell onnan jönnöd! – mondta Szilvi zordul.

– De…

– Ó, az isten áldjon meg! Ez a legdurvább mentegetés, amit valaha hallottam. Pedig elhiheted, volt néhány.

– Miféle mentegetés?

– Hát ez nyilvánvaló. A tudattalanod hallucinációs tüneteket produkál, csakhogy ne kelljen kimondanod, hogy ez a pasas is elviselhetetlen.

– A pasas elviselhetetlen! Na, várjál csak – hökkentem meg. – Miért mentegetném én előtted a…

– Kornélt is mentegetted.

– Én nem mentegettem!

– Ezt csak azt jelenti, hogy nő vagy. Minden nő mentegeti a férfiakat, azért nem küld sms-t, azért nem hív, azért nem akar elvenni… a túlélés érdekében alaposan alábbhagytak az igényeink. Dialektikus válaszokat keresünk, miközben Kornél egyszerűen csak egy másik nőt akart.

Vettem egy mély lélegzetet.

– Szilvi, visszahívhatlak később?

– Nekem ne gyere ezzel az eszement tartási szerződéssel. Fontos, hogy legalább magadnak elismerd, itt bizony döntés született. Beköltöztél egy másik pasashoz.

Megvádolt, hogy még magammal is elhitetem, hogy nekem egy lakás kell. Holott valójában egy újabb önimádó pasas.

– Nézd csak meg Johnny Deppet és Vanessa Paradis-t! A „nem számít a papír” párok védőszentjei!

Eltartottam a telefont a fülemtől, de még onnan is hallottam:

– …Amint a nő betöltötte a negyvenet, a hét évvel idősebb pasija szerelmes levelekkel kezdett bombázni egy huszonhat éves nőt. Kézzel írt szerelmes levelekkel! El tudod ezt képzelni? Csak az a kérdés – mondta, és jelentőségteljes szünetet tartott –, hogy kit hibáztatunk? A férfiakat, akik megtehetik? Vagy a nőket, akik hagyják?

Ez valóban drámai kérdés volt, de én mostanában már nem házas akartam lenni. Beértem volna egy kulcsra zárható szobával is.

12. fejezet

17 629. Adam Sz. (Budapest, Hungary) NDE

„Most már tudom, hogy nem fogok a mennybe jutni. Mindennap ott vagyok. Ez másik dimenzió, igen, de csak hagynom kell, és bármelyik pillanatban visszatalálhatok arra a helyre. Azt nem írhatom, hogy csak akarnom kell, mert ha akarom, sohasem sikerül. Hagynom kell. Mint amikor elhánysz valamit, és nézed és nézed újra ugyanazokat a helyeket, aztán amikor a tízedik alkalommal kirángatod a fiókot, egyszer csak ott van. Nem oda varázsolódott, hanem mindvégig ott volt, csak korábban nem vetted észre.

Az emlék nem halványul.

Élénkebben emlékszem távozásom pillanatára, mint bármi másra az életemből. Felsejlett előttem, hogy van egy másfajta valóság, mint amilyenben korábban éltem.

Egy bizonyos határon túl azonban nem jutottam. Valahogy úgy éreztem, hogy olyan dolgokat hordozok magamban, amelyek egyszerűen nem mehetnek be oda. Amit eddig csináltam, azt le kellene tennem, mielőtt továbbmegyek. Úgy lenne jó.

Nem éreztem semmilyen kötődést ahhoz a testhez, amelyik 36 éven át én voltam. Végre igazán erősnek és szabadnak éreztem magam, a testem ezzel szemben sérültnek, picinek, erőtlennek tűnt. Csak ott feküdt, és nem volt semmi jelentősége.

Hogyan is tudná az a kis jelentéktelen izé befogadni azt, amit most érzek? Ezen tűnődtem, amikor megjelent egy női arc. A múltból? A jelenből? A jövőmből?

Elöntöttek az érzelmek, kezdtem egyre jobban és jobban érzelmileg belesodródni, de aztán nagy nehezen visszahúzódtam, és leválasztottam magam…”

13. fejezet

Ádám

Fel-alá sétáltam a Ferenciek tere és a Váci utca között, egyik cigiről a másikra gyújtottam, olyan kiábrándult értelmiségi arccal, ahogy a hetvenes években készült magyar filmekben szoktak. Arcomba csapott a csillagos novemberi éjszaka. Baromi ideges voltam, órák óta a saját lakásom ablakát lestem; ki volt világítva.

Az ablaktáblán megcsillanó fény alapján a nő az én nappalimban az én tévémet bámulta. Nem hittem a szememnek. Kilenckor adják a Sohaférfit, mi van, ha azt nézi? Ez annyira groteszk vízió volt, hogy még ebben a nyomorúságos állapotomban is elvigyorodtam.

Amilyen reményt vesztett a csaj, akár a sorozat célcsoportjából is jöhetett volna.

Először láttam baseballsapka nélkül. Madárcsontú nő volt, az a típus, akire kétszer kell ránézni, hogy észrevedd. Nem viselt sminket, semmi feltűnőt. Egy szinte fehérre koptatott farmert és bő barna pólót viselt, talán csak a tömérdek sötét haja, ami újszerű volt rajta. Meg a mandulavágású szeme, ahogy barackmaggá kerekedett. Zölden, tükrösen csillogott, ahogy rám nézett.

Szép volt, igen, de hiányzott belőle a dög. Inkább bájosnak mondanám, ahogy remegő kézzel dühöngött. Van az a verébszerű francia színésznő, kicsit arra hasonlít, de a haja hosszú és egyenes szálú. A stílusa sem túl csábító, mintha a gyerekosztályról öltözködne. És a sapkák. Férfiakon is kiábrándító, nőről nem beszélve. Főleg, ha valakinek ennyi haja van.

Mintha csak beintettek volna neki, a csaj feje megjelent az ablakban. Szélesre tárta, mélyen kihajolt. Kikémlel a lakásomból, mint egy várkisasszony, én meg a néma, kivilágított kirakatok előtt, az utcán fagyoskodom…

Kisasszony, egy salto mortale? Sok mindent megoldana közöttünk!

Ahol Isten becsuk egy ajtót, ott mindig kinyit egy ablakot! Vagy fordítva? Az ablakot csukja be, és az ajtót nyitja ki? Inkább csak a dallama maradt meg a fejemben az anyucizmusoknak, a pontos szövegük soha.

Sajnos előttem egyetlen ajtó sem látszott kitárulni. Az utca sötét volt és kihalt, csak messziről szűrődött ide a részeg turisták röhögése a Flashdance bárból.

Az egyetlen, ami visszatartott, hogy kihajítsam ezt a nőt a meleg lakásból, anyám volt. Nehéz megmagyarázni, valahogy szentségtörésnek éreztem. Elbizonytalanított a tudat, hogy Édes utolsó akaratának ellenszegüljek.

Ha racionálisan végiggondoltam, akkor nyilvánvalóan manipulálta, és most engem is manipulál ez a nő. A szó szoros értelmében kihasználta, hogy volt gyerekszobám. Birtokon belül érezte magát, tévét nézett, miközben én nem zuhanyoztam, egy sort sem írtam, és fogalmam sem volt, hol fogok éjjel aludni. Nemcsak a lakásomat, a munkahelyemet is bitorolta, igen, életem minden területén kárt okozott nekem! Anyám halála után keményen tartottam magam, de minden egyes óra, amelyet ez a nő a lakásban tölt, közelebb visz az anyagi és lelki összeomláshoz. Nem tudom Szotyola tisztában van-e ezzel? Azért megnézném, mennyire lenne toleráns, ha az ő irodájába költözne be egy szélhámos…

Végigloholtam a Váci utcán a parkolóházig, kocsiba vágtam magam, és áthajtottam a városon. Éppen a háza előtt találtam parkolóhelyet. Megnyomtam a dr. Eördögh feliratú csengőt. Semmi.

Hogy a nyűbe tud most nem otthon lenni, amikor mindig otthon van? A nejével. Így hívta.

Mióta felesége volt, Szotyolát már nem lehetett csak úgy felcsöngetni vagy elhívni valahova. Pedig egyfolytában otthon ültek. Ráadásul az irodája is ott volt a szomszédban. Az estéi a nejét illették meg. Hiába, a házasság másik életforma…

Csengettem még egy kurtát, aztán sebzetten az autómhoz kullogtam.

– Ki a fene… Ádám? – üvöltött le a sötétségbe Szotyola. – Mit csinálsz te itt?

Úgy tűnt, ez az ablakok éjszakája.

Legyintettem, és a fülemhez emeltem a kezemet, jelezve, hogy inkább majd felhívom.

– Most hova mész? Szórakozol velem? – bődült el. – Minek csengettél?

– Bocs… öreg, hagyjad. Késő van. Húzok vissza a semmibe.

– Aha. És mik a hosszú távú terveid?

Hátrarándítottam a nyakamat, és a sötét házat kezdtem kémlelni. De nem láttam.

– Hol vagy?

Nem felelt, de meghallottam a kapucsengő búgását.

– A negyedikre gyere – mondta rezignáltan.

Két másodperc múlva már az ajtajukon kopogtam bűnbánóan rövideket. Ahogy kinyitották az ajtót, a lakásból tejeskávés hagymaszag és valami furcsa bűz elegye csapott meg. Kinga állt előttem, elfeküdt, melírozott hajjal, sötétzöld plüss köntösben. Egy alvó gyereket tartott a karján.

– Nahát, bocs… – mondtam – Bocs.

– Ő itt Csenge – suttogta Kinga. – Még nem is találkoztatok.

– Nahát… – ismételtem. Mi mást lehet mondani egy rózsaszín foltra?

Előkerült Szotyola, karikás szemekkel, foltos, sötétkék tréninggatyában.

– Mit álldogálsz odakint! Gyere. Gyere be.

Megkérdeztem, nem akar-e inkább lejönni, hogy igyunk egy sört, de azt mondta, hullafáradt.

Elvigyorodtam.

– Csak nem elmentetek tegnap még a fiúkkal a Fradi–MTK után? Mi, Szotyola?

Megrázta a fejét.

– Nem. Nyolchónapos ikreim vannak.

Ránéztem a rózsaszín, kövér foltra. Kinga szolgálatkészen perdült egyet. A gyerek feje alatt pelenka volt hajtogatva, teljesen egyértelmű funkcióval, mert fogatlan szája folyamatosan eregette a nyálbuborékot.

– Őőő… na, és hol van?

– Ki?

– Üm. Izé… – fejemmel a gyerek felé intettem – A másik?

– Milán? Nyugodtan alszik. Látod, mi férfiak tudjuk, mi az illem.

– Aha. Na, és te?

– Megvagyok. Vagyogatok.

A rózsaszín ded közben rám nézett, a feje vörösödni kezdett meg torzulni, és olyan hangot adott ki, amilyet még soha nem hallottam és nem is szeretnék újra hallani. Úgy értem, nem olyan gyerekszerűt, hanem valami ősi, mély, panaszos nyöszörgést.

Az egész előszoba felbolydult. „Kakika lesz!”. Összenéztek. „Tuti, hogy kakika” rikoltották, és beözönlöttek az oldalsó szobába.

Egy darabig álldogáltam, aztán bementem a nappaliba, odébb nyaláboltam a kanapéról néhány élénk színű műanyag vackot, szörfölgettem a csatornák közt, és bámultam a Viva tévén a bulizó csajokat.

Egyszerűen nem fért a fejembe, hogy képes Szotyola így élni.

Úgy háromnegyed óra múlva fáradt, de diadalmas arccal kerültek elő, és végignyúltak a kanapén.

Kingának ahhoz még volt esze, hogy cinkos mosollyal rákérdezzen, nincs-e valaki komoly a láthatáron.

– Ismertek…

– Ha mégis családszagra vágynál – nyújtóztatta párnás testét önelégülten –, hozzánk bármikor jöhetsz.

Véletlenül tudom, hogy Szotyola egy pro és kontra listával döntötte el, megkérje-e Kinga kezét, vagy inkább visszamenjen a Lovemail-re vadászgatni. Most mégis képes volt úgy pislogni rám a felesége mellől, mintha valami mentális problémám volna, csak mert nekem rendszerint több kontra jött ki.

– Tudod, kicsit aggódunk. Miattad. Az utóbbi időben.

Nem tagadom, Édes halála után közvetlenül kicsit rá is játszottam az elveszett, magára maradt férfi szerepére, de nem akartam tovább az odavetett szánalommorzsákat csipegetni.

Meg akartam kérni Szotyolát, hogy négyszemközt beszélhessünk, de abban a pillanatban Kinga szabályosan horkolni kezdett. Úgy harsogott, zsigereken átdübörögve, mint az imént a porontya.

Istenem, Szotyola elveszett ember. Elvesztette a saját hangját.

– Hát nem szolgaság férfinak lenni? – vigyorogtam rá.

Nekivetette a fejét a háttámlának, és lehunyta a szemét.

– Mondani akartál valamit.

Itt volt az ideje, hogy végre az ügyre koncentráljunk.

– Figyelj, tulképp én most az ügyvédhez jöttem. Ha nem volna fontos, nem törtem volna rád. Tarthatatlanná vált a helyzetem.

– Aha. Igen. Pontosan milyen szempontból tarthatatlan?

Kinyitotta az egyik szemét, és úgy nézett fel rám, mintha sohase látott volna azelőtt. Hát hülye ez? Megpróbáltam olyan türelmesen és tagoltam előadni, mintha az ellenszenves csecsemőnek magyaráznék.

– Szóval ott egy nő – összegezte szinte számon kérő hangon –, aki főz, mos, takarít rád, elalszik a vendégszobában egy matracon. Ezt nevezed te tarthatatlannak?

– Mit beszélsz?

– Mások ezért emberkereskedelemre vetemednek, benarkózott ukrán asszonyokat rejtegetnek a lakásukban!

– Kurvára vicces vagy. A csaj azt állítja, hogy anyám a nevére íratta a lakást. Ez egy szélhámos.

– Láttam a papírokat.

– Figyelj, öreg, egy korrekt ügyvédi véleményt kérek. Egy szimpla papírost. Amíg az nincsen, nem merem hívni a rendőrséget.

– Jaj, ne, Ádi. Jézusom. Az Isten szerelmére!

– Igen. És ne gyere nekem azzal, hogy cseréltessem ki a zárat, mert megpróbáltam, és az nem olyan egyszerű. Ezeket a hipermodern biztonsági szarokat nem lehet csak úgy kipakolni. És mi a faszért mondtad, hogy ha eszem a kajából, az ráutaló magatartás?

– Fogd már be! – kiabálta fojtott hangon, és úgy dörgölte az arcát, mintha ki akarná radírozni. Kinga hörögve felnyögött, miközben a szája lefittyedt.

Vajon minden nőből, akit fel akarunk szedni, ilyen horkoló gép lesz?

– Figyelj – mondta Szotyola zordul, miközben mechanikusan simogatta felesége frottírzoknis lábfejét. – Utánanéztem.

Izgatott lettem.

– Igen? És?

– Próbáld elfogadni. Ez anyukád döntése. Erre a nőre íratta a lakását.

– Ezt nem hiszem el! – kiabáltam. – Ezt sikerült az összes jogi tudományoddal, az állítólagos szakvizsgáddal és praxisoddal kiderítened? Bassza meg!

Kinga a fülére szorította az egyik díszpárnát. Talán színlelte, hogy alszik? Nyilván tudta előre, hogy Szotyola mivel próbál majd megetetni…

– Tudom, elsőre durva. De tied a haszonélvezeti jog. Nem tud kirakni.

Jézusom. Hat hetet elvesztegettem emiatt az impotens ügyvéd miatt. Hat hétig nem csinált semmit!

Felpattantam a kanapéról, és menekültem. Nem akartam tudni a kölykeikről, nem akartam mosolyogva bámulni ezt a két embert, a monogámia antireklámját.

Egy normális ügyvédet kellett kerítenem.

– Figyelj – szólt utánam erőtlenül. – Tudom, hogy nehéz…

Ó, hogyne tudná. Talán ő is elveszítette az elmúlt hónapokban az anyját és a lakását? Még csak fel sem emelte a seggét arról a kurva kanapéról!

– Fussál, Ádám! Fussál csak. Anyukád nem véletlenül döntött így. Gondolkodjál.

– Mi? – perdültem vissza ugyanazzal a lendülettel a nappaliba. – Hogy mondod, kicsi barátom? Min gondolkodjam én?

Kinga a szája elé tette a mutatóujját. A hülye tehén.

– Hát csak azon, kicsi barátom – mondta Szotyola, miközben feltápászkodott a kanapéról –, hogy szegény anyád egész életében azért küzdött, hogy felneveljen. De sajnos, nem sikerült neki – már az ő orrcimpája is remegett.

Szó nélkül sarkon fordultam. Éppen olyan erős boldogtalanság áradt Szotyolából, mint az egész lakásból. Hagyma, tejeskávé és babakaki szagú boldogtalanság.

Felőlem itt poshadhat halála napjáig kopott átlagpasasként.

Még mindig könnyebb egy lakást szabaddá tenni, mint egy embert!

– Tudod, Ádám… – kiabált utánam a lépcsőházban. – Ez volt az utolsó kétségbeesett kísérlete! Hallod! Fogadd el. Egyszer még hálás leszel ezért…

14. fejezet

Dr. Eördögh

Harmincheten voltunk az osztályban. A hetvenes években szinte minden családba kettesével, hármasával érkeztek gyerekek, Ádámmal az volt az egyetlen közös vonásunk, hogy mi mindketten szabálytalanul egyedül voltunk. Mint később kiderült, ez így nem volt teljesen igaz. De azért Ádám úgy viselkedett, mintha ő volna a világ egyetlen Ádámja, és az emberek hajlamosak voltak ezt el is fogadni tőle.

Az anyukája kiváló menedzsernek bizonyult, valahányszor megjelent az iskolában, és ez elég sűrűn megesett, mert Ádám sorra vitte haza az igazgatói intőket, akkora felhajtást csapott a fia körül, hogy még a tanárok is kezdték VIP-kategóriájú tanulóként kezelni. Kicsit megváltozott a hangjuk, ha névsorolvasásnál a Szelőczey Ádámhoz értek.

Legnagyobb balszerencsémre apám és az ő apja társak voltak az ügyvédi irodában. Első nap együtt cipeltek be minket a suliba, egymás mellé is ültettek a padban. Mit tehet egy hatéves gyerek? Tudomásul vettem, hogy apáink öröksége ránk száll, pedig magamtól biztosan nem ültem volna Ádám mellé. De az igaz, hogy együtt lógni Ádámmal olyasfajta fáradságos, stresszes, állandó elfoglaltság volt, ami megtérült. Határozottan jót tett az osztálybeli ázsiómnak.

Az anyja mintha mindig is neheztelt volna rám amiatt, hogy a fia körül létezem, egy padban ülök vele, és rontom az összképet.

Ezért is lepett meg, amikor felkeresett az irodámban. Azonnal megismertem.

Magas, szőke, hosszú lábú, alig hatvanéves, kifejezetten szép asszony volt. Kétségbe esve ragaszkodott is ehhez a külsőhöz. Ádám nyilvánvalóan ráütött. Az apjának nem volt kimondottan előnyös a külseje.

– Óóóó, Lacikám. Micsoda iroda! – áradozott Szelőczeyné. – Hogy megemberesedtél. Komoly férfi lett belőled…

A szeme sarkából leste a hatást. Mindenki számára nyilvánvaló, hogy ritkul a hajam, és nő a testtömeg-indexem, ha ezt még világgá is kürtölik, nem könnyű belőlem baráti árat kicsikarni.

– Kezét csókolom, Szelőczey néni.

– Hát megismersz? – turbékolta, és úgy nézett rám, mintha csecsemőkoromban szakítottak volna el tőle, és most harminchat év után rám akadt volna a Vöröskereszt. – Hogy ti milyen édesek voltatok együtt! Meg kellett benneteket zabálni! Emlékszel, még amikor Ádikám, azzal a kis szőke fejével…

Ugyanaz a téma végtelen számú variációban ismétlődött. Ádám szőke feje védjeggyé vált a nyolcvanas évek belvárosi fiataljainak körében, mindjárt a Lacoste, a Benetton, meg a Playboy embléma után.

Hetedikesek voltunk, amikor – megszakítva egy kémiaórát – filmesek rontottak be az osztályba, gyerekszereplőket kerestek egy filmhez, és Ádámot ott helyben ki is választották – főhősnek. Ez senkit sem lepett meg különösebben, borítékolhattuk volna, hogy Szelőczey Ádám közöttünk a legfotogénebb, kizárólag időhúzás kedvéért mentünk bele a gyerekszereplő-válogatós játékba, mert aznap éppen szerves vegyületekből feleltettek.

Ádám már azelőtt is híres volt. Legalábbis a mi iskolánkban mindenki ismerte. A forgatást megelőző két hónapban viszont úgy mászkált a folyosón, mintha máris nyomtatásban közölték volna az Ifjúsági Magazin címlapján. Ez volt az a két hónap, amikor smárolni kezdett az Abodi Dórával. Azt mindenki tudta, hogy Abodi Dórinak voltak a legnagyobb dudái, ám arról senki sem tudott, hogy azonkívül van egy négyéves kisöccse is, aki átlagosan kéthetente hurcol haza valamilyen gyerekbetegséget az óvodából.

Ádám négy nappal a forgatás előtt lett bárányhimlős, karanténba került, egy balettintézetes srác ugrott be a helyére.

Vártam, nagyon vártam, milyen lesz az első napja a suliban a bárányhimlő-karantén után. Bús, sztoikus mosollyal nézett a lányokra, akik azonnal körbevették, nem győztek hitetlenkedni, rajongani és sajnálkozni. Ha eddig csak egy szépreményű színész volt, most Robert De Niróvá vált.

Igen, Ádámot határozottan mítosz lengte körül.

– És te, fiam? – zihálta Szelőczey néni. – Bizonyos vagyok benne, hogy megnősültél már.

Enyhe rosszalló hangsúllyal mondta, mint aki nem is vár tőlem eredetibb megoldást. Visszatért a gyerekkorból ismerős, megszokott érzés, hogy mindent helytelenít velem kapcsolatban.

Ádámmal hébe-hóba legurítottunk egy sört, ott volt a legénybúcsúmon. Amikor az esküvőn odajött gratulálni, átnyújtott egy üveg whiskyt fájdalomdíjként, aztán tanácstalanul Kingára nézett, mint akit váratlanul ér, hogy még egy ünnepelt is jelen van a ceremónián.

– Bizony, bizony, Szelőczey néni, mindjárt két gyereket is produkáltunk… – motyogtam az ölelésében fuldokolva. – Egyszeri nekifutással.

– Atyám az égben! Te mindig is olyan megfontolt fiú voltál. Hát történetesen éppen emiatt fordulok most hozzád, Lacikám.

Hellyel kínáltam a fotelban, aztán visszamenekültem az íróasztalom mögé.

– Ezt hogy tetszik érteni?

– Hát tudod, van nekem egy kisfiam, akinek te… mindig is a példaképe voltál.

Jobbnak láttam, ha erre most már tényleg nem szólok egy szót sem.

– Ismered Ádit. Az ő bohém természetét.

Azt véltem hallani, hogy baszós természetét, gondolom, nem véletlenül. Persze bohémnek is lehet mondani. Ádám úgy találta, hogy abban a hét hétben, amíg majdnem gyereksztár lett, örökre beírta magát a filmművészetbe. Hetedikes kora óta forgatókönyveket akart írni, nyilván úgy gondolta, hogy ez olyanfajta alkotói tevékenység, amely elé semmiféle fertőző betegség nem gördíthet akadályt.

Egy semleges, minden anyai fül számára elfogadható válaszon törtem a fejem.

– Ádám nem hajlandó felnőni…

– Hát éppen ez az! – mondta elkeseredetten. – Ott rostokol egyedül abban a lakásban.

Erre előadott egy zavaros, hajmeresztő történetet, amilyennel még soha ügyvédi praxisom során nem találkoztam. Eltartási szerződést kívánt kötni a fiára, mert nem bízott a nőszerzési képességeiben. Nagyon komoly összeget áldozott erre a tervre, gyakorlatilag minden ingó és ingatlan vagyonát.

– Az igaz – adtam kitérő választ. – Ha rajta múlik, egész életében ott rostokol…

– Nem tehetnénk ez ellen valamit?

Az arcán várakozó mosollyal ült a fotelban, mintha az lenne a természetes, hogy felugrom, és üdvözült arccal nekilátok szerződést írni.

A kényes ügyre való tekintettel ragaszkodott a kiemelt tiszteletdíjhoz. Azzal fenyegetett, hogy ha nem fogadom el, a dupláját ajánlja egy vadidegen ügyvédnek. Nem nagyon tartottam valószínűnek, hogy épeszű ember elvállaljon egy ilyen ügyet. A tartási szerződések legfontosabb eleme ugyanis éppen a bizalmi viszony. Hogy az eltartott csak személyesen veheti igénybe. De Szelőczeyné ragaszkodott hozzá, hogy valamilyen szerződéses formát kitaláljak, az egész ügyet lelkiismereti kérdésnek tekintette. Komoran hallgattam. Esetleg egy öröklési vagy életjáradéki szerződést tudtam volna számára elképzelni, ahol a fiút kell ellátni, és az anya által protezsált nő a kedvezményezett. Normális esetben a házastársra szokták az ellátást örökíteni. A legtöbb ügyvéd általában kerüli az ilyen szerencseszerződéseket, ahol a szolgáltatás és az ellenszolgáltatás aránya meglehetősen bizonytalan.

Törtem a fejem, hogyan lehetne ebből az ügyből sértődés nélkül kihátrálni. Elképzeltem Ádámot, amint megtudja, hogy szó szerint összezárták egy nővel.

– Tehát… annak a lánynak a nevére akarja íratni a lakást?

Felpattant a fotelből, kitárta a karját, és egyenesen felém tartott.

– Nagyon, nagyon megnyugtatnál, Lacikám. – Megragadott és magához szorított, könnyezett is kicsit. – Arra az esetre, tudod, ha velem… khm… valami történne. – Amikor kikísértem, az ajtóban még egyszer megragadta a kezemet. – Ne hagyd magára Ádámot! Találj ki valamit, fiam! Tudom, furcsa lesz, amit most mondok, de csak te vagy neki!

Hamarosan nyakig benne leszek Szelőczey Ádám kusza magánéletében, és nem tehetek ellene semmit.

– Micsoda egy ribanc!

Anyám, karján az egyik ikremet ringatva izgatottan járkált fel-alá a szobában. Határozott mozdulatokkal pelenkáztam a másik ikremet. A fiúgyerek hamar megtanítja az embert tartani a tempót, különben kaphat az arcába.

– Csak a fiát félti.

– És pont az én fiamnál félti? – csattant fel. – Pont az én fiam irodájában? Komolyan mondom, ehhez pofa kell…

„Pofa kell, pofa kell…”, dúdolgattam a fiamat ringatva, aki elégedetten nyugtázta. Azt is nagyra értékelte, amikor a párologtató használati utasítását alakítottam át altatódalnak. Abban bíztam, hogy anyám haragját is sikerül valahogy elringatnom, mielőtt lángvörös arccal kirázza a szuszt a lányomból.

Ádám, Szelőczey néni, az egész Szelőczey család érthetetlen módon irritálta anyámat, holott nem egy olyan fiatalkori képet láttam a szüleimről, ahol Ádám szüleivel nyaralnak, söröznek, piknikeznek a pléden, körbeállnak egy Wartburgot, vagy együtt köszöntik az 1975-ös évet. Én ezt mindig is természetesnek találtam, elvégre apám és Ádám apja együtt nyitották az irodájukat abban az időszakban, amikor az ügyvédek munkaközösségben praktizáltak.

Az utolsó közös kép, legalábbis az utolsó fellelhető közös kép az 1988-as iskolai farsangon készült, akkor a szülők már minket állnak körül Ádámmal, nem túl őszinte mosollyal. Mindig is éreztem anyám fortyanó dühét, de anélkül, hogy beavatott volna az évek óta titkosított Szelőczey-akta részleteibe sajnos nehezen tudtam felhergelni magamat. Kis, színes hírnek szántam Szelőczey néni látogatását, nem voltam felkészülve rá, hogy kevés híján kirázza a gyerekemből a szuszt miatta.

Talán a legjobb lett volna valamilyen ürüggyel visszamondani Ádám anyjának megbízását, ennél zűrösebb, kuszább ügy nem is szakadhatott volna a nyakamba. Minden oldalról katasztrófagyanús volt.

Ádám nyilván egy életre megszakít majd velem minden kapcsolatot, ha megneszeli, hogy segédkeztem az anyjának fia örökségének az eljátszásában. Anyám mimózalelkét is sikerült felzaklatnom. Kinga is óva intett attól, hogy keverjem a barátságot az üzlettel. A legnagyobb katasztrófa azonban a számomra legkevésbé fontos és értelmezhető szereplő, Szelőczey néni irányából fenyegetett.

Anyám felhorkant.

– Most azonnal felhívod, és megmondod neki, hogy nem vállalod az ügyet.

– Anya – mondtam tárgyilagosan –, majd végiggondolom, hogyan mászom ki ebből.

– Majd végiggondolod? Azt akarod, hogy itt helyben infarktusom legyen?

Minden családi ebéden bedobta az infarktust, személyes sértésnek vette, hogy végül szegény apámat vitte el a szíve 2004-ben. Azért együtt érzően fújtam egyet.

Anyám visszatette a lányomat a kiságyba, pár pillanatig tétován állt, vastag, arany jegygyűrűjét babrálta a gyűrűsujján, majd fájdalmas arccal, mint aki szörnyű kínokat áll ki, lehunyta a szemét.

– Jól van, fiam, akkor elmesélek neked valamit. De előbb tedd le azt a gyereket.

15. fejezet

Éva

A lakás annyira idegen és sötét volt, hogy szinte kongott a szoba, ahogy az alacsony matracon feküdtem. Ilyen lehetett Jónásnak a cethal gyomrában.

A pasas, akinek az életébe be kellett furakodnom, megfutamodott, mint egy nyafogó kisfiú a játszótéren. Ott álltam értetlenül, megalázottan, kezemben a játék vödrömmel, pedig az anyukája azt ígérte, hogy játszhatunk papás-mamást…

Szilvit megdöbbentette, hogy még csak nem is találkoztam vele, mielőtt az ellátására szerződtem. Valahányszor rákérdeztem Édesnél, hogy mégis mit szól az ötlethez az érintett, nem kellene-e megismerkednünk vagy ilyesmi, mindig erősködött, hogy Ádámmal nem lesz gond, és majd a közös vasárnapi ebéden bemutat bennünket.

„A fiamnak egy szava sem lehet! A legfantasztikusabb lehetőséget szereztem a számára!”

A közös vasárnap ebéd egyre csak csúszott, Ádám folyton dolgozott, Édes pedig gyengélkedett, egy időre állítólag kórházba is került.

Amilyen liba vagyok, nem mertem jobban nyomulni, nehogy félreértse, hogy miután hosszasan megtárgyaltuk nyomorúságos elhagyott asszonysorsomat, mindenáron meg akarom ismerni a fiát… Még akkor sem mertem a személyes találkozóval előhozakodni, amikor egy hétfő délután Édes felcipelt az ügyvédhez. Ha az ügyvédnek nem hiányzott Ádám, hülyén vette volna ki magát, hogy pont én ragaszkodom hozzá.

Végül Édes is eltűnt, hetekig, hónapokig nem jelentkezett, a mobilját sem vette fel. Kezdtem azt hinni, hogy meggondolták magukat, vagy valami hihetetlenül ciki átverés van a dologban, de a belém nevelt jó kislány még mindig berzenkedett az ellen, hogy visszamenjek az ügyvédi irodába, és Édes háta mögött kérdezősködjem.

Aztán egy napon dr. Eördögh maga jelentkezett. Azt mondta, még a hagyatéki tárgyalás előtt sürgősen beszélnünk kell.

Hagyaték? Tompán visszhangoztam a szót. Belém hasított valami, az orromat is facsarni kezdte. Megjelent előttem a nő a padon, ahogy beletúr a retiküljébe, és csak beszél, beszél… Verőértágulata volt.

Eszelős értetlenséggel bámultam az ügyvédre? És én most mit csináljak?

A nő nagylelkűsége zajos volt, felkiáltásokkal és sóhajokkal, no meg azzal az erőszakoskodó ajánlattal, hogy esküdjem meg, gondját viselem a fiának. Na de néhány havi felületes egyeztetés után meghal nekem!? Dr. Eördögh szerint az ilyen tartási szerződésekben eleve benne van az úgynevezett szerencse-elem.

Elsírtam magam. Úgy tekintettem erre az idő előtti elhalálozásra, mint súlyos szerződésszegésre. Hiszen még át sem tudtam rendesen gondolni. Végighallgattam azt a szegény nőt, aztán a szimpatikus ügyvédet, és aláírtam néhány papírt.

Miért van az, hogy azonnal reagálok minden makacs kérésre?

Feldúltan távoztam dr. Eördögh irodájából. Csak miután rádöbbentem, hogy képtelen vagyok Kornéllal egy fedél alatt élni, döntöttem úgy, hogy utólagosan nem tekinthetem semmisnek egy anya utolsó kívánságát.

Beköszöntött a december. Számomra az új évszakok első napjai mindig keserédesek, melankolikusak. A természet minden egyes évszakváltásnál finoman átfordítja az életünket egy következő fejezetbe.

Kornél minden újabb húzásával arra tanított, hogy néha a változás kevésbé ijesztő, mint a bénultság.

Tizenkét évvel ezelőtt, amikor megismerkedtünk, úgy mentem haza a jégpályáról, hogy már a küszöbön bejelentettem anyámnak és a húgomnak, hogy találkoztam a leendő férjemmel. A mi otthonunkban nem kergetnek leányálmokat. A húgomat sem vette senki feleségül. Az anyámat sem. Apám elhagyta a születésem előtt. Ugyanez megismétlődött a húgom születésekor, az ő apja terrorizált bennünket, még terhesen is megütötte anyut. Szerencsére még a szülés előtt viharos szerelembe keveredett egy körúti butikos nővel, és lelépett.

Innentől fogva hárman éltünk anyámmal és a húgommal. Nálunk nyugi volt, pedig akkoriban sok osztálytársam élt amolyan konszolidált, rántott csirkés családi pokolban. Kedvenc vasárnap délutáni vitatémánk, hogy hogyan lehet olyan nővé válni, aki elég értékes ahhoz, hogy egy férfi hosszú távon is megtartsa.

Mióta kiderült, hogy Kornél nem szándékozik engem hosszú távon megtartani, új szempont jutott az eszembe: hogyan lehet olyan férfit találni, akit én találok elég értékesnek?

Akárhány hosszú éven át volt Kornél az álomvőlegényem, a végén csak sikerült rávennie, hogy randevúzzam a valósággal.

Éjjel fél három volt, amikor a pasas kivágta a bejárati ajtót. A mobilom ott villogott a matrac mellett a töltőn, így pontosan láttam. Becsörtetett a nappaliba, ledobta a cuccait, bekapcsolta a tévét a szomszédos falon, és úgy hagyta. Pár percre rá bekapcsolt valami gépet is, a hangja alapján a kapszulás kávéfőző lehetett.

Remek.

Szükségem volt alvásra, rettentően nagy szükségem volt IDŐRE, amíg rendeződnek a dolgaim. Odaosontam az ajtóhoz. Egy póló volt rajtam, kapkodó mozdulatokkal, mint egy katona a hajnali bevetésen, lófarokba gumiztam a hajamat, és magamra rángattam a farmeromat.

– Pssszt…

Láttam magamat az ajtóhoz lapulva, és szánalmasnak találtam. A pasas nyilvánvalóan direkt csinálja. Ez az ő konfliktuskezelési technikája. Ki akar készíteni.

– Halkítsa le! – üvöltöttem ki félálomban.

A zene dübörgött tovább.

Felálltam az ajtó melletti könyvespolcra, óvatosan kinyitottam az ajtót, rádobtam a tetejére egy plédet, majd gyorsan visszacsuktam. A barikád csak a fényt fogta fel, a hangot alig. A fülembe tömtem két arctisztításhoz használatos vattakorongot és valahogy mégis sikerült álomba bőgni magam.

Amikor másnap reggel felébredtem, a csöndből ítélve a lakótársam már nem volt a lakásban. Nagy szerencse, mert már tele volt a hólyagom. Hajnalban egyértelművé vált számomra, hogy addig nem tudok kimenni pisilni, amíg ő is itt itthon van. Az a hülye tükrös vécé meg a perverz pasi fenyegető jelenléte, ahogy magát nézegeti közben… Most, hogy végre tiszta volt a levegő, kisettenkedtem a neszesszeremmel.

Amilyen sokkoló volt a tükrös vécé, annyira tetszett a fürdőszoba. Nem volt egyszerű bejutni, mert az ő hálószobájához tartozott, de a folyosóról is volt egy bejárat, és szerencsére mindkét ajtó zárható volt. A kuplerájmentes övezetekben időnként meg-megcsillant a jómód. El nem tudtam képzelni, hogy miből élhet ez az anyja által nyakamba varrt pasi. Van ennek a férfinak rendes állása?

Villámgyorsan elkészültem, ittam egy kávét, csodák csodája volt a főzőhöz kapszula, ettem hozzá egy pirítóst és gondolkodás nélkül elvettem egy almát is. Abból, amit még én hoztam.

– Rémesen festesz – üdvözölt Szilvi frissen vasalva, beszárítva a kis tárgyaló előtt. Az emberek odabent már gyülekeztek.

– Képzelem.

– Hogy végződött a tegnap este?

– Bőgéssel, ajtócsapkodással.

– A harcot választottad. – Szűrte a fogai köz, miközben mosolyogva fogadta a két számmal nagyobb zakós, falfehér, izzadt tenyerű értékesítőket. – Szerintem jól döntöttél. Amikor kiállsz magadért, a pofára esés is előbbre visz. Ha jól sül el, megoldottál egy krízist, ha rosszul, legalább felmérted az erődet.

Szilvi, az autonóm, magabiztos Szilvi négy éven keresztül járt-nem járt Dénessel, a brüsszeli diplomatával, aki remekül értett hozzá, hogy éppen annyit nyújtson neki, amennyivel még megtarthatja, de anélkül, hogy különösebben marasztalta volna.

Bezsúfolódtunk a levegőtlen tárgyalóba. A prezentációk alatt dr. Eördöghgel sms-eztem, akitől nagy nehezen sikerült időpontot kicsikarnom még aznap délutánra.

– Nézze, nekem ez nem megy – robbantam ki. – Nem vagyok az a típus.

– Nem az a típus?

Negyven körüli pasas volt, kicsit kopaszodott, és elég hülyén tartotta magát. De ezt leszámítva hihetetlenül barátságos és megnyugtató volt a tekintete.

– Én nem tudok önhatalmúlag beköltözni egy vadidegen pasashoz, és pszichikai hadviselést folytatni… – hadartam. – Megpróbáltam, nem jött össze.

– Értem. Egyet azonban ne felejtsen el. Ön nem önhatalmúlag költözött be. Az az ön lakása. Megértem, ha úgy érzi…

– Biztos ebben?

– Hogy biztos vagyok-e? – Majdhogynem feldühödött. – Nem értem egészen pontosan, mit akar valójában?

Ezt az egyet nem kellett volna megkérdeznie.

– Nem tudom – vékonyodott el a hangom.

Egy jóindulatú, együtt érző férfitekintet több volt annál, mint amit most el tudtam viselni. A következő pillanatban valóságos zokogó görcs jött rám.

Amikor negyed órával később is ott ültem az irodájában, kezembe temetve az arcomat, dr. Eördögh látta, hogy valami tényleg nagyon nincs rendjén.

– Mi a baj? – tette fel a kérdést újra meg újra, nagyjából kétpercenként.

A helyzet mindkettőnk számára kezdett kínossá válni.

– No, no, no… ennyire nagy baj nem történhetett…

A fejemet ráztam, és még keservesebben zokogtam. Csak annyi baj történt, hogy minden álmom, amit valaha dédelgettem, szertefoszlott. És már erőm sincs újakat álmodni. Semmi esélyt nem láttam rá, hogy az életben még egyszer rám találjon egy Kornél-kaliberű szerelem. Melyik jóképű orvos mutatna hajlandóságot, hogy azonnal folytassa velem a babaprojektet?

Lehetek Kornél után bárkibe is szerelmes? Egy… rosszabba? Na, jó, akármilyenebbe? Lássuk be, harminchat évesen már én sem vagyok az egyetemi bulik üdvöskéje. Akárki akármit mond, az életem mostantól fogva csak rosszabb lesz. Ez a legváratlanabb pillanatokban hasított a lelkembe.

Dr. Eördögh felállt, kiment a folyosóra, szemben volt egy teakonyha, onnan hozott egy pohár vizet. Ittam pár kortyot, és megint zokogni kezdtem. Ez így folytatódott, míg végül képes voltam felvázolni az ügyvédnek is a helyzetemet. A múltamat, anyámat, a húgomat, az exemet, és annak a férfinak az ellenségeskedését, akivel jelenleg egy fedél alatt élek.

Fogalmam sem volt róla, milyen magasra srófolja egy idegösszeomlás az óradíját, mindenesetre kedvesen végighallgatott, és ez nekem már nagyon megérte.

– Valóban, khm… nincsen könnyű helyzetben, Éva. Ha megengedi… talán itt az idő, hogy a sarkára álljon. Akár a volt párjával szemben is a segítségére lehetek.

– Talán csak rossz az időzítés – szipogtam. – Talán túl sokat vállaltam magamra. Nem lehet egyszerre két lakásért harcolni.

– Nem győzöm hangsúlyozni, hogy azért már nem kell harcolnia. A lakás felét ön örökölte…

– Maga nem tudja, milyen ez az ember!

– De igen, tudom – mondta szárazon, és kikapcsolta a laptopját, betette egy fekete bőrtokba, és becipzárazta. Jelezve, hogy lejárt a munkaideje. – Mégis azt javaslom, tartson ki. Egy ilyen csinos és okos nő, mint maga, egészen biztosan jobb belátásra tudja bírni Ádámot.

– Ádám abban a meggyőződésben él – motyogtam –, hogy övé a lakás.

– Ádám abban a meggyőződésben él, hogy övé a lakás, a város és a város összes nője is…

Miközben az ajtó felé indultam, próbáltam az arcáról leolvasni, mit tudhat a Kígyó utcai fickóról. Talán az anyja révén ismeri? Édes mintha említette volna, hogy megbízható, ismerős ügyvédhez visz.

Tele voltam kérdésekkel, de nem szóltam semmit. Dr. Eördögh tiszta, meleg tekintete furcsamód mégis megnyugtatott. Erőt adott hozzá, hogy legalább ma estére visszatérjek az új lakásomba.

16. fejezet

Ádám

Mit szeretnek a nők a férfiakban? Ültem az autóban Szotyoláék háza előtt, és a járda szélére készített kukát bámultam.

Korábban sohasem töprengtem ilyen kérdéseken. Beértem annyival, hogy imádnak. De most a nők váratlanul másképpen viselkedtek. Anyám egyszerűen eltávozott. Elindultam hozzá a temetőbe, de a BAH csomópontnál visszafordultam.

Egy kővel társalogjak? Mégis, hogy képzelte ezt?

A laza gyógyszerészcsaj átment pszichopatába, Tamara nem akart velem szexelni, egy másik nő pedig beköltözött a lakásomba. Egészen mostanáig nem fűztem össze ezeket a tényeket, de most azt éreztem, hogy valamilyen rejtélyes módon bennem romlott el valami, ami vonzza a baljós eseményeket.

Nincs tíz perce, hogy Szotyola azt vágta a fejemhez, hogy érdemes lenne átgondolni a nőkhöz fűződő viszonyomat. Elővettem a táblagépemet, és ott, az autóban, a kukák mellett kutatni kezdtem. Rákerestem a neten, és a leírtak alapján nem tudtam eldönteni, hogy túlságosan szeretem a nőket, és Casanova-komplexusom van, vagy túlságosan utálom őket, ami Don Juan-szindrómára utal. Esetleg azért akarok minden nőt lefektetni, mert alapjáraton homokos vagyok?

Haragszom én a nőkre? Tamarára például kezdtem berágni. Semmi jelét nem adta, hogy vonzódna hozzám. Mitől is vonzódna hozzám valaki, aki mindennap lát? Semmitől, hiszen a túlságos közelség miatt akaratlanul is többet árulok el neki magamról, mint amennyit szeretnék. Arra jutottam, valószínűleg ez a bökkenő. Tamara azért nem zúgott még belém, mert együtt dolgozunk.

Kezdtem izgalomba jönni.

Minden barátnőmbe beleszerettem, volt, akibe néhány percre, volt, akibe néhány hónapra, de fenntartottam magamnak a jogot, hogy valahányszor úgy látom jónak, egyedül alhassam. Nem is állt szándékomban változtatni ezen a helyzeten.

Lehet, hogy sokan sekélyesnek tartják, de ez az én életem volt, és senkit sem zavartam vele. A neten az állt, hogy a magyar lakosság 46 százaléka gondolja úgy, hogy egy férfi ráér negyvenéves kora után megállapodni. Ebben a peresztegi Mari néni is benne van, tehát az én köreimben legalább hetven százalék kell hogy ossza ezt a nézetet. Harminchat éves férfi vagyok, egyedül élek, na és?

Az biztos, hogy addig nem fogok hazamenni, amíg a kajaszállító nő ott van a lakásban! Ha kell, szállodába költözöm.

Szotyoláék kakiszagú otthonától egyenesen Tamara házához hajtottam. Tamara szép volt. Fölényesen, neurotikusan, elegánsan, buján, okosan szép. Olyan csaj, akire muszáj figyelni.

És még nem keféltünk!

Itt nőtt fel a Veres Pálné utcában, még játszótérre is ugyanoda jártunk. Mármint ő tizenkét évvel később. De a gyökereink azonosak. Mintha csak a számítógép dobta volna ki őt tökéletes társnak, minden paramétere stimmelt.

Igazság szerint engem is sűrűn dobott ki a gép mások számára, jó külső, jó autó, impozáns lakás, érdekes munka, 185 feletti magasság. A nők hajlamosak ilyen tulajdonságokat írni a keresőbe. Megtapasztaltam.

Tamaráék háza előtt már nem volt parkolóhely, de miután sürgős, életmentő ügyről volt szó, felálltam a járdára. Bementem az utcai éjjel-nappaliba, vettem egy üveg bort és a kapucsengőnél elbizonytalanodtam. Mi is a vezetékneve? Valamilyen népcsoport. Németh? Orosz? Tóth. Szerencsésen ráakadtam az egyetlen Lengyelre.

Még nem volt éjfél, és Tamara éjjeli bagoly, esténként ilyenkor szoktuk skype-on megbeszélni a napi penzumot.

Bíztam benne, hogy nem kavar éppen senkivel, jó kislány és otthon van.

Rémülten szólt a kaputelefonba.

– Szia, Tam. Én vagyok – hadartam. – Bocs, hogy ilyen…

– Ki? Ki az?

Hm. Kicsit hülyén éreztem magam. Megmondtam neki, hogy mindenképpen beszélnünk kell, most, ebben a szent minutumban.

– Hát, tudod… én már lefeküdtem.

– Tam. Ez vészhelyzet – utáltam nyílt utcán könyörögni.

– Mit szólnál hozzá, ha holnap reggel…

Ez volt aznap este a második lakás, ahová pofátlanul bekönyörögtem magam.

Szexi szürke atlétában és bordó kockás flanel pizsamanadrágban nyitott ajtót. Smink nélkül, puha selymes hajjal, kipirult orcával. Most éppenséggel nem volt benne semmi fölényes vagy elegáns. Már csak egy tejbajusz hiányzott a szája fölül.

– Ehm… Hello! – A kezébe nyomtam a bort, és benyomultam az ajtón.

Elképedve bámult rám. Nem invitált beljebb, ráült egy kis komód szélére, talán a cipőszekrény lehetett, én meg álltam ott szerencsétlenül az előszobatükörrel szemben. Ahogy a szemem sarkából belepillantottam, én sem tűntem annak a pasasnak, akit a nők a keresőbe írnak. Tamara fázósan keresztbe fonta a karjait, és ásított egyet. „Türelem, bébi, mindjárt felmelegítelek”.

Drámai hangon előadtam, hogy nem tudok hazamenni egy lakásfoglaló miatt, de elég hidegen reagált.

– Aha. Miről is van szó?

– Nézd, Tam… van számodra egy javaslatom!

Felnézett rám a komódról, álmosan pislogott.

– Ádikám, hazudj egy csinosat!

Lefagyott az arcomról a mosoly. Mi a fene történt a nőkkel? Mi a fene történt velem?

Tamara félrebillentette a fejét, a szeme csúfondárosan rám villant.

– Akarsz valamit, nem?

– Igen – mondtam sértődötten.

– Na. Én meg mindjárt elalszom. Szóval légy kreatív, dobd be magad…

Nos. Nem erre készültem. Kicsi simi, egy-két csók… eszembe jutott a bor.

– Nem akarod kinyitni?

– Nem.

– Figyelj, Tam. Nem akarlak szédíteni. Ahhoz túlságosan is bírlak. Szóval van egy tisztességtelen ajánlatom.

Bólintott.

– Mondjad.

Lopva körbekémleltem az előszobában, nem láttam semmi férfi cuccot. Nem tudtam, mire vélni ezt a hirtelen jött jegességet, irodai megvilágításban inkább flörtölős volt. Próbáltam valahogy felzárkózni Tamarához, és visszanyerni a higgadtságom.

– Barátság extrákkal.

– Mi van?

– Tudod. Mint a Sohaférfiban… Nyílt lapok, semmi bonyodalom.

– Tudom.

– Nem kell most rögtön válaszolnod.

Csettintett.

– Csak engedjem át a franciaágy felét és a testemet, amíg fontolgatom?

Foszlányok jutottak el hozzám abból, amit Tamara mondott.

„Ajánlat…” meg „extrákkal” meg „télikabát”, meg „dugásdiszkont” meg… a szavak valahogy egyáltalán nem illettek az álmos, pizsamás hálószobacicához, aki félrebillentett fejjel, keresztbe font karral állt az előszobafogas alatt.

– Értem. Bocs. – Már gomboltam is vissza a kabátomat. – Szóval nem.

Eddig nem gondoltam Tamaráról, hogy neki is le kell nyomni a szokásos szirupos maszlagot,mint a többinek. Ez súlyos szakmai hibának bizonyult.

Tamara félrebillentette a fejét, ajkai szétnyíltak, elővillant rózsaszínű ínye és kissé széles, vakítóan fehér fogsora – Te, bocs! Csak, hogy tudd. Két dolog miatt bukod… – A rejtelmes kék szempár úgy nézett az arcomba, mintha bele akarna égetni valamit. – Az egyik az, hogy a nő számára ez sohasem előnyös kondíció. Csak kompromisszum. Ha olyasvalakivel bújna ágyba, aki a barátja is lehetne, azt az egyszerűség kedvéért szerelemnek hívja.

Bűnbánóan hallgattam, de magamban elvigyorodtam.

– …a másik, már ne vedd rossz néven, de tizenkét év… szóval nekem az kicsit durva.

Falfehér lettem.

– Tizenkettő? – kérdeztem vissza tompán, mintha elsőre nem értettem volna.

– Megint más persze… – pislogott bűnösen naivan –, ha…

– Igen?

Az arca úgy elvörösödött, hogy csaknem egybeolvadt a hajával.

– …Ha érzelmek is vannak. De ha színtiszta szex… szóval én nem szeretem, ha a pasinak olyan…

Bedobtam a sármosnak mondott félmosolyomat.

– Mi? Mit nem szeretsz?

– Hát tudod.

– Nem. Nem tudom.

– Ha olyan érett férfiszaga van…

Rám meredt riadtan. Az arca bezárult.

Szó nélkül kifordultam a lakásból.

Szóval ilyen az, hasított belém, amikor egy nő nem akarja az embert.

Egy szóösszetétel, egyetlen jelzős szerkezet, amit Tamara kiejtett a száján, elég volt hozzá, hogy átéljem az apokalipszist. Hogy beleremegjen az egész gondtalan, múltból, jelenből, jövőből álló tákolmány, ahol eddig olyan jól elvoltam.

Érett férfiszag… ez nem olyan kifejezés volt, amit bárki is túl gyakran használt velem kapcsolatban.

Nem akartam elhinni, hogy ezt mondta! A lépcsőházban lefelé ballagva próbáltam más jelentést találni a fülemben visszahangzó szavaknak. Nem volt itt sok gondolkodnivaló! Rámeredtem a postaládákra. Gyors szemlét tartva a ház névsora felett már ihletet is merítettem. (Ezúton is köszönet a Kulcsár családnak.) – Bocs. Ne haragudj… – direkt nem csöngettem, halkan kopogtam.

Tamara bűnbánó mosolya jelent meg az ajtóban.

– Basszus, de jó, hogy visszajöttél. Olyan szar érzés volt… Az előbb azt… azt hiszem, nagyon durván bunkó voltam.

Erre nem reagáltam.

Négykézlábra ereszkedtem, és a slusszkulcsommal a markomban kotorászni kezdtem a komód alatt.

– Jól gondoltam… ide csúszott… – tápászkodtam fel a mélyen megbántott ember keserű műmosolyával. – Tudod, amikor azt mondtad az előbb… úgy értem, egyszerűen csak… mindegy, nem számít…

Tamara arcát még sosem láttam ennyire érzelmesnek, lágynak.

– Hé – törte meg végül a csendet. – Nézzünk Két férfi meg egy kicsit!

– Mit?

– Megvan mindegyik. Az egész sorozat.

– Te szappanoperákat nézel?

Tamara már a tévé felé tartott, de megtorpant.

– Azt mondtad, amit hallottam?

– Azt kérdeztem, hogy olyan szarokat nézel-e önszántadból, mint amiket mi írunk?

– Ez nem olyan szar, mint amiket mi írunk. Ez nézhető. Egyenesen briliáns. Hogy dolgozhatsz a szakmában, ha nem ismered? Engedd meg, hogy bemutassam neked leendő etalonodat… – maga alá húzta a lábát, és rám parancsolt: – Ülj le!

Befészkelte magát a kanapéba, vigyorogva huppantam mellé. Tamara felkapta a távirányítót, és kinyitotta a száját, de még mielőtt tovább magyarázhatott volna, rátapasztottam a számat. Hátrálni próbált, de szorosan tartottam. Magamban háromig számoltam. Visszacsókolt.

Végigsimítottam a pizsamás combján, derekán, megálltam közvetlenül a melle alatt, aztán elhúzódtam.

– Seggfej! – suttogta, és most ő tapasztotta a száját a számra.

Visszanyomtam a kanapéra.

Két és fél órával később, amikor ismét a postaládája előtt álltam, kissé csalódottan és szemrehányóan meredtem Kulcsárék névtáblájára.

17. fejezet

Éva

Gyerekkoromban kezdtem el jógázni az előszobában. A húgom bent aludt az emeleteságy-méretű szobánkban, anyám a nappali kanapéján, kint a linóleumos folyosón éppen elfértem. Az iskolai könyvtárban bukkantam a könyvre az ászanákkal, bordó borítója és arany betűi azonnal felkeltették az érdeklődésemet, fogalmam sincs, miért. Ez a könyv megtalált engem, nem is vittem vissza. Elloptam.

Soha semmilyen más sport nem hozott lázba, a fitneszedzők hurráterrorjától bénult lettem. A bordó könyv viszont évek óta velem volt a tizenkét ászanával. Egy idő óta egyszerűen eltűnt. Nem találtam, pedig még azon a rohanós, költözős reggelen is kerestem.

Bár már fejből tudtam minden gyakorlatot, a Kígyó utcai lakásban egyszer sem végeztem el a napi tizenkettőt.

Valójában alig folytattam valamit a szokott tevékenységeim közül. Hetek óta úgy éreztem magam, mint egy rendetlen szállodai szobában a távozás napján.

– Ez azért van – vélte Szilvi –, mert nem szocializálódtunk a térre. Ha egy nő együtt él egy férfival, elképzelhetetlen, hogy saját tere legyen. Még egy luxusvillában is van szülői háló, gyerekszoba, dolgozószoba a férfinak, tévészoba, csak a nőnek nincsen olyan helye, ahová bezárkózhatna a családja elől. Olvastad Virginia Woolftól a Saját szobát? – Nem várta meg a választ. – Nagyon szellemes. Jane Austen például a nappali sarkában írta meg a regényeit, titokban, ha jött valaki, elrejtette.

Ami engem illet, valóban a Kígyó utcában volt életemben először saját szobám, de én visszavágytam a Kornéllal közös „szülői hálónkba”.

Valahányszor – akár egy tolvaj – visszaosontam a régi lakásba, hagytam magamnak egy kis időt, hogy a régi tárgyak között tébláboljak, üldögéltem kicsit a kanapén, ahonnan esténként néztük a tévét, elhevertem a franciaágyon, körbenéztem a konyhában. Vissza-visszajártam a „majdnem örökké”-világba. Belefeküdtem a „majdnem örökké”-ágyba, tisztán kivehető volt Kornél illata.

Gondosan eligazgattam az ágytakarót, elsimítva a nyomát, hogy még egyszer utoljára érezni akartam a biomatracot, amelyen tíz éven át aludtam. Ahogy felegyenesedtem, megpillantottam egy ezüst keretes fotót az éjjeliszekrényen.

Ő mosolygott rajta a zsiráfnővel. A kép mágnesként vonzotta a szememet, mint egy véres baleset, amelyre nem is akarunk odanézni. Aztán valahogy csak sikerült elszakadnom a látványtól, rávettem magam, hogy elinduljak.

Hihetetlenül megnövelte az önbecsülésemet, hogy volt erőm kitörni ebből az időkapszulából.

A második hetemet töltöttem a Kígyó utcában. Pusztán ez a tény halovány reménnyel és büszkeséggel töltött el. Minden újabb hét közelebb vitt valamihez, nem tudom, mihez, de néha úgy éreztem, sohasem fog bekövetkezni. Valahányszor kinyitottam reggel a szememet – kimerülten és álmosan – látnom kellett, hogy még mindig elhagyott barátnő vagyok, és megtűrt lakótárs a kihajítás szélén.

Legsötétebb pillanataimban csak az segített, ha kinéztem a lakás valamelyik ablakán. A duplaüvegű, spalettás ablakokból éppen a Váci utca sarkára lehetett látni. Ott pezsgett alattam Pest.

Mindig is a város szívében akartam élni!

Korán volt még, nem nagyon lehetett sétálókat vagy turistákat látni, csak munkába siető embereket. Annál inkább megdöbbentett, hogy az az utcazenész, akit koktélozásunk után Szilvivel megcsodáltunk a Vörösmarty téren, most ezen a sarkon nyomta teljes gőzzel.

Az emberek levegőnek nézték, vagy még inkább útakadálynak, miközben elloholtak mellette. Lementem az utcára, és odaálltam elé közönségnek. A szomorú szemű zenész a Rolling Stones Angie-jét játszotta éppen.

Egy szövetkabátos pasas sietett el mellettünk, telefonált. Futólag rám nézett, lelkesedésem a korábbinál is mélyebb undorkodásba és bosszúságba lökte. Benyúlt a zakózsebébe, és a srác kalapjába dobott egy ötszázast.

– Ezt azért kapod, hogy csend legyen!

Gyorsan bedobtam a kalapba a magam kétszázasát.

– Köszi, hogy megszépítetted ezt a szar… reggelt! – A szövetkabátos után néztem – Ne is törődj vele… Ez is csak egy nyegle farok.

Fogalmam sincs, mi ütött belém, honnan fröcsögött fel ez a mondat. A piros sálas zenész rám vigyorgott.

– Hogy hívnak, angyal?

Mosolyogva megvontam a vállam.

– Hogy hívjanak? Angie-nek?

– Na, akkor Angie – morogta –, neked játszom a következő dalt.

Szájharmonikát halászott elő a kabátja zsebéből, aztán meggondolta magát, visszatette, és rázendített Christina Aguilerától a Beautifulra.

– Szintén zenész? – kérdezte, mikor a szám végére ért.

– Én?

– Csak mert úgy vered a taktust…

Meglepetten meredtem a lábamra.

– Tönkre ne tedd a csizmádat!

Még négy számot végighallgattam. Örökre itt akartam maradni. A lábam újra és újra beindult, pedig folyamatos megfigyelés alatt tartottam.

– Figyelj csak, Angie, nem akar a lábad velem fellépni?

Elvörösödtem.

– A fejed nemet int – nevetett –, de a csizmád igent mond…

Újabb sort énekelt, aztán beintett, hogy én jövök.

A következő pillanatban a saját hangomat hallottam.

„Words can’t bring me down…”

Semmi kétség, a Beautifult énekeltem fényes nappal, a Váci utcában! Ide-oda csúszkálva, ahogy az autóban vagy a zuhany alatt szoktam.

Most először hallhatta a világ a hangomat.

18. fejezet

Ádám

Nagyon mélyen aludtam, és csak lassan, óvatosan, fokozatosan tértem magamhoz. Érzékeltem, hogy a szobában már világos van, de még az éjszaka országában jártam. Elfelejtettem, hogy gyászolok, hogy egy vadidegen nő csövezik a lakásomban, arról sem tudtam, hogy Tamara alig pár napja azt mondta, hogy érett férfiszagom van.

Az önfeledtség finom, kellemes érzése járta át minden egyes porcikámat.

Amikor nagy sokára kinyitottam a szemem, forogni kezdett velem a szoba.

Bamm, bamm, bamm…

Talán felkelt a csaj? Éjjel, amikor hazajöttem, mintha hallottam volna, hogy kopog-kapirgál. De hogy pontosan mi történt… forgó gyomorral rohantam a vécére… nyilván hallotta, amint teleokádom. Az éjszaka közepén lementem a Morrison’s-ba. Most meg felfedeztem, hogy a „bamm, bamm…” belülről jön, odabent lüktet, és sürgető szükségét éreztem, hogy a fülemhez tapasszak valamit. Anélkül, hogy megmozdítottam volna a fejemet, a franciaágyban a kedvenc párnám után tapogatóztam. Gyerekkorom óta hurcolom magammal, anyám nem győzte rá varrni a huzatokat.

És akkor hirtelen megéreztem az illatát. Pleasure. Anyám bőségesen sprézte magára az élvezetet. Nevetséges félmegoldás. Akkor vette az első üvegcsét, amikor megnyílt itt a Váci utcában az Estée Lauder, onnantól kezdve az élet jelentősen leegyszerűsödött, nem kellett messzire mennem, ha ajándékot akartam venni neki.

Éreztem, ahogy a lábam egy picit, egészen enyhén megemelkedik. Mintha valaki leült volna az ágy másik oldalára.

És egyszer csak ott volt a párna a kezemben. Az ölelős párna.

Hallucináltam? Tequila? Vagy tényleg Édes ült le mellém?

Az egész szoba megtelt az öröm, az élvezet illatával.

Egyszer voltam életemben igazán boldog. Sokba került. Nekem nem jön be a fülig szerelmesség.

Pompás vad volt. Igazi nagyvad. A győztesek fölényével mosolygott rám, és már át is vette az életem felett az irányítást.

Nyilvánvaló szépség volt, hosszú, derékig érő szőke hajjal, sötétkék szűk farmeréhez fehér tornacipőt és fehér férfiinget viselt.

Egy kávézóban találkoztunk, ahol megkérdezte, törzsvendég vagyok-e. Felcsillant a szemem, de mint kiderült, csak a wifi kódját akarta tudni.

Persze levadásztam. Mint később kiderült, ő akarta, hogy így legyen. Amint beléptem az ajtón. Ő már tudta. Abban a minutumban. Majdnem két évig voltunk együtt.

Kikészített.

Volt egy autókereskedő pasija, akivel állítólag döglődött már a kapcsolat, de még az ingatlanjaik is összegabalyodtak, és ezért nem tudta őt kizárni az életéből egyik napról a másikra. Pontosan éreztem, mekkora balek vagyok.

Úgy manipulált, ahogy kellett.

Már az első randevún nyílt lapokkal játszott, bevallotta, hogy szakítófélben van.

– És? – kérdeztem.

– Gondoltam, nem árt, ha tudod. Esetleg várhatunk, amíg ez a dolog… lezajlik.

– Köszönöm. Ha te már magadban lezártad, akkor lezártad. A többi, gondolom, már formaság…

Rosszul gondoltam. Évekig tartott. De teljesen megbabonázott, nem is a gyönyörű teste, hanem a lénye. Minden fizikai fölényével tisztában volt.

Nem volt erőm kidobni. Nem volt ereje kidobni.

Idegroncsot csinált belőlem. Arra vágytam, hogy legyen a közelemben. A legrosszabb, hogy mindezt folyamatosan analizálta, kiértékelte, majd konzultált a barátnőivel.

Amikor könnyes szemmel bejelentette, hogy megpróbálják megmenteni a kapcsolatukat Zsolttal, öngyilkosságot fontolgattam. Másnap reggel beállított, egy zacskó McDonald’s reggelivel.

Édes úgy szabadított ki a karjaiból, mint drogost a dílerek hálójából.

Lenyúlta a mobilomat, teletömött nyugtatóval, és bezárt a lakásba. Aztán okosan megértette velem, hogy soha többé nem hozhatom magam ilyen függő helyzetbe.

Hónapokon át az ölelős párnába fúrt fejjel vinnyogtam Eszter után. Életem legkínosabb tapasztalata volt.

Ma is kellemetlen borzongás fut végig rajtam, ha az Eszter-korszakra gondolok.

Valahányszor belebotlottam egy Eszter szerű nagyvadba, egy „túl nőbe”, elképzeltem, milyen lenne folyamatosan vele lenni. Ez a gondolat rendszerint öt perc után felszívódik, és hatni kezd, és bármi is készült kitörni rajtam, elmúlik.

Tamarán agyaltam. Remélem, nem várja, hogy felhívjam? Nagyon sajnálnám, ha holmi félreértett érzelmi bonyodalom megzavarná a közös munkánkat. Tamara lendületet és némi pikáns fűszerezést adott neki.

Csak nem kezdtem máris kötődni hozzá?

Ekkor a besötétített szobában fülembe csengett anyám hangja.

„Őt is kinövöd, fiam!” – mondta nagyon is józanul és valóságosan.

Egy darabig vártam, hogy szokása szerint kifejtse mondanivalóját, de nem tette.

Olvastam a gyász különböző fázisairól, én most nyilvánvalóan a tagadásnál tartok. Ezerféle trükköt dob be az elme, hogy elviselhetővé tegye ezt a szakaszt. Nyilvánvalóan nincs semmi, ami most engem meg tudna nyugtatni, hiszen éppen meghalt az anyám. Mi vigasztalna meg? Ha ember vagyok, megrendülök, kiborulok, maradjon kiegyensúlyozott anyám konyhai mérlege. Én a fia voltam.

Nagyon óvatosan megpróbáltam felállni. Baromi szomjas voltam.

Kióvatoskodom a konyhába.

Hol a csaj? A lakás totál üres volt. Ez ismét visszahozta az ébredéskor átmenetileg tapasztalt békességet. Hosszú idő után először járkáltam önfeledten a megszokott tárgyaim között. Feltűnt, hogy sok minden nem ott és nem úgy áll, ahogy szokott. Például anyám nagy ügyet csinált abból, hogy a szőnyeg ne érjen túl a pianínó szélén, most meg csaknem a szoba közepére csúszott. Emlékszem, egyszer apám, csak úgy kísérletképpen kiporszívózott. Édes iszonyú patáliát csapott az elcsúszott szőnyeg miatt. Ennyi elég is lett volna, hogy baseballsapkással szerződést bontson. Próbáltam visszarángatni a dögnehéz perzsát, aztán hagytam a fenébe.

Már nem volt velem az az ember, akinek fontos lenne a „nem ott és nem úgy”.

Ki-becsukogattam a szekrényajtókat, feltúrtam a frizsidert, mohón vetettem rá magam egy rúd kolbászra. Ahogy egyik kezemmel a frizsiderajtóba, másik kezemmel a rúd kolbászba kapaszkodva elégedetten körbenéztem, az ablakon át a Váci utca sarkára esett a pillantásom.

Imádom reggel a konyhából nézni, ahogy mások dolgozni rohannak! Ilyenkor semmihez sem hasonlító gyönyör szokott szétömleni az arcomon.

Ebben a boldog, ellazult pillanatomban csapott fejbe a látvány. A lakásfoglaló csaj ott vonaglott a Váci utca sarkán. Mit ünnepel? Kurvára feldobottnak tűnt. Rátapadtam az ablakra. Nem akartam hinni a szememnek.

Két kezét a feje fölé emelte, és egészen finoman, szinte észlelhetetlen mozdulatokkal hullámzani kezdett a teste. Esküszöm, hogy hullámzott! Rövid, kapucnis dzsekije felcsúszott a derekán, és látni engedte a hasát. A köldökét. Háromemeletnyi magasságból. Milyen fura dolog. Egy köldök. Egy centis örvény egy nő testén.

Elhűlve faltam tovább.

Úgy látszik, ez ilyen reggel volt. Az ágy, a párna, annak a nőnek a kurta dzsekije. Minden arrébb csúszott egy-két centivel.

19. fejezet

Éva

Haza kell mennem! – villant be, ahogy a Juta bolt homlokzatán az órára pillantottam, tökéletesen megfeledkezve róla, hogy a haza már nem létezik.

No lám, eltelt két hét, és már magamban sem neveztem úgy, hogy a „pasas lakása”.

Ahogy loholtam vissza a házhoz, eszembe jutott, amikor kislány koromban először hoztak el a Jégbüfébe fagyizni. Bolyongtunk a Váci utca környékén, és én elkerekedett szemmel bámultam a stukkódíszeket, a szűk utcán átívelő Orion és Röltex fényreklámokat, és azt, hogy az egész utca egyetlen járda, úttest nélkül.

Mocskosnak és leírhatatlanul elegánsnak találtam.

Kíváncsian pislogtam fel a kivilágított emeleti ablakokra. Akkor úgy döntöttem, hogy ha felnőtt leszek, itt fogok élni. És tessék.

Minden megtörténik, a legvalószínűtlenebb dolog is megtörténik!

Egy átlagos hétköznap reggelen kipillantok az ablakon, és utcazenészekre meg turistákra látok. A bábeli utcazajban folyton olyan érzésem volt, hogy valahová külföldre költöztem. Amikor keresztülvágtam a Párizsi udvaron elhittem, hogy egy párizsi udvarban járok. Naponta elsétáltam a Katona József Színház művészbejárója előtt!

A szembejövők között már voltak ismerős arcok, akik hozzám hasonlóan menetrendszerűen fél kilenckor léptek ki a kapun.

Egy ballonkabátos hölgy egy zaklatott tekintetű, lúdtalpas tacskóval.

Egy fényes, sima, kifejezéstelen arcú, rendkívül elegánsan öltözködő szőke nő.

Az ismert színész.

A fények, a zajok, a kirakatok és a tarka tömeg láttán úgy éreztem, muszáj egy pillanatra becsuknom a szememet, hogy elszakadjak a látványtól, és visszatérjek a reggeli teendőimhez, a kapkodáshoz, a vezetői tréninghez.

Negyedórám volt, hogy összekapjam magam. Mióta a metró mellett laktam, és elméletileg tíz perc alatt beérhettem volna a munkahelyemre, folyton elkéstem.

Komoly gondot okozott reggelenként a fürdőszobai manőver, elkapni a megfelelő pillanatot, amikor beslisszolhatok, és belülről magamra reteszelhetem a folyosóról és az Ádám szobájából nyíló ajtókat.

A fürdőszoba volt a lakás egyetlen fényűzően berendezett helyisége, sarokkáddal, rádiós masszázs kabinnal, mécsesekkel, drapp, kávészínű csempékkel, hatalmas tükrökkel, süllyesztett halogénlámpákkal, kényelmes fotellal és egy vékony szegéllyel a padlón, amelyben igazi kavicsok közül zöld növények kúsztak a falra. Ha nem szűrődött volna a keskeny ablakon keresztül a lichthofból mindenféle bérházzaj, akár egy spa-ba is képzelhettem volna magam.

A polcokon számomra ismeretlen márkájú fekete, szürke és barna tégelyes férfi pipereszerek sorakoztak, bőrradír, hidratálókrém, samponok, balzsamok, arcszeszek. Nem is mertem volna melléjük kitenni az én kamillás sminklemosómat és sötétkék-fehér, oldszkúl Nivea krémemet.

Egyáltalán semmilyen személyes holmimat nem mertem széthagyni a lakásban, még a kézzel mosott fehérneműimet és harisnyáimat sem. Eljártam mosatni, mint a kollégisták.

Szerencsére a pasas egyszer sem dörömbölt a fürdőszoba vagy a vécéajtón. Annyira sokkoló volt mindkettőnk számára a beköltözés trónjelenete, hogy azóta szerintem szarni is máshova járt.

Kialakultak a rituáléink.

Azt követően kelt fel, hogy elmentem otthonról, és szinte minden este tíz után járt haza, amikor én már összetakarítottam, kikészítettem a vacsoráját, megnéztem az aznapi Sohaférfi-epizódomat, és egy könyvvel visszavonultam a szobámba.

Még mindig jobb volt egy vadidegen pasast kerülgetni, mint az exemet meg a huszonéves, zsiráf barátnőjét.

Szilvi bonyolult, követhetetlen elméletekkel mérlegelte, hogy Kornél vagy Ádám jelent nagyobb veszélyt a női nem számára.

Az „együgyű pasas”, aki csak életének egyetlen – rendszerint szakmai – területén vált felnőtté, és az evolúciós Playboy mérkőzött egymással, aki viszont egyik területen sem lett felnőtt.

– Attól tartok – ismertette a végeredményt –, hogy rövidtávon az evolúciós Playboy több csapdalehetőséget tartogat…

– Hülyéskedsz, Szilvi?

– Nem azt mondtam, hogy tényleg bele fogsz sétálni a csapdáiba. Se azt, hogy Ádám evolúciós Playboy. Csak azt mondtam, hogy tartok tőle.

– Nekem ez egy kicsit zavaros.

– Tudom. Oltári baromság. De van benne valami…

Az evolúciós Playboy-ok azért szabadultak az emberiségre, mert a vészterhes időkben ők örökítették tovább a legnagyobb eséllyel a génállományukat, vagy valami ilyesmi. Ezért több az evolúciós Playboy, mint a normális pasi. Én nagyon demokratikusan döntöttem el a Kornél kontra Ádám kérdést: minden férfit, egyetemesen és egyöntetűen utáltam. Furcsa, mennyire szabaddá és energikussá tett ez az érzés, hogy gyűlölöm őket, és ezt be is vallom magamnak. Gyanakvással tekintettem mindenkire. Ha egy pasas végigmért az utcán, keményen és kihívóan viszonoztam a pillantását.

Szilvi szerint ez csak múló, természetes fázis. Engem nem igazán érdekelt, hogy mikor múlik el, vagy hogy elmúlik-e egyáltalán.

A liftet valaki lefoglalta a harmadikon, egy darabig kétségbeesetten nyomogattam a gombot, aztán gyalog indultam felfelé a lépcsőházban.

Ha szabadon mozoghatok a lakásban, tíz perc alatt elkészülök. Munkába menet veszek egy kávét meg egy péksüteményt a metróban. Korábbi életemben gyümölcsből, mandulás tejből, mézből készítettem volna vitaminturmixot, mostani életemben viszont úgy gondoltam, hogy többet árt a stresszes légkör, mint a műanyag kaja.

A lépcsőházban összefutottam a norvég házaspárral, akik a szomszédban laktak, és mindig széles mosollyal hellóztak. Nyilván Ádám ügyeletes nőjének gondoltak. Bár Édes nemigen emlékezett rá, hogy Ádám valaha is kitört volna a minden este új nő körforgásából. Talán ezért örültek ilyen feltűnően a norvégok az állandóságnak.

„Istenem, add, hogy még aludjon…”

Megpróbáltam olyan halkan forgatni a kulcsot a zárban, amennyire ez fizikailag megvalósíthatónak tűnt.

Éreztem, ahogy az energia, ami az utcazenészt hallgatva eltöltött, elszáll belőlem. Ennek ellenére igyekeztem a lehető legnyugodtabban és legtermészetesebben megtenni az előszobából a nappalin át a szobámba vezető hat métert.

Óvatosan lenyomtam a kilincset, és már ott is voltam a biztonságos zónában.

– Jó reggelt. Khm… Hello.

A szoba hirtelen elmaszatolódott.

Nem mertem hátranézni. Még soha egyetlen szót sem szólt hozzám.

Vissza kellene köszönni?

Ó, bassza meg. Villámgyorsan reagálnom kell. Most azonnal. Köszönt. Rám köszönt. Talán csak ki akar zökkenteni. Minden rezdülésemmel azt kell üzennem, hogy jogom van itt lenni!

Viszont mi van, ha nem köszönök, és ezzel eljátszom az utolsó esélyt is, hogy szót tudjunk érteni? Hogy tudunk akkor a lakáscseréről beszélni? Ó. Mi a fenére várok?

Megfordultam, és láttam, hogy engem néz azzal a meghökkentően kék szemével.

– Jó reggelt – ismételte meg bátorítóan.

– …gelt! – hagytam rá.

Éreztem, ahogy elvörösödöm. Bemenekültem a szobámba, és próbáltam visszaidézni, mi volt rajta olyan furcsa. Azon kívül, hogy nem ordítozott. Aztán rájöttem, hogy még sosem láttam nappali fényben.

Az is határozottan az előnyére vált, hogy az arca nem volt a felháborodástól eltorzulva. Hogy a haja nedves volt a reggeli zuhanyozástól. Hogy csípőjére csúszott farmerban és félmeztelenül flangált.

Felemeltem és letettem holmikat, anélkül, hogy a tudatában lettem volna. Töprengtem, hogyan tudnék ismét átvágni a nappalin, és kislisszolni a fürdőszobába.

Végül is használhatom az irodai mosdót is! Beugrom fogkeféért, dezodorért, hidratálókrémért, szempillafestékért, alapozóért, szájfényért a DM-be, nem olyan nagy dolog…

Ahogy kiléptem az ajtón, ismét rám szegeződött a kék szempár.

Lesütöttem a szememet, akár egy szűzlány, ami minden sugallt, csak nem a kívánatos viselkedésformát: magától értetődőséget és magabiztosságot!

Valami tálcaszerűt tolt az orrom elé.

– Izé… Nem tudom… eszel-e reggel ilyeneket…

Színtelen hangon, hadarva beszélt. Rámeredtem a tányérra, kifli és valami brutálisan fokhagymaszagú kolbász volt rajta. Összefutott a nyál a számban.

– Ööö… Miért? – Óvatosan, hogy még véletlenül se érjek a kezéhez, átvettem.

– Csabai.

Most azonnal el kell döntenem, mihez kezdek ezzel a tányérral!

– Ilyet nem kérsz? – körözöttet tolt az orrom elé. – Nyomathatsz rá egy kis sót meg hagymát.

– Te… te le akarsz engem kiflizni?

– Ez eszembe sem jutott. – Elvigyorodott. Botrányosan vonzó volt a mosolya. – Csak te már annyiszor hoztál kaját. És hát… – kitárta a frizsidert, ami meghökkentően tele volt – …bevásároltam.

Annullálni akarja, hogy elfogadta a vacsoráimat! Jelezni akarja, hogy nincs rám szorulva.

– Figyelj – mondtam, és a kezébe nyomtam a tányért. – Azért haverkodnunk nem kell.

– Ha nem, hát nem.

A legkevésbé sem zavartatta magát. Hanyagul, a pereménél fogta a tányért, mint egy szórakozott pincér. Még egy kicsit hintázott is a talpán.

Aztán mielőtt eltűnt volna a konyhában, visszaszólt.

– Láttam, jól érzed magad az utcasarkon… Könnyen teremtesz… kapcsolatot.

Jól hallottam? Lekurvázott?

Felnéztem a cinikus kék szempárba, és azonnal megjelent az alfa hím mellett az a vörös, magabiztos alfa nő is, akivel a beköltözés előtt láttam a Kígyó utcában.

Elöntötte az agyamat valami gusztustalan.

– Ne a te utcai ismeretségeidből indulj ki! – mondtam, és kifordultam az ajtón.

Már a lépcsőházban hallottam a lesajnáló hangját.

– Hűűű… Látom, megakadt a traccs! Komolyan ezt akarod?

Már az utcán loholtam tele hólyaggal, éhesen, könnyesen, kócosan, és az agyam még mindig lázasan próbálta feldolgozni a kolbászszagot, a villanó tekintetet, az odavetett sziát, a gúnyos mosolyt.

Időpontot kell kérnem dr. Eördöghtől! Ma délutánra!

Ki kell alakítanunk egy egyértelmű stratégiát. Jogi okosságot. Ez a pasas szívós. Az ilyen fölényes pasasok röhögve lenyomnak. Már a gimnáziumban is így volt. Ehhez nem lehet hozzáedződni. Nem lehet, mert… nem lehet. Nem az ő ligájuk szerint játszom.

„Imagine there’s no Heaven

It’s easy if you try…”

– Hé, Angie! – kiáltott utánam az egyetlen férfi, akinek angyal voltam.

Már az örökzöldeknél tartott, pedig még kilencet sem mutatott a Juta óra.

– Angie, hallod? Hová rohansz? Nem jössz velem a mennyországba?

20. fejezet

Ádám

Egy órával később még mindig ott álltam a konyhában, és hápogtam.

„Azért haverkodnunk nem kell?”

Szóval beköltözik a lakásomba, de ne vegyem személyeskedésnek? Ő nem akar a haverom lenni?

Hát tényleg lehetett volna a francba hagyni a témát. Nem ért annyit, hogy egy kibaszott sort se írjak egész nap, kirúgjanak az állásomból, ne tudjam fizetni az ügyvédet, és a végén tényleg hajléktalanná váljak.

A jelenet igazságtalansága annyira felháborított, hogy zúgni kezdett a fülem. Nem kell mellre szívni. Ez jogi eset.

De Édest is átverte! Anyám az ő arcát látta utoljára, nem az enyémet! (Csütörtökön estére ígértem, hogy megyek, erre csütörtök délelőtt itt hagyott, csak hogy még egyszer utoljára neki legyen igaza. Szerdán frissen sütötte az oldalast. Megmondta, hogy akkor jöjjek.)

Bármerre mozdultam, a sértettségburok követett. Én próbáltam emberi hangon szólni a nőhöz, megkínáltam kajával, de ő elutasított!

A rosszindulatnak ez a foka megrémisztett. Mintha valami szörnyű titokra bukkantam volna: lám, ilyen az, amikor egy nő rosszat akar neked. Egy horrorba kerültem bele, az angyali külsejű nőről kiderül, hogy zombi, gátlástalanul átgázol mindenkin.

Mi mást is tenne? Ha egyszer érdeknő. Néhány hét ismeretség után jogot formál arra az impozáns lakásra, amely az egyetlen családi örökségünk. De ha érdeknő is, az emberség néhány morzsája, ami szemmel láthatóan messzire gurult lelkének zugába, azért megmozdulhatna, nem igaz?

Itt kellett volna, ezen a ponton kigyúrt macsóként azt mondani, hogy kisanyám, majd megmutatom neked, hogy mennyire igazad van! Én sem egészen haverkodásra gondoltam…

Beköltözése akár érdekesnek is tűnhetett. Ahogy lekerül végre a baseballsapka… Főképp dramaturgiai szempontból. A sztori határozott felütéssel indult, igen. A közepére kellene egy csavar, aztán a végén ugyanaz a helyzet visszaköszön…

Csakhogy, amikor már harmadik napja használja valaki a fürdőszobádat, és a bélrendszeredben érzed, hogy az ellenség házon belül van, az egészen másfajta feszültség.

A konyhában ültem a hokedlin, ölemben a tálcával. Kint eleredt az eső. Végignéztem, hova tehetném le a pulton, és akkor egyszerre rádöbbentem, hogy ez az életem.

Nem valami piszkozat a majd egyszer bemutatandó életemre.

Már megy a darab! És kurva gyenge. Mintha reflektorral világítottak volna rá a lakásra.

Végignéztem a kinyúlt pólómon, aztán körben a feldúlt konyhán, és szembe kellett néznem a ténnyel, hogy harminchat éves koromra ennyit sikerült elérnem. Hogy eltartási szerződést kötnek rám, mint egy magatehetetlen aggastyánra, akit etetni, gondozni kell.

Ha ez a nő itt marad, az egyetlen dolgot veszi el tőlem, ami eddig kézzel fogható pozitívum volt az életemben: a lakásomat. A nappal leple alatt, amíg aludtam, dolgoztam, forgatáson vagy az irodában voltam, láthatatlanul folytatta invázióját.

Két napja, amikor kissé beszívva, hullafáradtan hazaértem, és felkapcsoltam a villanyt, fura fény ömlött szét, és beburkolt egészen. Olyan buja, idegen fény.

Felnéztem a plafonra, és elbődültem. Egy bordó bársony lámpabura! Az Adolf Loos ipari stílusú designer lámpámon! Ez volt az egyetlen drága darab, amit én vásároltam, arra emlékeztetett, milyen lesz a lakás, ha majd egyszer a saját ízlésem szerint átalakítom.

Letéptem a lámpáról, és hozzávágtam a csukott ajtóhoz.

A csaj odabent meg se rezzent.

A nappaliból be kellett tolnom az íróasztalt a hálószobába, hogy miközben dolgozom, ne kerengjen a nő körülöttem. A vetetlen ágyam szomszédságában kucorogtam. Éreztem, ahogy széthullok…

És akkor szörnyű gondolatom támadt. Ha én nem teszek valamit, ha semmin sem változtatok, ugyanígy megy tovább minden, a dramaturgia kíméletlen, egyszerű szabályai szerint. Nincs tovább, sürgős átírásra szorultam!

Átírásnál nemcsak azt mérlegelem, milyen emóciókat kell kisajtolnom egy jelenetből, hanem azt is, hogy mennyit. Komolyan mérlegeltem.

Mit lehet egy passzív hőssel kezdeni? Semmit. El kell felejteni! Az én mentalitásommal még a Sohaférfi epizódszerepében sem tudnék talpon maradni. Küzdenie kell! Fel kell vennie a kesztyűt.

Elgondolkodva ültem a konyhában, ölemben a tálcával, és apránként felszínre lebegett a terv. Szerkezet nélkül, kuszán.

Feltápászkodtam a konyhaasztaltól, beraktam a műanyag edényt a mosogatóba, és megálltam az előszobatükör előtt.

– Egy szemét macsó vagyok. Ki fogom készíteni. Szemét macsó vagyok. Ki fogom készíteni. Szemét macsó vagyok. Ki fogom készíteni…

Az volt a bökkenő, hogy a lelkem mélyén nem éreztem magam szemét macsónak. Túl érzelmes, túl szórakozott, túl érzékeny, túl türelmetlen, túl önző, túl mindenféle vagyok a macsósághoz. Nem beszélve arról, hogy – leszámítva néhány apró füves kilengést – alapjában véve törvénytisztelő is vagyok.

Fogtam egy papírt, és ráfirkantottam:

A NŐ KICSINÁLÁSÁNAK TERVE

Elkezdtem ötletelni a post-iteken, mindent összeszedtem, ami szerintem egy nőt kikergethet a világból. Ami rövid úton idegösszeomlásba taszítja. Amitől elnyomhatom az ujjam begyével, mint egy szúnyogot.

Kigugliztam a fóbiákat, végignéztem a női fórumokat, a pszichológus válaszol rovatokat, minden emberi gyengeséget. Lázasan jegyzeteltem, újra és újra magam elé képzelem Évát, és szívem telni kezdett azzal a nehezen megfogható sűrűséggel. Félig gyűlölettel, félig nem tudom, mivel.

Nem volt semmi baj ezzel a tervvel, még csak nem is tűnt kockázatosnak. „Sok.” Akadékoskodtam magamban újra és újra. „Alpári. Közönséges.”

Erőt vettem magamon, és megnyitottam egy dossziét a laptopon. Beírtam a címét, és letisztázva elmentettem worldben.

A NŐ KICSINÁLÁSÁNAK TERVE

1. Mától fogva meztelenül mászkálok a lakás helyiségeiben

2. Előkeresem, és éjszakánként teljes hangerővel bömböltetem a pornófilmeket

3. Mezzoforte böfögések

4. Post-itek a konyhában, hogy mit főzzön, és mit vásároljon be

5. Kanmuri a haverokkal

6. Kártevés a kiteregetett ruháiban (Utánanézni nem minősül-e szándékos garázdaságnak)

7. Amikor csak lehetséges, ezentúl vécén fogok dolgozni, különös tekintettel a reggeli és esti órákra

8. Sohaférfi epizódjaiba rejtett fenyegetések írása

9. Ha ez megtörtént, éppen az ágyjelenetes epizód előtt a UPC-előfizetés lemondása

10. Tíznapos zoknit csempészni a retiküljébe

11. Használt kotonok a konyhapulton

Gyönyörű. Ahogy mondani szokták, mind emberileg, mind művészileg…

21. fejezet

17 629. Adam Sz. (Budapest, Hungary) NDE

„Hogy milyen ember voltam? Súlytalan. Semmilyen. Semmilyenke. Szar.

Abban a másik dimenzióban indulat, érv és következmények nélkül nézhettem szembe önmagammal. Mintha megmutatnák, vállat vonnának, és tovább szeretnének.

Ez a feltétel nélküli szeretet végre elintézett bennem valamit.

Nem kell kiérdemelnem semmit. Nem kell versenyezni, szeretetreméltónak tűnni! Addigi életemen az elmém navigált, pillanatokra sem mertem az érzéseimre hagyatkozni.

A hiedelmeim félelemre neveltek. A félelem örökös versengésbe hajszolt.

Azt képzeltem magamról, hogy laza, már-már cinikus vagyok, holott valójában mindenre a félelem szemszögéből néztem. Legyek még cinikusabb, még tehetségesebb, még izmosabb, hogy bebizonyítsam magam. Mindent azért tettem, hogy valamit elkerüljek. És nem szeretetből. Önmagam vagy mások szeretetéből.

Egyáltalán nem bíztam abban a fickóban, aki voltam. Nem tartottam valami sokra. Azt hiszem, féltem attól, aki vagyok.

Ez a sok negatívum kulminált egy mini halálban. Hogy szóhoz juthasson végre az igazi Ádám, és azt mondja: ne szarakodj tovább, éld meg végre azt, aki valóban lehetnél…

Olyan érzés volt, mintha valaki átölelne.

Megértettem, milyen sok halál és sok újjászületés ez az élet. A tudatos énemnek végig kell vezetnie valahogy a fizikai énemet ezen a tapasztalaton. A fizikai énem vagy inkább úgy írom, a szokásos énem hagyta, mint egy marionett figura…”

22. fejezet

Alma

Nagyon, nagyon, nagyon erősnek kell lennem. A következő reggelig, aztán a még eggyel az után következőig, aztán jön a hétvége, de utána megint ki kell tartanom. Életem végéig.

„Meglátod, Eperkém, elmúlik. Minden elmúlik!” – mondta anya.

Próbálok hinni neki, mert ő olyan anya, aki megérdemli.

Eperkének hív, pedig már az is elég ciki, hogy Alma a nevem. Nem örülök, hogy olyan nevet adtak nekem, mint egy gyümölcsnek. Az sem segít, hogy Eperkének becéznek, bár tényleg szeretek mindent, ami epres vagy rózsaszín.

A svájciak képtelenek kimondani azt, hogy Eperke, amikor meg én mondom nekik, magamra mutatva, hogy Erdbeer, elég hülyén néznek.

Tizenhatan vagyunk az osztályban, én vagyok egyedül magyar, és ez olyasvalami, amit a tanárok nem tudnak a gyerekek fejéből kiverni. Nem gonoszságból csinálják, ez beleivódott az agyukba.

A jelenlegi helyzetem teljesen defektes. Eddig csak magyar voltam. Most már annál is sokkal, sokkal rosszabb.

Tegnap Nadja megmondta kereken, miért kerülgetnek és sikongatnak. Az a hír járja, hogy nemi betegséget lehet tőlem kapni.

Anya azt mondta, hogy mivelhogy miatta bántanak, én meg se halljam.

– Jobb, ha távol tartod magad tőlük. – tanácsolta.

– Akkor minek hoztál ide? – kiabáltam.

Aztán eszembe jutott, hogy nem kellene a mamát olyankor idegesíteni, amikor szomorú, és ráncolódós az arca.

– Csak egy munka! Nem ez volt az első állás, amit a svájciak ajánlottak… így alakult. – úgy magához szorított, hogy alig kaptam levegőt. – El kellett volna mondanom neked, Eperkém! Ne haragudj…

– Nem haragszom. – Ami nem volt igaz, mert haragudtam, de nagyon elfehéredett arcot vágott. – Beszedted a gyógyszert?

Elővette a kis dobozt, amire rá voltak nyomtatva a hét napjai és megmutatta, hogy a kedd estit is bevette.

Nem szóltam, kanalaztam a tökfőzeléket.

– Tudom, hogy mindenki azt gondolja, sokkal több van bennem. – hajtogatta. – Nem is hiszed, kicsim, hányszor hallottam ezt. És most, hogy megöregedtem, és mindjárt harminc leszek, tudom, hogy igazuk volt. Többet is kihozhattam volna magamból…

Megijesztett, ahogy beszélt.

– Nagyon-nagyon sok vagy!

Furcsán nézett rám, aztán elmosolyodott.

– Nem tudtam véghezvinni semmit. Csak mindenbe belekaptam… Azért mondom, Eperkém, hogy te majd ne csinálj butaságot.

– Anya, te mindent megpróbáltál. – Már kiabáltam vele. Magasba tartottam egy rajzot, amin ő volt hosszú ruhában. De nem nézett rám. Valahová mögém nézett.

– Pincérnőnek sem vettek fel. Nem értek semmihez…

– A férfiakhoz?

– Nem, szívem, sajnos hozzájuk sem értek. Sssss… ne sírj, mi majd vigyázunk egymásra.

Hirtelen nagyon begurultam.

– Neked kell rám vigyázni! Még csak hatéves vagyok!

Vacsora után Szívek szállodáját néztünk. És én alig vettem levegőt, nehogy azt higgye, hogy sírok.

Nagyon sajnáltam anyát. Olivér apja látta meg őt, de azzal senki nem foglalkozott, vajon mit keresett Olivér apja a sztriptíz bárban, amikor nagy háza és nagy svájci családja van.

És hogy lehetett olyan mocsadék, hogy elmondja a fiának? És Olivér miért nem az anyjához rohan, miért kürtöli szét az osztályban? Mert semmivel sem kisebb mocsadék, mint az apja.

Anya kezébe fogta a kezemet, miközben néztük a Gilmore lányokat.

– Akarsz hazamenni?

Hevesen megráztam a fejemet.

– Akarsz, Eperke? Mondd meg nyugodtan!

Hülye arcom lehetett, ahogy végiggondoltam, milyen jó volna hazamenni, mert elkezdett zokogni. Sokkal jobban szerettem, amikor veszekedett velem. Olyan dolgok miatt, amiért az anyák veszekedni szoktak.

– Nem. Egyáltalán nem akarok. Itt akarok maradni veled.

Igazság szerint, mivel apa meghalt a háborúban, nem is nagyon tudott volna rám ki vigyázni. Nagyi esetleg, de ő egyfolytában szomorú volt. Igazából szomorú, nem úgy, mint anya, aki kémiailag az. Ezért kellett neki gyógyszer, mindennap.

Ezt leszámítva igen jó kedéllyel áldotta őt meg az Úr. Ezt a nagyi mondta mindig, hogy anyát jókedvében teremtette, mert mindig a talpára esett.

Megkérdeztem anyát, hogy terjeszt-e nemi betegséget, és azt én elkaphattam-e tőle. Nagyon komolyan azt mondta, hogy emiatt nem kell aggódnom, ez csak gonosz, sekélyes emberek agyszüleménye. Rosszindulatú pletyka, amit el kell engednem a fülem mellett.

A fül mellett elengedést egész álló este gyakoroltuk.

Reggel iskolába menet megálltunk, vettünk eperturmixot, ami valamennyire helyrebillentett. Elsőnek értem az osztályba, leültem a helyemre, az ajtó melletti harmadik asztalhoz, elővettem a telót, és úgy tettem, mintha játszanék. Aztán eszembe jutott, hogy elég akkor úgy tenni, ha jön valaki, addig folytathatom a Két Lottit. Anyától kaptam, és leírhatatlanul tetszett. Elképzeltem, milyen lenne, ha hirtelen előkerülne egy ikertestvér, és elmehetnék az ő életébe. De nem volt időm belemerülni, mert a suliban az olvasás a legcikibb dolog, kivéve a többit.

Egészen tegnapig a Két Lotti volt a legnagyobb félelmem, ma meg már tudom, hogy sokkal rosszabb is érhet egy embert.

Tesióra után mondta Nadja először a szemembe, miért nem akar senki mellém ülni az öltözőben. Éreztem már hetek óta, hogy olyan fura arcot vágnak, de azt hittem, csak azért, mert én vagyok a magyar az osztályban.

De aztán kiderült, hogy minél többet tudsz, annál rosszabb. Besétált az osztályba Olivér, aki úgy hívta anyát, ahogy nem akartam, hogy bárki is hívja, és én elfelejtettem mindent.

Lehajtottam a fejemet, és csak nyomkodtam a telefont. Lassan megérkeztek a többiek.

– Hallo, Matthias! – szólt át Olivér egy másik fiúnak.

Matthias hümmögött, aztán mondott valamit németül, gyorsan, hogy ne értsem, mire mindketten hangosan röhögtek. Biztosan valami szexdolog volt, mert mindig az járt a fejükben. Nem tudom, miért. Nyilván, mert szexőrültek.

Lehajtottam a fejem, hogy lássák, nyakig benne vagyok az angry birdben.

– Azt nézd… nézd már… Vörös a nyaka…

Olivér odakiabált nekem.

– Hallod, magyar lány? Kiszívattad a nyakadat?

Azt hitték, oltári viccesek. Tudom, hogy van ilyen. De ennek semmi köze anyához, mert nincs neki barátja, csak táncol a rúdnál. Be is mutatta, hogyan, nagyokat nevettünk. Csak nevetett és nevetett, és akkor nem tudom, mi jött rám, de hirtelen elfogott a remény.

Reggel aztán megint elromlott minden.

„Alma – mondta reggel a suli előtt –, bízz bennem, oké?”

A frászt hozza rám, ha Almának nevez.

23. fejezet

Ádám

Snitt. Belső kép. Kemenesi belvárosi lakása – reggel. Kemenesi a franciaágy szélén ül, körülötte szerteszét mindenféle tárgyak, cd-k, két pohár, női alsónemű. Kemenesi lenéz az alvó Anitára, a padlón tapogatózva keres valamit, aztán magára teker egy törölközőt, és elindul az ajtó felé. A hangsáv indulásával elkezdődik Kemenesi monológja.

Kemenesi monológja nem volt képes, nem bírt elindulni. Délután három óra, ebédszünet, az emberek szeme kopog az éhségtől.

– Nem megy.

– De hát mi a…

A Kemenesit játszó Attila gyilkos pillantásokat vetett rám.

– Hasogat a fejem.

A rendező legyintett.

– Álljunk le.

Ezt utáltam a legjobban a munkámban, kijárni a forgatásra. Hosszú, végtelen, értelmetlen napok voltak, leállásokkal, kínlódással. A színészeknek nem sok idejük maradt a szövegtanulásra, de azt a kevés szöveget is kritizálták, amit képesek voltak észben tartani. Ahogy kimentünk cigizni, beindult a lobbizás, Attila a Sohaférfi minden mondatát átíratta volna.

– Így nem beszélnek az emberek… – mondta, és jobbra-balra nézett, épp úgy, mint egy szappansztár. – Az egész olyan… dekadens, nem? Annyira kreáltnak hat.

– Hm. Én arra centíroztam, hogy khm… az ország nézőinek kollektív életét, problémáit adjam vissza.

Az író első számú ellensége a színész, a második a rendező, a harmadik a vágó. Ők szokták tönkretenni a jeleneteimet. Quentin Tarantino is olyan alázattal rendezte meg a Vészhelyzet egyik epizódját, hogy a nézők talán észre sem vették volna, hogy egy Tarantino-filmet néznek. A világon mindenütt tisztelik az írók koncepcióját, mert tudják, hogy jó sztori nélkül nincs az a szappansztár, akit a néző minden este hajlandó bámulni negyvenöt percen át. Ezt Gary haveromtól tudom, akivel együtt jártunk suliba és a Sírhant művek dialógusait írta. Ő aztán tudja, milyen egy többrétegű, összetett, valóban fordulatos dialógus.

Persze az olyan emberek, akik képtelenek memorizálni egy nyúlfarknyi párbeszédet, nyilván esküsznek az életszerű tőmondatokra.

Ha belegondolok – persze minek gondolok bele, azért nem fizetnek – Kemenesi a jeleneteit is így, elvágólag szokta abbahagyni, holott az elnyújtott mimika a jelenet végén elengedhetetlen, akkor találgatja a néző, hogy vajon mire is gondolt a karakter, mi történik legközelebb. De ő, arcán fáradt dühvel, úgy lőtt ki a sminkszobába Bernikéhez, mint a nyíl. Bernike a legnagyobb Kemenesi-rajongó.

Támolyogtam kifelé a háromfalú díszletlakásból (a ház fontos, a több szálon futó események biztonságát éppen a ház adja, ami sosem változik) a saját lakásomba. Az, hogy mennyire volt a sajátom, egyre aggasztóbb kérdés volt.

Most először játszottam el a gondolattal, hogy mi lesz, ha elveszítem a Kígyó utcai birodalmamat. Komolyan megijedtem, aztán megijedtem attól, hogy megijedtem, persze a nő előtt ennek semmi jelét nem mutathattam.

Egy pillanatra, egy pillanat töredékére azt képzeltem, hogy talán közelebb kerülhetünk egymáshoz. De persze nem. Hiába is próbáltam újraindítani a párbeszédet, elutasító volt.

Az én világom normái szerint előbb-utóbb le kellett volna feküdnie velem, de gyakorlatilag láthatatlanul volt jelen a lakásban. A tárgyaimat is egy láthatatlan kéz mozgatta. Még a könyvespolcot is leporolta, én behunyt szemmel meg tudom mondani, melyik könyvem hol van. És most ha kinyitom a szemem, nem ott van!

Minden meg volt szervezve! Mintha egy meghatározott menetrend szerint éltünk volna, és egy váltó gondoskodott volna róla, hogy soha ne ütközzünk össze.

Érdeknőként mindent meg kellett volna tennie, hogy a maga oldalára állítson, de őszintén: semmiféle erotikus manipulációnak nem voltam kitéve. Pedig csípőmre tekert törölközővel, egy szál semmiben flangáltam a lakásban.

De ő… Mintha szándékosan tenné jelentéktelenné magát. Itthon egyszer sem láttam kisminkelve, magas sarkúban vagy kicsit is nőiesebb ruhában. Nem láttam bugyikat a szárítón, nem mintha tanulmányoznám a fehérneműit, vagy ilyesmi. De azért erőlködhetne egy kicsit.

Ha már érdeknő, legalább legyen autentikus, nem igaz? És ne aromaterápiával foglalkozzon, meg jógával, ezt a típusú nőt nem bírom, a mindent akarja, meg a semmit.

Közgazdásznő. Véletlenül szólta el magát. Ez persze sok mindent megmagyaráz.

Azt is utáltam, hogy az orrom alá dörgölte, milyen baromira elfoglalt, teljes értékű, nem pedig a lakásban csellengő naplopó. Nyilván úgy képzelte, hogy aki egész nap otthon van, az semmit nem dolgozik.

Tegnap is, amikor fontoskodva telefonált, közben idegesen kikerült az előszobában – mintha közelebbről meg nem határozható útakadály volnék – mondjuk a kalapos vezető, a T betűs Suzuki és a zebrára vetődő nyugdíjas háromszögben.

Jó hangosan beszélt, akaratlanul is hallgatnom kellett, mennyire elfoglalt, még pénteken is tárgyalása van, a nagyfőnök hívatja…

És ekkor – ebben a pillanatban – megvilágosodtam. A kanbuli!

Péntek reggelre kibillentem a középpontjából. Csütörtök éjjel egy hunyásnyit sem fog aludni! Összetrombitálom a város legnagyobb barmait.

Veszek három rekesz piát, és olyan hangosítást csinálok, hogy még a szomszéd kerületben is fel fognak miatta jelenteni.

Elsőként Szotyolát hívtam, mert nyilvánvalóan őt a legnehezebb kimozdítani. Mit mondjak, nem tűnt túl lelkesnek. Rövid úton lerázott. Naná, hogy megint az ikreire hivatkozott!

– Figyelj, én megértem, hogy a törvényes út nem olyan egyszerű. De legalább a saját eszközeimmel…

– Ugyan már, Ádám, ez annyira gyerekes. Különben sem hagyhatom magára Kingát két ordító csecsemővel. Na, az látod, hangerő. De egy kanbuli!

– Szotyola, tizenötezer éve ismerjük egymást!

Összevissza hadovált.

– Aha. Remek. – vágtam közbe – Tudod, mit? Felejtsük el.

Éva a nappaliban ült, és (ah!) a Sohaférfit nézte. Nem sokkal negyed tíz után csengettek. Egy pillanatra rám meredt, és elkerekítette a szemeit. Nem szólt semmit, csak bement a szobájába. Elképzeltem, milyen arcot vág majd, ha ötpercenként becsönget valaki. Korai öröm.

Mindössze három ember jelent meg a kanbuli estéjén, ők is szótlanul ültek a nappaliban. A sötét erő sehogy sem akarta átvenni a hatalmat.

– Melegítsetek – kínáltam körbe a füves cigit –, a csajok éjfélre jönnek.

– Milyen csajok? – érdeklődött Balázs a huszonéves hipstereket is megszégyenítő, szarukeretes szemüvegben.

– Házhoz jövős csajok. Ricsi fiatal marketinges csibéi. – Elővettem a Részegedj okosan! tábláját, meg az Alcoholy-t, felállítottam a bábukat, és kitöltöttem az italokat. – Gyakornokok…

Ricsi a lakótársam volt Londonban, együtt béreltünk lakást. Ő egy business suliba járt, és mondanom sem kell, sokkal többet profitált a londoni évekből. Egy kozmetikai világcég második számú magyar vezetője lett, swingerklubba járt, saját bevallása szerint csak nézelődni. Tikkelt az egyik szeme.

– Ó hát az… az klassz… – nyögte Balázs –, csak öö… tudod, még nem volt időm hazamenni átöltözni. Ez itt a reggeli póló rajtam.

Balázst az évad elején vették fel az írócsapatba. Rollerrel közlekedett a két épület között, kokózott, ugyanakkor barlangászott is, mindent összevetve szimpatikus arc volt.

– Na és aztán! Semmi komoly, csak nyugisan, lazán…

Felnyitottam egy újabb üveg Hennessey-t.

– El-tök-éltek vagyunk – kurjantottam jó hangosan, hogy a szomszéd szobában is érthető legyek –, mint a párzó rovarok!

Ittunk. Betettem a Mély torok című pornókazettát, meg egy pénisz formájú csokoládét.

– A lányoknak – magyaráztam. – Mogyorós.

Ricsi felpattant a kanapéra, obszcén mozdulatokat tett, majd kardozni kezdett a csokoládépénisszel.

– Ahá! Ahá-há-há-há! Ez jó… Kurva jó.

Zoli magába roskadva nyomogatta a távirányítót.

– Mi a francot művelsz? – bömböltem.

– Kézilabda negyeddöntő van – mentegetőzött, de engedelmesen visszakapcsolt a Mély torokra.

Úgy viselkedtek, mint valami zsúrfiúk, képzelem a nő a szomszéd szobában milyen jól szórakozott.

– Nyugi, gyerekek – mondtam a dobókockát rázogatva –, játsszatok, igyatok. Lazuljatok. Fél óra és itt lesznek.

– Csak tudod… – mondta Balázs kivéve szájából a rágógumit, és nagyjából megcélozva vele az üres pizzás dobozt –, nem igazán tesz jót nekem, ha laza leszek, de komolyan.

– Ne izélj már…

– …ha túl laza vagyok – vonogatta a vállát –, egyszerűen szétesem.

– És a nők? – horkant fel Ricsi szemrehányóan. – Várj. Megcsörgetem őket.

A marketinges csajok valami szórakozóhelyről visongtak a telefonba, és próbálták rávenni Ricsit, aki az egyetlen negyven alatti főnök volt, hogy menjen inkább ő oda.

– Itt is pörög a buli – húzta fel kissé elpuhult testét a kanapéról Ricsi, és ránk kacsintott –, tele a kégli jobbnál jobb pasikkal.

A kegyes hazugságtól maga is túlmozgásos állapotba került, felállt, aztán visszaült, aztán megint felállt és elvörösödve széttárta a karját.

– Ezek basznak idejönni. Bocs, öreg… akkor viszont… háromnegyed hatra le van foglalva a squash-terem…

– 17-11 ide! – ordította Zoli fokozódó izgalommal. A telefonálás alatt visszakapcsolt a kézilabdára.

Ebben a pillanatban kinyílt a nő szobájának az ajtaja. Nem nézett se jobbra, se balra, átcikázott a nappalin a folyosóra, a vécé felé.

A szoba elnémult. A srácok némán emésztették a látottakat.

Aztán Ricsi szólalt meg.

– De mennyire, hogy maradok!

És a részegek aggályosan pontos modorában kifejtette, mit művelne a nővel. Balázs nem szólt, nagy műgonddal próbálta kihámozni a csokoládépéniszt a fóliából.

– Tényleg. Miért rendelsz pénzért nőt – vigyorgott Zoli. – Ha egyszer itt van egy?

– Hát épp ezért… – sziszegtem a szám sarkából. – Hogy ne legyen itt.

Ricsit szemmel láthatólag felvillanyozta a téma.

– Fel se próbáltad?

– Hülye vagy te? – pisszegtem, és némán formáltam a számmal: Meg. Akarok. Tőle. Szabadulni!

– Rossz megközelítés! – ragyogott fel Ricsi. – Előtte fel kell próbálni.

– Már így is birtokon belül érzi magát.

Mérlegeltem a helyzetet. A csaj nyilván hallja őket, és nem mer visszajönni a vécéről. Felálltam a kanapéról, és kihátráltam a dolgozó felé, két kezemmel megtámaszkodva az ajtófélfában. Hallottam, amint a csaj átcikázik a könyököm mellett, és sietve magára zárja az ajtaját.

– Ma már egy nőt sem tudsz megfélemlíteni – csóválta Zoli a fejét hitetlenkedve. – A nők megváltoztak.

– Tényleg? – dünnyögtem. – És milyen értelemben?

– AGRESSZIÓ! – sivította, mint egy atomsziréna. – Direkt az kell nekik! Nézz csak meg!

– Ez a női kézilabdadöntő.

Balázs szólalt meg.

– Ugyanez megy mindenütt, a BKV-n, a munkahelyen, a könyvesboltokban…

Nem tudom, miért volt olyan érzésem, hogy az este kezd rossz irányba menni.

– Aha. Szóval a könyvesboltokban is bedurvultak a nők?

– Szado-mazo ponyva! – gurgulázta Balázs, miközben tisztán öntötte magába a konyakot. – Vágy és agresszió! Sejtszinten mozgatja őket…

Elhűlve meredtem az állítólagos haverjaimra.

– Nektek… nektek agyatokra ment a szex!

– Nem, nem, nem! – tiltakozott Zoli. – Nekem speciel a tököm tele van vele. A-zistenit! Hétméteres!

– A szex? Látszik, hogy nem multi cégnél dolgozol… – tódított Ricsi.

Egyre csak az járt a fejemben, hány gurigába van nekem ez a buli, és hogyha nem adom ki ezt a rengeteg pénzt, akkor most kényelmesen vadászgathatnék a neten a csajokra.

– Te, figyelj már – kapta fel a fejét Ricsi. – A csaj most itt kagylózik? A másik szobában?

Elindult Éva ajtaja felé.

Egy pillanatra néma pánikba estem, mert azt hittem, hogy be akar nyitni hozzá. Ez nem szerepelt a terveim között.

Próbáltam elterelni a figyelmét.

– Aha. Aha, ez érdekes. Szóval… a szado-mazo. Erre gerjednek?

– Azt akarják érezni – szörcsögte Ricsi, miközben le nem vette a szemét az ajtóról –, hogy őrülten akarja őket valaki.

– Mert egyébként meg – magyarázta Zoli – sorban állnak. Bazd meg, még én is sorszámot osztogathatnék… Belegondoltatok? Egy átlagos pasira Pesten három bombanő jut.

– Te – hadonászott Ricsi felvillanyozódva – miért nem indulsz rá?

– Kire?

Megragadta a nyakamat, és megborzolta a hajamat.

– Ha te egy nőt meg akarsz szerezni, az tuti, hogy a világ végére fut.

– Kösz.

– Komolyan! Hány nő élt veled eddig?

Mímeltem, hogy utánaszámolok, de ő csak ingatta a fejét. Mólésan, de nem lankadó érdeklődéssel vizslatta ajtót.

Ez tragikus. Egyszerűen tragikus kanbuli volt.

– Én döntöttem úgy, hogy nem akarok nőt a lakásba. – motyogtam. Lázasan járt az agyam, mit tegyek, ha ez a barom rá talál nyitni a nőre.

– Ha te mondod

– Mi? – hebegte még mindig az ajtófélfába kapaszkodva. Ahogy az erőviszonyokat pásztáztam, megakadt a szemem a földön heverő pizzás dobozon, az utolsó szelet húsimádóval.– Megeszed, vagy megehetem?

Ricsi úgy vetődött rá, mintha az elkövetkező kilencven napban nem jutna táplálékhoz.

– Minden nő csak idő kérdése. – csámcsogta. – Speciel engem kurvára nem vonz már, hogy esténként irányítsak. Napközben folyamatosan cseng a három mobil közül valamelyik. Amikor végre otthon vagyok a csajommal, akkor már ne nekem kelljen megmondani, hogy mit csináljon. Én ilyenkor hátradőlök, és azt mondom, gyere bébi, csinálj most valamit te velem…

Felhajtott még egy italt, hátradőlt, kezeit a hasán pihentette.

Ebbe a meghitt pillanatba hasított bele a női hang a szomszéd szobából.

– Hogy miért is nem csodálkozom ezen…

Néma csend lett. Az arcok szétestek, mint a horrorfilmekben.

– Szóltál, kisanyám? – emelkedett fel Ricsi a kanapéról.

Isteni beavatkozásért fohászkodtam. Meg is szólalt a csengő.

A norvég lakók arra kértek, hogy kicsit halkítsam le a zenét, majd további kellemes szórakozást kívántak.

Mire visszamentem, Ricsi már a kilincset nyomogatta, és vállát az ajtónak vetve próbált bejutni a nő szobájába.

Szerencsére a nőnek volt annyi esze, hogy magára zárja.

– Mondom, hogy ez is felkínálkozik – üvöltötte Ricsi. – Mindegyik felkínálkozik!

– Na. Ne hülyéskedj, Ricsi, hallod? Menj innen! – sziszegtem, és bepréselődtem az ajtó és a vöröslő fejű haverom közé.

– Bejakarok menni! – bőgte. – Megmutatom annak a büdös kurvának, hallod? Majd én mutatok neki valamit, amin azért meglepődik. Ha neked arra sincs vér a pucádban…

Egyre csak rángatta a kilincset, én meg toltam el a vállánál fogva. Hipnotizált zombiként meredtünk egymásra.

– Nahát– emelkedett fel Zoli a kanapéról. – Huszonegy-tizenhét oda. Mehetünk?

Három nappal a kanbuli után éppen a Sohaférfi párbeszédeit írtam, amikor zsinórban hívott valaki. Az ötödikre felvettem.

– Nagy szarban vagy, öreg – mondta egy rekedt, suttogó hang.

– Igen?

– Nem akarlak megrémiszteni, de nagyon nagy szarban vagy.

Végre megismertem a hangját.

– Ó. Hát ugye, ezt eddig is tudtuk.

Pötyögtem tovább a Sohaférfi dialógusait.

– Ádám – sóhajtott Ricsi. – Komolyan beszélek.

– Nézd, ha a buli miatt hívsz… ne rágd magad. Kicsit felöntöttél a garatra.

– Nem hallod, amit mondok? Te vagy benne, öregem, méghozzá nyakig. Ez a nő ki fog téged csinálni. Nem tréfálok.

– Kicsoda? – Nyilvánvalóan tudtam, kiről beszél.

– A hitlerjugendes jégszűz. Kegyetlen és számító.

– Nem mondod

– Figyelj, Ádám! – most már szinte kiabált. – Te túlbecsülöd a saját képességeidet. Hát most szólok, hogy ezzel a nővel nem bírsz majd!

– Ez minden?

– Figyelj ide, mert nem mondom el még egyszer. HÁT-RÁLJ KI!

– Kösz, Ricsi.

– ENGEM. MÁR. KICSINÁLT. Végem van a cégnél, érted? Tizenkét éve vagyok igazgató! Fegyelmi bizottság elé kell állnom. Lefokoznak, talán ki is rúgnak. Az biztos, hogy ugrott a bónuszom…

Lassan mániájává válik Éva. Ricsi már másnap telefonált, hogy elnézést kérjen, „mert kicsit be volt baszva és feje tetejére állt a világegyetem”.

De hogy még mindig képtelen elszakadni attól az estétől

– Szóval ki akar rúgatni. Ez szép! Mégis hogyan sikerült ezt elérnie?

– Itt most rólad van szó. TÉGED IS KI FOG NYÍRNI. Ez egy rafinált dög. Nézd. Én gondolkodtam ezen a dolgon. Az az idióta Zoli nem mondott hülyeséget. Úgy tudsz kihátrálni, ha kicsit megolajozod. Tedd neki a szépet, aztán lecsaphatsz. Mondd neki, hogy szép a haja, jó a segge, nem t’om… Hallgass rám. Az ilyen keménykedő nőnek ez az egyetlen gyenge pontja.

– Mi is?

– Hogy nem érzi magát nőnek! Mert nem is az, erőszakos, rohadt kurva!

– Aha. Tehát szerinted úgy vegyem fel a harcot az illegális lakásfoglalóval szemben, hogy megdicsérem a frizuráját, igen?

– Csak várj – mondta sötéten. – Átküldök valamit.

To: FEMINE-LTD. Magyarországi Képviselet

From: Kollár Éva

Tisztelt Igazgatótanács, tisztelt hölgyem, uraim!

Noha célcsoportjuk vagyok, leendő vásárlójuk is lehetnék, nyugalmam és biztonságom érdekében vagyok kénytelen írni Önöknek.

Nem szívesen keverem össze senkinek a magánéleti botlásait a szakmai eredményeivel, ám ez esetben túlságosan is kézenfekvő a párhuzam.

Tegnap este ugyanis az Önök vezető munkatársa támadott meg az otthonomban.

Lakótársam vendégeként a számomra eddig ismeretlen Romsics Richárd ügyvezető igazgató ittasan próbálta rám törni a szobám ajtaját, női önérzetemet és emberi méltóságomat mélyen sértő indulattal.

Ittas hangoskodóval nem áll le vitatkozni az ember. Kikerüli. Igyekszik megfeledkezni az inzultusról, miközben érthetetlen módon maga is szégyent érez.

De mit tehet akkor, ha az otthonában azzal fenyegetik, hogy „még visszajövök, és elintézlek?” Ha azt üvöltözik a szobája ajtaja előtt, hogy – mint azt a mellékelt, mobiltelefonnal rögzített felvételen hallhatják, láthatják – „Megmutatom annak a büdös kurvának…”

Önök mit tennének a helyemben?

Forduljak a rendőrséghez? Mindannyian tudjuk, hogy amíg tényleges bántalmazás nem történt, nem veszik komolyan a feljelentésemet.

Forduljak a sajtóhoz? Talán hatékonyabb út lenne. Mindenképpen koncot jelentene számukra a sztori, hisz a felvételen annak a cégnek az igazgatója zaklat egy nőt, amely a „nőket szolgáló egészséges prémiumtermékek” forgalmazását választotta profiljául.

Én az Önök munkatársával sohasem találkoztam. Semmiféle esemény, emlék vagy ismeretség nem fűz hozzá.

Tegnap éjjel mégis a saját szobámban voltam kénytelen végigrettegni az agresszióját. Lesni, hogy az ajtó bírja-e még. Igen, lehet, hogy a sajtónak valóságos csemege lenne, ha eljuttatnám hozzájuk a felvételt. Nyilván ezt kellene tennem, miközben tudom, hogy a saját életemet is terhelem, kiszolgáltatom vele.

Döbbenten keresem a megoldást. Valóban az az ember próbálta tegnap este rám törni az ajtót, aki minden magazinban ott mosolyog, az „Együtt a nőkért, a családon belüli erőszak ellen” kampány főtámogatójaként?

Valóban ez az a márka, amelyiknek az a filozófiája, hogy „kapcsolatot teremt nemek, társadalmi csoportok, vallások, a hagyomány és a fejlődés között?”

Miközben vezető képviselőjük érthetetlen gyűlölettel fenyeget?

Mit lehet tenni?

Rettegjek nap nap után az otthonomban, az utcán? Forduljak – saját idegenkedésemet is legyőzve – a nyilvánossághoz?

Keressem meg a Femine International bármely fórumát, ahol érteni fogják, hogy egy emberi kapcsolatokra épülő márkát nem lehet úgy képviselni, hogy a főnök megpróbálja rátörni az ajtót egy nőre?

Kínos poénnak is tekinthetnénk a női célcsoportra építő, nőkért kampányoló menedzser „márkaépítését”, én mégis szeretném elkerülni – ha nincs rá más mód, a fenti eszközökkel –, hogy kollégájuk engem vagy bárkit a jövőben ilyen agresszív módon zaklasson, fenyegessen.

Figyelmüket, megértésüket köszönöm,

Kollár Éva

24. fejezet

Éva

A havas pesti utcákban mindig van valami téren és időn kívüli. Tisztaság érkezik az égből, és ellentmondást nem tűrve beborítja a belvárost.

Mintha valaki leszólna: csend legyen! Ilyenkor ösztönösen próbálok halkabban lépkedni.

Kedvenc utcazenészem egy szál fehér vászoningben üvöltötte a Vidéki sanzont.

„…Mert hirtelen kinyílt a föld alattam

Te eltűntél, én meg itt maradtam…”

– Mondtam már, hogy tetszik, amikor mosolyogsz? – kiabált utánam.

– Mondtad.

– Akkor most még jobban tetszik.

Az utcazenészek és pantomimművészek javára írható, hogy az ember minden reggel eldöntheti, hogy útba ejti vagy kikerüli őket.

A friss ropogós hó ma nagyvonalúan összemosta az utcákat a patinás új és a zajos régi otthonom között. Már láttam a sarokról a házunkat, amikor eszembe jutott, hogy nincs is nálam a lakáskulcs.

Úgy döntöttem, ha már itt vagyok, felcsöngetek, hátha Kornélt, az én elfoglalt, mindig ügyelő, mindig műtéthez éppen bemosakodó, mindig a magánrendelőben robotoló Kornélomat otthon találom.

– Te vagy az? – szólt le rekedten.

Gondolom a csaját várta. Nálunk nincs videós kaputelefon.

Bedagadt szemmel és elfeküdt hajjal állt az ajtóban. Érezni véltem egykori hálószobánk jellegzetes Kornél-illatát.

– Nahát – motyogta. – Hát te?

– Jó napot kívánok. A lakáshirdetésre jöttem…

Nagy nehezen félreállt az ajtóból, és betessékelt, miközben jobb kezével folyamatosan a tarkóját dörzsölte.

A lakásban leírhatatlan felfordulás fogadott.

– Van neked fogalmad arról – mondta feszengve –, milyen nehéz volt nekem ez a pár hét?

– Van fogalmad arról, milyen állóvíz van most az ingatlanpiacon? Megnéztem, úgy a tizenkétezredik kattintásra bukkan fel a hirdetésünk…

A vállamnál fogva lenyomott régi, kedvenc tévénéző fotelomba.

– Hagyd abba a rögeszmélést. Bízd ezt rám.

– Tudod, azért jó volna kicsit megsürgetni. Az egy dolog, hogy elköltöztem, de ne gondold, hogy átengedtem a lakásunkat szerelmi kéjlaknak.

– Persze, persze…

Odébb rúgott egy hajlakkos flakont, majd elrobogott a konyha irányába.

Tanácstalanul nyújtogattam a nyakam. Menjek utána? Elvégre a saját lakásomban vagyok.

Próbáltam úgy tekinteni a helyzetre, mint egy modern patchwork család érett, laza, elfogadó, kozmikus szeretetet árasztó tagja.

– Zsófi jól van?

– Zsófi? Ő jól. És te?

– Még ne írj le.

– Értem. És… akinél laksz?

– Ádám. Egy Ádám nevű férfival élek, igen.

– És? Mit lehet tudni… Ádámról?

– Semmit.

– Aha.

Úgy látszik, Kornélra is rátört egy lanyha kíváncsiságroham.

– Szóval? Jól megvagytok? Ugye nem azért olyan égető a lakáseladás, mert… valami probléma van?

– Égető? Lassan egy éve próbálok hozzájutni a részemhez. Itt laksz a kis szajháddal…

– Sss… – integetett, és tátogott. – Itt-hon-van!

– Máskülönben gyönyörű helyen lakunk – folytattam társalgási modorban. – A belváros legjobb lakása. Rálátni a budai hegyekre, igen. És ott van a sétálóutca…

– Hát ez… igazán…

– Csak tudod… – sziszegtem – te közben pofátlanul használod a barátnőddel a közös otthonunkat! Gondolom, egyetértesz azzal, hogy ez finoman szólva is ízléstelen és… és… nem jogos.

– Igazad van… khm… teljesen igazad van!

Elkapta a tekintetét és erőltetett mosoly jelent meg az arcán.

– Ó, hellóka! Kísértésbe hozhatlak egy kis tiramisuval? Én csináltam.

Zsófi állt az ajtóban. Háremnadrág fazonú farmer volt rajta, meg egy garbó. A csaknem térdéig lecsúszott nadrág tökéletesen láttatni engedte a tetoválást és a bugyija márkáját.

– Nem – feleltem ijedten.

– Bizti?

– Csak felugrottam a lakás miatt. Tudod, a fele az enyém…

– Ja, ja, ja, nincsen rá vevő – szünetet tartott némileg zavartan. – Nehogy azt hidd, hogy mi nem akarjuk eladni! Nincs is gyerekszoba…

– Gyerekszoba? Há! Há-há-há! Ez jó. Szóval kell egy szoba a kislánynak, ahol tanulhat a vizsgáira, és elhívhatja a kis barátait, nem igaz?

Zsófi csodálkozva nézett rám.

– Hááát… azt még nem tudjuk, hogy kisfiú lesz vagy kislány.

A konyhapultba kapaszkodtam, hogy el ne essem. Miről beszél ez? Máris gyereket akar?

– Te… Te gyereket akarsz szülni? Ezzel a csípővel? Ebbe… ebbe a kupiba? – Kornél felé fordultam. – És ha elhányja?

Zsófi ide-oda forgatta a fejét, ami sovány testéhez mérten meglepően széles volt.

– Ja! Ja, te még nem tudtad? Basszus. Kornél, nem is mondtad neki? Jön a baba… Azért barizunk továbbra is, de most nem? – Egy bordó kötésű viharvert könyvet tolt az orrom elé. – Nézd csak, nem ezt kerested a múltkor?

Elmartam a kezéből a jógakönyvet, és szó nélkül elindultam kifelé.

Az előszobában Kornél megragadta a könyökömet, és kétségbeesetten suttogta:

– Most mondd meg!… Kész helyzet elé állított.

– Kornél, ez a ti életetek.

– Nézz rá! Minden hétvégén buli, koncert, romkocsma… azt mondja, unta az egyetemet, amúgy is egy rakás pénzbe kerül. De mi lesz később?

Próbáltam fegyelmezni az arcvonásaimat.

– Te csak koncentrálj a lakáseladásra.

Kornél úgy bámult utánam a lépcsőházban, mintha én lennék az egyetlen, aki elvihetné jó messzire, hogy ne maradjon magára azzal a hegyes csípőcsontú személlyel a nappaliban, aki a gyerekét várja.

Egy pillanatra magam is elbizonytalanodtam, tényleg valószínűtlennek tűnt, hogy ez a gyerek szülje meg Kornél első gyermekét! Nem úgy volt, hogy én szülöm meg?

Szerencsétlen Kornél. Jól behálózta.

Megjelent előttem Szilvi, amint a teakonyhában áll, és a szemét forgatja: Mégis meddig mentegeted még magadban?

Kétségbeesetten szorongattam a vörös könyvet. A vörös könyv az ászanák mellett arra tanít, hogyan uralkodjon a felnőtt én a beszari, hárító én felett. Ezért volt olyan égető szükségem rá az utóbbi időben.

Úgy döntöttem, hogy végre jógázom egyet a Kígyó utcai lakásban. Magamra zárom az ajtót, leengedem a redőnyöket, meggyújtok egy füstölőt…

Ám ahogy hazaértem, ránéztem az órára, és automatikusan nyúltam a távirányító után. Szinte abban a pillanatban felhangzott a Sohaférfi szignálja. Elfúló kiáltást hallattam, lerúgtam a csizmámat, és ahogy voltam, télikabátban lerogytam a kanapéra. Napok óta nem láttam egyetlen epizódot sem. A pasi valószínűleg nem fizette be a csekket, pedig én kitettem a magam részét a konyhaasztalra. A szolgáltató nem tréfált, kikapcsolta.

De most újra itt volt a Sohaférfi, eljött hozzám, hogy velem töltse a következő negyvenöt percet. Tudom, hogy klasszikus pótcselekvési stratégia, mégis életmentő volt belesüppedni a tévénézős zombi állapotba. Most nem szabad gondolkodni! Enyhíteni kell a fájdalmat. Egy dolog azonban még ebben az állapotomban is feltűnt nekem.

A rend. Mit keres a rend a nappaliban?!

Pánikszerű iszonyattal kerestem a magyarázatot.

Vajon mit jelent ez? Ádám visszavonult egy stációval? Talált új ügyvédet? Az új ügyvédnek új stratégiája van? Kábel visszakapcsolás és az alsógatyák, pizzás dobozok felszámolása? Talán környezettanulmányra jönnek a bíróságtól, és itt találnak tohonya némberként a tévét bámulva?

Az utóbbi napokban Szelőczey Ádám mindent bevetett. Sokkolónak szánt szexlapok, böfögő, részeg haverok, használt kotonok szétszórva. Röhögnöm kellett rajta.

Eszembe jutott, hogy nem tettem be a hűtőbe a vacsoráját. Saláta szójafasírttal. Igyekszem olyan diétás fogásokat rendelni a food futárnál, amitől a plafonon van. Ha a bíróságon szememre vetné, még mindig hivatkozhatom arra, hogy ügyelek az egészségére, ez volt anyja végakarata.

Ahogy becsuktam a jégszekrényt, megdermedtem. Egy sárga üzenet virított rajta.

„Köszönöm!”

Hirtelen nagyon fáradtnak és kifacsartnak éreztem magam. Kikapcsoltam a Sohaférfit. Már semmi másra nem vágytam, csak egy forró zuhanyra.

Ahogy arcomat az esőztető zuhany permetezte, újra és újra megjelent előttem Kornél, ahogy ott áll az ajtóban. Próbáltam megfejteni, mit láttam rajta. Mi volt az a feszes vonás? Pánik? A csapdába esettek kétségbeesése? Homályos büszkeség? Hogy bebizonyította, mégiscsak teljes értékű férfi, aki képes elköteleződni a megfelelő nővel?

És az Zsófi. A megfelelő nő.

A tetovált ölű lány, aki horpadt hasával máris magáénak érezte az anyaság pozíciójának tekintélyét. Ha eddig nem fogtam volna fel, most megértettem, elvesztettem Kornélt. Végleg elvesztettem. VÉGLEG. Úristen!

Úgy fájt, hogy az volt az érzésem, mindjárt megfulladok. Belefulladok a zuhanyba.

Ebben a pillanatban surrogást hallottam. Ffffssss…

Furcsa volt, mert a víz zubogásából vált ki hirtelen, természetellenesen és mégis nagyon természetesen.

A zuhanykabin ventilátora kapcsolt erősebb fokozatra?

A fürdőszoba iszonyú menő volt, ám nem túl méretes, így pillanatok alatt könnyen párás ködbe borult. Olyan forró gőz csapott ki a kabinból és annyira fűtött a radiátor, hogy a kis bukóablakot a nagy kétszárnyas ablak felett résnyire nyitva hagytuk, így a ventilátornak nem is kellett dolgoznia. Felnéztem a bukóablakra, hogy véletlenül becsukódott-e, és ekkor elállította a lélegzetemet a döbbenet és az iszonyat.

Sötét árnyak köröztek a fürdőszobában. Madarak?

Ornitofóbiában szenvedek, betegesen rettegek mindentől, ami az arcom felé repülhet. Az egyik a padlón landolt, a másik a függönybe gabalyodott, vad hévvel kezdett tekeregni és rángatózni, aztán ffffssss…

Az első ösztönös mozdulattal felhangosítottam a rádiót, hogy ne halljam a szárnyak suhogását, aztán belekapaszkodtam a kilincsbe, két kézzel szorítottam a kabin ajtaját. Míg az egyik suhanó valami a levegőt bitorolta, a földre esett másik elkezdett futni, neki egyenesen a kabinnak.

A felém szökdécselő valami legnagyobb döbbenetemre madár is volt, meg nem is, barnás teste mintha szőrös lett volna, göcsörtös, fekete aranyszín szemei úgy guvadtak ki a fejéből, mint két üvegszem. Állkapcsa be sem tudott csukódni a tűhegyes fogaktól.

A zárt kis fürdőszoba levegője megtelt a suhogásukkal, vergődésükkel. És még valami velőtrázó, állati hanggal. Megfagyott bennem a vér, amikor rádöbbentem, hogy saját eszelős sikoltásomat hallom.

A szürkés-barnás testek újra és újra a zuhany üvegfalához csapódtak. Csupa szárny, csupa fog, csupa arany-fekete szem, és rám meredtek. Az üvegfalra csaptam, és az állat végre lerepült, különös cikázó mozdulatokkal.

Aztán megint nekivágódott a kabinnak, tiszta erőből. Néhány másodperc múlva a másik is. Attól féltem, be fogják törni az üveget. Hisztérikus zokogásban törtem ki.

Samponos hajam az arcomba hullt, vizes testem reszketett.

Itt csapdában vagyok, valahogy ki kell jutnom. Ki a kabinból! Ki a fürdőszobából!

Annyira reszketett a térdem, hogy attól féltem, összecsuklik. Csak a fejem! A fejemre kell borítanom egy törülközőt. Semmi más nem számít.

Résnyire nyitottam az ajtót és óvatosan a fal felé tapogatóztam, kezem mintha nem is tartozott volna a testemhez.

Ujjaim a fürdőlepedőmet keresték, de az egy madár repült neki.

Üvöltöttem, vettem egy félfordulatot, és teljes erőmből belecsaptam, mire egyszerre két állat kezdett eszeveszett bukó és köröző repülésbe.

Elértem a törülközőt, rátekertem a fejemre, de abban a pillanatban a vállamban tüzes, elviselhetetlen fájdalmat éreztem. Vér. Vér folyt belőlem.

Rekedt hangom szinte már csak ugatás volt, nem is sikoly.

– Ne mozogj! – üvöltötte Ádám.

Félig rohant, félig bukdácsolt, kezében egy kék műanyagvödörrel.

– Bazmeg! – kiáltotta, amikor nekirepült az egyik madár, de aztán visszanyerte az egyensúlyát. Karjaiba zárt, teljes mozdulatlanságot kényszerítve rám, de elrántottam magam. Újra megragadott, és vonszolt kifelé. Bevágta magunk mögött az ajtót, mire zokogva összecsuklottam.

Ádám lekapta az előszobafogasról a kabátját, rám terítette és megrázott.

– A vállad… Vérzik.

Megállás nélkül ráztam, borzadva, a törölközős fejemet.

– Éva! Orvoshoz kell mennünk!

– NEM!

Egy kis időbe telt, mire megértette, nem az orvosi ellátás gondolatát utasítom el, hanem egyszerűen MINDENT! Mindent elutasítok. A félelmet. A szégyent. A fájdalmat.

Nem vesztegette az időt további győzködésre, marokra fogta rajtam a törölközőt, úgy vonszolt, ráncigált végig a folyosón, mint Greenpeace aktivistákat a helyi hatóságok.

Mindenféle ruhákat kapott elő a bőröndből, bugyit, melltartót, farmert, pólót.

– A rohadt életbe! – mondta, amikor nem mozdultam.

Tanácstalanul bámult zokogástól meg-megránduló, vértől maszatos testemre. Aztán sután átölelt, és denevércsaládokról dünnyögött. – Jobban kikészültek, mint te… ártatlan, ijedt állatok.

Sikolyaim fokozatosan egyenletes bőgésbe csaptak át.

Két és fél órán keresztül várakoztunk a János kórház sürgősségi osztályán, mire végül megkaptam a veszettség elleni első oltást, és Ádám kifejezett kérésére adtak egy nyugtató injekciót. Teljesen feleslegesen, addigra már halálosan kimerült voltam.

Úgy tekintettem vissza az előző órákra, mintha most támolyogtam volna ki egy vetítőteremből egy kimerítő film után. A fejem körül csapkodó árnyak vissza-visszatértek, de aztán ránéztem a dúlt arcú Ádámra, és hirtelen arra gondoltam, minden pontosan úgy van, ahogy lennie kell.

Hálás vagyok Kornélnak. HÁLÁS VAGYOK AZ ELMÚLT TIZENKÉT ÉVÉRT! Megtanultam szeretni. És ezt már senki sem veheti el tőlem.

25. fejezet

Alma

Anya bekapcsolta nekem a tévét, a 4-esen a reggeli show-t, és azt mondta, hogy a reklámblokkig reggelizhetem. Megkérdeztem, ehetem-e Nutellát magnéziumos pehely helyett, de oda se figyelt. Összehúzta a rózsaszínű pongyoláját, amelynek a hátán piros meg fehér csillogó strasszok vannak, és bement a szobába.

Ez új volt. Csak este szokta az ajtót magára csukni. Iskola előtt soha. Az nálunk tabu!

A Nutella, a tévé és a bezárkózás így együtt rossz jel volt.

Valahányszor bezárkózik, akkor azt érzi Anya, hogy egy nagy senki és semmi. Ezt kémiailag okozza a szervezete, viszont a bogyókkal szépen lehet szabályozni. Csak az volt a legnagyobb gondja, hogy meg kell oldania a gondozásomat. Legalább, amíg kilenc leszek. Mi van, ha nem bírja addig?

Olyan sovány, hogy már nem volt benne semmi anyaszerű. Már reggel is szürke volt az arca, főleg a szeme körül. Akkor a villanykapcsolóhoz tapogatóztam, hátha csak a sötét konyhában látom így. De rájöttem, a fényben még sokkal rosszabb volt.

Kentem a Nutellát, éreztem a csokis mogyoró ízét a számban, és gondolkodtam.

Mi van, ha igazat mondott Nadja? Mi van, ha tényleg azért van anya olyan rossz bőrben, mert árulja az estét? Sok olyan nő van.

És abban is volt igazság, hogy esténként mindig egyedül vagyok. Erre Nadja hívta fel a figyelmemet. Nekem fel se tűnt, hogy Híradó után már mindig egyedül voltam.

Eddig legalább a reggelekkel minden rendben volt. De már azt sem ellenőrizte, hogy bepakoltam-e a táskámat.

Egyik meglepetés a másik után ért.

Néztem a félig megevett pirítósát a tányéron, és arra gondoltam, nem csoda, hogy zörögnek a csontjai. Úgy tettem, mintha nem látnám, de attól még van szemem az ilyesmihez.

Felálltam megkeresni a gyógyszeres flakont. Iszonyú kupi volt a konyhapulton. Nem bírtam nézni a ragadós tányérokat, nekiálltam mosogatni. Nem akartam ilyen állapotban itt hagyni anyát.

Megtaláltam a kis gyógyszerest, a mosogatószivacs alatt. Óvatosan kiborítottam, és megszámoltam. Bevette a reggeli adagot.

Törtem a fejem, hogy mi lehet vele.

Anya arcszíne olyan volt, mint annak a csontváznak a tévében, akit kiástak, és a két arany fülbevalója teljesen épen megmaradt. Egy csontváznak nincs lelkiereje, a fülbevalónál viszont ez nem számít. Örök életre megmarad.

Élő ember csak nagyon kivételes esetben ilyen színű. Próbáltam kitalálni, mi lehet az a kivételes eset. Autóbaleset? Örökletesség? Árvíz? Vagy… nemi betegség?

Az órák alatt egyre csak anya járt a fejemben. Mi van, ha hazamegyek, és már csak a két fülbevalója világít? Mi van, ha halálba sírta magát?

Anya otthon volt, a ruhásszekrényben rendezkedett.

– De bolond vagyok! – kiabált ki, és nagyot nevetett. – Elnéztem az időt, nem is vásároltam be neked.

Megpusziltam, normális puszival, nem olyan lesajnálóssal.

– Dühös vagy rám? – kérdezte, miután megölelgettük egymást.

Jól megnéztem magamnak. Valamivel kevésbé volt szürke, mint reggel, és a haját copfba összefogta.

– Mégis, mit gondolsz? – dünnyögtem.

Kihajtogattam magam az ölelésből, és bevonultam a szobámba.

– Most már jobban vagyok – kurjantotta.

Na, engem már jó ideje nem érdekelt, hogy anya mit mond. Sokkal több minden volt abban, ahogy rám nézett. És az nem volt biztató. Oké, most éppen nem sír. Ki kell fogni. Mert ugyanígy sírhatna is. Nem lehetek mindig vele, nekem is van életem!

Töprengtem, hogyan lehetne az állandó felügyeletét megoldani.

És akkor hirtelen eszembe jutott a Nagyi, aki anyának az anyukája, és ezért felelősséggel tartozik. Hogy nem gondoltam erre korábban!

– Van epres joghurt? – kiabáltam be neki.

Tudtam, hogy nincs ezért kérdeztem. Felvettem a dzsekit, és leballagtam a kapunk melletti beugróba a telefonommal.

– Te vagy az, Eperkém! – Nagyi éppen úgy nevetett fel, ahogy anya is még kiskoromban.

Megpróbáltam elképzelni, milyen lenne, ha a Nagyi ideköltözne hozzánk Magyarországról. Volt előnyös oldala, de ugyanannyi hátránya is.

Észnél kellett lenni, mit és hogyan mondok neki.

– Hogy vagy, cicamica? Jól megvagytok anyával Milka-országban?

Erre nem tudtam, mit válaszoljak. Ha jól meglennék, nem hívnám. Ugyanakkor nem akartam a költözés gondolatától elrettenteni. Nem erőltette Milka-országot, inkább magáról beszélt, hogy milyen szépen sikerült lefogynia.

Na, ez fejbe vágott. Anyának éppen jól jött volna az a pár kiló zsír, amit a Nagyiról az elektronikus szerkezet leolvasztott. Egy bankban dolgozott, és ügyelnie kellett a formájára. A szabadidejében Nagyi szeretett kísérleti nyúl lenni plasztiksebészeknél. Mindenféle módszert kipróbáltak rajta, teljesen ingyenesen, mert már elég öreg volt, de a fényképeken plasztikkal jól mutatott.

– Jópofa volt, Eperkém, az a sok tappancs a pocakomon – mesélte, és csak nevetett, nevetett.

Amit kérdezni akartam, sehogy sem illett a témához.

– A nemi betegségtől le lehet fogyni?

A Nagyi hirtelen elhallgatott.

– Hogy mondhatsz ilyeneket a Nagyinak?

Rájöttem, hogy személyeskedésnek hitte, és egy csapásra nem mondtam semmit. Persze, ha kéri, beszélhettem volna őszintén a mamáról, hogy zörögnek a csontjai.

De ő nem kérte, hanem szirénázta: „Beszélni fogok anyáddal!”. Nagyon megijedtem.

Azt hiszem, a Nagyi éppen olyan félreértésben volt, mint én, mielőtt Olivér apja találkozott anyával a sztriptíz bárban Ahogy eszembe jutott Olivér, nekem is szükségem támadt sírós bogyókra. Elzokogtam Nagyinak, milyen az élet Milka-országban. Teljesen megértette, hogy rossz nekem a suliban Anya miatt. Ez helyrebillentett.

Megmondtam neki kereken, hogy anya eladja az estét.

– ELADJA AZ ESTÉT?

Bármit mondtam, a Nagyi megismételte, csak kérdőjellel a végén.

– Ezt az éjszakai a rúdnál táncolást nem bírják az idegei. Teljesen kivan.

– NEM BÍRJA A RÚDNÁL TÁNCOLÁST?

Fájt a szívem anya miatt, de hát mit lehetett tenni?

– Azért nem vészes, megvagyunk – próbáltam vidámabb vizekre evezni. – Minden reggel beveszi a sírós bogyóit.

– BEVESZI A SÍRÓS BOGYÓIT?

Így ment végig.

Egy idő után leraktam, és visszaszaladtam a lakásba.

A reggeli sírásnak még nagyobb esti sírás lett a vége. Aggódtam anyáért, mivel láttam, hogy az egész éppen ellenkezőleg sült el, mint terveztem: nem a Nagyi költözik hozzánk, hanem én megyek haza, Magyarországra.

És még anya fejére is szégyent hoztam. Anya a falnak támasztotta a homlokát, begörbítette a vállát, és olyan erősen zokogott, ahogy még soha. Minden alkalommal, amikor levegőt vett, a Nagyit lehetett hallani a telefonból: És ha megtudják a bankban?… Arra nem gondolsz?… Csak értetek éltem…

Úgy kiabált anyával, hogy az nem igaz.

Anya kirohant a szobából a fürdőbe, aztán visszajött, és leült a fotelba, maga alá húzta a lábát, én meg elé kuporodtam a szőnyegre. Nem szóltunk semmit. Csak simogatta a hajamat, és azt mondták az ujjai, hogy minden rendbe jön majd.

Nem nagyon voltam oda a hazaköltözésért. De most már magamra vethetek.

Néztük egy kicsit a Szívek szállodáját, aztán láttam, ahogy beveszi a bogyóit. Próbáltam visszatartani, de fojtogattak belülről a könnyeim.

– Meglátod, sokkal jobban fogod a pesti iskolát szeretni.

Anya még ebben az állapotában is tudta, mikor mit kell nekem mondani. Megfogadtam, hogy megszeretem a pesti iskola gondolatát.

Anyán kívül senki mással nem tudtam normálisan beszélgetni. Mi voltunk a Gilmore lányok!

Mielőtt eloltottuk a kislámpát, anya bejött hozzám, és megpuszilt. És én éreztem, hogy ha el is rontottam az életét, annyira nem rontottam el, hogy ne szeressen. Imádkoztam, hogy történjen valami, és annyira erősen akartam, hogy Isten meghallotta.

A szokásos nyüszögésre ébredtem. Rögtön eszembe jutott, hogy nemsokára ezt már nem fogom hallani, és máris hiányérzetem támadt.

Amikor kimentem reggelit készíteni, anya ott feküdt a kanapén összekucorodva, elmaszatolt szemfestékkel, és azt mondta, viselkedjem felnőttként. Feléledt bennem a reménység. De nagyon korai volt.

Nagyit annyira sikerült felhúzni, hogy amikor elrohant repülőjegyet venni, felszökött az égbe a vérnyomása. Megszédült a mozgólépcsőn, a kezével próbálta fenntartani magát, hogy mentse, ami menthető.

Ezért most mindkét keze könyékig gipszben volt.

– Hurrá! Hurrá! Itt maradok! Nem megyek a Nagyihoz.

– Nem beszélünk így, amikor a Nagyi segítségre szorul.

Anya megpróbálta úgy beállítani, mintha én lennék a segítsége, de tudom, hogy a Nagyi ragaszkodott Magyarországhoz.

Ez úgy lesz, hogy Évához kerülök majd, aki a másik nagy gondja szegény Nagyinak, mert most ment tönkre a menyasszonysága, és méghozzá egy idegen férfivel él.

A fenébe, gondoltam. Tegnap este az elalvás előtti imát nagyon összecsaptam.

26. fejezet

Éva

Szilvi rosszkedvűen nézegette búzacsírás szendvicsét. Hatalmas, félbevágott retek, karalábé és fűdarabok lógtak ki két szelet teljes kiőrlésű kenyérből. Az ilyen típusú ropogós uzsonnák csak az egészségfutár menüjének illusztrációján néztek ki ehető tápláléknak.

– Kérsz? – kérdeztem, miközben frissen mikrózott ebédemmel letelepedtem mellé az asztalhoz.

– Babfőzi? – kérdezte vágyakozva. – Csak egy kis kóstolót…

Megfontolt, fegyelmezett csatát vívott a kilóival, a gyomra olykor hangosan megkordult az értekezleteken. Szedtem neki egy tányérnyit.

– Figyelj csak, elmehetek ma fél órával korábban?

– Hazarendelt az urad? – kérdezte tele szájjal.

Mióta megmutattam neki Ádámot a Facebookon, iszonyúan birizgálta a fantáziáját, hogy együtt élek egy szerinte botrányosan jóképű pasassal. Aki semmit nem árult el magáról azonkívül, hogy Magenheim Julcsit lájkolja.

Ami azt illeti, olykor-olykor az én fantáziámat is birizgálta.

– Elválaszthatatlanok vagyunk – mondtam félig büszkén, félig dühösen.

A denevértámadás után ugyanúgy kerülgettük egymást Ádámmal, mint a régi regényekben az ágyrajárók. Ő főleg éjjel és késő este mozgott, nappal a laptopja mögé menekült. Rejtély, hogyan tudott a Kígyó utcai építkezések mellett dolgozni; reggel nyolctól délutánig kopácsolás, fúrás zaja hallatszott. Én általában reggel és délután mozogtam a lakásban, amikor Ádám aludt vagy isten tudja, merre járt.

Az volt a baj, hogy már nem tudtam rá ugyanazzal a gyanakvással vegyes idegenkedéssel tekinteni, mint korábban. Erős, megnyugtató hangja, még ha nem is hozzám szólt, arra a kellemes érzésre emlékeztetett, amikor az orvosi rendelő előtt megszorította a kezem.

Egyértelműbb érzést adott a korábbi ellenséges hadállás. Már éppen kezdtem megszokni, milyen erős vagyok, amikor hirtelen valaki megfogta a kezemet. Az elkényeztetett mama liblingje egy estére szikrázó, acélszemű hőssé vált a képzeletemben. Bemerészkedett a denevértámadás alatt a fürdőszobába! Mintha a cápák közé vetette volna magát.

Nyugtatótól dadogva hálálkodtam neki a kórház liftjében.

„Nem kell” – mondta olyan röviden, ahogy a földön vergődő denevérre csapta a vödröt.

– Szóval főztél neki babfőzit? – vigyorgott Szilvi jóllakottan. Úgy tanulmányozott, mintha átlátszó üvegváza volnék egy múzeumi vitrinben.

Elvörösödtem.

– Ami azt illeti, nemcsak neki. Ma érkezik az unokahúgom.

– Az a kis cukika? – lelkendezett Szilvi a gyerekek számára fenntartott fejhangján. – Hogy is hívják?

– Eperkének hívjuk, és nálam fog lakni egy ideig.

Szilvi tekintete egy pillanatra megállapodott rajtam.

– Szóval elvállalsz a pasas mellé egy gyereket is?

Ezt úgy mondta, mintha tizenöt macskám lenne otthon, és most vinnék haza egy tizenhatodikat.

– A kettő azért nem teljesen ugyanaz. A pasas… üzlet. Eperke a keresztlányom, imádom, és most vigyáznom kell rá, mert a húgom megkért rá.

– Miközben neked is gondjaid vannak?

– Neki sokkal inkább.

Szilvi egy pillanatra lehunyta a szemét, és olyan hangon, mint akinek beigazolódik a gyanúja, ennyit mondott halkan.

– Te egyszerűen ilyen vagy.

– Milyen?

– Önkéntes.

Elvigyorodtam.

– Életmentő?

– Azt nem mondanám.

Meglepve néztem rá.

– Nem igazán értem, hogy te most miről beszélsz.

Bánatosan ingatta a fejét a babfőzelék felett.

– Itt áll előttem egy remek csaj, és az életének kizárólag a kényszer, a megfelelni vágyás vagy a sajnálat a mozgatórugója. És azt hiszi, ez a szeretet.

– Szilvi…

– Ne haragudj, Éva, hogy ezt mondom, de amióta ismerlek, így van. Tessék-lássék elvégzed a benti dolgokat, aztán rohansz haza, takarítani, mosni, főzni. Hátha elvesz Kornél, ha látja, milyen jó dolga van melletted, nem igaz? A legtöbb értékesítőm ezt csinálja… Bernadett is. Hallottad? Hallottad, mit mondott a vacsin a Duna hotelban?

Fogalmam sem volt róla, melyik Bernadettről beszél.

– Tudod, a kis festett fekete. A 3D-s szempilláit rezegtetve előadta, hogy nem is férfi, aki nem várja el a nőjétől, hogy minden este letegye elé a meleg vacsorát… Na. Erről te jutottál az eszembe…

– Kösz…

A csudába. Most erre nagyon nem értem rá. De Szilvi kiselőadásait nem lehetett csak úgy lekeverni.

– Aztán meg – követett a tányérjával, ahogy felálltam az asztaltól –, amikor a gyerek után visszamegy dolgozni, bent is kifacsarják meg otthon is, és a pasija orrba-szájba csalja, már nem olyan jópofa mindent egyedül csinálni… Anyám is folyton azt ajvékolta: azt hiszitek, a cselédetek vagyok? Pedig akkor ez már sajnos nem hit, hanem ténykérdés volt.

Felsóhajtottam.

– Vannak dolgok, amik bonyolultabbak ennél, Szilvi. Nem minden nő csinál ebből ideológiai kérdést.

– Ez is micsoda például…

A házilag eltett mustáros savanyúságra mutatott, amit elfelejtettem kivenni a zacskóból.

– Kérsz? A főztömmel nincs gond…

Szilvi elsiklott a kelletlen tónus fölött.

– Én csak azt mondom – hajtogatta –, hogy próbáld kijelölni a határaidat.

– Szerinted hogy jelöljem ki, amikor egy óra múlva érkezik egy hétéves gyerek Zürichből? Hagyjam ott a reptéren?

– Nem tudná valaki olyan elvállalni, akinek nincs amúgy is… szállásproblémája?

– Nekem sincs szállásproblémám! – csattantam fel, hiszen papíron két fél lakásom is volt. – A húgomnak Svájcban támadt egy kis intéznivalója, anyám meg elhasalt a mozgólépcsőn, és mindkét karja könyékig gipszben van.

– És TE mikor következel ebben a történetben?

Szilvi felállt, kivette a kezemből a műanyag edényt, elmosogatta, tetőtől talpig együttérzés volt.

– Figyelj – mondtam fáradtan –, én nem vagyok kiscserkész, de Eperkét mindjárt leadják a csomagmegőrzőben…

– Na, várjál csak! – kapta fel a fejét. – Hol fogod te azt a gyereket napközben tárolni?

Hallgattam.

– Éva! – dörrent rám fenyegetően.

– Mindössze néhány napról van szó…

– Viccelsz velem?

– Nézd, Szilvi, amikor Kornélra meg a csajra rányitottam, meg akartam halni, de másnap reggel nyolc órakor bent voltam. Az elmúlt négy évben nem vettem ki az előző évről átvitt szabadságaimat…

Alexa bedugta a fejét az ajtón, hogy jelentse, megérkezett Szilvihez a kétórás ügyfele.

– Mindjárt megyek… – álldogáltunk tanácstalanul. – Nem azt mondtam, hogy nem veszed komolyan a munkát… Csak ez itt egy iroda, és nem óvoda.

– Figyelj. Legyünk ésszerűek! Vagy meg tudjuk oldani, hogy a kislány elrajzolgat idebent, vagy rendkívüli szabadságot kérek, vagy pedig…

– Vagy pedig?

Vállat vontam.

– …vagy pedig itt hagyok csapot-papot. Beadom a felmondásomat.

– Te teljesen meghibbantál?

– Csak kijelöltem a határaimat.

Lélekszakadva loholtam át a reptéren. Eperke a bőröndjén ült az érkezési terminál sarkában, jobb kezében rózsaszín telefont, bal kezében vörös majmot szorongatva. Egy ideges stewardess álldogált mellette.

– Eperke… Szívem… Régóta vársz?

– Fél órája.

– Annyira bánt, kicsim…

– Megpróbáltalak utálni, de csak a pánik jött rám.

Ráadtam a sapkát, a kesztyűt, átvettem a bőröndjét. Dögnehéz volt.

– Beragadtam a dugóba.

Megnyúlt, mióta nem láttam. Kisgyerek pufóksága eltűnt, a haja már a derekát verdeste, szív alakú arcocskája gondterheltnek tűnt.

Nehezen találtam meg vele a hangot. Mit mondhatnék egy kislánynak, aki egy vörös majmot szorongat, és úgy méreget, mintha undok tisztviselő volnék valamelyik okmányirodában?

Megkérdeztem, hogy utazott, aztán hallgatásba süppedtünk.

A taxiban gépiesen simogattam a fejét. Nyugodtan ült mellettem, mígnem arra lettem figyelmes, hogy könnycseppek folynak az arcán lefelé, rá a dzsekijére. A másodperc töredékéig megpróbáltam úgy tenni, mintha nem venném észre, de a lelkem mélyén tudtam, hogy magától nem fogja abbahagyni.

– Mi a baj?

– Semmi – maszatolta öklével az arcát.

El tudtam képzelni, milyen lehet egyedül megérkezni egy városba, amelyet alig ismer, egy nőhöz, akire alig emlékszik, és aki ráadásul fél órával később érkezik a repülőtérre.

Szemöldökráncolva sandított föl rám:

– És most hova megyünk? – kérdezte gyanakodva.

Némán megszorítottam forró kis kezét.

– Haza – mondtam a tőlem telhető legnagyobb határozottsággal.

– Egy férfinál laksz?

– Izé… az új lakásomba megyünk. A Váci utcába… közel a Mekihez – dobtam be. – Az előző lakó még nem költözött ki, de nem fog zavarni. Egész nap alszik.

Némán emésztette ezeket az információkat.

– De te nem alszol vele, igaz? – kérdezte, miközben szúrósan bámult rám.

– Nem. Jézusom. Dehogy! – Majd elsüllyedtem. – Honnan veszed ezt a butaságot?

– Szakítottál meg minden… nem szeretném, ha én tudnám meg utoljára.

– Biztosíthatlak róla, hogy nem alszom vele.

– Hiszek neked – jelentette ki ünnepélyesen. – Iszunk egy eperturmixot a Mekiben?

Határozott, bár kissé döcögős léptekkel törtük az utat a McDonald’s irányába. A taxis a Petőfi Sándor utcában tett ki minket, így át kellett vágnom Eperkével, a vörös majommal és a gurulós bőrönddel egy spanyol turistacsoporton.

Három, egymásba karoló, mézszőke, hetvenes spanyol nő riadtan rebbent szét közeledtünkre. Ahogy szétváltak, megtorpantam. Megpillantottam az utcazenészt.

– Ismered? – kérdezte Eperke vasvillaszemmel.

– Nem.

A fiú abban a pillanatban megrázta sötét fürtjeit, és felénk intett.

– Hello – integettem vissza sután. – Kaptam egy kislányt.

A srác abbahagyta a gitározást, és lehajolt Eperkéhez.

– Szevasz. Téged hogy hívnak?

– Remélem, nem állsz le vele beszélgetni. – suttogta az unokahúgom.

– És már miért ne? – nevetett a fiú.

– Felőlem – vont vállat Eperke.

– Azt hiszem – nevetgéltem –, sürgősen meg kell innunk a Mekiben egy eperturmixot.

Arra gondoltam, amit Szilvi az irodába mondott. Hogy sohasem fogom úgy élni az életemet, ahogy nekem tetszik. Mindig lesz majd valaki, akinek a szeszélyei és rigolyái előtt meg kell hajolnom.

– Bocsánat – suttogta Eperke, miután sikeresen letáboroztunk egy ablak melletti asztalnál.

– Miért?

– Hát… mert ilyen voltam.

– Semmi baj– mosolyogtam. – Megszoktam, hogy ilyenek velem.

Hallgattunk egy darabig, aztán odamentem a pulthoz, és két teljes menüvel tértem vissza.

Némán ettünk.

– Éva!

– Igen?

– Rosszkedvű vagy?

– Nem vagyok rosszkedvű. – Megigazítottam a bőröndöt, hogy le tudjon ülni a szomszédos asztalhoz egy babakocsis anyuka.

– Ha rosszkedvű vagy, nem baj. Az is egy betegség. Csak úgy elkezdődik. Felírhatnak rá bogyókat.

– Egyáltalán nem vagyok rosszkedvű – bizonygattam. – Talán… egy kicsit bizonytalannak látszom. Szeretnék segíteni, de félek, hogy nem leszek képes rá.

– A jó szándék az, ami számít – mondta komolyan.

Gondolkodott egy darabig, majd kicserélte a csokis fagyimat a saját epresével.

– Nahát – mondtam, nagylelkűségétől könnyekig meghatva.

Ahogy közeledtünk a Kígyó utcai házhoz, egyre szorosabban markoltam Eperke kezét, ő pedig mintha megérezte volna a feszültségemet, megilletődve szedte a lábát az oldalamon. Arra gondoltam, hogy kora délután sosem szokott otthon lenni a pasas.

És ha otthon van? Az én otthonomban van otthon!

Eperkével túlerőben éreztem magam.

27. fejezet

Ádám

– Figyelj, Ádám! – A kék szempár tűnődve nézett rám. – Én rájöttem, mi a te bajod.

– Alig várom, hogy eláruld.

Azokon a napokon, amikor itthon írtam, Tamarával skype-on konzultáltunk. Az volt a feladata, hogy figyelmeztessen, ha eltérnék a kőbevésett sorozatbibliától. Mostanában minden este felbukkant a képernyő bal sarkában. Esett a nézettség, a szerkesztők őrjöngtek.

Reggel kaptam egy telefont, hogy a Sohaférfiban vendégszereplő nemzet színésze kiborult a forgatáson. Láttam az anyagot, csupán az történt, mint máskor, ha nem szappansztárral dolgoznak. Ervin, a nemzet színésze, mintha színházban lenne, az utolsó sornak játszott, eszébe sem jutott, hogy tőle másfél méterre a kamera az arca minden rezdülését veszi. A lecikizett sorozatszínész mellette természetes és visszafogott alakítást nyújtott.

A nemzet színésze értelmes ember, ha visszanézte, látnia kellett, milyen szarul játszott, a rendezőnek persze előadta, hogy nem érti a karakter motivációit.

A rendező pedig megnyugtatta, hogy másnapra átnézzük a szövegét.

– A pasas fél – jelentette Tamara – FÉL! Érted?

Valamilyen rejtélyes okból Tamara komolyan vette a küldetését. Vagy csak azt fizette vissza, hogy a szex után a viszonyunk ismét az esti skype-olásra korlátozódott.

– Fél. Értem.

– Nem. Nem érted! A Sohaférfiban nem a nő az antagonista!

– Dehogynem!

– De nem!

Elgondolkodva néztem Tamara buja kontúrjait.

– A Sohaférfi Anitával harcol – feleltem könnyedén.

– Ha! Hát ez az! – csapott le Tamara. – Nem a nőtől, a szerelemtől fél, érted? Bezár.

Szinte undorral mondta. Kedvelem őt, őszintén sajnáltam volna, ha azért berág, mert egy laza szexnél komplikáltabb kapcsolatba nem akartam belemenni.

– A pasas egyáltalán nem zárkózott – tiltakoztam. – Inkább azt mondanám, kifejezetten laza.

Tamara gúnyosan mosolygott.

– A felszínen laza, bohém, jóindulatú, igen. Valójában túlságosan is tudatában van a gyengeségeinek. Azt gondolja, a többi ember jobb, mint ő. Szabályokat állít fel saját maga és a nő számára. Amiket lehetetlen betartani. Ezért…

– Oké – adtam meg magam. – Mit javasolsz, mit írjak a jelenetbe?

Nyilván azért kaptam én a Sohaférfit, mert egy hangyányival többet tudok egy férfi elköteleződési szorongásról, mint Tamara.

Feldúltan harapdálta az ajkát.

– Hogy, hogy… hogyan nő fel. Ezt kell megmutatnod. Hogy hogyan nyílik ki.

– Aha, értem. Szóval, hogy hogyan nyílik ki.

– Érted? De jó! Úgy örülök, hogy végre elkaptad… Az elején árva kisfiú, a végén férfi. Ennyi.

– Igen, igen, azt hiszem, megvagyok.

– Mert az tök egyértelmű, hogy a büdös életben nem fog felszabadulni… viszont, ha írnál egy olyan jelenetet, ahol megpróbálja legalább artikulálni az érzéseit, hm? Mit gondolsz?

– Artikulálni?

– Megmutatni a sebeit. A nők ettől teljesen készen vannak.

– Komolyan?

– A pszichológusom szerint lényeges, hogy úgy teljeseden ki a pasas, hogy a kapcsolaton belül felismeri a saját hatalmát.

– Várjál csak, Tamara, te lélekturkászhoz jársz.

Vállat vont.

– Ebből élek.

– És megbeszéled vele a… Sohaférfit?

– Aha. Mindent. A Sohaférfira teljesen rá van kattanva. Na, szóval legyen egy hatalmi jelenet, de érted, nem úgy, hogy érzelmi lejmolóként a nőtől lopja el a hatalmat, hanem úgy, hogy önmagában fedezi fel. Érzed a különbséget?

Szerettem volna utat találni a Tamara fejében élő férfifigurához.

– Arra gondolsz, hogy felfedezi a szexuális hatalmát?

– Akár. Ami megint csak nem azt jelenti, hogy meghódít valakit.

– Dehogy! Mondom, hogy értem. Egyébként is volt egy olyan érzésem, hogy nem beszélek eleget a szexről…

– Sokat beszélsz a szexről, csak nem elég intelligensen.

– Ööö…

– Mert tudod, a szex nem mint testi kapcsolat érdekel bennünket.

– Nem?

Tamara szeme elkerekedett.

– A szex a dráma miatt izgalmas!

– Azt gondolom, ez nagyon, nagyon jól átjön majd abban a jelenetben, amikor a Sohaférfi…

– Amikor egy este becsönget a csajhoz, rástartol, és nincs erekciója? – vetette közbe ártatlanul pislogva.

Hát… pompás! Nem gondoltam volna, hogy felemlegeti.

– Nem, Tam, ezt te teljesen félreérted… – igyekeztem nagyon tárgyilagosan nézni, de siralmas kudarcot vallottam. – Nos… talán olvastál már olyasmiről, hogy a túl heves szenvedély átmenetileg impotenssé tehet egy férfit, de nem az a lényeg, hogy nem áll fel neki… Igenis beindul. Imádja a csajt. Itt az a lényeg, hogy a nő lelkileg kasztrálja.

Tamara a homlokát ráncolva gondolkodott.

– Kasztrálja? A Sohaférfit?

– Pontosan – mondtam. – Ez a karakter kulcsa. Kasztrációnak éli meg az elköteleződést.

Persze az sem hátrány, tettem hozzá gondolatban – hogy ha előtte nem mondják az emberre, hogy naftalinszagú.

– Ó.

– Hiába van oda érte, úgy érzi, hogy a csaj megpróbálja bezárni.

– Aha. Ez jó. Ez nagyon jó. Igen, azt hiszem, igazad van, ez a karakter kulcsa! Csak azt nem világos, hogy a nő…

– Anita.

– Igen, szóval Anita tulajdonképpen nem csinál semmit. Mármint… a pasas egyszerűen csak jól érzi magát mellette. Sehol semmi konfliktus…

– Most mondtad ki!

– Mit? Hogy nincs konfliktus?

– Nem. Hogy a pasas jól érzi magát mellette! – Lemondóan csóváltam a fejem. – Itt a bibi.

– Mert ez gáz? – Tamara hitetlenkedve meredt rám.

– Hát… ha túl jó neki a nő…

Ha ezek után sem enyhül meg, az életben nem fogok tudni vele együtt dolgozni.

– Túúúl? Jóóóó?

– Kedves, szép, gondját viseli… majdnem tökéletes. Úgy néz ki, hogy ez a csaj számára az igazi. Ettől berezel.

– Aha – mondta bizonytalanul.

– Tudod. Férfiparák.

Láttam, amint gondolatban végigpergeti a kapcsolatait tizenkét éves korától napjainkig.

– Nem – mondta végül –, nem tudom!

– A szokásos. Mi van, ha lehorgonyzok mellette, és később megváltozik. Mi van, ha velem is úgy viselkedik majd, ahogy az anyám viselkedett az apámmal? Mi van, ha az esküvő másnapján találkozom álmaim asszonyával? Mi van, ha évtizedeken át úgy kell tennem, hogy rajta kívül már egyetlen nőt sem akarok megdugni? Mi van, ha tényleg soha többé nem dughatok meg senkit? Mi van, ha nem kívánom majd, mert… mert, uram bocsá’, MEGÖREGSZIK?

Olyan képet vágott, mintha most faltam volna fel egy gyereket.

– Ezt a rohadt férfisoviniszta dumát!

– Csak próbálom vázolni a karaktert.

– A férfiak nagy része nem így gondolkodik.

– Fogadunk?

– A normálisabbik része nem.

– Jaj, Tam, tedd már félre a női egódat!

– Éppen most döntöttem el, hogy az egómmal akarok párkapcsolatban élni.

Elvigyorodtam. Ez már a régi Tamara.

– Én csak próbálom megértetni veled, hogy egy pasinak milyen ellentmondásosak a szükségletei. Persze, szeretne kapcsolatban élni, szeretne egy életre szóló szövetségest, aki a gyerekei anyja, blabla… De ott van benne az a szörnyen aljas macsó gén, amelyik arra programozza, hogy addig mazsolázzon, amíg nem találja meg a legtökéletesebb lányt. Mert utána már nem mazsolázhat. Pedig a legjobban azt szeret. Mazsolázni. És akkor bang… beállít egy csaj, aki tökéletesnek tűnik. Na! Erről van szó.

– Vagyis, hogy nem a nő az ellensége, hanem a kapcsolat? Ennyi?

– Ennyi.

Feltápászkodott a számítógéptől, és látni engedte, hogy egy hosszú, lila pólón meg egy szürke lábszárvédőn kívül nem visel semmit.

– Csak mert éppen ezt mondtam fél órával ezelőtt, hogy nem a nő az antagonista a Sohaférfiban, hanem a szerelem. Maga a tartós kapcsolat.

Olyan szennyes pillantást vetett rám, hogy legszívesebben rávetettem volna magam a monitorra. Hm. Direkt szórakozik velem?

– Mint mindig, most is igazad volt, Tam! – brácsáztam.

– Jó munkát!

– Jó munkát? Tudod, nekem nem ezt szokták a nők mondani…

– Jó munkát! – búgta lágyan.

Na. Ezt sikerült helyrehozni.

Leírni a Sohaférfit. Leírni egyszerűen és tárgyilagosan, ahogy megeshet bárkivel. Leírni úgy, mint egy betegséget. Mint egy vádiratot.

Miért? Ki ellen? Mi volt az indítéka?

Magát is vádolja. Retteg, hogy nem elég bátor az élethez. Nem elég tökös szeretni.

Egy ember egészen bezárkózik… mi van e mögött? Forgatókönyvíró vagyok, az a dolgom, hogy lássam. De nem láttam.

Tamarával valahogy visszaevickéltünk a szokásos flörtölős felállásba! Jólesett a tudat, hogy bármikor megkaphatnám, ha akarnám. Tekintete felizzott, valahányszor megpillantott. Ez a dolgok normális, egészséges rendje.

De Éva! Éva meg se rezdült. Láttam meztelenül és tele nyugtatókkal. Láttam gyűlölködni és hálálkodni.

– Miért ne próbálnánk meg? – kérdezte karikás szemekkel. – Miért ne próbálhatnánk együtt… megoldani a dolgokat?

Ezek voltak az első szavai, amikor kibotorkált az orvosi ügyeletről. Egy pillanatra nem is értettem, miről beszél. Próbáltam viszontlátni benne azt a meztelen lányt, akinek fél órája még a fürdőszobámban reszketett mindene.

Hazavittem, aludt vagy négy órát, azután már nem kérdezett ilyeneket. Jött-ment, létezett.

Kívántam, mint az állat.

Lehunytam a szememet, és az ujjaim megindultak a klaviatúrán.

Sohaférfi / 203. jelenet KÜLSŐ. AZ UTCA FORGATAGÁBAN…

Nagyon halkan kopogtattak. Olyan halkan, ami miatt nem voltam benne biztos, hogy tényleg hallottam. Lehetséges, hogy a Sohaférfi jelenetében kopogtattak?

Ez igen valószínűnek tűnt, tekintettel arra, hogy az én szobám ajtaján évek óta nem kopogott senki, ezért nagyon ügyeltem rá, hogy fel ne kiáltsak: „Szabad”!

De akkor megismétlődött.

– Egen… – szóltam ki rémülten.

Gyors terepszemlét tartottam, a szoba úszott a ganéban.

Éva dugta be a fejét a résnyire nyitott ajtón. A válla kilátszott a pólójából, a fejét félrebillentette, hosszú, gesztenyebarna, rengeteg haja a másik vállára hullt. Ahogy ott állt, és hosszú, sűrű pillái alól fürkészett, kifejezetten bájos volt.

– Ádám… – Rámeredt a monitorra, amelyet abban a pillanatban csaptam le. – Jaj, ne haragudj… nem zavarlak?

Gombócba gyűrtem a jelenetvázlatot, és egy mozdulattal berúgtam az asztal alá. Nem tudom, miért.

A szememmel intettem, hogy nem zavar.

– Csak azt szeretném kérdezni… – Rám nézett, és mélyen elpirult –, hogy hogyan vagy te a gyerekekkel.

Hirtelen olyan érzésem támadt, mintha valaki beletenyerelt volna a tüdőmbe. Gyereket akar? Máris?

– Hogy… hogy lennék? Mindenki jól elvan a gyerekekkel, gondolom.

Elmosolyodott, felvonta a szemöldökét, és kitárta az ajtót.

– Akkor hadd mutassak be neked valakit…

28. fejezet

Alma

Van egy híres szerencsekívánás, a „kéz és lábtörést” mondás! Na, nekem speciel nem hozott szerencsét. Nagyi tényleg a kezét-lábát törte miattam, rajzoltam mindkét gipszére. Ennél nagyobb szerencsétlenséget elképzelni sem lehet.

Éva Ádámnál lakik, de ez még nem jelenti azt, hogy együtt is alszanak. Az arcukról próbálom leolvasni, hogy valóban nem. Tiszta erőből figyeltem az együttalvás jeleit, mert mindig a szem akar először lefeküdni.

Azt láttam, hogy Éva és Ádám kiüríti az arcát, ha észreveszik egymást.

Semmi más nem érdekelt ebből az egészből, csak a körülményeim.

Éva egyáltalán nem úgy nézett ki, mint aki fel van a körülményeimre készülve. Megkérdezte például, hogy tudok-e már olvasni. Mondtam neki, hogy most az egyiptomi írást tanulmányozom, mert azt jóval kevesebben értik. Szinte senki.

Ha felnövök, csárterrégész leszek Egyiptomban, olinkluzív.

Alighogy megérkeztünk, megmondtam Ádámnak is.

Ádám tetszett nekem; szőke volt és olyan magas, hogy mindig meg kellett hajlítania a nyakát, hogy az emberekhez beszéljen.

Amikor először meglátott, teljes függőlegességében kihúzta magát. Úgy bámult, hogy azonnal megmondtam neki: csak átmenetileg fogok náluk lakni, mert megyek vissza Svájcba. Vagy Egyiptomba, még nem tudom.

Rögtön visszaült a laptopja mögé, és teljesen kitörte a frász.

Nem mert rám nézni, csak Évát bámulta és integetett neki, hogy jöjjön ki.

De Évának esze ágában sem volt kimenni, hanem bevitt egy szobába, amely akkora volt, mint a mi egész lakásunk, és az ablaka az utcazenészre nézett. Le is kiabáltam neki.

Éva átöltözött, és én megnéztem, milyen melltartója van.

Aztán csináltunk egy kuckót párnákból meg matracból, amelynek a bejáratát a Vörös Majom őrzi, és amelyben úgy fogok szunyálni, ahogy kismadár a fészkében.

Éva kiment vacsorát készíteni. Megkérdeztem, hogy nézhetem-e a tévét, mire kikémlelt az ajtón, aztán visszahúzta a fejét, és azt mondta:

– Kisasszony! Fáradjon át a szalonba!

Nagyon vicces volt ez a szoba, tele volt könyvekkel és olyan könyvespolcokon, hogy repültek. Lepiszkáltam az egyik könyvet, hogy ellenőrizzem, tudok-e még olvasni.

Ahogy kihúztam egyet, az összes többi is zuhanni kezdett, jó hangosan, de senki sem jött be. Berugdaltam őket egy szekrény alá, jó mélyre. Aztán ide-oda ugráltattam a tévét a távirányítóval, és szorítottam a Majmot.

Mint anya és gyermeke.

Kezdett az agyamra menni, hogy nem lehetek anyával és mindenki kezét-lábát töri rémületében, ha meglát. Ahogy a nagyi mondaná, nem erre születtem.

Aznap este már nem találkoztam Ádámmal, és Évával is csak annyi időre, hogy kikészítsük a másnapi ruhát. Elkísért a fürdőszobába.

– Anya be szokott csavarni a fürdőlepedőbe, és anyadaruval beemel a kádba!

Észbe kapott, és sűrűn persze, perszézett. Meg kell mondjam, nyomába sem ért az anyadarunak. Megígérte, hogy estéről estére jobb lesz.

Reggel megint találkoztam Ádámmal. Vizes, égnek álló volt a haja, és olyan tiszta a szaga, hogy attól fickándozó érzés támadt a gyomromban.

Csak állt ott, mint aki nem hisz a saját szemének. Gondolom azért, mert még itt vagyok.

– Szia – mondta végül, mintha természetes volna.

Ez annyira cuki volt! Aztán kiment a konyhából, de ott maradt a jó szaga.

– Honnan ismered? – kérdeztem Évától.

Az egész feje vörös lett.

– Az anyukája kért meg, hogy főzzek Ádámnak vacsorát, és költözzek ide, hogy… a konyha is közel legyen.

Majd megfeszültem, hogy erre mondjak valamit, de csak ettem kukán, aztán meg elkezdtem csuklani, és ez elterelte a figyelmet.

Az egyetlen jó dolog, ami történt a héten, hogy Fickó is ideköltözött, hozzánk. Ádám találta a Duna-parton, és elhozta magával, mert nincsen neki gazdája. Éva nagyon dühös volt, de lenyelte a gyomrába, és megpróbált jó képpel viszonyulni.

De láttam Fickó szemén, hogy van, amikor a sok is kevés.

Az az iskolába átiratkozás rengeteg dologgal jár, főleg, hogy bizonyos számokat nem ismerek fel a tanárnő szerint.

Ez nekem új volt, mert otthon én mindent megszámoltam, főleg a bogyókat, mert ezen a téren jobb, ha többször is utánaszámol az ember.

Van egy füzetem, azt mindenhová viszem magammal. Az van a tetejére írva: Hasznos beszélgetések. Elővettem a hátizsákból, és beleírtam a nehézségeimet. Előbb a számokat, amelyek nem jutnak eszembe.

Aztán, hogy: ÁDÁM. Mert ő mindig eszembe jut.

29. fejezet

17 629. Adam Sz. (Budapest, Hungary) NDE

– A halálközeli élmény során a tudatosság és az észlelés milyen szintjén volt? Gondolta-e, hogy haldoklik, vagy azt, hogy tulajdonképpen meghalt?

– Elvesztettem az eszméletemet, majd napokig kómában feküdtem egy kórházban. Nem értettem, miért kerültem ki egyik pillanatról a másikra a saját, fizikai világomból. Nem érzékeltem hirtelen váltást, hogy bármi szokatlan történt, még kiabáltam is, hogy semmi bajom, aztán egyértelművé vált, hogy nem vagyok a testemben, és valószínűleg meghaltam. Maga a felismerés megdöbbentett, ugyanakkor szinte euforikus örömet éreztem, átjárta minden egyes porcikámat, minden egyes atomomat. Mindvégig úgy éreztem, nagyon is vagyok, és hogy azért a testért, amely ott maradt az aszfalton, nem olyan nagy kár, hisz csupán egy kifejezési mód, nem a lényem igazi forrása.

– Milyen eltérést érzékelt a mindennapi és az eset közben átélt tudatossága között?

– A testem azt a tévképzetet közvetítette, hogy egyedül vagyok. Test nélkül viszont mindenkivel egy voltam. Amikor a körülöttem nyüzsgő orvosokra fókuszált a tudatom, mindent éreztem, amit ők. Ha nem figyeltem rájuk, nem éreztem. Nemcsak a testem korlátozott be térben és időben, hanem más emberek fizikai határai is, test nélkül viszont az éreztem, semmi sem választ el tőlük, mindannyian egyek vagyunk. Bármit érzek, gondolok, az hatással van a környezetemre. A valóságomat építem vele. Az egyetlen dolog, ami mindkét dimenzióban jelen van, az az érzelem. Másokat is az érzelmeken keresztül érzékeltem.

– Milyen vizuális ingerek érték az eset során?

– Abban a pillanatban, hogy elhagytam a testemet, mindent a legapróbb részletekig, tűélesen láttam. Ez azért érdekes, mert gyerekkorom óta enyhén rövidlátó vagyok. Úgy fogalmaznék, hogy 720 fokban érzékeltem a világot, tehát 360 fokban mindent láttam magam körül, és ezzel egy időben magam alatt és magam fölött is. Mindig volt egy fókuszpont, amelyre irányítottam a figyelmemet, de körülötte is élesen láttam mindent.

– Hallott beszédhangot, szokatlan zajokat az eset során?

– Nagyon kevés szó jutott el hallhatóan a tudatomig, inkább valamiféle tudás formájában. Most, hogy visszagondolok rá, minden énekelt. Zene szólt, bennem, körülöttem, mindenhol. Én voltam a zene. Nem szimbolikusan értendő a szférák zenéje, valóban létezik. Együtt hullámzott, vibrált minden. Gyönyörű rétet láttam, szürkés, ezüstös színbe borult az egész táj. Mintha hajnal lett volna, de azért tisztán kivehető volt a bokrok, a fák körvonala. Emberi alakokat is láttam. Mint amikor kinyitunk egy ajtót, és ott áll a fényben valaki vagy valami. Olyan szeretet érezhető ott, hogy szinte éget. Belemerültem ebbe az energiába…

30. fejezet

Ádám

Kivágtam az ajtót.

– Mégis, hogy dolgozzam, amikor zúg a porszívó?

Ellazáztam a délelőttöt, és iszonyatosan el voltam úszva a napi penzumommal. Az utcában építkeztek, de a betonkeverő zaját is túlharsogta idebent a porszívó.

Éva rálépett meztelen lábfejével a kikapcsoló gombra, kisimította arcából a haját.

– Bocs, hogy ilyen hangos hobbit választottam… Ez a legújabb dilim. Az esténkénti kutyaszőr-porszívózás.

– Éva… Éva… jaj… nagyon kérlek, ne add nekem a szutykos kis Hamupipőkét.

– Amikor elvállaltam ezt a lakást, kutyáról nem volt szó.

– Elvállaltad? Talán rám törtél! – Éreztem, ahogy a szám egyetlen vonallá feszül. – Ha jól emlékszem, gyerekről sem volt szó.

– Tudod, a lakás fele az enyém, és ott azt látok vendégül, akit akarok.

– Igen? Pontosan hol húzódik a demarkációs vonal? Csak mert a gyerek – bármerre nézek – mindenütt ott van.

– Ahogy a kutya is.

Felmutatta a kutyaszőr-bizonyítékot.

– Senki sem várja, hogy takaríts nálam.

Alsó ajkát harapdálta, aztán azt dünnyögte:

– Csak az édesanyád.

Egy percig némán néztük egymást, aztán újra rálépett a porszívó gombjára. Gondolom, azt hitte, ezzel bedobta a végső adut.

– Tudod, Éva, nem nagyon értem – kiabáltam –, miért kell neked közgazdász diplomával bejárónőt játszanod.

– Nem kell, hogy értsd.

Persze nagyon is értettem.

– Ha engem kérdezel, jóval kényelmesebb lenne megfizetni valakit, aki nem akarja cserébe a lakásom felét.

– És miből fizetnéd, egyáltalán van neked rendes állásod?

Na. Helyben vagyunk.

– Nekem? Nincs. Tudod, anyám nyakán élősködtem világéletemben.

Sértetten behúztam magam után az ajtót. Alig írtam egy bekezdést, a gyerek fel-alá kezdett rohangálni a folyosón.

– ÉVA! – vágtam ki az ajtót. – Halkítsd le a gyereket.

– Sokkal csöndesebb, mint egy kutya.

– Fel-alá rohangál!

– Decibelben mérve akkor is csendesebb – ordított vissza az ajtón keresztül.

– Mi ez? Környezettanulmány?

– A kutyád hajnaltól késő estig ugat. Tiszta idegbeteg.

Ez igaz volt. Mindig is vágytam egy kutyára, de anyám folyton azzal jött, hogy az én életmódom mellett állatkínzás volna. Mégis, mintha egyenesen ő küldte volna. Nem sokkal azután, hogy Éva beállított a gyerekkel, megérkezett az életembe Fickó. Egyszerűen mellém szegődött. A rakpart jót tesz nekem, átfúj a szél, kiszellőztetem a fejem, jobban alszom. Valahányszor besokalltam Évától, lementem járni egyet. Már éppen fordultam volna vissza, amikor megpillantottam egy kutyát, amint sprintel át az alsó rakpart élénk forgalmán. Olyan vakmerő volt, annyira kizárta a külvilágot, az autókat, és nem figyelt senkire és semmire, hogy hirtelen elöntött valami gyengédség, vagy mi a szösz.

Mintha megérezte volna. Amint átkocogott, rám nézett várakozóan. Mentem tovább. Röpke futóverseny következett, próbáltam lehagyni az ebet, az meg kocogásból sprintre váltott. Kénytelen voltam felé rúgni egyet. Megdöbbentően hevesen reagált. Rutinosan. Mintha már nagyon sokszor rugdosták volna.

Kicsit megmozdult a lelkiismeretem, a dzsekim alatt. Becipzáraztam nyakig. Oké, többet nem rúgok, itt hagyom.

Tudtam, hogy tisztes távolból követ, de nem néztem hátra. Alighogy átkeltem a Szent István parknál a zebrán, hatalmas fékcsikorgást hallottam.

Ugyan, mit izgassam magam? Egy kutya miatt?

Pokrócba tekerve vittem állatorvoshoz. Az éhségen és az ijedtségen kívül nagyobb baja nem volt, viszont meg kellett kapnia a szükséges oltásokat.

Addig viszont nem mozdulhatott ki a lakásból, amitől mindenki teljesen kikészült. Csináltam neki egy almot, én takarítottam, napjában ötször is. De az állandó ugatását már nem lehetett kibírni.

– Csak egy rémült kutya – kiabáltam vissza Évának, aki vadul húzogatta az ajtóm előtt a porszívót. – Meg fogom oldani. Talán nem nézed ki belőlem, de általában gondoskodom a rám bízott élőlényekről. Édes növényeit hónapok óta én locsolom. Élnek, virulnak.

Anyám virágai meglepően jól bírták.

– Há! – rikoltotta Éva odakint. – A növényeket? Ez jó. Ez nagyon jó!

– Tegnap locsoltam. Nézd csak meg a földjüket!

Kivágta az ajtót. Ott állt egy hatalmas cserepet ölelve.

– Nézd már meg te is!

Az orrom alá tolta. Nem láttam benne semmi különöset, a cserép vizes volt.

– Ezek művirágok, Ádám! Nem élő, látod? Ez sem igazi virágföld. Dekoráció! Ennyi. Ennyit anyád bizalmáról.

A város legfelkapottabb kutyaoktatója nem volt nagyon beszédes, inkább csak mosolygott. Próbáltam jó benyomást tenni rá. Úgy fogtam Fickót, mint a hasbeszélő a bábuját. Néhány másodperc után azonban szörnyen reszketni kezdett a kezem, és Fickó lába is.

– Nem tudnál csinálni ezzel a kutyával valamit?

– Mi a gond vele?

– Eddig csak ugatott. De most már kifejezetten… agresszív.

Fickó jóindulatúan nézett a fiatal srácra, aki a weboldala szerint beleásta magát az ember és a kutya kapcsolatának kutatásába. Az értelmiségi és alteros kutyások guruként tekintettek rá, az általa kifejlesztett Tükör-módszer a legnagyobb kúlságnak számított a Szent István parkban.

– Pontosan mit értesz azalatt, hogy agresszív?

– Ha nem fogom vissza, széttépi a kis uszkárt a váróban. A gazdáját is.

Levette Fickó pórázát, amitől én azonnal készenlétbe helyezkedtem, hogy szükség esetén rávessem magam.

– A kutya rendben van – jelentette a srác. – A gazda nincs rendben.

– De hát… nem is az enyém! Két hete találtam. Senki nem jelentkezett érte, én meg nem akartam menhelyre vinni.

– Arra nincs mentség, ha egy kutya verekszik. Az a legnagyobb tiszteletlenség, amire semmilyen magyarázatot nem lehet elfogadni. Ez a kutya nem tudja, hol a helye.

– Nyilván. Az utcáról szedtem össze.

– A kutya két dolgot tűr nehezen: a következetlenséget és a hisztériát. Ezt azonnal megérzi. Erős, következetes irányítóra van szüksége. Nem műmacsóra. Falkavezérre.

Visszarakta a pórázt Fickóra, és a végét a kezembe nyomta – Ennyi? – kérdeztem. – Nem segítesz?

– Segíthetek, ha te hajlandó vagy belenézni abba a tükörbe, amit a kutya tart eléd.

Kinga, a koordinátor és testi-lelki jó barátnőm a produkciós irodában ajánlott egy dörzsölt ügyvédet. Végre! Egy igazi bölény. Állítólag mindent elvállal, ő mossa tisztára a művészvilág piszkos ügyeit.

Nagydarab, kecskeszakállas ürge fogadott egy pasaréti irodában. Mindenféle régi térkép lógott a falán, mahagóni íróasztala melletti állványon forgatható földgömb állt. Vajon a piáit tartja benne? Elnézve véreres szemeit nem látszott kizártnak.

Rezzenéstelen arccal hallgatta végig a kálváriámat. Mint aki már mindent látott, mindent hallott.

Elkérte a szerződés iratait, nem szólt semmit, csak kis kecskeszakállával a klaviatúra fölé hajolva, gondterhelten pötyögött valamit a laptopjába.

Bólogatott, hümmögött, végül felnézett, és azt mondta: – Hatszáz.

– Hatszázezer?

Bólintott.

– Be fogjuk bizonyítani, hogy ez a szerződés jogi nonszensz. Egy paródia. Az édesanyját manipulálták, egyébként sem volt beszámítható állapotban…

– Ez nem igaz!

– Ó. Csak megközelítés kérdése.

– De… de én nem akarom, hogy utólag beszámíthatatlannak bélyegezzük az anyámat!

– Ez esetben a nőre kell fókuszálni. Mindenkinek van valami szennyese. Ki fogjuk teregetni.

– Mi… mire gondol?

– Alkoholizmus, drog, mentális problémák, zűrös családtagok… Ezen a vonalon érdemes elindulni.

Egyre képtelenebbnek találtam az egészet. Itt ülök egy ügyvédnél, aki gyakorlatilag bűnügyekbe akar belerángatni, hogy megtarthassam azt a lakást, amelyik világéletemben az otthonom volt?

– Nem vagyok meggyőződve…

– Nézze, Szelőczey úr, az én időm drága. Meg akarja tartani a lakást?

– Persze.

– Helyes. Akkor vagy piszkoskodunk, vagy…

– Vagy? – kérdeztem elfúló hangon.

– Vagy – széttárta a karját – peren kívül is megegyezhet.

Alig tudtam leplezni az izgatottságomat.

– Peren kívül? Lát erre esélyt?

– Fizesse ki a nőt. Kétmillió. Ha alkudozik, háromig felmehet. Legfeljebb négyig. De öt a maximum.

– Fizessek? – hápogtam. – Ötmilliót fizessek néhány tányér vacsoráért?

– A nő meg van szorulva, ilyenkor kell alkudni. Öttel beéri, el fogja fogadni.

– Na, de…

– Vagy megbíz engem és semmisnek nyilváníttatom a szerződést, el sem kell jönnie a tárgyalásra, észre sem fogja venni és túl is van ezen a histórián. Nem ér meg önnek hatszázezret az otthona? – ráncolta a szemöldökét. – Egy Kígyó utcai lakás?

Elmondta, hogy ő a maga részéről világutazó, de az az elve, hogy mindig kell egy kikötő. És bár átléptük kilenc perccel az egy órát, a konzultációért csak ötvenezret kér.

Annak a lakásnak a hirdetését fogalmazom, amely az egyetlen biztos pontot jelentette az életemben. Lehet, hogy mégiscsak igaza volt Ricsinek. A nő erősebb nálam.

Hallottam, hogy a gyerek megkérdezi Évától, hogy nem kell-e bevenni az esti bogyóit. Mit mondjak, cseppet sem voltam meglepve.

Nem vehetek a nyakamba egy zűrös nőt, nem vagyok megmentő típus, ismerem a korlátaimat. A gyerek is, szegényke, a neurózis megszállottja. Már amennyiben egy hatéves gyerek tudatában van a neurózis bármiféle fajtájának.

A gyereket Eperkének szólítja. Szerintem ez mindent elárul.

Akkor már sokkal inkább Tamara, akinek vág az agya, és mégiscsak velem egyívású, és kezd visszatérni a régi humorérzéke. Tegnap egy „No silicone” feliratú pólóban jött be az értekezletre. Szép, sima ügy, a szó mindenféle értelmében.

Ahogy kimentem a nappaliba, hogy fényképeket készítsek a lakásról a hirdetéshez, ott találtam a gyereket a kanapén.

Egy könyv volt a kezében. Az én könyvem.

A Lélek sűrű csendje.

Még életemben nem olvastam, de nyugtalanított a látvány. Mi van, ha valami kárt tesz benne?

– Érdekes? – kérdeztem tőle meglehetősen érdektelenül.

– Nagyon – dünnyögte a gyerek elbűvölten.

– Miről szól? – Csak tudnám, mi a francnak kérdezősködöm.

– Az öngyilkosokról – felelte a gyerek, és ez véget vetett a társalgásnak.

Próbáltam úgy fotózni, hogy se gyerek, se kutya, se radiátor, se sörösdoboz ne legyen a képen.

– Öngyilkos lett az anyukád? – kérdezte a gyerek meglepetésszerűen.

– Nem. Meghalt. Pár hónapja.

– Meghalt csak úgy magától.

A gyerek mintha eltűnődött volna a dolgon.

Kimentem a konyhába, bedobáltam a mosogatógépbe a koszos edényeket, leengedtem a redőnyöket, és felkapcsoltam a villanyt, hogy vakuzni kelljen és a tér nagyobbnak tűnjön. A gyerek egyszerűen besétált, felmászott a bárszékre és belógázta az epres zokniját a képbe. És sóhajtozott.

– Anyánál is fennáll a veszélye.

– Minek?

– Hát? Sosem lehet tudni… akármikor elkövethet valamilyen ostobaságot.

– Aha. Figyelj, arrébb viszed kicsit azt a széket?

A gyerek elég csendes volt, mintha attól félne, hogy olyasmit talál mondani, amitől kirakom a szűrét. Megsajnáltam.

– És… mit csinál anyukád Svájcban? Miért lakik ott, kint?

Hirtelen teljesen érthetetlen módon összeszorult a torkom. Ez a gyerek, aki itt ül a bárszéken, még élhet az anyja mellett, de én soha többé. Lehet, hogy igaza van a kis csajnak. Édes bizonyos értelemben öngyilkos lett. Én voltam a mélység, amelybe belezuhant, a saját fia a lassan ölő méreg.

Az anyám meghalt, és hamarosan az otthonomtól is meg kell válnom. Eddig ezt nem akartam elfogadni, makacsul tiltakoztam ellene, és íme, most megértettem. Készítettem egy képet a konyhabútorról meg a bárszékekről, az ingatlanos szerint a konyha a hatalmas ablakaival a lakás egyik büszkesége.

– Árulja az estét.

– Tessék?

– Az anyukám. Árulja az estét. Svájcban.

Leengedtem a fényképezőgépet, és odaültem a gyerekhez az asztal mellé.

– Nagyon elfoglalt… – magyarázta –, mert a svájciak smucigok és kétszer is meggondolják, mire adják ki a pénzt. Tudod, a válság meg minden…

Úgy néztem a gyerekre, mintha valami festményt csodálnék. Most láttam, mennyire hasonlít Pocahontasra.

– Te, mondd csak… Éva is dolgozott… Svájcban?

Hogy beszédre bírjam, megkínáltam a tegnap esti pizzával. Fintorogva fordította el a fejét. Mit szeret egy gyerek, úgy mégis? Még nem láttam mást enni, csak gyümölcsjoghurtot.

– Éva egyetemre járt, de az egy nagy túrót sem ér.

– Pedig az egyetem szép dolog…

– Miért fotóztad le a konyhát?

Mérlegeltem, milyen előnyökkel és hátrányokkal jár, ha elmondom neki.

– Ilyen képeket szoktak feltenni a lakáshirdetésekhez. A konyhabútor csalogatja a vevőket – válaszoltam végül kimerítően.

– Nem akarsz már együtt lakni velünk?

– Nem.

Tovább bámult, amitől gyorsan bedobtam az üres pizzásdobozt a szemetesbe, gondoltam, gyerek előtt így illik.

Szemmel láthatólag valami fontos dolgon törte a fejét.

– Azt hiszem – mondta végül lassan, minden szót alaposan megfontolva –, többet kellene emberek közé járnod.

– Ezt hogy érted?

– Vacsorázhatnánk egyszer hármasban. Ehetünk pizzát.

– Hármasban?

– Éva, te meg én.

– Miért?

– Egész nap csak ülsz a számítógép mögött, és úgy bámulod, mintha abban lenne az életed.

Ránéztem a gyerekre.

– Mert ott is van. És éppen olyan, amilyennek megírom.

Hát ez hihetetlen! Be akar cserkészni egy hétéves. Elegem van a cserkészésből. Kezdtem úgy érezni magam, mint egy soha véget nem érő szappanopera főszereplője. A kurva életbe, miért nincs nekem is családom? Ott van például Tamara. Tamara fiatal és szép. Akár össze is jöhetnénk, eljárnánk romkocsmákba, céges bulikra, kiállításra, olyanok lennénk, mint a bankok lakáshitel-hirdetéseiben a fiatal párok.

Egy területen működünk. Egyféle a humorunk. Bebizonyítanám, hogy egészséges vagyok. Gyönyörű feleséggel. Gyönyörű gyerekkel. Minden szép és irigylésre méltó lenne körülöttem.

Ha előrukkolnék egy káprázatos, életerős, fiatal feleséggel, Éva nagyon meglepődne.

Engem ne nézzen Svájcnak! Rámozdulok Tamra. Lehet, hogy még ma este megváltozik az életem. Felhívtam skype-on.

– Tamara, gyere hozzám feleségül.

– Igen.

– Hozzám jössz?

– Szerintem isteni lenne.

– Figyelj, én komolyan gondoltam.

– Én is. Benne vagyok. Szerintem igen megalapozott döntés a részünkről.

– Akkor átjössz?

– Ez a feltételed?

– Az esküvő előtt legalább még egyszer szobára kell hogy gyere velem.

– Cyberszexet is elfogadsz?

Pördült egyet. Beletúrt a hajába, lehúzta a trikója vállpántját, és csábosan nézett át a válla felett.

Aztán egyszer csak elkerekedett a szeme.

– Óóóóóó, Jézus!

Védekezően tartott maga elé egy divatlapot. Megpördültem a széken, és az történt, amit valahol agyam kis nyúlványában már sejtettem. Ott állt mögöttem.

– Ki ez a kislány? – sikította Tamara.

– Nem az enyém! – bizonygattam sietve.

Hiába sziszegtem, integettem, a gyerek úgy állt ott, mint akinek földbe gyökerezett a lába.

– Figyelj… Ádám… majd inkább visszahívlak. Majd később megbeszéljük ezt a jelenetet az… izé… a csábító nővel.

Kitoltam a gyereket magam előtt az ajtón, amit aztán csattanósan becsuktam.

– Soha. Többé. Ne merészelj!

A gyerek motyogott valamit. Mintha azt mondta volna, „oké”.

Bassza meg.

Gyűlölöm, hogy egy besurranó gyerek él a lakásomban. Gyűlölöm, hogy nem tudok szarni nyugodtan, hogy cigarettázom, hogy szipogok és suttogok, mint egy pszichopata.

– Mondd – kiabáltam ki a csukott ajtón –, miért nem mész te haza anyádhoz?

– Visszamegyek.

– Vagy apádhoz, vagy bánom is én!

– Hozzá nem mehetek – mondta a gyerek morcosan az ajtó előtt. – Meghalt a háborúban.

– Igen? És még mit meséltek be neked? Hallod? – kiabáltam utána, mert ezen úgy berágott, hogy még a lakásból is kirohant. – Hatvan éve nem volt háború!

Na. Végre nyugtom volt.

31. fejezet

Éva

Nagyon jól ismertem Kornélnak azt a mosolygós, feszes arckifejezését, amelyiket kizárólag a páciensei és olyan emberek számára tartott fent, akiknek a szemében a felkapott, jóképű, jó humorú, szimpatikus orvos lehetett. Tehát azokéban, akik nem tartózkodtak folyamatosan négy óránál többet a közelében (ide számítva az altatásban töltött órákat is).

Amint a lakás iránt érdeklődő középkorú házaspár kitette a lábát az ajtón, Kornél vonásai szétestek.

Zsófiban és bennem az egyetlen közös vonás az volt, hogy mi Kornélnak ezt az arcát ismertük.

A kismama nagyon aluszékony volt, az előző éjszakáját is átaludta egy baráti vacsorán egy földre terített kabáton, dübörgő zene mellett.

Az élet kezdett valóságossá válni Zsófi és Kornél számára, és már nem tehették meg, hogy nem foglalkoznak vele. Ültek egymás kezét fogva a kanapén, én pedig velük szemben egy széken, mintha látogató volnék a saját lakásomban.

– Nézd, ha egy milliót engedünk – mondta Kornél zordul –, fejenként alig tizenhárom marad.

– Az is jobb, mint a semm… – sóhajtottam reménykedve.

– Szerinted hol találok ennyi pénzért lakást?

Idegesen sandítottam az órámra. Eperke lassan egy órája egyedül volt. Leszámítva természetesen a kutyát. Meg persze Ádámot. Aki még kevésbé tekinthető megbízható felügyeletnek.

– Sokan ennél kevesebből is megoldják.

– Mégis hogyan? Lakótelepi garzonnal? – szinte esdeklőn nézett rám. – Éva, te könnyen beszélsz! De mi… mi ketten vagyunk. Hamarosan hárman. Nem fogom hagyni, hogy Zsófi egy szükséglakásba szülje az első gyerekünket!

Arra gondoltam, hogy én huszonnégy évesen egy albérletbe is boldogan szültem volna. Ami azt illeti, most is boldogan szülnék egy albérletbe.

– Kornél… – kezdtem volna, de leintett.

– Se most, se később nem szándékozom innen egy sötét kis lyukba költözni. Gyereket várunk! – Hatásszünetet tartott. – Ez itt az otthonom! Ami azt illeti, a nagyját én güriztem össze.

– Tényleg?

Zsófira nézett megerősítésért, majd felemelkedett a kanapéról.

– Döntöttem, Éva. Maradunk ebben a lakásban. Ki foglak fizetni! Havi részletekben.

– Mondd, te teljesen hülyének nézel?

– Most nem tudok kiköltözni, értsd már meg. Hova vigyek egy újszülöttet?

– Kornél… – mondtam nagyon halkan – ti most gyereket vártok, rendben van. De hadd emlékeztesselek rá, hogy több mint tíz éven át én mindent elkövettem, hogy leszakvizsgázhass, hogy beindíthasd a praxist. Munka mellett vezettem a háztartást, intéztem a lakásfelújítást, vártam a szerelőket, fénymásoltam a szakdolgozatodhoz a jegyzeteket…

– Éva… nagyon kérlek, ne gyere már folyton ezzel!

– Ez a szomorú igazság. Azért az ideális pillanatért áldoztam fel tíz évet, amikor majd elérkezettnek látod az időt a gyerekre. Amikor majd „készen állsz”. Lám, el is jött ez az idő – mutattam a mellettünk álló karikás szemű, tizenhatnak kinéző lányra.

– Ugyan, szívem, ne essünk túlzásba. Mit áldoztál te fel? Sikeres értékesítési vezető vagy. Anya akarsz lenni? Hát rajta. Menj hozzá ahhoz a pasashoz, akihez beköltöztél. Meglepően gyorsan találtál nála szállást. Nyilvánvalóan nálam sokkal rendesebb férj lesz. Egy éven belül kifizetlek. Majd megegyezünk az ütemezésben.

– Ez az utolsó szavad?

– Ez.

– Mit feleljek erre? Hogy viszontlátásra a bíróságon?

– Pereskedésre szerencsére még van pénzed…

– Nem, Kornél – mentem át Erin Bronkovichba. – Te fogod fizetni! A gatyádat is leperelem rólad. Bizonyítani tudom, hogy miattad nem csináltam meg a szakvizsgámat, hogy minél előbb pénzt keressek, és te nyugodtan tanulhass. Tanúim vannak rá, hogy a biztosítónál is kihagytam minden fizetős továbbképzési lehetőséget! És abban a pillanatban, hogy beindult a praxis, lecseréltél egy medikára. Ezt kaptam gyerek helyett! A hűtlen elhagyást. De egyet most megmondok: ha perre visszük az ügyet, inged, gatyád rámegy. Jobb, ha most eladod a lakást, és kifizetsz.

– Jól hallottam? Hűtlen elhagyás?

– Ó hát… nevezhetjük regényes fordulatnak is.

A férfi, aki tizenkét évig vőlegényem volt, hirtelen meglátta a fényt!

– Na és te? Neked mióta volt viszonyod a pasassal? Vagy csak úgy hirtelen befogadott az otthonába?

– Nézd, Kornél, mi sok mindenben nem értettünk egyet. Remélem, az előbb világosan beszéltem… Ezt pedig – felkaptam a slusszkulcsot az asztalról – elviszem.

Hirtelen jött az ötlet. A kocsi volt a büszkesége. Fekete Villámnak nevezte. Elvileg közös volt, de valahányszor elkértem, éppen akkor volt Kornélnak rá szüksége. Olyan régen nem vezettem, hogy az utóbbi időben már nem is mertem beleülni, féltem, hogy kárt teszek benne.

– Éva! – hörögte magánkívül. – Hogy képzeled! Hallod? Azonnal hozd vissza! A végén még meghúzod.

Futott utánam. Röhögnöm kellett. Zsófi kiabált utánunk az ajtóból, de nem értettem, mit magyaráz, a hangsúlyából ítélve Kornélt próbálta visszahívni.

Bevágódtam az autóba, és elhúztam. Élesen visszafordultam a Kossuth Lajos utca másik oldalára, és közben egyre csak szentségeltem, milyen sokba fog ez nekem kerülni. Parkolóházat fizetni minden napra, amikor metróval járok a munkahelyemre. Szilvi mondogatta mindig, hogy minden nőnek joga van ahhoz, hogy saját tere, autója, ideje, bankkártyája legyen.

Végül is, gondoltam, fél lakásom és autóm már van. Ezek kézzelfogható dolgok. Ettől a felfoghatatlan – vagyis az, hogy nincs már vőlegényem – persze még ugyanolyan felfoghatatlan maradt.

A lebukó nap vakító fényében gyalogoltam a parkolóházból a Kígyó utca felé. Az árnyékok megnyúltak, hirtelen olyan sétálós hangulatom lett.

Arra gondoltam, kiviszem Eperkét a Duna-korzóra, és járunk egyet. Folyton a lakásban gubbasztott, senkire sem tudtam bízni, ha valamit el kellett intéznem. Valójában már borzasztóan fárasztott, ugyanakkor mindig levett a lábamról, amikor a kulcs csikordulására kiabálva, hadonászva kirohant az előszobába. Olyan őszinte örömmel, ahogy soha életemben nem várt még senki sem.

Ma éppen nem jött.

– Eperke! – rikoltottam az ajtóból, nem érdekelt, hogy Ádám dolgozik, él-e, hal-e.

Nem bújt elő, ezért lerúgtam a cipőmet, és végigtalpaltam a lakást.

– Mmm… merre van a legokosabb cicamica?

Kidugta a fejét Ádám az ajtón, mint aki jelentkezik.

– Khm… izé… az a helyzet, hogy a gyerek…

Fura képet vágott.

– HOL VAN? – sziszegtem.

– Nem tudom – mondta síri hangon, kezét a karomra téve. – Elment.

– Elment? – ismételtem kétségbeesetten. – Egy hatéves? Ki a lakásból?

Rám nézett véreres, bedagadt, kék szemével.

– Figyelj, ne haragudj… azt hiszem, mondtam neki valamit, amit a’sszem, nem kellett volna…

A pánik nem azonnal tört rám.

Másodpercekig tartott, amíg hatalmába kerített.

Kapkodni kezdtem magamra a csizmát, kabátot, és rohantam lefelé.

– Eperke! – kiáltottam.

Fel-alá rohangáltam a környező utcákon, de nem láttam sehol.

– E-PER-KE! – üvöltöttem még hangosabban.

A jól öltözött, sietős emberek nagy ívben kikerültek, mint valami eszelőst. A telefon! Amikor először láttam a kis rózsaszínű kütyüt a kezében, azt hittem, csak játék. De a húgom felvilágosított, hogy négyéves kora óta tudja használni, ő esténként azon keresztül ellenőrzi. Felhívtam. Mással beszéltet jelzett. Hála Istennek!

Eszembe jutott, hogy ha el is kószált, már biztosan hazafelé tart, tudja, mi merre van, szokta számolni a házakat a McDonald’stól. Olyan világosan láttam magam előtt, amint a Kígyó utcában áll, hogy visszarohantam a házhoz.

Odaértem a kapuhoz, de Eperke nem volt ott. Lázasan pásztáztam a boltok bejáratát, a hömpölygő utcát. Hova tűnhet a belvárosban egy gyerek?

Megint hívtam. Most már ki volt kapcsolva. Jesszusom! És ha elrabolták? Vagy kirohant a Kossuth Lajos utcába, és elütötte egy autó?

Az ujjaim elzsibbadtak, a torkom kiszáradt, teljes bénultságot éreztem.

Mennyi ideig voltam Kornélnál? Talán másfél órát?

Istenem, magára hagytam másfél órára egy hatévest egy lakásban azzal a felelőtlen emberrel! Most döbbentem rá, mekkora hibát követtem el. Életem legnagyobb hibáját. Hogy bízhattam meg benne? Mert ismertem az anyját?

Még gondoltam is rá, hogy Eperkét magammal viszem. De attól féltem, hogy Kornél mond előtte valami hülyeséget, ami felzaklatja. Kornél orvos. Kornél mégsem annyira veszélyes, mint ez a seggfej, aki gyűlöl!

Egész életemben ez volt a bajom. Rosszul mértem fel az embereket.

Már láttam magam előtt, amint a Facebook felhívásra önkéntesek ezrei keresik Eperkét. Láttam a rendőrségi hírekben, a bulvárlapok címoldalán.

Most fel kell hívnom Zitát. És be kell vallanom neki, hogy magára hagytam Eperkét. Vagy hívjam mindjárt a rendőrséget?

Attól féltem, hogy abban a pillanatban, amint felhívok valakit, a rémálom valósággá válik. Attól a pillanattól kezdve Eperke tényleg elveszett.

Az agyam rémesebbnél rémesebb gondolatok játszótere volt.

Hogyan lehetséges, hogy mindent elszúrok? Hogy senkinek sem vagyok képes megfelelni? Még egy hatévesnek sem, aki rám van utalva. Nyugi! Biztosan volt egy olyan pont, amikor az életem még nem volt totális katasztrófa. Most sürgősen ahhoz a ponthoz kell visszatalálnom! Mikor lehetett az… Amikor még Kornéllal éltem? Amikor még nem is ismertem Kornélt?

– Milyen ruha volt rajta?

Ádám állt előttem, és telefonált.

– Farmer – sziszegtem. – Eperszínű, kapucnis dzsekije van. Már ha felvette…

Gépiesen ismételte a telefonba.

– Farmer. Vélhetőleg eperszínű, kapucnis dzsekivel.

Aztán tanácstalanul eltartotta a kagylót.

– Hány éves? – kérdezte.

– Hat.

– Hatéves, igen. Úgy délután hat és negyed hét között… Nem. Egyszerűen kisétált az ajtón…

Akkor kezdtem el zokogni. Nincs rá mód, hogy bármelyik ponthoz is visszatérjek az életemben!

Másfél órája még velem volt Eperke. Most meg már nincs velem.

– Éva! Éva, hallod… – rángatott Ádám. – Nem a te hibád!

Nem érdekelt, mit ordítozik.

Az állam alá nyúlt, és kényszerített, hogy ránézzek.

– Annyira sajnálom… – suttogta.

A könnyeimen keresztül próbáltam fókuszálni.

– Ha annyira utálsz – mondtam neki lassan, tagoltan –, ha annyira meg akarsz szabadulni tőlem, hogy őt is elüldözted, mit érdekel téged, hogy mi van velem?

Abban a pillanatban gyúltak fel az utcai lámpák, visszatükröződtek Ádám arcáról. Az egész világ szomorúnak és kialvatlannak látszott.

Eleresztette a karomat, és szó nélkül megindult visszafelé.

Végigjártam a boltokat, megkérdeztem mindenkit, hogy nem láttak-e arrafelé egy kislányt eperszínű dzsekiben. Aztán a Vörösmarty tér felé vettem az irányt, megkérdeztem az árusokat, a pénzváltókat, a nyugdíjasokat. Visszarohantam a McDonald’shoz, láttam magam előtt az unokahúgomat, ahogy a tömeg közepén áll, és felnéz a világító menütáblára, hosszasan tanulmányozza, mindent végigkérdez, aztán kér egy eperturmixot.

Ahányszor megfordultam, mindig azt vártam, hogy ott találom a hátam mögött. Pillanatnyi elmezavaromban, többször ki is mondtam a nevét hangosan.

Azon kaptam magam, hogy előrefurakszom, és megkérem a fiút a pult mögött, hogy mondja be, egy hat év körüli kislány eltűnt. Be is mondta, hivatalos hangon, hogy egy Eperke nevű hatéves gyereket keresnek.

Hallottam, ahogy egy csapat iskolás lány a név hallatán felvihog.

Aztán meg azon dühöngtem, hogy ész nélkül rohangálok, amikor talán Eperke már otthon vár, lehet, hogy sír, de még valószínűbb, hogy duzzog.

Lehet, hogy már kiértek a rendőrök, és csak rám várnak, hogy elkezdjék a környék szakszerű átfésülését. Lélekszakadva rohantam visszafelé a Kígyó utcához.

A Váci utca sarkán elkapta a karomat az utcazenész.

– Van valami hír?

Intettem, hogy nincs, és csak egy sarokkal arrébb jutott eszembe, hogy honnan is tud arról, hogy Eperke elveszett?

A ház ajtaját tárva-nyitva találtam, a lépcsőházat hangok verték fel. Loholtam felfelé. Olyan erősen akartam, hogy ott találjam, hogy a vágyképből valóságot teremtettem.

Egy ismerős kézmozdulat, ahogy kisimítja a haját az arcából…

Egy kislány, aki körülbelül olyan magas…

Olyan kapucnis dzsekit hord…

Ott állt előttem.

– Eperke! – ijesztően csengett a hangom a lépcsőházban.

Csillogó barna szemmel nézett rám. Egyik kezével Fickó fejét simogatta gépiesen, a másikkal Ádám dzsekijének a szélét fogta.

– Ha nem futunk össze a Deák téri aluljáróban… – Ádám elkapta a tekintetét, ahogy ránéztem –, csak Svájcban éred utol. A reptérre igyekezett.

Leguggoltam Eperkéhez. Maszatos volt az arca, a szemöldökét összevonta.

– Kerestünk – mondtam neki.

Próbáltam nem bőgni, hogy ne ijesszem meg. De éreztem, hogy elöntik a szememet a könnyek, és forrón csorognak le az arcomon.

Eperke a száját rágta, zavar és tanácstalanság tükröződött a szemében, aztán az ő szemét is elöntötték a könnyek, ugyanúgy, mint az enyémet.

Térdeltem a lépcsőn, ő egy fokkal feljebb állt. Magamhoz szorítottam.

Ádám megfordult, és bement a lakásba.

– Berágtam – sóhajtotta Eperke, amint becsukódott az ajtó, és a karomba fúrta magát.

– Tudom.

Csak ketten voltunk. Mégiscsak vannak, gondoltam, jóféle meglepetések is az életben.

Aznap éjjel virrasztottam Eperke mellett a padlón és gondolkodtam. Az unokahúgom – mint általában mindig mindenki – még alvás közben is belém kapaszkodott. Egyik kezével a vállamat, másik kezével a vörös majmát szorongatta, miközben aludt.

Már éjfél is elmúlt, amikor felhívtam az anyját.

– Haza kell jönnöd. – suttogtam.

– Mi van? – dünnyögte Zita fáradtan. – Mi történt?

– Az van, hogy haza kell jönnöd – ismételtem kicsit hangosabban –, és magadhoz kell venned Eperkét.

– Miért – dadogta a húgom, nyilván nemrég érhetett haza az éjszakából.

– Mert ő a te lányod, Zita. A te életed. És rendbe kell hoznod!

Bevetette szokásos drámakirálynő zokogását.

– Mégis mit akarsz, mit tegyek… az éjszaka közepén!

– Egy hetet adok – mondtam eltökélten. – Egy hét múlva felülsz a repülőre. Tovább nem várok.

Annyira felzaklatott a saját ultimátumom, hogy kimentem a konyhába, és elkezdtem magamba tömni, ami a kezem ügyébe esett: a magnéziumos reggelipelyhet.

Nem voltam túlságosan kegyetlen? Nem kívánok a húgomtól lehetetlent?

Aztán arra gondoltam, nagyjából egy hónap múlva anyám átveszi Eperkét, és ettől a húgom megnyugszik. Még egy hét türelmet kér, aztán még egy hetet, és ki tudja, mi fog véget vetni esztelen táncának, talán csak az, ha már teljesen tönkretette a családját, a testét és a lelkét.

Szerettem a húgomat, akkor is, ha mindig kicsit idegen maradt számomra, akkor is, ha aznap ért véget a gyerekkorom, amikor ő megszületett. Az ő párnapos, bőgéstől vöröslő lénye kezdett tréningezni az alkalmazkodásra. Négyévesen megértettem, hogy amire szükségem van, azt most már jórészt nekem kell összekeresni, mert az én többszörösen cserbenhagyott, megcsalt anyámnak nem lesz ereje hozzá.

Ettől a felismeréstől valósággal megnyugodtam. Minden, ami történik, ezentúl az én beleegyezésemmel történik. Az én értelmezésem szerint lesz valami elviselhető vagy a tűrhetetlen.

Úgy döntöttem, a mögöttem álló huszonnégy órát a tűrhetetlen kategóriába sorolom. Kornél az önelégült arcával… Az autó eltulajdonítása… Eperke elvesztése… igen, ez a nap még az én nagyvonalú fogalmaim szerint is elviselhetetlen volt.

Meztelen lábam már fázott a konyha kőpadlóján, de képtelen voltam elszakadni Eperke kukoricapelyhes dobozától. Ha befalom, villant be, nem tudok neki mit adni reggelire, visszatettem, és valami más kaja után néztem. Most döbbentem rá, hogy reggel óta semmit sem ettem. Nem bukkantam semmi ehetőre, viszont találtam a konyhapulton egy felbontott üveg bort.

Félretoltam – nekem minden ital egyforma, egyforma alkoholíz –, most mégis elfogott a vágy, hogy belülről melegítsen, zsibbasszon valami.

Mindenben közepes vagyok, az ivászatot kivéve, mert abban egészen csapnivaló.

Úgy hajtottam fel a vizespohárba öntött bort, mintha bútorápolót nyelnék. Amire szükség van, arra szükség van!

Tovább keresgéltem, a kenyeresben találtam egy sokat ígérő papírzacskót, félig száraz kenyérvéggel, lehajtottam utána még egy pohárral.

Sem a melengetés, sem a zsibbadás mértéke nem ütötte meg a kívánatos szintet. Aztán még egy pohárral. És még eggyel.

Ádám mindent kievett a hűtőből, én pedig az Eperke keltette pánikban elfelejtettem bevásárolni.

– Van ott még egy zacskó chips… A fiókban.

Körbenéztem, merre is van a fiók és meg kellett kapaszkodnom a konyhapultban.

Ádám átkozottul vonzó arca fölém hajolt, és szemügyre vett.

– Becsíptél – mondta ki a nyilvánvalót. – Attól a kevés maradék bortól?

Összeszűkült szemmel tanulmányoztam. A konyhában csak a pultot megvilágító kislámpa világított, Ádám összes testi előnye így is nyilvánvaló volt.

Hogy járhat ilyen külső egy ilyen… kerestem a megfelelő szót.

– Lehet, hogy én becsíptem – mondtam. – De te attól még nem tűnsz fel jobb színben. Elüldözni egy hatévest…

A mosolya elhalványult, egy pillanatra egészen szomorúnak tűnt.

– Jobb, ha eszel egy kis chipset.

Hátráltam egy lépést.

– Mekkora egy farok vagy te, Ádám…

Eltöprengtem, használtam-e valaha is ezt a szót.

– Nem szándékosan – tett felém egy lépést, aztán még egyet. – Valahogy ilyen farokká… alakultam.

Hasztalan kutattam bódult agyamban, mit is akartam mondani. Éreztem langaléta, izmos testének melegét… megvan! Hogy ez is mekkora baromság! Így alakult? Az ember maga dönt arról, hogy…

Ádám szeme alatt sötét árnyékok voltak, ahogy fölém hajolt. Bal kezével átkarolta a derekamat, és magához húzott, jobb kezével megfogta a kezemet, és összekulcsolta az ujjainkat.

– De legalább be sem vásárolsz. – dünnyögtem.

Egy pillanatig így maradtunk, összesimulva. Lenézett rám, csodálkozva, mindig csillogó kék szeme tompa szürkévé változott. Átfutott az agyamon, milyen jó lenne, ha nem itt lennék, a Kígyó utcában, ebben az átkozott lakásban, nem is mi lennénk, hanem igazi szerelmesek egy hálószobában.

Mi van, ha a kutya elkezd ugatni? Ha felébred Eperke?

Elhúzódtam.

Kezét a hajamba fúrta a tarkómnál, próbált visszahúzni.

– Nem, Ádám… Holnap reggel… nagyon-nagyon meg fogjuk bánni.

– Akkor… – súgta a fülembe – adj nekem még több megbánni valót…

– Most is éppen farok vagy.

– Tudom.

Mindkét kezemet a pólójára tettem, és eltoltam magamtól. Ebben a pillanatban hihetetlenül panaszos nyöszörgés verte fel a konyhát, és rá kellett ébrednem, hogy saját hónapok óta megtagadott testem elárult.

Kisimította a hajamat az arcomból, kíváncsi, kutató pillantással fürkészett.

Aztán az a férfi, akit az elmúlt hónapokban folyamatosan kerülgetni próbáltam, közelebb húzott, még közelebb, míg már annyira nem volt közöttünk távolság, hogy kénytelen voltam a mellére hajtani a fejemet. Abban a pillanatban, hogy felnéztem, ott volt a szája a számon. Olyan mohón és tökéletesen, mintha alsó és felső ajka milliméterre pontos másolata lenne az enyémnek.

Homályosan még érzékeltem, ahogy hátranyúl és becsukja mögöttünk a konyhaajtót, aztán még egy utolsó, ködös gondolat futott át az agyamon.

– Azt hittem, gyűlölsz…

Tekintete ellágyult, ahogy végigsiklott rajtam.

– Én is azt hittem.

Egyetlen mozdulattal, ahogy a fiúk szokták, áthúzta a fején a pólóját.

Beharaptam a számat, nehogy a kínos nyöszörgés visszatérjen. Éreztem, ahogy a hálóingem alá siklik a keze, ide-oda kalandozik, egy pillanatra megáll a hasamon, aztán lejjebb csúszik, kezdi lesodorni a bugyimat.

Még egyszer felnéztem rá, mintha meg akarnék bizonyosodni róla, jól látom-e, ez a férfi ölel engem, de Ádám azonnal megragadta az államat, és visszahúzta a szájára. Lehunytam a szememet, hozzápréseltem a testemet, emeltem a csípőmet, és már nem akartam semmi másra figyelni, csak lassú, komoly, egyre szenvedélyesebb mozdulataira.

Vadállati haraggal, egymást harapdálva csókolóztunk.

32. fejezet

Ádám

A szórakoztató műsorok programigazgatója sunyi kis alak volt. Reggel kilencre tette a Sohaférfi értékelő értekezletét, amikor köztudottan egyetlen íróember sincs magánál. Különösen, ha az egész éjszakát tömérdek sötét hajba temetkezve töltötte. Rossznéven vettem, hogy Éva betolakodott a vágyaimba, az életembe, a gondolataimba, a lelkembe, a zsigereimbe.

Tudtam, hogy innentől kezdve bármi is lesz, megérdemlem. Furcsa izgalom fogott el. Hosszú, nagyon hosszú hónapok után először éreztem azt, hogy nem is olyan elviselhetetlen az élet.

Bevittem Évát a saját ágyamba. Betakartam a takarómmal. Törölközőkkel sötétítettem el az ablakot, a redőnyt nem mertem leengedni, nehogy a zajra felébredjen.

Amikor mindezzel megvoltam, leültem az ágy szélére, és néztem. Az oldalán fekve aludt, rengeteg szempillája árnyékában. Meztelen válla kissé felhúzva. Sok minden volt ebben a mozdulatban, büszkeség, védekezés, szemérem.

A paplan alatt is kivehető volt testének finom íve.

Úgy döntöttem, meg se próbálok aludni, mert két óra alvás után az ébredés jobban kiüt, mint egy átvirrasztott éjszaka.

Egy darabig tébláboltam a lakásban, aztán levittem Fickót, hogy ne nézzen úgy rám, mint akinek falkavezérre volna szüksége. Mire visszaértünk, már hét óra volt. Átmentem Éva szobájához, hogy ha már úgyis fent vagyok, elvigyem a gyereket iskolába. Eperke alig látszott ki rengeteg, összekócolódott haja alól, családi vonás, gondoltam. Tátott szájjal, mélyen aludt. A világgá menés szemmel láthatólag kimerítette. Csendben behúztam magam után az ajtót. Mi baj lehet abból, ha egy napot nem megy iskolába? Már éppen indultam kávét főzni, amikor beugrott, hogy a Majom ott hever a padlón, Éva üres matraca mellett.

Visszaosontam, és odatettem Eperke mellé az ágyra.

Mit tudhat a dramaturgiai fordulatokról egy programigazgató? Bármennyire is árnyként voltam jelen a kilencórás értekezleten, kénytelen voltam figyelmemet a lazacszínű nyakkendőre fókuszálni. Felette a gondosan nyírt kecskeszakállra. Éva biztosan azt mondaná rá, hogy egy nyegle farok. Noha semmiféle hasonlóságot nem mutattam a programigazgatóval, szerinte én is ugyanebbe a kategóriába tartoztam. Miért?

Ez érdekes kérdéseket vetett fel.

Arra ocsúdtam, hogy Tamara figyelmeztetően leejti a tollát az asztalra, és meregeti rám a szemét.

A következő pillanatban ezeket a szavakat hallottam:

– A Sohaférfi pedig hopp! Leszáll… – a programigazgató ívet rajzolt a filctollával – …a délutáni műsorsávba! Már le is röppent… he-he-he.

Felkaptam a fejemet, amit eddig behúzott a galléromba a kialvatlanság.

– De… – ennyi tiltakozásra futotta.

Éreztem, hogy bénulok, hátrakötözött karral várom, hogy rám célozzon a kivégzőosztag.

– Ádám. Semmi baj! Van még szaft a tepsiben… A lényeg, hogy lassan lejár a türelmi idő – mondta, és körbehordozta eszelős mosolyát –, lassan lejár, egen… De te csak írjál! Te ezzel ne is foglalkozzál, jó?

– Na, de a kora esti… Nem arról volt szó, hogy értelmiségi szappanopera?

– Mókuscica! Ne féljünk a szótól. Szappanopera. Szappan…

Néha eltűnődöm: vajon honnan szedik össze Magyarországon ezeket a menedzsereket, akik így hisznek magukban?

Engem is megkért, hogy higgyek neki.

– A melankóliát félre kellene tennünk, érted, Ádám? Hogy helyet csináljunk a hirdetőknek – idegesen rázogatta a filctollát. – Mi az, hogy a Sohaférfihez beköltözik egy nő? Egy gyerekkel?

Próbáltam a vonásaimon uralkodni.

– Konfliktus.

– Há! Máris imádom! – Felállt, és széttárta a karját. – Ennek nálunk kell megbukni!

– De hát érted… konfliktus nélkül nincs sztori.

– Nem, Ádám. Ez a pasas nagyon egyszerű. Kefélni akar. Mint a nyulak.

– A délutáni műsorsávban?

– Főleg ott! Főleg oda kell a latinos szenvedély, Mókuscica! És nem a gyerekzsivaj és a konyhaszag.

Laci, a vezető sztorikonzultáns is felhorkant.

– Figyelj, Ádám, honnan vetted ezeket az új karaktereket? A nőt a gyerekkel? Minek erőltetjük? Kivel egyeztettél?

Tamara tekintete meggyőzött, jobb, ha nem vitatkozom.

Lazacnyakkendős hosszas fejtegetésbe kezdett, hogy egy elköteleződni képtelen férfi karakter nem fog hónapokon át egy fedél alatt élni egy nővel. Az meg végképp ki van csukva, hogy egy gyereket is beköltöztessünk…

– A pasas elköteleződés-fóbiában szenved! – folytatta ugyanazzal a lendülettel. – Egy napot nem bír ki senkivel egy fedél alatt! Ezt figyeljétek! Ádámnak egy szabadulóművészt, egy HOUDINIT sikerült összezárnia egy nővel meg egy gyerekkel!

Értekezlet után Tamara kihívott cigizni.

– Le kellene szokni – dünnyögtem.

– Hát, ja – fújta ki a füstöt. – A kokóról is.

Elfordítottam a fejemet, és kibámultam az ablakon, mintha valami nagyon érdekeset látnék a pláza parkolójában, az út túloldalán.

– Velem van bajod? – kérdezte végül.

– Veled is.

– És még?

Mutattam, hogy kábé az egész világgal. Együtt érzően bólogatott. Rávigyorogtam.

– Meg, tudod, félbehagytál egy vetkőzőszámot… Téged is kiborított az a gyerek?

Üres tekintettel meredt rám.

– Jaj, most komolyan, Mókuscica! – vigyorogva belém karolt, és engesztelően hozzám dörgölte a mellét. – Együtt írunk, együtt sírunk… Csak az a bökkenő, hogy ahogy a te idődben mondták, nem vagy a zsánerem. Na. Hát mit csináljak?

– Értem – feleltem álmosan.

– Figyelj. Jóképű vagy. Tehetséges, mint a nap. De… generációs rés van közöttünk. – Megbámult magának. – Minden oké? Kicsit lelakottnak látszol.

– Szét vagyok csúszva. Hullafáradt vagyok. Na, gyere – sóhajtottam, határozott, komoly férfiasféle hangon –, hazaviszlek a fiákeremen.

– Talán – jegyezte meg Tamara –, nem kellene annyit kokózni.

Kitolattam az egyirányú utcából.

– Alkalmanként egy gramm még nem csap meg. Azt is csak a meló miatt. Tudod, hogy anyám halála óta…

Tamara bólintott, hogy tudja, de a pillantása a szélvédőn keresztül már a távolba veszett, értésemre adva, hogy neki is vannak gondjai. Nem volt forgalom, tíz perccel később meg is érkeztünk Tamara háza elé, szédelegve szedegetni kezdtem megszámlálhatatlan dossziéit, retiküljeit, szatyrait.

– Akkor nem adod oda a demókat? – szólt utánam.

Tényleg, én kértem tőle, hogy a hétvégén nézze meg. Szitkozódva visszamásztam, és térdepelve tapogatózni kezdtem a hátsó ülésen.

– Látod, erről beszéltem – dünnyögtem. – Tisztára szét vagyok esve.

Tamara már a kapunál kotorászott a kulcsaiért, és közben telefonált.

Dühödten vágtam ki a kocsi ajtaját, hogy utána loholjak.

Mert én el szoktam köszönni. Még az a nemzedék vagyok. Engem erre megtanítottak. Nekem volt gyerekszobám.

Hirtelen egy fehér furgon száguldott a kocsi felé, a semmiből bukkant elő. Még pont ez kell mára, cikázott át az agyamon, hogy elsodorja az ajtót, lesz vagy háromszázezer… A következő pillanatban, éles fájdalom hasított a könyökömbe.

Váratlan vendé…

A fejem mindjárt szétrobb…

Bassza meg! BASSZA MEG!

Egészen fura szemszögből láttam az úttestet, és Tamarát. Nem értettem a hirtelen kameraváltást. Az előbb kinyitottam az ajtót, valami mellém ért… Egy furgon!

Igen, ott áll a fehér furgon.

Aztán az a hang. Mi volt az a hang?

Most csend van, csak a szívdobogásomat hallom. A fájdalom egy pillanat alatt vált elviselhetetlenné, aztán a következő pillanat alatt el is tűnt. Hihetetlenül könnyű lettem! Mint egy héliummal töltött luftballon. Gondolkodtam, mennyit toltam ma… De hiszen reggel még kenyeret sem találtam otthon.

Akkor vettem észre a csődületet. Egyre több ember jött.

Tülekedés, kiabálás. Bennem meg teljes csend. Lenéztem, és az úttesten észrevettem valamit. Egy testet. Úgy feküdt, mint amit a késő esti műsorsávban krétával körülrajzolnak. Le volt csúszva a furgon mellé, bőrdzsekijének gallérja olyan mereven állt el a szerencsétlenen, mintha egy láthatatlan ruhafogas tartaná.

Észrevettem Tamarát, amint odatérdel a pasashoz, próbálja átölelni, aztán rémülten elengedi. Szép arca eltorzult, sikoltozott.

Légy szíves, Tamara… Ne ilyen élesen…

Tamarának formáltam a szavakat, de nem jött ki egyetlen hang sem a torkomon. Nem értettem, mi a franc van? Miért nem működik együtt velem a testem?

Akkor robbant szét bennem a pánik.

Még egyszer megpróbáltam kiabálni, de senki sem hallotta. Ugyanakkor az én érzékszerveim hihetetlen élességgel működtek.

Úristen, mégis kiütöttem volna magam valamivel?

Egy kövérkés nő lépett oda Tamarához. Tisztán, érthetően hallottam, mit mond.

– A férfi… a furgonból… Már hívja a mentőket.

Tamara hisztérikusan zokogott, a nő lefogta, leültette a járdaszegélyre. Jézusom! Mi baja Tamarának?

– Már jönnek befelé az Üllői úton. Két perc… Ne mozdítsa… Mondtuk a mentősöknek is, hogy ilyen bizarr szögben van.

Bizarr? Tamara bizarr szögben?

És akkor beugrott a bőrdzsekis a furán álló gallérral.

Lenéztem rá, és egészen megbénultam.

Az ember az életében tudja, hogyan fest. Aztán jön egy pillanat, amikor a sok test között alig ismer a sajátjára. Az a fickó ott, az aszfalton… az én vagyok!

De akkor ki vagyok Én, aki nézi?

Még soha ilyen élesen nem érzékeltem az utca zaját, az emberek mondatait, és ami a legfurcsább, még soha nem láttam ilyen élesen. Amióta az eszemet tudom, enyhén rövidlátó vagyok. A kiélesedett látás valahogy… megszüntette bennem a pánikot.

Megérkezett a mentő, villogva, egy fiatal, göndör hajú, kopaszodó fiatal orvos szállt ki belőle. Letérdelt hozzám, hogy ellenőrizze a pupillareflexet.

Átéreztem a bosszúságát, hogy vissza kellett fordulnia miattam. Éreztem a fáradtságát. Egybeolvadtam a fáradtságával.

Ahogy Tamara kétségbeesésével is.

Nem tudta, mit mondjon az orvosnak. Nem látta, nem tudja értelmezni, nem is hiszi el. Az egyik pillanatban még beszélek hozzá, a másik pillanatban meg ott fekszem… És rám mutatott. A kitekeredettre. Nem RÁM, aki ott állt mellette.

El akartam magyarázni, hogy nekem viszont még soha nem volt ennél racionálisabb élményem. Mintha mindig is ez lett volna a természetes irány, közeg, nézőpont. A legszívesebben mentem volna tovább. Feljebb. Fogalmam sincs hová.

De aztán arra gondoltam, mégsem hagyhatom csak úgy az aszfalton a testemet, kitekeredve… mint egy eltaposott cigarettásdobozt.

– Kérem… kérem… lépjenek hátrébb… – mondta a fiatal orvos, aztán odaszólt egy másik férfinak. – Nagyjából harminc-negyven másodpercet bír maszk nélkül.

Ez meglepett. Szívesen megkérdeztem volna, miért kell harminc-negyven másodpercet kibírnom maszk nélkül, de tudtam, hogy úgysem hallana.

Miközben a fiatal orvos vizsgált, a másik férfi harminc-negyven másodpercenként visszatette az oxigénmaszkot.

A test ijesztően sápadtnak tűnt. Felemelték, betették a mentőkocsiba.

Még soha nem láttam belülről mentőautót. Bekéredzkedtem egy forgatáson, de mielőtt rádumáltam volna a fiatal mentőorvosnőt, elhívtak stábértekezletre.

Most beleláttam a belsejébe. Ami azt illeti, 360 fokban mindent élesen láttam.

Tamara még mindig halálosan rémültnek látszott, szerettem volna valahogy a tudomására hozni, hogy itt állok mellette, és kutya bajom.

Bármire fókuszáltam, azonnal kiélesedett.

Azt is tisztán hallottam, amikor a fiatal mentőorvos odaszólt a másiknak: „Leállt a szíve.”

Hozzáláttak az újraélesztéshez, a mentőautó ütemesen rázkódott. Aztán elindult. Iszonyú idegesítő, fülsértő hangja volt a szirénának.

Egyetlen vágyam az volt, hogy a sofőr kikapcsolja.

33. fejezet

Éva

Reggel hasogató fejfájásra ébredtem, valahogy más szögből láttam a szobát, és… nem a saját szobámat. Nem a felfújható matracomon feküdtem, hanem magasabban, kényelmes franciaágyban, szürke selyempaplan takart. Semmi kétség, ez Ádám ágya volt. Óvatosan oldalra fordítottam a hasogató fejemet. Az ágy másik fele érintetlennek tűnt. Hol van?

Hol lenne? Nem az a típusú férfi, aki másnap reggel ott van. Tehát nem az a típus.

Milyen típusú férfi is Ádám?

Bevillant, ahogy a lábaim a keskeny csípője köré fonódtak. Összefogta a hajamat, hátrarántotta az arcomat, csókolta a nyakamat…

Megváltozott a korábbi véleményem róla?

Feltápászkodtam, és rámeredtem a hosszú, tükrös, beépített szekrényre. Meg kell jegyeznem ezt a nőt, gondoltam. Talán ez az én igazi arcom.

Már délelőtti fény vibrált a szobában.

Tisztán látszott, milyen képtelen ötlet volt azt hinni, hogy Ádám ott ébred mellettem az ágyban. Esetleg azt javasolja, ezentúl ne csak éljünk, aludjunk is együtt! Ezentúl nem kerülgetjük egymást szabályos koreográfia szerint, mint a Buckingham palota medvekucsmás őrei.

Mérlegelem, hova futhat ki ez a helyzet. Belém szeret. Elvesz feleségül. Kilakoltat. Eddigi viszonyunk mindenképpen megváltozott. Az ösztöneim azt súgták, hogy nem a javamra.

Talán a kutyát vitte le sétálni?

A gyerek. Nem vittem iskolába! Elszégyelltem magam, amiért a kutya után jutott az eszembe. Eperke kint ült a nappaliban, pizsamában, térdén elmaradhatatlan füzetével, amelybe minden szerinte hasznos beszélgetést feljegyzett.

Meghökkenve bámultuk egymást.

– Az Ádám szobája – szólalt meg nagy sokára.

– Igen.

Tovább bámult.

– Elfogyott a magnéziumos pehely – jelentette végül.

Ó, egy tökéletes forgatókönyvben most toppanna be a férfi a friss reggelivel. De persze abban nem én játszanám a női főszerepet.

– Nem maradt… khm… egy egészen kicsi az alján? –, aztán reménykedve tettem hozzá: –Nem láttad Fickót?

Eperke szó nélkül rámutatott a könyvespolc előtt szőnyegként elterülő kutyára.

Betelefonáltam Szilvinek, hogy nem érzem jól magam, ami megfelelt a valóságnak. Aztán felöltöztettem Eperkét, levittük a kutyát, bevásároltunk, főztem, tévéztünk.

Fél szemem egyfolytában a bejárati ajtón volt.

Mi van, ha elköltözött? Ez nem látszott valószínűnek, nem hagyná itt a kutyát. Ha nőket otthagy, miért ne hagyna ott egy kutyát?

Aznap este én vittem le Fickót. A végsőkig halogattam, de szegény kutyával már nem lehetett bírni. Eperkét is lefektettem, megnéztem a Sohaférfit, aztán csak ültem a kanapén, az ajtót fixírozva. Most már igazán kezdtem berágni.

Felfogtam. Ádám kétségbeesett várakozásomra nem válaszol. Ez a válasz. Két napig őrlődtem, minden lépcsőházi neszre felkapva a fejemet. Minden egyes eltelt órával idiótábbnak éreztem magam.

Valamikor régen boldog akartam lenni. Aztán tökéletes. Ma már beértem volna annyival, hogy több férfi, ha lehet, már ne szánakozzon rajtam.

A húgom a vasárnap reggeli géppel érkezett, addig kellett valahogy kihúznom Eperkével. Csütörtökön azonban eljött a pillanat, amikor úgy éreztem, egyetlen órát sem tudok tovább itt, a Kígyó utcában maradni.

Szilvi az elmúlt hónapokban nem egyszer, nem kétszer feltette a költői kérdést, hogy hogyan tehetem kockára a női önbecsülésemet egy lakás tulajdonjogának a feléért.

– Szerinted az jobbat tenne az önérzetemnek, ha együtt élnék Kornéllal meg az egyetemista csajával?

– El is költözhetnél valahova… – mondta elbizonytalanodva

– Mégis hova?

– Jöhetsz hozzám is…

Éppen szekrényt rámolt, amikor beállítottunk. Érzések egész kavalkádját láttam átsuhanni az arcán, csodálkozást, bosszúságot, örömöt és kíváncsiságot.

– Nahát. Tündérlány! – Először Eperkéhez csattogott oda a papucsában, aztán engem is megpuszilt. – Évikém, hát… ez tényleg… ez… fantasztikus!

Szilvi egy rózsadombi lakásban lakott, egy és két félszoba, ennyit tudtam, ezért is jelentkeztem hozzá albérlőnek némi fontolgatás után. Kaposváron nőtt fel, Pécsett járt egyetemre, onnan került fel Pestre először egy bankhoz, aztán egy másik biztosítóhoz, majd amikor fuzionáltunk, átkerült a mi részlegünkhöz.

Ezzel egy időben átköltözött a Pók utcai lakótelepről a Törökvész útra.

– Szeretek panelban lakni – jelentette ki. – Olyan, mint egy sokfiókos komód. Mindig vannak emberek körülöttem.

A lakás olyan volt, mintha egy lakberendezési magazinból fénymásolták volna, sötét padlólap, vajszínű bútorok, kiwizöld kiegészítők. Mint kiderült valóban egy lakberendező ismerőse műve volt; miután megvette a lakást, átadta neki a kulcsot, és négy hét múlva visszakapta. Meglepett, hogy vakon rábízta az otthonát valakire, amikor bent még arról is maga szeret dönteni, hogy milyen színű filctollal írja fel a táblára az asszisztens a prezentációt.

Erre rá is kérdeztem hirtelen ihlettől vezérelve, hogy eltereljem a figyelmét arról, hogy megszálltuk az otthonát.

– Ó… hát… tudod – mondta indignálódva, nyilván maga sem értette, miért magyarázkodik szekrénypakolás helyett –, semmit sem tudok kontrollálni azon kívül, hogy hogyan reagálok a kontroll elvesztésére. Tehát most éppen azon dolgozom, hogy megtanuljam: nincs befolyásom semmire…

Jelentőségteljesen ránézett a két gurulós bőröndömre.

– Érdekes – mondtam vidoran –, nekem ezzel egyáltalán nincs gondom.

Kénytelen voltam a lehető legtermészetesebb hangon társalogni Szilvivel olyan dolgokról, amelyek magára irányítják a figyelmét, különben attól tartottam, hogy átadja magát az arcán időről időre átsuhanó pániknak, és mindkettőnket kidob.

– Szilvi… – ijedten néztem, ahogy Eperke felpróbálja a nyilvánvalóan dekorációs célból falra akasztott holland papucsot – mindössze három napról volna szó.

Szinte megingott az iszonyattól.

– Három nap az… – nyögte, miközben kibűvészkedte valahogy Eperke kezéből a papucsokat. – …az igazán semmi!

Őszintén sajnáltam.

Ő papolt nekem, hogy hagyjam a fenébe a lakást, annál többet ér az egészségem, az idegrendszerem, a méltóságom, de én pontosan tudtam, hogy nem ér többet. Nekem panelt sem tudott venni az anyám, ezért elég hamar megtanultam, mi mindent kibír egy nő idegrendszere és méltósága.

Ma reggel, amikor Ádámról még mindig nem érkezett semmi hír, hirtelen rádöbbentem: ennyire azért mégsem vagyok kiszolgáltatott!

A sötétség általában megvéd attól, hogy olyasmit láss, amit inkább nem szeretnél látni. De nálam éppen fordítva történt.

Rádöbbentem, hogy engem csak egyvalaki aláz meg újra és újra, és az én magam vagyok.

Éveken át rendelkezésre álltam, ott voltam, alkalmazkodtam, miközben mindent másoktól reméltem. Ha valaki eldobott, az életösztönöm azonnal továbbvitt. Másba kapaszkodtam. Egy vadidegen nő ajándékát is képes voltam elfogadni. Egy lakást! Néhány hét ismeretség és pár mirelitből összedobott vacsora után. Miközben a saját lakásomért nem harcoltam, mert abban már ott volt több év munkaórája, ezért úgy könyveltem el, hogy nyilvánvalóan nem voltam elég jó, kudarcot vallottam.

Elnéztem Eperkét, a meleg kis testét, és úgy éreztem, erősebb nálam. Ez a hatéves kislány elindult Svájcba. Nem kinézték, ahogy engem. Ő mondta, hogy elég.

Egy pillanatra Ádám szemével láttam magam.

Hogy lehettem ennyire erőszakos, ennyire megalkuvó, ennyire otromba? Utolsó éjszakámon a Kígyó utcai lakásban eldöntöttem, hogy soha többé nem akarok senkitől semmit.

Törtem a fejemet, hogyan lehetne ezt megvalósítani.

Égi jelnek könyveltem el, hogy reggel vécére menet rábukkantam egy cetlire az előszoba komódon, ahol a sárga csekkes borítékokat, postát tároltuk.

„Kutyás – 30 9 839 194”

Fogalmam sem volt róla, ki lehet a kutyás, de minthogy Fickó volt az egyetlen nyomós érv, amely a távozás ellen szólt, azonnal felhívtam.

Szűkszavú pasas vette fel.

Elhadartam neki, hogy Szelőczey Ádám kutyája miatt telefonálok. A gazda napok óta nem ad életjelt, én pedig nem tudok gondoskodni a kutyáról, mit tanácsol.

„Hozza ide.” Azzal letette.

Egy darabig még álldogáltam, alig akartam hinni a szerencsémnek, aztán siettem csomagolni.

– Nézd meg a fürdőszobát is! – Szilvi eltűnt egy szűk kis folyosón. – Kicseréltettem a kádat zuhanykabinra!

Amikor annyit nyaggatott, induljak el végre a saját utamon, nyilván nem sejtette szegény, hogy útba fog esni a lakása. Most idegesen mosolyogott, és hosszasan, összefüggéstelenül beszélt. Szilvi semmi sem volt, ha gondosan felépített kis életét valami váratlan dolog megzavarta.

Én meg semmi sem voltam, ha nem állt mellettem valaki, akihez idomulhattam.

Merengésemet a holland papucsok zavarták meg, amint hatalmas robajjal lezuhantak a falról, rá egyenes egy koszorúra, ami abban a pillanatban szétporladt.

A rémület hideg kolonca húzta össze a gyomromat.

– Óóó! Lássuk csak… történt egy kis baleset… – Szilvi élvezte a liberális nevelési elveket valló anyuka rögtönzött szerepét. – Szerencsére senki nem sérült meg, igaz?

Eperke sietve biztosított róla bennünket, hogy a virágok már eleve halottak voltak. Szilvi idegesen kacarászott.

– Ha szeretnénk egy ilyen kis manót, ideje csipkedni magunkat! Nem igaz, Éva? Nem igaz?

– Hát igen – mondtam megkönnyebbültem.

Ha létezik női Maslow-piramis, akkor az én női szükségleteim legalul helyezkedtek el: nekem fedél kellett a fejem fölé, alvás, kaja, biztonság és csend. Ezekre vágytam. Reprodukciós terveim nem voltak.

34. fejezet

Ádám

Na, szóval. Nincs velem semmi gond. Megpróbálom elmagyarázni… Képzeljék el, hogy egy hatalmas, sötét nézőtéren ébrednek. Fogalmuk sincs, hogy kerültek oda. Hosszas kotorászás után találnak a zsebükben egy öngyújtót. Csak azt tudják biztosan beazonosítani, amit megvilágít a fénye.

Így éltem én egészen mostanáig. Azt tudtam értelmezni, ami már ismerős volt, és amire mind az öt érzékszervemmel koncentráltam.

Most egyszerre felkapcsolták a világítást. Hirtelen annyi fényesség zúdult rám, hogy szinte elvakított, az egész környezetem vibrált, pezsgett, mintha homályos kis színházi zsöllyémből egy olasz tévé show díszletei közé csöppentem volna. Megértettem, hogy amit eddig valóságomnak hittem, szánalmas kis kucorgás volt csupán.

Most teljességében felragyogott mindaz, aminek a létezéséről korábban sejtelmem sem volt. Vagy talán csak sejtésem. Minden más megvilágításba került, újnak és furának tűnt. Már akkor sem tudnék a korábbi életemre ugyanúgy tekinteni, ha valaki ismét lekapcsolná a villanyt.

Amikor beemeltek a mentőautóba, valami arra késztetett, hogy menjek a mentő… fölött.

Néztem tűnődve a hordágyon heverő, vértelen szájú alakot. Mint mikor ledobom esténként a farmeromat, és egy pillanatra rámeredek, ahogy ott hever a padlón.

Nem kellene már szennyesbe dobni? Vagy jó lesz még holnap is?

Igazából egyre kevésbé érdekelt, hogy mi lesz vele.

Az, hogy mi történik VELEM, annyival izgalmasabb volt!

Hirtelen nem volt testem, hajszínem, szemszínem, nem volt nemzetiségem, foglalkozásom, nemem. És mégis én voltam.

Végre elértük a kórházat. A semmiből orvosok és nővérek bukkantak elő, és körbeálltak. Éreztem a levegőben vibráló izgalmat, aztán a csüggedést.

Ha nagy szavakat használnék, azt mondanám, a drámát. De nem használok.

Mindenesetre az orvosok már érezhették, hogy a sorsom többé nem az ő kezükben van. Mérték becsületesen a vérnyomást, a pulzust, az orromba oxigént pumpáltak. Egyre rezignáltabb arccal dolgoztak.

Éreztem, hogy lassan lemondanak rólam.

– Nem találom a vénáit! – mondta egy idősebb ápolónő.

Hangosan megkordult a gyomra. Nagyon éhes volt.

Láttam, ahogy az orvos, aki már bemosakodott, egy kis szekrény mellett áll. A szekrényben ajándékzacskó, rajta üdvözlőkártya:

„Szeretettel Mártásnak! Boldog névnapot!”

Láttam a Ferrero Rocherrel teli dobozt, amely benne volt, és azt is tudtam, hogy annak a betegnek a felesége hozta neki, akit szombaton műtött privát betegként, és még ott fekszik az osztályon.

Tudtam, hogy a korgó gyomrút hívják Mártásnak, és hogy az érkezésem félbeszakította a felköszöntését. Láttam egy apró ügyeleti szobát, ahol papírtányérok voltak, meg mini fasírtszerű golyók fogpiszkálón, házi készítésű kókusztekercs, meg muffinok.

Másodszor élesztettek újra.

– Defibrillál.

Annyira gondtalan és könnyű voltam, hogy legszívesebben leszóltam volna nekik, hagyják abba, menjenek, köszöntsék fel a nővért, mert rajtam már csak ronthatnak. Sajnáltam, hogy feleslegesen strapálják magukat.

Lassan távolodni kezdtem tőlük meg a gondjaiktól.

Egyre súlytalanabb lettem, mintha egy szerkezet emelt volna fölfelé.

Ösztönösen az arcom elé kaptam a kezem, lassan haladtam a mindennél sötétebb sötétségben, és egyfolytában arra gondoltam, mi folyik itt?

Miért van ilyen piszkosul sötét? Csak ez az egy érdekelt.

Mintha valaki mozgott volna velem együtt. Próbált megnyugtatni. Nagy sokára megpillantottam egy kis fehér fényt. Akkorát, mint a golyóstoll hegye. Teljesen egyértelmű volt, hogy oda sietünk…

A fény egyre hívogatóbb lett, szinte beszippantotta a testemet. A testemet? Nem volt testem. Azt ott hagytam a korgó gyomrú Mártásnál.

Belenéztem a fénybe. Mintha valaki intett volna.

Pusztán annyi történt, hogy egy másfajta tudatosságban léteztem, mint amit az elmém nyújtott nekem nap nap után.

Egyszerűen csak felébredtem, miközben valahol lent az orvosok azt ordítozták:

„A francba, bekómált!”

Ami azt illeti, sohasem voltam még energikusabb, mozgékonyabb, éberebb.

Hallottam, ahogy az EEG sípolni kezd. Tudtam azt is, hogy ez azt jelenti, nem áramlik több vér az agyamba.

A világ kiszínesedett. A pirosnak, sárgának, zöldnek azt az árnyalatát képtelenség elmagyarázni… Ittam magamba a színeket, nem tudtam velük betelni.

Ismét volt testem, de valahogy egészen más, mint amit ott hagytam.

Valami vibrált, vagy szellő fújt? Jólesett.

Eltűnt a kórház, a műtő, sűrű pázsittal takart domb előtt találtam magamat. Némán gyönyörködtem a tájban. Egyszerre képek jelentek meg rajta, gyors egymásutánban, olyan képek, mint otthon a 3D-s tévémen.

Egy csecsemő, aztán egy szőke kiskölyök.

Rádöbbentem, hogy ez az én filmem. Az én életem képei.

Gyorsan peregtek, mégis teljesen át tudtam őket élni. Minden olyan valóságosnak tűnt!

Amikor „korpás hajúnak” csúfoltunk egy kislányt az óvodában… éreztem a fájdalmát. Amikor elcsentem egy osztálytársam lánctalpas tankját… átéltem a veszteségét. Tetőtől talpig átjárt a szégyen. Ezekről a dolgokról már teljesen meg is feledkeztem.

Mindent újraéltem.

A lerészegedéseket, az elhagyott nőket és a hozzájuk kapcsolódó érzéseket… Egy rossz érzést követett valami komplementer jó érzés. Mintha mérlegre tették volna a pillanataimat. Minden ott volt, amit valaha gondoltam, megléptem, vagy nem léptem meg, mondtam, próbáltam, vagy megpróbálhattam volna, ha igazán akarom… Átéltem, hogy mindenki, akivel találkoztam az életemben, formáltak rajtam valamit, és én is nyomot hagytam.

Valaki mintha megkérdezte volna, de ebben nem voltam biztos, hogy hogyan érzem magam. Azt feleltem, kicsit feszülten.

Csak azért, mondta a Valaki, mert egész eddigi életed során így érezted magad. Nem ítélkezés volt. Megállapítás. Éreztem, hogy ez a Valaki így is elfogad, tetőtől talpig beburkol a feltétlen jóindulatába.

Megértettem, hogy sok minden, amit „rossznak hittem”, sőt egyenesen a bűnömnek tartottam, nem feltétlenül volt az. De láttam azokat a pillanatokat is, amikor szerethettem volna, és nem tettem. Ezek fájtak.

Rá kellett döbbennem, hogy egyáltalán nem az vagyok, akinek hittem magam. Nem volt velem a sármos mosolyom. A metszően kék tekintetem. A tehetségem. Mégis én voltam.

Jártam egyszer egy Ria nevű lánnyal, ő jött folyton a reinkarnációval meg hasonló témákkal. Valahányszor megpróbáltam elképzelni egy ilyen újratestesülést, elborzadtam. Mi, ha legközelebb egy Szotyola külsejű pasasként születek újra? Arra gondoltam, én azt az életet nem bírnám ki.

Most itt álltam a fizikai testem nélkül, és semmivel sem éreztem kevesebbnek magam. Ellenkezőleg, tetőtől talpig átjárt rendkívüliségem tudata. Nem is értettem, miért voltam olyan kemény magammal. Miért kellett nekem folyton jóképűnek, sikeresnek, hódítónak lennem? Miért kellett az intelligenciámat, a képességeimet mások elbűvölésére pazarolnom?

Valahogy egész életemben azt képzeltem, valamilyennek lennem kell ahhoz, hogy méltó legyek mások szeretetére. Csodálkozva tapasztaltam, hogy teljesen feleslegesen strapáltam magam.

És akkor Édesre gondoltam, az egyetlen emberre, aki olyannak ismert, amilyen valójában voltam.

„Tehát ő sem halt meg. Hisz én sem vagyok halott…”

Abban a pillanatban megjelent.

„Hát persze, hogy nem vagy az! Ettél már valamit, kisfiam?”

Tudtam, hogy nem hallucinálok, nem álmodom. Édes volt.

Lila garbót és barna bőrcsizmát viselt, úgy nézett ki, mint a családi album első, színes fotóján. Talán hetvenkilencben készülhetett, hetvenkilenc kora tavaszán.

Behívott uzsonnázni. Minden nagyon-nagyon jó érzés volt. Mint a legtisztább drog. Mint az első csók. Mint a… nem is tudom.

Érdekes, hogy a kávé még gőzölgött, amikor elém tette, mégsem volt forró.

Megmondtam neki, hogy ez arra emlékeztet, amikor kisfiúként beteg voltam, és ő behozta a frissen főzött ebédet tálcán, de én nem éreztem az ízeket.

Milyen jó most, gondoltam. Milyen jó, hogy megint nem vagyok egyedül! Anyám egyből rám ripakodott, hogy sohasem voltam, mindig is ott volt mellettem, és is ott lesz.

– Édes kisfiam. Most halsz meg nekem, amikor elkezdtél élni! Vissza kell menned! – mutatta, hogy zurück, mint egy pantomimes.

Nem akartam elhinni, hogy visszaküld!

Magyaráztam, és könyörögtem, hogy ott szürkének és magányosnak érzem magam.

– Mesebeszéd! Visszajössz, ha itt lesz az ideje – mondta ellentmondást nem tűrő hangon. – Ne nyafogj, szokd a gyűrődést, kisfiam. Persze dönthetsz úgy, hogy maradsz, ismersz, soha nem szóltam bele a dolgaidba. – Várta, hogy induljak, de nem mozdultam. – Na, menj, ne andalogj itt! Meg kell bocsátanod valakinek.

– Ugyan, anya… – vonogattam a vállamat. – Kinek nem?

– Dódikám, egyszer az életben hallgass rám… Menj, keresd meg apádat!

35. fejezet

17 629. Adam Sz. (Budapest, Hungary) NDE

Sigmund Freud írja valahol, hogy amikor megpróbáljuk a halált elképzelni, sohasem főszereplőként, mindig nézőként tekintünk magunkra. Pontosan így éreztem, miközben lepergett előttem az életem filmje. A halál deperszonalizációs élmény. Mindvégig személytelenül néztem magamra, mintha valaki mással történne. Mintha, mondjuk, egy forgatókönyv cselekményvázát figyelném, egyértelműen és azonnal látszott, mi az, ami jó, és mi az, amit ki kell vágni.

Amíg halandóként gondolsz magadra, nem tudod megkülönböztetni egymástól a mulandót és a maradandót. A lelkem mélyén persze sejtettem a különbséget, csakhogy én a felszínen mozogtam. Amikor már nagyon rossz irányba mentem, kivágtam a furgon elé azt a rohadt ajtót.

Ki rendezte így? Én.

Többféle lehetséges jövő van, ami közül magunk választunk. Sok világ együtt van. Különböző valóságszinteken. Melyik a jó, melyik a rossz jövő?

Nem szeretve lenni, az az egyetlen halál.

A meghalás világa idelent van. Az ott fent az öröklété.

Idelent félek. Félek, ha nincs, félek, ha van. Örökké fenyegetve érzem magam. Odafent külső és belső világom végre összhangba került. Az öröklétben az ember bölcsebb, szeretettel teli lesz és végre igazán laza. No para, rend van.

Tudom, hogy bár minden változik, én nem változom, és ez a bizonyosság, hogy az élet nem ellenem, hanem értem van, egészen új nézőpontot jelentett.

Azt is látnom kellett, hogy a sors nemcsak az én sorsom, hanem sok mindenkié. Minden beteljesüléshez piszok sok egybeesésre van szükség.

Láttam a saját életemet előre és visszafelé, sok-sok verzióban. Párhuzamosan. Nem volt időhézag. Ott volt a múlt, a jelen, a jövő. Ebben a Van-ban.

Összeköttetésbe kerültem minden élő emberrel, mintha mindenné váltam volna.

Eddig körülbelül négyszáz beszámolót olvastam végig ezen az oldalon, és megkönnyebbülve látom, hogy a halálközeli élmények során mások is jutottak olyan drámai információkhoz az életükkel kapcsolatban, amelyekről földi logika szerint aligha szerezhettek volna tudomást.

Én is sokkoló felismerésekre jutottam, amelyek később – a visszatérés után – valósnak bizonyultak.

Kicsit úgy voltam vele, mint mikor valakinek jósálma van, hajmeresztő dolgot álmodik, próbálja áttételesen értelmezni, azt hiszi, valamilyen szimbólum, aztán néhány nap, hónap, év után, szóról szóra megtörténik minden a valóságban is.

Mi lehet erre a magyarázat? Jung kollektív tudatalattija?

Jung maga is átesett halálközeli élményen, és nem a kollektív tudatalattival magyarázta.

Hozzá hasonlóan most már magam is hiszem, hogy ez az élmény nem a tudattalan mélyére, hanem egy magasabb tudat dimenziójába jelentett belépési lehetőséget.

Ha egyetértünk Platónnal – aki szerint a tudás a már ismert dolgoknak a visszaidézése az emlékezetben, akkor ez a szellemi sík mindannyiunkban ott rejtőzik.

Ahogy látom a beszámolókat, a halálközeli élmény legfontosabb része az újraélesztés után kezdődik. A felismerés, hogy tökéletes értelem van az élet és a halál mögött, alaposan átrendezi a személyiséget.

Az ember logikus énje sokáig hárít.

Időbe telik, amíg rájön, hogy a szeretet az egyetlen, ami a kétféle tapasztalatot összeköti. Mert az mindkét dimenzióban változatlan formában létezik.

A szeretet mindenhol ott van. Nem kell keresgélni.

36. fejezet

Ádám

Sehogy sem tudtam megemészteni a visszatérés gondolatát. Semmi fantáziát nem láttam ebben az ide-odában. Úgy döntöttem, hogy nem megyek vissza.

Különös módon, amíg anyámmal vitatkoztam, mindvégig tudatában voltam, hogy mi történik a testem körül a műtőben. Éreztem a fiatal orvos feszültségét. Hogy ne mondjam, kétségbeesését. Nem értettem, miért olyan fontos neki, hogy ne veszítsen el, de valahányszor ráfókuszáltam, valamiféle erő elkezdett húzni visszafele.

Az orvos odalenn agresszív újraélesztésbe kezdett. Immár harmadszorra.

– Eddig mehetsz, fiam, és nem tovább – mondta anyám, és betette a mosogatótálba az edényeket. Kerestem a mosogatógépet, de nem találtam. – Ha innen továbbmész, már nem fordulhatsz vissza. Dódi…

Érdekes módon, ott a konyhában valóban érzékeltem egy bizonyos határvonalat. Semmiféle jele nem volt ugyan ennek a demarkációs vonalnak, mégis mintha azon túl egy másfajta energiaszint lett volna.

Megértettem, hogy onnan már tényleg nem térhetek vissza.

És akkor váratlanul megjelent előttem Éva arca. Egy idegen konyhában ült a laptopja mögött. Feszült volt. Csalódottság és bűntudat érzése vette körül. Szinte tapintható volt az elégedetlensége! Nem szerette magát.

Nem tudtam megfejteni, miért? Olyan szép, finom, erős és különleges.

Az ő elégedetlensége volt az egyetlen kapocs az odaáttal.

Meg egy fiatal orvos szakmai hiúsága. Igen, ezek az érzések húztak visszafelé.

Valami húzott felfelé is.

Most már dramaturgiai szempontból is kezdett érdekelni, hol fogok kikötni.

Itt maradhatok? Visszatérhetek? Éreztem, hogy én döntök.

Úgy voltam vele, mint amikor az epizódok szerkezetét írom, és felrakom emlékeztetőkön a falra. Tudom, hogy végső soron mindegyik jelenet ugyanahhoz a befejezéshez fog elvezetni, mégis ide-oda tologatom a cédulákat, amíg azt nem érzem, hogy ez így rendben van. Így oké. Persze akkor is oké lenne, ha másképp raktam volna.

Végül is ugyanannak a sztorinak a részei.

Azt tettem tehát, amit otthon a falitábla előtt szoktam, valamiféle belső rendező erőre koncentráltam. Abban a pillanatban éreztem, hogy anyámnak megint igaza volt. Vissza kell menni!

Vajon milyen lenne úgy a sztori, ha végre nem félnék az lenni, aki vagyok? Mert ez volt a szokatlan energia! Amit én itt egyfolytában éreztem magamban.

Ez a feltétel nélküli, elfogadó szeretet – én voltam.

A fiatal orvos rátette a defibrillátor tappancsait a mellkasomra, és azt mondta:

„Tiszta”.

Mindenki a monitorra bámult.

Talán ekkor léptem vissza a testembe. Nem vagyok benne biztos, mert újra totális sötétség borult rám. Furcsa zümmögő zajt hallottam.

A műszerek? A szívem? Az ereimben áramló vér?

A memóriám ezen a ponton cserbenhagy.

Amit biztosan tudok, hogy már nem láttam magam a műtőasztalon.

Visszasüppedtem a mély sötétségbe, és a puha csendben anyám szavai visszhangoztak:

„MENJ, KERESD MEG APÁDAT!”

Innentől kezdve mintha a testem pontosan idomult volna ahhoz a változáshoz, ami bennem végbement. Nem volt benne feszültség, fájdalom, félelem.

Precízen reagált a belső állapotomra. Kívül-belül megszűnt az öntudatlanságom.

Tisztában voltam vele, hogy valamiféle csoda történt velem. Visszatértem a halál torkából, és újra láttam anyámat, akit hónapokkal korábban elveszítettem. Minderről persze senkinek nem beszéltem. Nem akartam, hogy agysérültnek vagy depressziósnak tartsanak.

A nővérkék izgatottan jöttek-mentek körülöttem. A fiatal orvos a reggeli vizitnél hosszasan tanulmányozta a kórlapomat.

Aztán az egyik reggeli vizitet követően elhagytam az ágyamat.

Ott álltam a kórház fotocellás ajtajában. Latyakos tél végi idő volt. Fáztam, és egyedül éreztem magam.

Felnéztem a felhőkre. Elindultam hazafelé.

Borzasztó gyenge voltam, két méterenként meg kellett kapaszkodnom a mozgássérültek számára kialakított feljáró korlátjában.

Telefonálnom kellett volna Szotyolának vagy Tamarának, hogy jöjjenek értem, vigyenek haza, vásároljanak be. De Tamarát a műtő előtt láttam utoljára. Felszívódtak, magamra hagytak. Voltam annyira büszke, hogy nem terheltem őket. Éva távolmaradása viszont érdes, fizikailag fájdalmas sóhajokat csalogatott elő a mellkasomból.

Emberek siettek el mellettem, anélkül, hogy rám hederítettek volna. Ha itt ájulok el a zebrán, bosszúsan kikerülnek. Pánikba estem.

Mi van, ha túl korán tettek ki?

Ismerve a magyar egészségügyet, cseppet sem látszott kizártnak. Mi van, ha még nem állok készen, és akkor megint Édes hangját hallottam. Tisztán és egyértelműen:

„KERESD MEG APÁDAT”

Mire végigsakkozhattam volna a szokásos, érvek-ellenérvek játszmát, már a Keletinél jártam. Harminc éve nem ültem vonaton. Mindig mindenkinek azt hajtogattam, hogy nem éjszakázom olyan helyen, ahol nincs két villamosmegállón belül egy színház. Ehhez egészen mostanáig tartottam is magam.

Kimentem a pályaudvarra, hogy vidékre vonatozzam, gyerekkorom nyári vakációinak színhelyére. Kerülgettem az embereket, a pályaudvar közönsége nem sokat változott, körüllengte őket valami megnyugtató, az állandóság hangulata.

Hogy teljes legyen a retrofeeling, vettem egy párizsis zsömlét a szörptől ragacsos büfében, egy sötétkék kismama cipőt viselő medvenőtől, és két harapással befaltam. A Délegyházára tartó vonaton nem utaztak túl sokan, egyedül ültem a fülkében, bámultam az elsuhanó tájat.

Délegyházán él az apám. Abban a nyaralóban, ahol huszonnégy éve nem jártam.

Bejött egy nyakkendős, ősz hajú, szemüveges úr, aggodalmasan körbenézett, hogy hol talál helyet, aztán az öt üres hely közül letelepedett velem szemben, az ablak mellé, és elővett egy Füles újságot.

Néztem, milyen szép, sűrű, fehér haja van, és azon töprengtem, hogy festhet apám mostanság. A férfi Délegyháza előtt összehajtogatta az újságot, és a zakója zsebébe csúsztatta, felállt, hátrafésülte a haját, majd hátra se nézve kinyitotta és becsukta a fülke ajtaját. Megint egyedül voltam.

Arra gondoltam, ha most leállna a szívem, sokkal kisebb esélyem lenne a túlélésre, mint a Podmaniczky utcában volt.

Mi a fenének kellett nekem egyenesen a kórházból jövet vonatra szállnom!?

Nehezen vettem a levegőt, mintha minden egyes belégzésnél a tüdőmnek le kellene szorítania a sötétséget valahova. Kapaszkodtam a délegyházi vasútállomás előtti korlátba.

Egy nő biciklizett el előttem vastag szövetkabátban és fehér kötött sapkában. A telekszomszéd, aki gyógyszerészként dolgozott Délegyházán, és minden hétvégén lelkesen kapálgatott a konyhakertjében.

Imbolyogva megindultam utána.

Körülbelül háromszáz méterre apám házától megpillantottam a Palacsintás Pityut. Ott ügyködött a bódéja előtt, piros tréninggatyában. Eszembe jutott, hogy van egy piros fecskenadrágja is. A piros fecskenadrágról pedig, hogy milyen boldog voltam itt kamaszkoromban.

Tizenhárom éves voltam, amikor lefeküdtem Palacsintás Pityu ikerlányaival, egymás után mind a kettővel. Ők akkor tizenhat évesek voltak, izmosak és hangosak. Képtelenség volt megkülönböztetni őket, egyformán lángos szaguk volt. Egész nyáron a bódéban álltak, esténként kimerülten hulltak a karjaimba. Tőlük tudom, hogy száz palacsintánként egy tojásnál többet nemigen szabad eltékozolni a tésztához, különben nem lesz olyan összehasonlíthatatlanul strandízű, sima és finom.

Legszívesebben rendeltem volna három túrós palacsintát Palacsintás Pityutól és egy kakaósat, de nem volt kedvem magyarázkodni, mi a fenét csináltam az elmúlt húsz évben. Arról még kevésbé, hogy mi a fenét keresek itt most? Miért nem látogattam meg korábban apámat?

A telekszomszéd apám háza előtt támasztotta le a biciklijét, és ráakasztott valamit a kilincsére. Egy ételhordó himbálózott a szatyorban. Elvigyorodtam. Tehát apám az egyszerűbb útját választotta az étkeztetésnek. Nyilván felszedte a telekszomszédot, őt bezzeg senki sem háborgatja szerződésekkel.

Most először a balesetem óta tetőtől talpig átjárt valami borzasztó bizonytalanság, fájdalom: Éva. Mi volt az, ami akkor este egymáshoz hajtott bennünket, ha aztán eltűnt a végtelen idő áramlásában?

Miért tűnik el mindenki az életemből? Miért tűnt el az életemből apám, huszonkét évvel ezelőtt?

Ahogy közeledtem a házhoz, nagyon ellentmondásos érzések törtek rám.

A régi, boldog nyarak íze. Pedig közel negyven fok volt a palával borított lapos tető alatt. Most persze tél vége volt, minden olyan élettelennek tűnt.

A virágágyásokat latyakos hó borította.

A ház legalább frissen volt festve, az ajtók és ablakkeretek frissen mázolva.

Hát itt élt apám. Vajon mi lesz hozzám az első szava?

Mélyet szívtam a friss, hűvös levegőből, a tüdőm megint küszködött egy kicsit, időt hagytam neki. Aztán lenyomtam a kertkapu kilincsét. Átvágtam a virágágyások közt, óvatosan elmentem a szélfogóig, és bekopogtam.

Szinte azonnal kinyílt az ajtó.

És ott állt az apám. Mintha már várt volna.

37. fejezet

Ádám

– Ádám – mondta, és vizes kezét beletörölte a farmeringébe.

Valahányszor eszembe jutott, mindig ebben a kedvenc, márványosra koptatott farmeringben jelent meg előttem. Sötétbarna haját ugyanúgy, mint régen, felnyírva hordta.

Úgy állt ott, mint aki épp csak nyugtázza, hogy beugrottam meglátogatni, ahogy várta. És nem úgy, mint egy apa, aki huszonkét évvel ezelőtt elhagyta a fiát.

Ki is mondta.

– Istenem, fiam… nagyon, nagyon régóta várlak.

Elöntött a harag. Régóta vár? Talán huszonkét éve?

Legszívesebben azonnal sarkon fordultam volna, de újra és újra fülembe csengett anyám hangja. Volt egy nehezen értelmezhető, mindent tudó árnyalat a hangjában. Nem, nem a szokásos passzív-agresszív tónus. Valami bölcs, valami mély, előrelátó. Vagy csak azért képzeltem így, mert én csak néhány percig, ő viszont tíz hónapja volt halott?

Mindenesetre sikerült visszatartania attól, hogy szó nélkül faképnél hagyjam apámat. Eldörmögtem egy „szia, apát”, ő meg betessékelt a régi nyaralónkba.

Felakasztottam a kabátomat a régi előszobafogasra. Alatta gondosan leterített újságpapíron gumicsizma száradt. Emlékszem, Édes mit veszekedett apámmal, hogy ne terítsen újságpapírt az előszoba padlójára. Ez náluk családi vonás volt, apám anyja még a televízióját is letakarta. Hogy ne porosodjon.

Mint a mellékelt ábra mutatta, anyám szívós erőszakossága sem volt mindenható.

A konyhában a sarokétkező sűrűn meg volt pakolva tányérokkal, tálakkal, egy zacskó liszt is elől volt, paprika, hagyma felszeletelve, papírtartóban tojás.

– Éppen kotyvasztgattam…

Ez meglepett, nem emlékeztem rá, hogy valaha is főzött volna. Elképzelni sem tudtam, hogy apám, aki valaha jól menő belvárosi ügyvéd volt, közös irodában dolgozott Szotyola apjával, mi a fenét művel több mint két évtizede vidéken egymaga.

– Láttam az edényt… a kilincsen…

Megörült a hírnek.

– Irénke visszahozta? Vittem neki tegnap egy kis kóstolót. Rácpontyot csináltam…

– Túrós csuszával?

Elégedetten nevetgélt, túrós csuszával, igen, mi mással?

– Gyere, gyere… ide üljél, kisfiam. Csinálok neked omlettet. Kérsz rántottát? Ropogósra sült szalámival és szalonnával! Ahogy szereted!

Kezdett fárasztani, hogy mindketten úgy teszünk, mintha huszonkét órája váltunk volna el, nem pedig huszonkét éve.

Apám majdnem kétszer annyi időt töltött tőlem távol, mint ahány éven át jelen volt az életemben. Most mégis próbált magától értetődően, családiasan viselkedni. Büszkén fitogtatva, hogy emlékszik rá, hogyan szoktam enni az omlettet.

Ami azt illeti, a szalonnás-szalámis Édes találmánya volt.

Sürgött-forgott, inkább agglegényesen, mint öregurasan.

Az volt a benyomásom, ő sokkal jobban feltalálja magát egyedül, mint én, akinek végül is jó állása és rengeteg nője volt.

– Na, gyere, fiam! Ülj le, és egyél.

A tányéromra csúsztatta az omlettet, és elégedetten dörzsölte a kezét. Kíváncsi voltam, meddig fogunk beleragadni ebbe a konyhadialógusba. Összefutott a nyál a számban, olyan mennyei illata volt; emlékeztettem magam rá, hogy nem ezért jöttem.

– Miért – nyeltem egy nagyot –, miért mondtad azt, hogy vártál?…

Kék szemét lehunyta.

– Miért… miért… a miért az mindig fogós kérdés, fiam… Egyél, aztán majd beszélgetünk.

Amíg ettem, ismét felállt az asztaltól, és feltette azt a régi kis kotyogós kávéfőzőt a gázrezsóra. Dühödten kaptam be az első falatot, valósággal elolvadt a számban. Apám a reszelt sajttal sem spórolt.

– Talán meglep, de tudok a balesetedről…

Kiesett a villa a kezemből.

– Hogy? Hogy érted, hogy tudtál róla?!

Ez annyira jellemző! Tudott róla, hogy a fia majdnem meghalt, és eszébe sem jutott, hogy meglátogathatná a kórházban.

– Igen. Tudtam róla. És bíztam benne, hogy a kórházból egyenesen idejössz. Hozzám.

Kinézett az ablakon, és úgy tanulmányozta a szemközti fát, mintha most látná életében először.

– Mindenről tudtam, ami veled történik, Dódi…

– És… és arról is tudtál, hogy bekómáltam? Hogy valóságos orvosi csoda vagyok? Hogy gyakorlatilag elpatkoltam? Tudtál róla, apa?

Bólintott. Szinte büszkén.

– Huszonkét év alatt mindenről. Anyád mindenről beszámolt, a legapróbb dolgokról.

Megint ott volt a sötétség a tüdőmben, küszködnöm kellett az oxigénért.

– Kimehetnék? – dadogtam. – Ki, a szabad levegőre?

– Persze.

Kitámolyogtam a verandára, és megpróbáltam megemészteni a hallottakat. Édes tartotta vele a kapcsolatot? Hiszen apám nevét sem volt szabad kiejteni előtte! Több mint húsz éven át ő volt a megbántott, elhagyott asszony.

Vagy csak kamuzik apám, most, hogy anyám már halott?

Nem jött ki hang a torkomon.

– Tudom, anyáddal nem lehetett egyszerű… – Ott állt mellettem az ajtóban, elővett egy cigit, aztán rám nézett és gyorsan visszatette.

– Adj egy slukkot – leheltem.

Némán cigiztünk.

– Többet is törődhettél volna vele – mondta inkább csak magának, csendesen.

– Te beszélsz törődésről? – köptem ki a szavakat.

Ha így is gondoltam, borzasztóan fájt, amit mondott. Szinte beleőrültem a lelkiismeret-furdalásba, hogy anyámat mindig csak kihasználtam. Tőlem nem kapott semmit vissza. A puszta létemen kívül nem nyújtottam neki semmit. Türelmetlen voltam vele, néha kifejezetten durva. Gátlástalanul visszaéltem az anyai szeretetével. Tudtam, hogy úgyis mindig megbocsát. Próbáltam visszafogni magam, mégis újra és újra bántottam, megbántam, szenvedtem, megint bántottam.

Elindultam a kertkapu felé, apám nem szólt, nem is jött utánam.

A tó felé tartottam, tökéletesen kizárva a külvilág képeit. Aztán mégiscsak kénytelen voltam felnézni, mert két kutyás veszekedett egymással. Egy narancssárga dzsekis nő egy bűnöző külsejű, rekedtes hangú kopasszal, aki harci kutyát vezetett pórázon. Nem tudtam, mi volt a konfliktus oka, de csodáltam, hogy a nő szembe mer szállni ezzel a zavaros, véres tekintetű barommal.

A nőkből időnként feltör valami ősi, vakmerő erő, bátorság, és ez szinte zavarba ejti az embert. Ilyen volt az is, ahogy Éva elintézte Ricsit. Az volt benne a félelmetes, hogy éreztük, fel van vértezve az igazsággal. Hogy honnan bukkannak rá a nők az igazság fegyverére a legváratlanabb pillanatban, nem tudom. Mert egyébként meg ügyeskednek, sunnyognak, manipulálnak. Aztán a legváratlanabb pillanatban ott van a kezükben… az igazság. Akármiről vitatkozott a két kutyás, nem volt kérdéses, hogy a nőnek van igaza.

Ismertem kívülről minden házat, fát és bokrot. Alig tettem meg száz métert, Irénke kerekezett velem szembe. Muszáj volt odabiccentenem.

– Mondta apád, hogy eljössz! Úgy éljek, megmondta…

Leszállt a bicikliről, mellette ballagtam, amíg ő a kerékpárját tolta. Mindenről kérdezett, anyám haláláról, a Kígyó utcai lakásról, még Éváról is. Ezek szerint Délegyházán tényleg mindenről tudtak.

Ahogy ott ballagtunk a drappos, szürke ég alatt, elkezdtem Irénkének mesélni. A balesetemről, és hogy amíg kómában feküdtem, találkoztam anyámmal.

– Ő mondta, hogy keressem meg apámat – bukott ki belőlem, amikor már a háza előtt álltunk, Irénke nem válaszolt, csak a fejét döntötte meg kissé, így biztatott, hogy folytassam. De akkor apám hangját hallottuk a kerítés másik oldaláról.

„Hahó! Irénkém, ízlett a rácponty?”

Elő is bukkant, kabát nélkül, farmeringben, tisztára úgy festett, mint Clint Eastwood a Szerelem hídjaiban.

Irénke jelentőségteljesen rám nézett, mint aki hallotta és nyugtázta, hogy Édes küldött ide, én magamtól nem is jöttem volna.

– Csak megmutattam a fiadnak az új szamócaágyást. Dódikám, már át is engedlek apádnak, olyan rég nem látott…

38. fejezet

Ádám

– Fiam, nyilvánvalóan még nem mondtam el azt, amiért jöttél – nézett rám.

– Ez inkább rólad fog szólni, igaz? – kérdeztem. – Arról, hogy miért mentél el.

Hirtelen bevillant a teljes döbbenet és értetlenség, ahogy tizenhárom évesen fogadtam a távozását. Szeptember eleje volt, még rövid ujjú pólóban mászkáltam az utcán. Nem sokkal azután történt, hogy újra elkezdődött az iskola, negyedik napja tartott a hetedik osztály. Boldogan sétáltam haza vadonatúj sötétkék fehér csíkos Adidas cipőmben, amelyet a nyáron vettünk a szintén vadiúj Adidas boltban.

Emlékszem, milyen büszke voltam rá, hogy már 42-es cipőt hordok.

Az a nyár volt a fiatalságom. Jól megjegyeztem magamnak, milyen volt az ifjúság, mert rögtön szeptemberben ellopták edzésen a cipőt a zárt tornaszekrényből, és eltűnt az életemből az apám.

– Megértem, ha dühös vagy… – egyenesen a szemembe nézett –, de ha meg akarod tudni azt, amiért ide jöttél, végig kell hallgatnod, fiam.

A szememmel jeleztem, hogy tudom.

Aztán belekezdett.

„1974 késő nyarán találkoztunk, Balatonlellén…”

Természetesen, mégis valahogy zavartan mesélt magáról és anyáról.

– Akkoriban az emberek nyaralótársakat toboroztak, hogy kibéreljenek egy házat a Balatonon. Én a barátnőmmel, Annával utaztam, a barátom az irodából, a feleségével, akkor voltak egyéves házasok. Ő volt dr. Eördögh, az idősebb, Szotyola két évre rá született. Nálad két hónappal fiatalabb, ha jól emlékszem.

– Maradt egy kiadó szoba a nyaralóban – folytatta –, Anna mondta, hogy neki van egy vidám, facér kolléganője, megpróbálja rábeszélni, hogy szálljon be két hétre. Édes tényleg nagyon vidám volt. Magas, szőke, közvetlen, a Balaton-parti házibulik sztárja…

Ezt el tudtam képzelni, mert Édes a hálószobájában volt egy hely, amelyet ő emlékfalnak hívott, ott volt kiaggatva a komód fölött az összes fiatalkori fotója.

Arról viszont nem szólt a fáma, hogy amikor megismerkedtek, apámnak barátnője volt. Édes mindig azzal viccelődött, hogy egy bolond, balatoni nyár elég volt hozzá, hogy apám belebolonduljon.

– Egyik este – folytatta apám – ballagtam hazafelé a langyos sörömmel, amikor a sétányon szembejött velem anyád. Anna aznap este korán lefeküdt, mert akkor volt neki a baja, tudod, nagyon hasfájós volt… Anyád észrevett, odaintett és átfurakodott a sétány melletti restin. „Ó, szevasz – mosolygott. – Néha jólesik kicsit kiszökni a nyaralóból, nem igaz?”

Csinos volt, ámbár keményen festette magát…

Apám csaknem három órán át mesélte annak a két balatoni hétnek a történetét. Mint lovagias nyaralótárs, segített Édesnek felfújni a gumimatracot, elvitte vízi biciklizni, esténként meg is táncoltatta anyámat, aki magányos nőként nyaralt ott.

Anyám híresen jó táncos volt, néptáncolt is. Eltáncoltatta apámat az Anna nevű barátnőjétől.

Amit apám mesélt, nem lepett meg igazán. Mindenkinek voltak elhagyott szerelmei, és anyám rámenős természetét is jól ismertem.

Éppen ilyennek képzeltem őket fiatalon.

– Még mindig nem értek többet, mint amikor megérkeztem…

– Most az egyszer hadd mondjam végig!

Apám abbahagyta a mesélést, és kibámult az ablakon. A köd felszállt, az ég világosabb lett.

– Ha a történet végére érek, jobban érted majd magadat, anyádat. Talán engem is. De ami ennél is fontosabb, képes leszel rá, hogy rendezd az ügyedet Évával…

Megdermedtem.

Hogy a pékbe áll összefüggésben apámék megismerkedése Évával? Honnan tud Éváról egyáltalán?

Édesnek arra még jutott ideje a halála előtt, hogy apámmal megossza a tervét, csak arra nem volt érkezése, hogy engem is beavasson? Hát ez gyönyörű!

Aztán arra gondoltam, apám nyilván az ügyvédi papírokhoz kellett. Hiszen a Kígyó utcai lakás eredetileg az ő öröksége volt. A válást követően viszont anyámra és rám hagyta, afféle fájdalomdíjként, ő a nyaralót választotta. Vagy mégsem intézték el akkor az összes papírmunkát? Édes mindig úgy beszélt a Kígyóról, mint családunk legbecsesebb tulajdonáról. Az én csodálatos örökségemről.

Vajon hogy mehetett bele apám abba az őrültségbe, hogy anyám egy vadidegen nőre írassa a Kígyó utcai lakást egy kis főzőcske fejében?

– Beszélt neked… Éváról? Te tudtál róla?

– Anyád… Hát igen. Tudod, fiam, nem pont úgy volt ám minden…

Felálltam a régi nyaraló étkezőasztalától. Ha most kiderül, hogy apám is élhetetlennek tart, és a hátam mögött szövetkezett anyámmal, aki meg volt róla győződve, hogy nélküle enni is elfelejtek, elfelejtem befizetni a csekkeket és meglocsolni a virágokat…

– Na, jó. Nem akarok többet hallani. Nem tudok…

– Dehogynem tudsz – mondta apám szigorúan. – Soha, soha nem akarsz semmivel sem szembenézni. Aztán egy napon arcodba csaphat, hogy elkéstél…

Mély, hörgő hang tört fel belőlem. A tüdőmből. A feketeség.

– A soha nem az idő mértékegysége, fiam. Csak a félelemé. – Odajött, és huszonkét év után először átölelt. – Várod a csodát. És észre sem veszed, hogy már megtörtént…

Évek óta nem sírtam. Apám átment a hálószobába, hosszasan kotorászott a szekrényben, aztán egy terítő méretű zsebkendővel tért vissza. Olyan jó, vasalt férfizsebkendővel. Utoljára akkor láttam ilyet, amikor még velünk lakott.

Csendben ültünk az egyre sötétedő szobában, aztán halkan megkérdeztem.

– És… mi lett végül? Veled meg… anyával?

Apám kinyitotta a verandaajtót, és mély lélegzetet vett, mielőtt folytatta a történetet…

– Az utána következő évben sűrűbben találkoztam anyáddal. Már nem csak Anna barátnője volt. Nagyokat főztünk bográcsban, néztük a kis fekete-fehér Junoszty tévét, folyt a sör, folyt a szesz. A hetvenes években mindent szabad volt. Már nyugati lemezekhez, farmerekhez is hozzájutottunk. És rengeteg szabadidőnk volt, nem úgy, mint manapság. Még nem terjedt el a géemkázás, a fusizás, a másodállás, csak az volt a lényeg, hogy ne legyen munkanélküliség. Így aztán nem volt túlóra, fél ötkor már otthon voltunk, és törtük a fejünket, kinél üssük el az estéket.

Kapcsolatunk Annával egyre komolyabbra fordult.

Ha nem is viharosan, de őszintén szerettem. Mégis megtagadtam tőle az egyetlen dolgot, amit igazán akart: egészen vállalni őt. Ha nagyon őszinte akarok lenni, talán magamat sem tudtam vállalni. Nehezen hittem, hogy ha valakit egészen közel engedek magamhoz, akkor is szeretetre méltónak talál majd.

Ezzel akkoriban persze nem voltam tisztában, azt hittem, egyik kapcsolattól a másikig sodródom, aztán valami majd csak történik. Majd jön valaki, aki megállít, és azt mondja, ne tovább.

Anyád csak annyiban különbözött korábbi szerelmeimtől, hogy kiderült, utána már nem lesz több.

És ez úgy derült ki, hogy a következő nyáron, amikor a szokott gárda összejött, Édes nagyon kedvesen és magától értetődően bekopogott hozzám egy kis mustárért. Annának azon a hétvégén vissza kellett utaznia Pestre, mert kiengedték a kórházból az anyját, és egy egész hétre előre kellett főznie. Édes nem főzött, virslit akart enni vacsorára. A virsli és a májkonzerv volt az állandó esti menü a nyaralóban.

Öt hónappal később aztán felkeresett az ügyvédi irodában. Bűbájos volt. Azt mondta, pereskedni jött. Velem pereskedni. Azt is mondta, hogy ott van a fiam a hasában. Elámultam, hogy indulhat egy kis ember élete abból a rövid, lázas, izgatott szeretkezésből, amit lopva kellett végrehajtanunk, mert az üdülőben papírvékonyak voltak a falak.

Ott ült Édes, az íróasztal előtti széken, ahol az ügyfelek szoktak, és látványosan viselte a következményeket.

A hetvenes éveket írtuk, a nők gyakrabban jártak abortuszra, mint kozmetikushoz. A hirtelen ránk szakadt szabadosság és a szabadság időszaka volt, a korlátozások mind erkölcsi, mind társadalmi értelemben lazultak. Megesett lányokról nemigen lehetett hallani akkoriban.

Mégis azt éreztem, hogy ez a magas, szőke lány, akinek már domborodik a hasa, az én világom normái szerint hozzám tartozik.

Aznap este elvittem moziba Annát. Egy Jancsó-filmet adtak, tele lovakkal meg pucér lányokkal, és amikor véget ért a film, ott, a Bástya mozi előtt megmondtam neki, hogy nem tudom hazakísérni, mert elhagyom egy másik nő miatt. Szálljon fel egy buszra.

Másnap megkértem anyád kezét egy szál fehér szegfűvel. Még azon a hétvégén beköltözött hozzám, a Kígyó utcába.

Anna természetesen soha többé nem állt szóba velünk. A munkahelyén az áthelyezését kérte, teljesen eltűnt a baráti körünkből. Évekig még csak nem is hallottunk róla.

Véletlenül futottam össze vele 1981 nyarán az ötödik kerületi SZTK-ban. Hatalmas hasa volt, és rengeteg csomagja. Mint kiderült, minden órás terhes volt, segítettem neki hazacipelni a szatyrokat. Itt laktak a belvárosban, néhány utcányira tőlünk, egy körfolyosós házban. Emlékszem, a ház éppen fel volt állványozva.

Egészen a lakásig segítettem cipelni a szatyrait, közben beszélgettünk minden kellemetlenség nélkül, oldottan. Még így a szülés előtt is nagyon csinos volt. Ahogy a kulcscsomóval zörögni kezdett a zárban, egy színes ruhás, gyönyörű kislány futott elé és kinyitotta neki az ajtót. A gyerek öt-hat éves lehetett, de a tekintete sokkal idősebb.

Apám rám nézett, szeretettel, arcán nyoma sem volt szégyenkezésnek vagy szomorúságnak.

– Az a pici lány… Évike volt.

39. fejezet

Ádám

– Miért nem beszéltetek nekem erről soha?

– Mert az apád voltam, fiam. És nem beszélhettem neked arról az asszonyról, akit majdnem feleségül vettem. És akibe csak akkor szerettem igazán bele, amikor már a te anyád férje voltam.

Az alkonyati fényben, ahogy apám arcát néztem, hirtelen megdöbbentő nyugalom szállt meg.

– Éva… a testvérem, igaz?

Felvette a cigarettásdobozt az asztalról, megnézte, maradt-e benne még cigi, talált még egy szálat, felém nyújtotta. Ráztam a fejemet, hogy nem kérem, rágyújtott, és egy olyan „ki tehet itt miről” tekintettel kifújta a füstöt.

– Anna sorsa elég hányatottá vált, miután elhagytam. Amikor találkoztunk, 1981-ben, a nős főnökétől várt gyereket, amit az cinikus belenyugvással fogadott. Beállított hozzá az irodába ugyanúgy, ahogy Édes annak idején hozzám, de a nős főnök, aki egyben a külkereskedelmi vállalat párttitkára is volt, csak pénzt adott neki, majd áthelyeztette. Akkoriban nem nagyon lehetett párttitkár ellen apasági keresetet benyújtani.

Akkor, amikor mi összetalálkoztunk, már egy jóképű autóvezető oktatóval élt, aki állítólag minden fiatal tanítványával megcsalta.

Összeszorult a szívem, hogy az a szolid fiatal lány, akit otthagytam a Bástya mozi előtt, milyen keserű fiatalasszonnyá változott. Elmondhatatlanul fájt. A történet hátralévő részét talán már magadtól is kitalálod…

Nem ütköztem meg a kurta befejezésen, de nem voltam biztos benne, hogy értem. Felálltam, a hűtőhöz léptem, találtam benne sört, régi üvegeset. Hoztam két poharat, és visszaültem.

– Nyilvánvalóan hozzá költöztél, amikor tőlünk elmentél… Hozzá és Évához.

– Még hónapokig csak barátként hívogattam Annát. Érdeklődtem, amikor kórházban volt, nem kell-e segítség, végül én hoztam ki őt a második kislánnyal a kórházból. A Zita nevet még az autóoktató választotta, aki végül belehabarodott egy butikos nőbe, és magára hagyta Annát meg a párhónapos lányát. Akkoriban kezdtem feljárkálni hozzájuk. Anna nagyon óvatosan fogadott. Nem várt tőlem semmit. Egy idő után én erőszakoskodtam, hogy hozzájuk költözöm, és helyrehozom azt, amit elrontottam.

Ha te voltál az egyetlen férfi, akibe anyád kapaszkodott, őszintén sajnálom, fiam. Az én hibám. Édes mindig is érezte, hogy nem szeretem eléggé. Ha nem is emlegettük, egyikünk sem felejtette el, hogy kitúrta Annát a jogos helyéről.

Pedig a magam módján anyádat is szerettem. Érted egyenesen rajongtam. Akármit is gondolsz, büszke vagyok rád, és örökké hálás anyádnak azért, hogy nevelhettelek.

Nem néztem rá.

– Még mindig nem válaszoltál a kérdésemre!

– Éva nem a testvéred, fiam. De az én lányom. – Szünetet tartott. – Azt hiszem, mindig sejtetted ezt a választ.

Nem. Nem sejtettem. Nem is fogtam fel a szavait. Éva az ő lánya, de nekem nem a testvérem?

– Ezt… hogy érted?

– Érdekes az élet. Édes szóról szóra ugyanazt élte át, mint Anna. Csak ő sosem az emberhez, hanem egy helyzethez ragaszkodott. Anyád nem azon az elkapkodott légyotton esett teherbe. Akkor már hónapok óta tartott a viszonya dr. Eördöghgel. Azon a balatoni nyáron, amikor megtudta, hogy Szotyola apjától gyereket vár, és annak esze ágában sincs elhagyni Szotyola akkor még gyermektelen anyját, nagyon dühös lett. Dühös lett a nyárra, a férfiakra. Főleg a férfiakra. És én voltam az első férfi, aki szembejött vele a parti sétányon…

– Azt akarod mondani, hogy én dr. Eördögh… hogy én a Szotyola…

Hirtelen minden elhomályosult. Megint a tüdőmből jött a sötétség. Semmit sem értettem, semmit sem láttam. Zúgott a fülem, mintha ajtócsapódást hallottam volna…

– Jött valaki? – nyögtem, miközben a mellkasom közepén a fájdalom helyét masszíroztam.

Apám hangját hallottam a távolból, ahogy dünnyög valamit.

Megfordultam, hogy lássam, ki érkezett.

Édes állt a verandaajtóban. Nem nézett rám. Apámat nézte.

– Helyrehoztam! Mondd meg a fiamnak, hogy kárpótoltam Annát! A kis Évát is.

Nagyon dühösnek látszott.

– Egy anyának is joga van a titkaihoz! Talán nincs joga? A kudarcaihoz? – kiabált. – Fiatal voltam, hibáztam, megszülettél, apád meg szeretett… Kinek használtam volna vele, ha elmondom? Minek pakoltam volna rá egy kisgyerekre? Néha az elhallgatás inkább jele a szeretetnek…

Bénultan álltam. Anyám rám emelte a szemét.

– Pokoli… pokoli volt! Ennyi éven át… hát… annyit mondhatok, sokkal jobb az árulást elszenvedni, mint elkövetni. Próbálj nekem megbocsátani, Dódi! Nem magam miatt! Csak nem szeretném… hogy anyád hibája fogva tartson. A sérelem megállít, arra kényszerít, hogy a múltat ismételgesd. – Apám felé fordult. – Szólj a fiadnak, hogy menjen vissza. Vissza kell mennie! Most.

Kinyújtottam felé a karomat. Hogy lehet, hogy anyám itt zokog előttem?

– Meghaltam?

– Nem – felelte apám szárazon. – Ha úgy döntesz, hogy végre élni akarsz.

Szűk, sötét folyosón találtam magam, mintha a vonat robogna velem egy alagútban. Hol vagyok? Próbáltam kinyitni a szememet. Ez a halál? Most tényleg meghalok? Az a fekete szorítás a tüdőmben… Zuhanok? Vagy emelkedem? Kényszerítettem magam, hogy megálljak. Megálltam, óvatosan kinyitottam a szemem, és egy márványszerű dologra esett a pillantásom. Egy sírkő. Pánikba estem, hogy a saját sírkövemet látom. Szelőczey Ádám…

id. Szelőczey Ádám 1946–1989

És egyszerre láttam magam a temetésen. A délegyházi temetőt. Vonattal utazunk Édessel… látok egy kislányt meg egy nőt a tömegben.

Talán azért nem emlékeztem rá, mert anyám egész testével igyekezett kitakarni őket előlem.

Végigsimítottam ujjaimmal a sírkövön, a dátumon. Megérintettem a nevét is.

„Apa…”

És azt éreztem, hogy nem vagyok egyedül. Anyám állt mellettem, már nem volt dühös.

– Halott vagyok? – kérdeztem.

Édes alakja halványodni kezdett, miközben egyre élesebben éreztem a nyomást a mellkasomban. Valami hideg fém ért a bőrömhöz… Lehunytam a szememet.

A következő dolog, amit megláttam, egy tescós zacskó volt a kórházi ablak kilincsére akasztva. Rögtön utána Szotyola arca jelent meg két másik zacskó mellett, ezek már az infúziós állványon lógtak, az egyikben átlátszó, a másikban sárga folyadék volt.

– Hát helló, tesó… – gondoltam.

Az első, ami eszembe jutott, hogy hiszen nem vagyok egyedül.

Van egy féltestvérem, vannak gyerekei, van családom. A másik, hogy menjen a fenébe! Vajon tudott Éváról? Persze hogy tudott! Mindvégig tudta, hogy a testvére vagyok? Édes beavatta? És nekem mikor szándékozott elmondani? Soha? Kamuzott nekem ezzel a tartási szerződéssel…

Szotyola ott állt az ágyam mellett, és fintorgott. Aztán ordítozni kezdett, akár egy barom.

– Nővér! Valaki!…

– Találkoztam apával – suttogtam, de csak valami hörgésfélét tudtam magamból kipréselni.

– Ádáááámka – csattogott be egy szemüveges, Csala Zsuzsa-arcú, mosolygós nővér. – Ó, hogy mennyire sajnáltam volna, ha nem látom többé azt a gyönyörű kék szemét… Ádám, Ádám, hall engem?

Bólintottam.

– Jó fiú. Rám is tudna kacsintani?

Hunyorogtam.

– Na, és – búgta Csala Zsuzsa –, a kezemet is meg tudná szorítani?

Megszorongattam. Az ágy lábához ment, felemelte a takarót.

– Lábujjacskák? Tudja mozgatni?

Megmozgattam.

Felém fordította fénylő arcát.

– És azt tudja, Ádám, hogy én ki vagyok?

Haboztam, hogy azt mondjam, Csala Zsuzsa, de inkább megráztam a fejemet.

– Én vagyok Maja nővér… A délutános. És azt tudja, hogy ki ez a fiatalember itt?

Minden erőmre szükségem volt, hogy valahogy hallhatóan préseljem ki magamból a szavakat.

– Testvér.

– Megmarad – bólintott Maja nővér.

Szotyola arcán kétoldalt könnyek folytak. Most döbbentem rá, hogy ennyi év alatt egyszer sem láttam sírni.

Hihetetlenül rusnya látvány volt.

40. fejezet

Ádám

– Na-hello-mivan-veled? – darálta Tamara egy szuszra, miközben hallhatóan autót vezetett.

Minden este felhívott a Sohaférfi előtt vagy után. Pedig lassan két hónapja nem dolgoztunk együtt, Balázs ugrott be a helyemre az írócsapatban.

– Megvagyok. Éppen radiátort légtelenítek.

– Szóval radiátorlégtelenítés. – sóhajtott Tamara. – Ez minden?

Jól mondta, a radiátorlégtelenítés volt a mindenem. Napi programjaim lényege, hogy lefoglaljam a két kezemet, és valami nagyon is reális dologra figyeljek.

Miután három nap kóma után magamhoz tértem a kórházban, tizenöt napos fizioterápiás kezelés várt rám, hogy képes legyek valahogy talpra állni, és visszaerősítsék az izmaimat. Emlékszem, az első nap, amikor fel tudtam kelni, és egy járókerettel meg tudtam tenni pár lépést, a nővér odavezetett a tükörhöz, hogy lássam, mennyit javultam.

Visszahőköltem a látványtól.

Az arcom csontvázszerűre fogyott, a járomcsonton élesen kirajzolódott, a szemem alatt sötét karikák, a nyakamon merevítő, a hajam foltokban elfeküdve, és nagyjából hullaszínem volt. Megkértem a nővért, hogy hagyjon kicsit magamra.

Letaglózva álltam a tükör előtt, és akkor először elkezdtem bőgni.

Nem a külsőmet sirattam. Magamat. Ugyanazt a mély részvétet éreztem, amit bárki más érezne, ha meglátna egy hasonló szerencsétlent ebben az állapotban.

Három nappal később már fel tudtam kelni az ágyból, és egy járókerettel egyedül döcögtem a kezelésre. A tükörképem napról napra kevésbé borzasztott el, vagy javultam, vagy csak megszoktam a látványt, nem tudom.

Az orvosok kisebbfajta csodaként élték meg a gyógyulásomat. Hátha még sejtették volna, hogy én már a kómám alatt is elhagytam a kórházat és egészen Délegyházáig utaztam.

„Maga nagyon élni akart…”, – kacarászott elégedetten Mártás nővér, akinek elszúrtam a neve napját.

„Éppenséggel nem olyan nagyon” – dünnyögtem.

Miközben elém tolta a sárgaborsó főzeléket és a sült oldalasnak becézett csontot, hirtelen ihlettől vezérelve rákérdeztem.

– Márta nővér… – Rájöttem, hogy nem is tudom, hol kezdjem – Á, mindegy…

– Nem, nem… mondja csak, csupa fül vagyok!

Nekiállt, hogy áthúzza a szomszédos ágyat, ami hétfő óta üresen állt.

– Más… khm… nem beszélt olyasmiről, hogy… nem is akart visszajönni?

– Ó. Hát az biztos, hogy nem szerepelünk a népszerű pihenőhelyek top tízes listáján.

– Néha azt gondolom – dünnyögtem nyomorultul –, hogy jobb lett volna… ott maradni.

Abbahagyta az ágyhúzást. Idegesen sandított rám.

– Hogy érti ezt, Ádámka?

Nagyon szívesen beszéltem volna valakinek arról az eufóriáról, amit az állítólagos öntudatlanságom alatt átéltem. Úgy képzeltem, ha valaki, Mártás meg fogja érteni, elvégre itt dolgozik az intenzíven, más beteg is tapasztalhatott hasonlókat.

De alig akart végighallgatni.

– Emlékszik – erősködtem –, hogy milyen éhes volt aznap? Nem ment le ebédelni, mert arra várt, hogy fel fogják köszönteni. Miközben próbáltak újraéleszteni, hallottam, hogy korog a gyomra. Láttam a műtőt… az előtérben az ajándékzacskót a Ferrero Rocher-val… A mini fasírtokat…

Még aznap délután felkeresett a kórház pszichológusa.

Onnantól fogva nem jártattam tovább a számat.

Feszített az élmény, ami feje tetejére állított bennem mindent, de nem voltam kibékülve a szavakkal, amelyek a rendelkezésemre álltak. Se leírni, se elmondani nem tudtam úgy, ahogy szerettem volna.

Így hát maradtak a radiátorok, a morzsaporszívó.

– Teljesen jól vagyok – összegeztem Tamarának. – Híztam két kilót.

Szotyola és Tamara mindennap meglátogattak, mint kiderült, a kómában töltött idő alatt sem hagytak ki egyetlen napot sem.

Éva távolmaradása annál nyilvánvalóbbá vált. Egyszerűen ki kellett törölni őt az agyamból, mert elszívta az életerőmet. Nem rágódhattam egyfolytában azon, miért költözött ki a lakásból, hová ment, és miért pont azután, hogy egymásnak estünk a konyhában.

Sok férfit megtréfált már az ilyen bájos őzike tekintet, az arc két oldalán a gödröcske. Ők szokták legjobban megszívatni az embert.

Elhessegettem az összes kérdőszót Évával kapcsolatban, próbáltam arra fókuszálni, mit kezdek a visszakapott életemmel.

Egyedül a kutya-kérdés tudott lázba hozni, mert Fickóról semmilyen hírt nem hoztak, még csak a létezéséről sem tudtak, de Szotyola megígérte, hogy előkerítik a föld alól is.

Tamara jelenléte szokatlan volt ebben a kórházi környezetben, homokóra alakjával, vérvörösre rúzsozott szájával és alapvetően derűs természetével.

Most, hogy már nyilvánvalóan életben maradtam, többé nem tudta beleélni magát az intenzív osztály, a négy ágyas kórterem közegébe.

Szotyola jelenléte csendes volt és természetes.

Egyik este elkaptam a karját, mielőtt kiment.

– Évával le fogom rendezni! A lakáskérdést… te ne keresd. Nem kell tudnia… rólam, a kórházról, meg minden…

– Ha így akarod – mosolygott értőn, de azért láthatóan nem tetszett neki a dolog.

– Így akarom.

Még egyszer megeskettem.

Attól kezdve Éva nevét ki sem ejtették a szájukon. Figyelmüket azzal tudták a legjobban kifejezni, hogy különös gonddal felügyelték az étkezésemet, az elmúlt hetekben teljesen súlyfixáltak lettek.

Tamara minden áldott nap rákérdezett, ettem-e meleg kaját, de a válasz láthatólag már nem érdekelte.

Salátanapokat tartottam. Tudtam, hogy kiadósabb kajákra volna szükségem, de teljes eufóriába estem a Nagycsarnok kínálatától. Gyönyörködtem a karfiolokban és a különös alakú retkekben. Szinte éreztem, ahogy kiverekedték magukat a napvilágra a föld alól.

Edzőterem helyett, ahol hónapok óta nem jártam, jobban szerettem a sétákat a Duna-parton, a bóklászást a csarnokban.

Persze terveztem, hogy lemegyek erősíteni, de lusta voltam, mint az állat.

– Ma is hiányolunk bent… – jelentkezett be Tamara.

Menetrendszerűen a Sohaférfi után.

– Nézd, Tamara, most mondhatnám, hogy ti is, de teljesen jól elvagyok. Én már túl vagyok ezen…

– Rajtunk vagy túl?

– Tamara, ne csinálj úgy, mintha nem értenéd… Nem akarok már Pulitzer díjat. Nem akarok a füstös értekezleten mások szavába vágni, győzködni, harcolni, networkingeken vagy dugóban ülni. Még az is nehezemre esik, hogy ezekről a dolgokról társalogjak. Hidd el, nem érdekel, mi folyik bent a tévénél! Viszont harminchat év után először észrevettem, milyen csodálatos stukkó áll az ablakommal szemben. Várj, megmutatom… – odavittem a laptopot az ablakhoz.

– Nézd, Ádám, ez gyönyörű, csak tudod, kicsit aggódom. Megértem, hogy mióta ilyen furcsa látomásaid…

Kezdtem kicsit dacossá válni.

– Nekem nem voltak látomásaim.

– Bocs, rosszul fogalmaztam. Szóval nem mindennapi élményeid voltak. Ez biztosan átrendezi az embert… ugyanakkor… most már, ugye, három hónapja. Beszéltünk Szotyolával, és… és… gondolnod kellene a jövődre. Le kellene foglalnod magad.

– Soha életemben nem voltam ilyen elfoglalt!

– Ádám, ismered őket. Tudod, mennyire szeretik frissíteni az írócsapatokat…

Most már nagyon dacos voltam.

– Szóval kitesznek. Engem. Én találtam ki a sorozatot! Csak szólok, le is védettem a Sohaférfi címet.

– Beszéltek a jogi osztállyal. Kicsit változtatnak a karakteren…

– Változtatnak? Hogy a faszomban?

Tamara előbb csak hümmögött, aztán kimondta.

– Megnősül.

– Hogy mit csinál?

– Ne velem kiabálj.

– És a cím? Igenférfi?

– Figyelj, én nem beszélhetek erről. Veled ellentétben nekem még szükségem van az állásomra.

– Ezt nem hiszem el! Ez nem lehet igaz…

Hallgattam.

– Ádám, szeretnék segíteni.

– Te nekem ne segíts. Segíts a jogi osztálynak új karaktert írni!

– Tudom, hogy most úgy érzed, mindenki cserben hagy…

– Pontosítanék, te hagysz cserben, Tamara.

– Jól van.

– Jól van?

– Figyelj. Nézelődtem kicsit a neten…

Arra gondoltam, hogy nem veszíthetem el a megmaradt két barátom közül az egyiket, akkor is végig kell hallgatnom, ha máris úrrá lett rajtam a végtelen unalom. Odasomfordáltam a tetőablakhoz, és kinéztem, mi újság madárfronton. Nagy volt a nyüzsi.

– …NDE-oldalakat nézegettem.

– Te kis perverz.

– Near Death Experience – tagolta. – Halálközeli élmények. Több ezer hitelesített beszámoló a világ minden pontjáról. Nem csak te éltél át hasonlót. Rá kellene nézned.

Ne bassz ki velem, gondoltam, ez a nő kutatómunkát végzett…

– Édes vagy, de tudod nekem nincs erre szükségem!

– Az meg se fordult a fejedben, hogy az én munkám is veszélyben forog? – Most már kiabált. – A Sohaférfi az egyetlen projektem! Mégis, miből áll a Google-n megkeresni egy oldalt?

Tamara, a megfejthetetlen képlet.

– Nézd, én tudom, hogy mi történt. Nekem ehhez nem kell ezrek tanúvallomása. Nekem pontosan megfelel a sajátom.

Most már megmondhattam Szotyolának, rendet csinálok az életemben. Árulni kezdtem a lakást. Értesítheti Évát is, teljesítem anyám végakaratát.

Évát illeti az ingatlan fele, de azt a szerződést megsemmisítjük. Nem kérek senkinek a segítségéből! Szotyola megmondhatja neki. Boldogulni fogok. Így akarom.

– Tehát azt szeretnéd, hogy semmisnek tekintsük a tartási szerződést?

– A lakás fele az övé, én pedig meg tudom venni magamnak a mirelit vacsorákat.

– Biztos vagy ebben, Ádám?

– Úgy látom, téged ez jobban aggaszt, mint engem.

Újdonsült féltestvérem kerülte a tekintetemet.

– Le se ülsz vele?

A csend egyre csak nyúlt és nyúlt köztünk.

– Mi vagy te, mediátor? Semmi megbeszélnivalónk nincs egymással.

– Figyelj, Ádám, tudom, nem tartozik rám, de volt köztetek valami… Valami… nézeteltérés?

– Azon kívül, hogy az első halálos balesetemkor olajra lépett? Úgy is, mint gondviselő… – próbáltam megőrizni hangom kimért, higgadt tónusát.

– Nem is tudhatott a balesetről! Gondolkodjál már kicsit… Hetek óta nem lehet elérni. Csak van valami oka, hogy egyik napról a másikra felszívódott, és minden kapcsolatot megszakít…

– Azt akarom – vágtam a szavába –, hogy jogilag rögzítsük, a lakás fele az övé. Már meg is hirdettem azt a kurva lakást…

– Ádám – mondta Szotyola –, még ha most így is gondolod, szerintem ne kapkodd el… Miért nem ültök le egy kávéra?

– Mit számít neked, hogy leülök vele? Vagy… várjál csak… te most őt képviseled? Befűzött, hogy hozz össze minket?

– Engem hagyj ki ebből, Ádám! – Elhallgatott egy pillanatra – Fogd már fel, ha meglátja, hogy keresem, azonnal kinyom. A hírét sem hallottam, nálam nem jelentkezett.

Jobban fájt ez a Szotyolán keresztül érkező elutasítás, mintha engem nyomott volna ki.

– Látod. Nem fog visszajönni. Most pedig szeretnék egyedül maradni.

Szotyola vállat vont, kicipzárazta tömött bőrtáskáját, fényképekkel teli dossziét pakolt az étkezőasztalra meg egy borítékot.

– Az mi?

– Levél.

– Az látom, hogy levél.

– Anyádtól.

– Ezt hogy érted? Édes írt nekem? És… és… mióta van ez nálad?

– Azt mondta, végszükség esetén adjam át neked.

– Végszükség esetén?

– Ha már nem állsz szóba Évával – tolta az orrom elé. – Tessék.

„Fiamnak, Ádámnak”

Kihajtogattam, olvasni kezdtem.

Drága, egyetlen Dódim!

Nem tudom, mikor olvasod ezeket a sorokat.

Talán már kezdesz leereszteni, hogy nem tart szemmel anyád. Hát ebben nagyon tévedsz, kisfiam. Hidd el, mindig ott vagyok veled. Minden pillanatban. És mindig ott leszek. Az én anyai szeretetemet nem lehet behatárolni helyrajzi vagy transzcendens szempontok alapján.

Nem fogok itt szépelegni, Éváról akartam írni neked. Látod, eddig halogattam…

Becsülettel megírt mindent. Kegyetlenül, őszintén, vezekelve.

A végén ez állt:

„Örök szeretettel!”

Beszereztem néhány szobanövényt. Tanulmányoztam a leírásukat, figyelem, hogy a földlabda teteje mikor szikkad – úgy látom, háromnaponként –, olyankor megöntözöm. A tájékoztató szerint a növény, ha túlöntözöm, „sírni” kezd. A tápot felhígítom, a töménysége felére.

Péntekenként kitöltöm a pick-pack ebéd megrendelőlapját, felvettem a kapcsolatot egy ingatlanügynökséggel, és felhívtam egy gimnáziumi osztálytársamat, aki egy könyvkiadónál dolgozott. Szerzett nekem fordításokat, hosszú távú melóval kecsegtetett, mert a kiadója futószalagon vásárolta az erotikus thrillereket.

Az életembe még nem találtam vissza, de legalább a részletkérdések – pénz, pick-pack kaja – el voltak intézve!

Csak a barátaim követelték vissza a régi megszokott énemet.

Egyik este Tamara állt a küszöbömön, és keményen belecsípett az arcomba.

– Híztál.

– Máris kirúgtak? – kérdeztem köszönés helyett.

– Képzeld! – két jegyet lobogtatott a kezében. – A pasas itt tart előadást!

– Hol? – kérdeztem. Pedig valójában az érdekelt, milyen pasas.

– Bécsben. Holnap reggel fél hatkor itt vagyok érted.

Lerúgta a cipőjét, kinyitotta a hűtőt, kivett egy doboz sört meg egy joghurtot. „Bocsi, egész nap nem ettem”.

Ma fáradt volt, vonásai megkeményedtek, ilyenkor derült ki, hogy tulajdonképpen egészen szürke teremtés.

– Szerinted mi újat tud nekem mondani, amiért hajnalban felkeljek?

Meg se hallotta.

– Bejelöltem – mondta a joghurtot kanalazva –, hogy hajlandó vagy kitölteni az élményeidről egy kérdőívet. Így olcsóbb volt, és még dr. Longmannal is személyesen beszélhetsz…

Fáradtan végignyúlt a kanapén.

– De én nem akarok dr. Longmannal személyesen beszélni! – mondtam magamból kikelve.

Szombat délelőtt tíz órakor az Universität Wien auditóriumának első sorában próbáltam nyitva tartani a szemem. Tamara úgy csörtetett be a terembe, mintha övé lenne az egész egyetem, ragaszkodott hozzá, hogy az első sorba üljünk.

Kétszer is odasúgta, hogy a vendége vagyok, nem kell kifizetnem a jegyet.

Dr. Longman erősen kopaszodott, halkan beszélt, vékony, keret nélküli szemüveget, sötétkék-fehér csíkos inget viselt. Bírom az ilyen fazonokat.

– Mit tud az amerikai értelmiség – súgtam oda Tamarának –, amitől jólesik rájuk nézni?

Van egy jellegzetes egyetemi hangsúly az amerikai angolban, amit ezek a profok kötelességtudóan felvesznek, megértő, kicsit selypegő, bennfentes.

…Kapóra jött a kilencvenes évek végén az internet robbanásszerű terjedése. Kollégáimmal összeállítottunk egy olyan online kérdőívet, amely azonnal kimutatta, ha a válaszadók hiteltelen beszámolókat tettek közzé, vagy önellentmondásba keveredtek. Az elmúlt tíz évben az ndfr.org-on a világ legnagyobb halálközeli élményeket kutató adatbázisát hoztuk létre. A beszámolók arról tanúskodnak, hogy az élmény teljesen átrendezi a személyiséget. Nem véletlenül nevezte el „egyperces pszichoterápiának” dr. Moody…

Vajon hogyan tudták tízezrek világgá kürtölni azt, amiről én még Szotyolával sem vagyok képes beszélni? Lehet, hogy ez csak az „elmondom hát mindenkinek” új koordináta-rendszere? Végignéztem a zsúfolásig megtelt termen.

Nyilván nagyon érdekes volt dr. Longman előadása azok számára, akik csak gondolatban estek kómába, engem csupán abban erősített meg, hogy a továbbiakban is úgy gondoljak magamra, mint aki meghalt, és nem úgy, mint aki most kezdett élni.

– Figyelj, Tam… – súgtam oda –, én ezt tök ingyen elmesélem neked a Shopping City Süd-ben.

Tamara nem mozdult.

– Na, jó… – mondtam neki –, megvárlak kint, a büfében…

Gyilkos pillantásokat küldött felém, elszánt arcán látszott, ha már Bécsig jöttünk, ő próbálja a lehető legtöbbet kapni a pénzéért.

Ezt a szombatot már sikerült elcseszni. Nem mintha mostanában olyan nagy különbség lett volna a szombatok, a hétfők és a szerdák között. Általában éjszaka szoktam fordítani.

Vettem egy tonhalas szendvicset a büfében, berendezkedtem a sarokasztalnál, és beizzítottam a tabletemet. Felléptem két kedvenc társkereső oldalamra, de csak az egomasszázs kedvéért, megnéztem hányan jelöltek kedvencüknek. Már a csajozás sem igazán érdekelt, holott korábbi életemnek két biztos pontja volt: az írás és a nők. Legalább az egyikhez vissza kellett találnom. Az életet muszáj megszépíteni, különben Éva nélkül elviselhetetlen…

Ekkor pillantottam meg dr. Longmant az oszlop mögött, a vécé felé igyekezett. Eljött a kávészünet ideje, körülöttem az addig nyugodt büfé pillanatok alatt benépesült.

– Dr. Longman…

A pasas sietett tovább, mintha nem hallaná, gondolom, óvni akarta a hugyozáshoz való jogát. Kénytelen voltam utána menni a vécébe.

Használatba vettem a szomszédos piszoárt.

– Khm… Dr. Longman… – biccentettem felé. – Hello…

– Oh, hello! – biccentett ijedten. – How are you doing?

Szívélyes, széles mozdulatokkal tessékeltük egymást a mosdópult felé.

Már a kezét szárítgatta, amikor feleszméltem, hogy itt van végre az ember, akinek feltehetem az egyetlen kérdést, amely foglalkoztat. Ő pedig két másodperc múlva kilép a budiból az aulába, ellepik az érdeklődők, és soha többé nem beszélhetek négyszemközt vele. Odaálltam a szárító és az ajtó közé, és minden bevezetés nélkül eldaráltam a történetemet.

Dr. Longman olyan érdeklődéssel bólogatott, mintha nem most lépett volna ki egy előadóból, ahol másfél órán át sorolt számos hasonló esetet.

– Nem lehet – kérdeztem, ahogy a történet végére értem –, hogy csupán a tudatomban zajlott le az egész?

– Minden a tudatunkban történik – biccentett udvariasan.

– De… de… lehetségesnek tartja, hogy csak képzeltem, hogy találkoztam anyámmal? Elképzelhető, hogy… izé… a sokk hatására feldobta a tudatom mindazt, amit talán még gyerekkoromban apámmal kapcsolatban elraktározott?

Dr. Longman tűnődve forgatta a kezét a szárító előtt.

– Nézze, én nem vagyok pszichológus. Onkológusként praktizálok. Rákbetegek esettanulmányaival kezdtem a halálközeli élmények kutatását is.

– Ön annyi esetet látott… Elképzelhető, hogy valami pszichés dolog áll a háttérben?

– A szkeptikusok sokszor szokták a halálközeli élményt a psziché önvédelmi mechanizmusaival magyarázni. Ön, ha jól értem, azzal az információval tért vissza, hogy régen elhalt édesapja nem a biológiai szülője… Természetes, hogy ez felkavarta!

– Finoman szólva.

– Márpedig abban biztosak lehetünk, hogy a psziché nem állít elő felkavaró emlékeket védekezésként.

– Szóval… ön szerint… nem arról van szó, hogy tudattalanul így akarok szert tenni egy apafigurára vagy ilyesmi…

– A legtöbb halálközeli élményt átélt páciens beszámolt elhunyt hozzátartozók, barátok jelenlétéről, de olyan családtagokról is, akik évek óta eszükbe sem jutottak. Ha valóban az agy elektromos kisülései okoznák a jelenséget, akkor olyan arcok villannának fel, akiket a rövid távú emlékezet is fel tud idézni. Amúgy már ne haragudjon, ön felnőtt ember, miért akarna tudattalanul ilyen furmányos módon szert tenni apafigurára?

Mert mióta meghalt, gondoltam, lefagyott a világ.

– Én… én… nem gondolok semmit. Köszönöm, hogy ilyen… félreeső helyen is…

Dr. Longman, szemüveg mögött csillogó apró, kék szeme már a felé hömpölygő tömegre figyelt.

– Tudja, engem a több éves kutatás arra tanított, hogy kinek-kinek a mennyországát a tudata hozza létre. Ha valaki nagyon meg akarja tudni, hogy mennyire valós, ami történt vele, akkor vissza szoktam kérdezni: ki vagy te? Mert ugyanazért nem vagyunk urai a túlvilági létnek, amiért ennek az életnek sem. Ha gondolja, adok magának egy kérdőívet…

Hosszabb volt, mint egy adóbevallás!

– Hű. Elég egy-két szóval válaszolni, vagy… kifejtősek?

– Csak fussa át. – Hangján most először éreztem valami türelmetlenségfélét, egy kis idő-pénz összefüggést. – Bármennyit írhat…

41. fejezet

17 629. Adam Sz. (Budapest, Hungary) NDE

Ha az elmúlásra gondoltam, mindig attól rettegtem, hogy unalmas. Unalmasabb a mozdulatlan halál, mint elevennek lenni. Noha az elmúlást övező következetes „nem tudás” mögött azért mindig is sejlett valami izgalmas titok.

Valamivel összeköttetésbe kerültem. Nem volt rálátásom, mi miért történt. Mindenfajta meghívó nélkül belecsöppentem a mindenség legfényesebb partijába. Ott álltam abban a varázslatos fényben, mintha mindenki engem ünnepelne.

Csodálatos kép ez. A levegő szagos, fényes és sűrű… Ahogy most rágondolok, testi érzékszerveim megint meghosszabbodnak…

Az elmúlás nem olyan semmi volt, mint amikor nincs az embernek léttudata. Ebben a semmiben benne van az élet. A múlt, a jelen, a jövő. Egy ránc voltam az idő szövetében. Láttam áradni a sorsomat. Többféle lehetőségként. Láttam magam egyedül. És láttam gyerekkel, apaként. Láttam, hogy 36 évesen meghalok. És láttam magam megöregedni abban az esetben, ha visszatérek. És mindegyik rendben volt.

Mielőtt megbánhattam volna, amit elmulasztottam, amihez kényelmes, erőtlen vagy gyáva voltam, egy felső, megértő Erő örök mozdulattal magához ölelt.

Vigasztaló, kényelmes érzés volt.

Ebben a boldog nyugalomban akartam maradni, nem érdekelt, hogy hiányzom-e a régi életemben valakinek, hogy eltemetnek… És újra megjelent előttem a női arc. A felismerés fantasztikus volt. Éva jött velem szemben, előbb szép lassan, aztán gyorsabban, gyorsabban. Csodálkoztam, ő is meghalt talán?

Egy ismeretlen lakásban volt. Tudni akartam, hogy került ide. Hirtelen megértettem, hogy az ő élete valamilyen módon hozzám van kötve. Nagyon erős, világos érzés volt.

Nem tudom, hogy jutott el hozzám ez az információ. Megkérdeztem, miért, de mielőtt választ kaphattam volna becsúsztam, beslisszoltam a testembe.

Az a meggyötört test érdekes módon borzasztóan nehéznek tűnt. Elképesztő, milyen súlya van a fizikai világnak!

A visszatérésem után annyi érzelmi és fizikai trauma fogadott, hogy jó időbe telt, mire fel tudtam dolgozni, és magamnak is meg tudtam fogalmazni, mi is történt velem. Az a típus voltam, aki mindig mindent megkérdőjelez az életben.

Most már tudom, hogy nem a lét, hanem a külön-lét szűnik meg.

Az ájulás sötétsége helyett a halál vibráló élénkség. Nincs többé „én” és „nem én”

A balesetem óta az, amit valóságnak nevezünk, egyfajta különös, ködös álomnak tűnik. A megértés vágya közvetlenül a visszatérés után nagyon gyenge volt bennem. Nem volt rá szükség. Egyszerűen csak értettem. Noha író vagyok, egészen mostanáig nem éreztem késztetést, hogy leírjam, mi történt velem. Nagyon keveseknek beszéltem róla.

Mintha lett volna egy magamnak élt valódi életem és egy másik, amit tudatok a világgal. De amikor személyesen is találkoztam dr. Longmannal, volt a szemében valami, ami arra késztetett, hogy bár egészen jól lehet így élni, elszigetelve, a csökkent veszélyek között, de nem érdemes.

Mintha ébresztőóra jelezte volna, hogy ha már visszajöttem, nincs arra idő, hogy az ember ne tárja ki a szívét ebben a röpke fizikai létben.

42. fejezet

Éva

Soha nem gondoltam volna, hogy ilyen egyszerű beolvadni. Azokat az embereket, akik az üzleti életben körülvettek, minőségileg hittem másmilyennek, ám kiderült, hogy csupán mennyiségi értelemben különböznek. Azt képzeltem, hogy valami lényeges vonásban eltérek tőlük, mondjuk, hiányzik belőlem a menőség-kromoszóma. Ám egy magyar divattervező koffer méretű táskája, egy fehér telefon, amit nem tudtam normálisan kezelni, meg néhány este a Szimplában tökéletesen beolvasztott a törzsbe.

Az elmúlt tizenkét év megfosztott attól a lehetőségtől, hogy amint Szilvi fogalmazott, kiépítsem a kapcsolati hálómat.

A cégnél a fiatal középvezetők összetartottak, mindnyájan a harmincas éveikben jártak, függetlenek, gyerektelenek voltak, és szorongásaik oldásához megdöbbentően hasonló rituálékat használtak.

A város jól behatárolható budai és pesti körzeteiben laktak, a Culinarisban vagy a British Store-ban vásároltak, az Oxygénben wellnesseztek, Franciaországba mentek síelni, Milánóba shoppingolni, Barcelonába kiállítás-megnyitóra. Nekem nem volt pénzem a hétvégéikre, csak a hétköznapjaikra. Ugyanakkor beláttam, hogy új – Kornéltól és Ádámtól független – identitásom kulcsa, hogy távol az érzelmi kockázatoktól és mellékhatásoktól, hozzájuk hasonló vérprofi függetlenné váljak.

Vettem pár új ruhát, láthatatlan sminket viseltem, rövidre vágott körmeimet vörösre lakkoztam, alkalmanként egy hozzáillő vörös rúzst is bedobtam.

Villámgyorsan kitanultam az „én csak értelmiségi és jó fej vagyok” lányok stílusát.

– Ilyen érzés egyedül lenni! – mutatott körbe Szilvi kissé mólésan. – Kellemes esték veled egyívású emberekkel…

Egy ivásúnak értettem, és felemeltem a poharamat.

– Hurrá az egy ivásúaknak! – nevetgéltem grappát szürcsölgetve.

Észre kellett vennem, hogy zsinórban az ötödik péntek éjszakát töltöm romkocsmában.

A húgom visszaköltözött Eperkével lakótelepi lakásunk egykori gyerekszobájába, én pedig biztosítottam őket róla, hogy amíg nem találok albérletet, boldogan megyek vissza Szilvi vendégszobájába. Valójában a buszmegálló felé sétálva, a kelenföldi lakótelep kellős közepén rábukkantam egy hostelre. Gyakorlatilag munkásszálló volt, de bárki kivehetett egy szobát, ezerötszáz forintba került egy éjszaka.

Mélyen bennem megcsillant a remény. Még átmenetileg sem kell Szilvi ideges pillantásai közepette a fürdőszobába osonnom! Hirtelen biztosra vettem, hogy egy héten belül szerzek egy normális albérletet, addig meg legalább itt maradhatok anyámék közelében.

A bejárat előtt két férfi szívta az összesodort cigarettát, tőlük érdeklődtem, lehet-e szobát kivenni.

Az egyik legfeljebb tizennyolcnak kinéző susogó joggingos elvigyorodott.

– Nálunk ingyen is elalhatsz, cica! Már… úgy értve.

Táskámat a hónom alá szorítva valami olyasmit mormoltam, hogy „köszönöm, majd inkább odabent érdeklődöm”, aztán végigrángattam bőröndömet a kissé púpos linóleumon az átmeneti szálló kopott pultjához.

Nem tudtam nem gondolni orvos exemre, aki ezekben a pillanatokban talán éppen az Ikeát járja fiatal barátnőjével, hogy berendezzék a babaszobát egykori közös otthonunkban. Egy pillanatra átsuhant a fejemen, hogy visszamegyek valamelyik fél lakásba, de azonnal bevillant a Kígyó utcai üres ágy, az Ádám felszívódását követő órák, napok nyomorúsága, és megembereltem magam. Nagy levegőt vettem, és leperkáltam a szálló recepcióján a tízezer forintos kauciót. Menza és fertőtlenítőszag úszott az egész épületben, a szobák ajtaja tárva-nyitva. Lakóik kerülték a pillantásomat, de mögöttem összenéztek, és felröhögtek.

Ennyi erővel egy buszmegállóban is éjszakázhattam volna, se aludni, se kipakolni, se a közös zuhanyzót használni nem tudtam.

Másnap reggel, amikor gyűrött arccal, vasalatlan blúzban megjelentem a kilencórás értekezleten, Szilvi végigmért, majd kisietett a tárgyalóból.

Öt perc múlva intett a telefonjával, hogy menjek utána.

– Megvan a lakásod – jelentette, „csak szervezés kérdése” kifejezéssel az arcán.

A közös képviselője tudott egy lakást a Törökvészi út túlsó oldalán, Szilvi pedig látatlanban lefoglalta. Alig léptünk be szemrevételezésre, máris „kis női ékszerdobozként” emlegette, nem minden jogalap nélkül. A lakás teljes berendezése sejtelmes barna, ezüst és padlizsánlila színekben pompázott, és ragyogott a tisztaságtól. Már-már fizikai fájdalmat okozott, annyira vágytam rá, hogy itt tölthessem az éjszakát. De százharminc ezer havonta… amikor csak magam vagyok…

Nem az én hibám volt, hogy kivettem. Szilvi valósággal rám förmedt.

– Harminchat éves korodra… talán csak megérdemelsz egy saját szobát! – Szélesre tárta a cirádás ezüsttükör uralta fürdőszoba ajtaját. – Mikor akarsz élni?

Ez filozófiai kérdés volt.

Új, padlizsánszínű otthonom, túlméretezett táskám, a posztromkocsmás harmincasok, és a huszonéves bulivándorok így együtt igen hatásosan érzékeltették velem, hogy az életem egyszer és mindenkorra megváltozott. Pörgős helyekre jártam, pörgős emberekkel pörgős zenére lazítottam, pörgős filmeket néztem, pörgős regényeket olvastam. Kezdtem azt hinni, a pörgésben elfér az élet. Hát nem fért el.

Én nem akartam minden péntek este ilyen fáradságosan és módszeresen megteremteni a boldogság kellékeit.

Én csak… boldog akartam lenni.

Szilvi betekerte magát a padlizsánlila takaróba, magzatpózba kucorodott a dohányszínű kanapén és nyomkodni kezdte a távirányítót. Hosszas keresgélés után megállapodott a Sohaférfinál, alig tudtam elnyomni egy fintort.

– Mi van? Szappanoperát nézek – állával a könyvespolcom felé intett –, és Thomas Mannt olvasok!

A reménytelen, unalmas, végtelen estékre gondoltam, amikor a Sohaférfi többet tanított nekem Dosztojevszkijnél. Az a két reklámblokkal félbeszakított huszonöt perces izé kissé tanítós, kissé kommersz, de ezt tudja is magáról, és belenyugszik.

– Én imádom a Sohaférfit! – tiltakoztam. Tűnődve meredtem a sík képernyőre a padlizsánlila falon. – Csak tudod… nekem a Sohaférfi… valahogy… a Kígyó utca.

Szilvi fáradtan simított végig az arcán, mintha egész nap ezt kellene hallgatnia. Nem éreztem jogosnak, mert egy elkeseredett kiborulást leszámítva nem sokat hallott tőlem Ádámról. Mindent magamba zártam, odabent gondosan hibernáltam.

– Ahhoz képest – dohogtam – , hogy tizenkét év után ez volt az első pasas, akivel összejöttem… – beharaptam a számat –, és másnap reggelre eltűnt…

Szilvi nem kezdett a szokásos, „talán hangszálgyulladása, amnéziája van, lebénult a keze vagy elütötte a villamos” szövegekkel áltatni.

Nyugtázta, hogy átvertek, meg sem próbált vigasztalni. Az is jólesett, hogy ott ült a másik fotelben. Jó volt végre nem egyedül tévézni.

Mintha csak olvasott volna a gondolataimban, szigorúan rám nézett.

– Tanulsz egyedül lenni – jelentette.

Vártam, hogy mondja, csak azok tudnak igazán jól működni egy kapcsolatban, akik megtanultak egyedül is jól ellenni, de most nem mondta.

Nekem nem volt érzékem a szabadsághoz.

Attól, hogy én lettem önmagam legfontosabb dolga, az életem nem teljesedett ki, egy pillanatig sem voltam elégedettebb vagy boldogabb. Kornéllal – leszámítva az ügyeletben eltöltött éjszakákat és hétvégéket – csupán hat napot töltöttünk külön, amikor Stuttgartba utazott egy konferenciára. Annak a hat napnak minden pillanatát gyűlöltem. Hat hete éltem egyedül a padlizsán lakásban. Üres óráimban a facebookon lógtam, azt lestem, van-e Ádám oldalán valami mozgás végre, illetve, hogy Zsófi milyen új terhes és babaváró képeket posztolgat.

Berregni és villogni kezdett az asztal, idegesen pattantam fel, beletelt pár másodpercbe, mire felfogtam, hogy a telefon jelzi, hogy üzenet érkezett.

– Dr. Eördögh. – mondtam.

Szilvi álmosan felkönyökölt.

– Nocsak. Az ördög ügyvédje… – felvonta a szemöldökét. – Mit akar?

Dr. Eördögh már napok óta üldözött, de olvasatlanul töröltem minden üzenetét. Valahányszor a Kígyó utcára gondoltam, forró hullámokban tört rám a szégyen. Egy számomra gyakorlatilag ismeretlen halott és egy olyan férfi előtt szégyenkeztem, aki nyilvánvalóan nem érdemelte meg, és akit amúgy sem látok soha többé az életben. Kínos volt még visszagondolni is rá, hogy hónapokon át küzdöttem egy lakásért, ami teljesen érdemtelenül hullott az ölembe. Meg is kaptam érte a büntetésemet, a sors ott a helyszínen kézbesítette, átvettem, elfogadtam.

A telefon figyelmeztetően rezgett és villogott még egyet.

– Ne gyerekeskedj már… – marta fel az asztalról a mobilt Szilvi, és az orrom elé tartotta. – És ha valami hivatalos dolog?

Kezembe temettem az arcomat.

Megnyitotta az üzenetet, és tüntető tárgyilagossággal olvasta.

Kedves Éva!

Szelőczey Ádám azzal a kéréssel fordul Önhöz, hogy bontsák fel a hatályban lévő tartási szerződést, ennek fejében hajlandó önre ruházni a lakás tulajdonjogának felét, vagy átutalni az eladásából befolyt összeg ötven százalékát. Kérem, a részletek tisztázása érdekében mielőbb keressen fel az irodámban! Köszönettel: dr. Eördögh

Éreztem azt az utálatos érzést, hogy könnyek futják el a szememet, próbálom visszapislogni, de csak azt érem el, hogy gyorsabban folynak le kétoldalt az arcomra.

Szilvi szó nélkül visszatette a telefont az asztalra.

– Nem kötelezhetnek rá… – kezdte tanácstalanul, de nem fejtette ki, mire nem kötelezhetnek, mert váratlanul harag lobbant a szemében. – Egy férfitól régen annyi mindent várt a társadalom. Ma szinte semmit. – A Sohaférfi felé intett a képernyőn. – Elnézik, ha képtelen megállapodni, ha megcsalja a barátnőjét, ha negyvenévesen az anyja mos, főz rá, ha ötvenévesen megbolondul, és otthagyja a családját… mindent elnéznek. – Igazán dühös volt, nyilván azért, hátha ettől jobban érzem majd magam, de nem éreztem jobban. – Már akkor is elnézőek vele, ha életének legalább az egyik területén teljesít. Az egy területen sikerest követi a lecsúszott értelmiségi, a meg nem értett művész, ők is úgy élnek, ahogy nekik tetszik, utánuk jön az átlagférfi, vele szemben már vannak halovány elvárások, de csak őt követi a sikeres nő. A sikeres nőnek nem kell mindenben megfelelni, sőt el is várják tőle, hogy fittyet hányjon egy-két konvencióra. A potenciapiramis alján következik a társadalom peremére csúszott férfi, felette már ítélkeznek, cserébe nem is várnak tőle semmit.

A lista legeslegalján vagyunk mi, átlagnők, mert velünk szemben senki sem elnéző! Legyen férjed, háztartásod, gyereked, szexis fehérneműd és munkád. Ha bármelyik hibádzik, súlyos gond van veled. Én csak azt mondom, őrült szerencséd van neked, Éva, hogy Kornél dobott… – kicsit megakadt –, azután Ádám is. Megmondjam, miért? Mert már nincs vesztenivalód… hallod? Nagyon sajnálom, de ez már csak így van.

Homályosan érzékeltem, hogy Szilvi ellenségességéből valami felém is irányul, de mielőtt ezen komolyan megbántódhattam volna, nyomogatni kezdte a távirányító hangosító gombját.

– Mi a fene… – zörgette feldúltan a szárított almaszirmos zacskót.

Sohaférfi a képernyőn egy pillanatra sértetten elhallgatott, mint mikor a színészeket idegesíti a színpadon a zacskózörgés.

„A függetlenségnek van egy olyan szintje, – egyenesen a kanapénkra bámult –, amelyet bizonyos kultúrákban halott zónaként emlegetnek. A halott zónában azért tesszük azt, amit teszünk, mert elvárják tőlünk, és nem azért, mert mi akartuk így. Évek óta ilyen robotként éltem. ”

– Mi ez? – nyöszörögte Szilvi. – Anita taperolása helyett Coelho? Hallod? Ebben az epizódban ez az ötödik axióma… Micsoda förtelmes tévedés ez?

Csüggedten vonogattam a vállam.

– Elcseszték – rázta a fejét Szilvi hitetlenkedve. – Elcseszték a Sohaférfit!

„Az elkötelezettség azt jelenti: úgy döntünk, hogy száz százalékosan önmagunkat fogjuk adni. Hogy megismerem azt az énemet, akinek könnyebben mennek a dolgok. A legjobb önmagamat.”

És itt elharapták.

Sohaférfi becsukott egy rózsaszínű spirálfüzetet, olyan rózsaszínűt, amilyet utoljára Eperkénél láttam, majd a szokott, felemás nevetésével visszacsúsztatta Anita éjjeliszekrényének fiókjába.

A mozdulat közben ráközelített a kamera a kezére.

„Hasznos beszélgetések.”

Ez volt a füzetre írva.

43. fejezet

Ádám

Az elmúlt hetekben újraéltem, felelevenítettem és kielemeztem felbukkanását, beköltözését, viselkedését, mozgását, testét, gesztusait, szavajárását, fintorait, öltözködési szokásait, a morbid kislány által nagyvonalúan elhintett információkat, tévénézési szokásait, ornitofóbiájának lehetséges okait.

Az egész Éva nevű különös lényt az univerzumban.

Különböző forgatókönyveket gyártottam újbóli egyesülésünk lehetséges katarzisaként, de egyikkel sem voltam igazán elégedett.

A Sohaférfi minden előzetes egyeztetést felrúgó, önkényes átírásától vártam az eredményt. De rá kellett ébrednem, hogy homokvárra építettem, Éva nyilvánvalóan nem látta azt az epizódot, éppen akkor ment ki vécére, otthon sem volt, vagy éppen annál a résznél hajolt fölé egy másik pasas. Ez a gondolat újból és újból visszatért. Ilyenkor azonnal fel akartam hívni Szotyolát, hogy van-e már valami hír, de minden második alkalommal legyőztem a kísértést.

Végül a mázli a kezemre játszott. Volt az a zömök, őrült zenész a Petőfi és Váci utca sarkán, akiért Éva érthetetlen módon lelkesedett. Valahányszor megláttam, gyanakodva sétáltam el előtte. Az egyik délután aztán ő biccentett rám, és miközben változatlan lendülettel nyomta a Vidéki sanzont, szemével a Régiposta utca irányába intett.

Úgy tíz méterre előttem, papír bevásárlószatyrokkal megrakodva ott sétált előttem Éva. Haja körbelobogta törékeny alakját, meg-megingott a tűsarkain, de villámgyorsan szedte a lábát a Vörösmarty tér felé.

Álltam bénultan az utca közepén, és rájöttem, hogy ugyan, amióta csak ismerem, meg akarok szabadulni tőle, ugyan egyedül akarok maradni –, de mindenekfölött nagyon, nagyon, nagyon hiányzik nekem.

– Biztos vagy benne… – egy pillanatra elhúzódtam a puha, odaadó ajkaktól. – Biztos, hogy nyilvános helyen akarunk egymásnak esni?

Éva megmerevedett a karomban, elvörösödött.

Az Erzsébet téren ültünk egy kétszemélyes lounge kanapén, miközben körülöttünk az emberek siettek a metró felé. Szinte mindenki megbámult minket. Elhúztam a haját a homlokából, néztem a gyönyörű arcát, tágra nyílt szemét, érzékeny száját, a bizonyítékát annak, hogy semmit sem tudok a saját életemről.

– Hozzád vagy hozzám?

Viccesnek szántam, de a hangom rekedt volt.

Éva felhúzta a szemöldökét:

– Melyek a törvény adta lehetőségeim?

Szotyola mindjárt a balesetet követően hívta Évát telefonon, de ő nem volt hajlandó beszélni vele. A felépülésem után az én határozott kérésemre Szotyola ismét telefonált, de Éva továbbra sem volt hajlandó beszélni vele.

Végül a harmadik randevúnk után, semleges területen, egy pizzériában került sor egy hármas találkozóra, de ott sem kerültek elő az iratok. Számos fontosabb megbeszélnivalónk volt.

Lenéztem rá, és kivettem a kezéből a bort, amit percek óta szorongatott.

– A helyrajzi szám, 2341. Kígyó utca 6. –, és hogy valahogy elvegyem az élét, közelebb húztam magamhoz.

Éva habozni látszott. Aztán félrebillentette a fejét, némán bólintott.

Nem tudom, mi járhatott a fejében, ahogy közeledtünk a házhoz. Nem néztem rá, csak hunyorogtam a tavaszi napsütésben, ahogy mentünk végig a Váci utcán.

A székházban csak Hello Kitty-s aktaként emlegették az elhíresült rózsaszín füzetes jelenetet. A magam részéről csak annyit tudtam felhozni a rózsaszín füzet védelmében: „nem szeretve lenni szar.”

Tamara szerint azóta ez a mondat körüzeneteként kerengett a székházban.

– Van benned humorérzék. Nem mindig tudatos, de van.

Tamara fel volt dobva. Rábízták a Sohaférfit, ő lett a vezető írója.

Szép karrier egyetlen évad alatt.

Nem igazán rázott meg. Fáradt voltam.

Őszintén szólva, jólesett megszabadulni a pacáktól, akinek folyton újabb és újabb nőket kellett bemutatnom, képi meg verbális eszközökkel önkéntelen erekcióit produkálni, huszonnyolcadszorra megírni, hogy másnap reggel ránéz a nőre, és azon tűnődik, mit keres ott. A tököm tele volt vele!

Nagyjából a szex utáni ürességérzetről szólt az egész sorozat; amint bele akartam vinni egy kis érzelmi kötődést, kitört a botrány.

A nők, a jelenetek, a pasi mondatai egybemosódtak a fejemben. Persze szembe kellett néznem a ténnyel, hogy hónap elején nem utalják át a megszokott összeget.

Nem szeretve lenni szar. De nem fizetve lenni is.

Balázs mentett meg, ő küldte át a hirdetést, bérblogger korszakában ebből kereste a mellékest.

Különleges meglepetés a személyre szóló novella!

Te csak elmesélsz egy-egy olyan történetet, ami a megajándékozandó ismerőseiddel és rokonaiddal, szerelmeddel kapcsolatos. Profi novellaírónk pedig az illető jellemére, érdeklődésére, hobbijára jellemző információk alapján ír egy személyre szóló novellát, amelyben az ünnepelt a főszereplő.

Remek ajándék családi ünnepekre, házassági évfordulóra, születésnapra.

Úgy éreztem, ennél jobban már nem csinálhatok hülyét magamból.

De amikor Éva felpillantott rám a kapuban, a szeméből azt olvastam ki, de mennyire, hogy igen! Határozottan gunyorosan nézett.

Ez a nő hülyít engem, futott át az agyamon.

Vártam, hátha előveszi a kulcsát.

– Mi van? – kérdezte a házak felett merőlegesen bezuhanó fénytől pislogva.

Rengeteg, szertelen haján átsütött a nap. Csupa csillogás volt. Legszívesebben azonnal itt a kapualjban nekiestem volna. Majdnem biztos voltam benne, hogy hagyná.

– Kulcs… nincs nálad? – Kellemesen pimasznak éreztem magam.

Mielőtt kiderült volna, hogy magánál tartja-e még Éva a Kígyó utcai lakás kulcsát, kivágódott a kapu, és kilépett rajta a norvég házaspár. Amint megpillantottak minket, ujjongó kifejezés jelent meg az arcukon,.

Ez a találkozás valahogy reménykeltően jelentőségteljesnek tűnt.

A négy lábon járó szerelem rohant felénk. Éva arca egy pillanatra ellágyult, aztán csak állt ott mély csendben, és körbejárt a szeme az előszobán.

Áldottam az eszemet, hogy minden eshetőségre készen kidobáltam a kajamaradékokat, eltakarítottam az útból a télről ott maradt csizmákat, és a szemetet is levittem.

– Teljesen elcseszett dolog volt ez az egész… – morogtam, aztán hirtelen ötlettől vezérelve megfogtam a könyökét, és elindultam vele vissza a küszöbhöz. – Figyelj… – kinyitottam a vécéajtót, feltárva teljesen tükörtelen voltát.

Éva arca szinte rátapadt a tükör helyére.

– Mi lenne… – dadogtam –, ha elkezdenénk a legeslegelején?

– A legeslegelején?

– Kisöpörnénk a fejünkből mindent – mondtam. – Mindent, ami eddig történt. – Közelebb vontam magamhoz. – Majdnem mindent…

Tétován hagyta magát ölelni.

– El sem hiszem, hogy ezt mondtad.

– Hát mondtam.

Fel voltam készülve rá, hogy hamarosan nyomorult, szenvedő lényt csinál belőlem. Felnézett rám, egy pillanatra mintha az ő szemében is félelem lobbant volna. Fellobbant, majd ki is aludt. Amikor felemelte az állát, újra mosolygott. Szép arca most egyszerűvé, emberivé vált. Nem tudom miért, hirtelen minden erőmmel hozzá akartam segíteni, hogy bízzon magában. Hogy tudja meg, milyen szép.

Furcsa mód a külsejével kapcsolatos bizonytalanság tette Évát igazán vonzóvá.

De most nagyon is határozottan a nyakam köré fonta a karjait. Lágyan megcsókolt.

– És most mit csinálunk? – kérdeztem. Meglehetősen idétlen kérdés volt, tudom. Pedig csak arra utalt, hogy mi a fenét művelünk mi valójában. – Visszaköltözöl?

Hátrahúzta a fejét, elmosolyodott, és nemet intett.

– Én szeretem, ahogy most van, Ádám.

– Szereted, hogy fizeted az albérletet?

– Azt szeretem, hogy életemben először egyedül vagyok – bocsánatkérően vonta meg a vállát. – Nem szorulok férfira.

– És ha… én szorulok egy nőre?

Abban a pillanatban, ahogy kimondtam, tudtam, hogy hiba volt. Komolyan gondoltam, de talán éppen ettől volt Éva számára olyan mulatságos, hogy kirobbant belőle a nevetés, csak nevetett és nevetett, míg a szeme könnybe lábadt.

– Látnod… – mondta levegő után kapkodva –, látnod… kellett volna az arcod… miközben ezt mondtad!

Tehetetlenül álltam. Visszatért az ősrégi Eszter-korszakból ismerős lúzerérzés.

Ám miután elcsitult Éva nevetőorkánja, mintha egy egészen új helyen kötöttünk volna ki, és ezen az új helyen már képesek voltunk őszintébben beszélgetni.

Próbáltam elvenni az előbbi hülye vallomás élét.

– Éva, a lakás fele a tied. Ennek semmi köze kettőnkhöz… Apám és anyám akarta így.

Bólintott.

Nem is volt olyan szörnyű beszélni Évának a balesetről, meg ezekről a dolgokról, mint ahogy gondoltam. Mindent elmeséltem neki. Mártás nővér korgó gyomrától a délegyházi nyaralóig. Pontosabban majdnem mindent. Azt például nem mondtam el, hogy abban a másik dimenzióban láttam magunkat együtt.

És külön is. Ami nagyon nem tetszett. Valahányszor szóba került köztünk ez a téma, Éva zavart elnézéssel hallgatta.

– Tudom – hagyta rám. – Az ő döntésük.

Soha, egyetlen pillanatra sem vonta kétségbe, amit mondtam neki, sőt még látott is a dologban valami mulatságosat.

– Örülök, hogy ha bennem kételkedsz is – két kezembe fogtam az arcát –, legalább bennük nem.

– Az kétségkívül nyitottá teszi az embert – dünnyögte –, ha odafentről presszionálják a rendszeres porszívózásra.

– Hogy mire presszionáltak?

Elvigyorodott.

– Édes többször is felszólított a nappali kitakarítására. De tudod, Ádám, létezik egy évezredes filozófiai vita a determinizmusról meg a szabad akaratról…

– Valóban?

Lenéztem rá, és önelégülten visszavigyorogtam. A női akarat ismerős terep!

– …igen, és tudod, azt hiszem, én újabban ehhez a szabadakarat-iskolához tartozom.

– Értem. Tehát valamilyen módon el kell érnem, hogy akarjad? – Közönyös képpel belecsókoltam a nyakába. – Próbálkozom…

– Különben is – suttogta –, az elmúlt héten minden éjjel együtt aludtunk.

Ezt nehéz volt cáfolni, valóban mindennapos vendég voltam Éva rózsadombi albérletében. Hirtelen megragadtam, és az ajtóhoz nyomtam.

Lassan hajoltam fölé, az ajka szinte automatikusan emelkedett.

– Talán azt szeretnéd, hogy könyörögjelek vissza?

– Nem tudom – mormolta –, dr. Eördögh mit szólna hozzá.

– Könyörögjek? – ismételtem.

– Nagyra értékelném, ha könyörögnél.

Óvatosan lefejtettem magamról. Zavartan pislogott, gyors puszit nyomtam a szájára.

Céltudatos léptekkel betessékeltem a konyhába, leültettem a konyhaszékre, miközben a másik kezemmel megpróbáltam Fickót kizárni.

Éva gonoszkás mosollyal pillantott rám.

– Nem gondolod, hogy kezdeni kellene ezzel a kutyával valamit?

– Ó. Már dolgozunk rajta. Tudod, van egy elmélet… Az úgy van, hogy a kutya valójában mindig gazdája viselkedését tükrözi.

– És ez a te esetedben a… hűtőnyitási pánik?

Ahogy a hűtő felé fordultam, Fickó megint a sarkamban volt, eszelősen ugrált, úgy be volt sózva, képtelenség volt féken tartani. Különösen, amikor négykézláb keresgéltem az alsó szekrényben.

– Bizonyos dolgokat egyszerűen el kell veszíteni – dünnyögtem – ahhoz hogy más dolgokra rátaláljunk.

Tudtam, nincs mese, a nő, akinek épp az imént vallottam be, hogy nem tudok nélküle élni, előbb-utóbb komolyan veszi. És akkor örökre le kell mondanom a „bohém, belvárosi” Ádámról, aminek csalhatatlan jele, hogy máris négykézláb keresem a jénait. Mindenféle műanyag edények között kotorásztam, messze benne jártam a sűrűjében.

– Fickó! – bődültem falkavezérhez méltó hangon.

Éva a hokedlin ülve szemlélte, ahogy sürgök-forgok és kiabálok, majd röpke öt perc alatt elé varázsolom a vacsorát.

Szemügyre vette, azután felállt, megkerülte az asztalt, és idegesítően mély átéléssel, jó szorosan körém fonta a karját.

– Sztrapacska.

Nyeltem egy nagyot.

– Egy kis hazai…

44. fejezet

Ábel

Sok minden átfut az ember agyán, miközben zuhan a semmibe.

Valami előre lökdösött, mintha lefelé zuhannék egy sötét alagútban. Próbáltam megkapaszkodni, de hatalmas erő söpört át rajtam, és tudtam, hogy bármi áron, de benne kell maradjak. Nagyon szűken, beszorítva éreztem magamat, nekipréselve valami kemény, izmos felületnek. Szoros és kényelmetlen volt, olyan, mint a földrengés, ahol minden mozog, lüktet, robban.

Színeket láttam, halványsárgát, fáradt bordópirosat.

Rendkívüli fájdalmat, aggodalmat és borzasztó kimerültséget tapasztaltam. Nem tudtam eldönteni, hogy ez a fájdalom bennem vagy körülöttem van, együtt rezegtem vele. Mintha valaki azt mondta volna, siess, mert gyenge és fáradt vagyok.

Tágabb énem fokozatosan beszívódott. Sebességet éreztem, páni félelmet.

Aztán egyszerre kiértem a csatornából, és teljesen elvakított a fény.

Ez dühített. Mint amikor felkapcsolják a lámpát az ember arcába, miközben alszik. Túlságosan is nagy lett körülöttem a tér, túlságosan is kiszolgáltatott voltam.

Ollóval levágtak, fejjel lefele lógattak, a fenekemre paskoltak. Reszkettem, fáztam. Nem volt nehéz sírva fakadnom.

Haloványan átvettem a körülöttem lévők érzését.

A sürgő-forgó emberek gépiesek voltak, gyakorlatiasak, hiányzott belőlük az együttérzés. Felháborított az érzelmeknek ez a hiánya. Ide-oda pakoltak, mintha nem érzékelnék a tudatosságomat, úgy bántak velem, mint egy puszta tárggyal. Ők nem tudták magukról, hogy ennyire érzéketlenek, és én ezt felfogom.

Szerencsére voltak ketten a szobában, akik – noha egyáltalán nem értettek –, leírhatatlan bizalommal, aggodalommal fordultak felém. Egy férfi és egy nő. Éreztem a testük és a szeretetük melegét. Ez az élmény tiszta és erős volt.

Zavartak, ostobák, szentimentálisak és boldogok voltak. Nevetnem kellett rajtuk.

Hallottam, amint az egyik odasúgja a másiknak: „Szép, kövér kisfiú”.

Nagy, szerető, meleg kéz nyúlt felém. Abbahagytam a reszketést.

Homályosan megpillantottam a férfit, amint fölém hajol.

– Helló, kisöreg!

Tűnődve néztem sápadt, zavart arcát a fényben.

Ahol azt hinné az ember, hogy semmi nincsen, minden ott kezdődik.

Így született a Sohaférfi…

Néhány Sohaférfihez személyesen is volt szerencsém, mások visszatérő hősei barátnőim történeteinek.

Többször vetemedtem arra is, hogy újságíróként foglalkozzam az elköteleződéstől tartó férfiakkal (és nőkkel, de ez egy következő regény témája.)

Sokat töprengtem rajta, hogy számomra vajon miről szól a Sohaférfi története. Mígnem 2012-ben, egy őszi napon, kávészünet közben a kezembe került a Newsweek egyik utolsó nyomtatott lapszáma.

Dr. Eben Alexander idegsebész nyilatkozott a címlaptörténetben a halálközeli élményéről, amely az egész világnézetét felforgatta.

A kávészünetben olvasott interjú ráébresztett, honnan érdemes az elköteleződés halogatását szemlélni: amikor véget ér az életünk, mindaz, amiért nemzedékünk olyan szívósan küzd eltűnik, a halál nem azt érinti, amit birtokolunk, hanem amivé válunk.

Köszönettel tartozom azoknak a szerzőknek, kutatóknak akiknek művei, cikkei, gondolatai segítettek abban, hogy megszülessen a Sohaférfi története:

– Jeffrey Long, Paul Perry: Efidence of the Afterlife: The Science of Near-Death Experiences

– Janice Miner Holden, Bruce Greyson: The Handbook of Near-Death Experiences: Thirty Years of Investigation

– R.A. Moody: Glimpses of Eternity

– Fliegauf Benedek: Csillogás című dokumentumfilmje

– C.G.Jung: Lélekgyógyászat

– Helen Wambach: Hányszor születik egy ember?

– Anita Moorjani: Dying to Be Me

– Andrew Dolan: What Makes Men Emotionally Available: Undertanding The Real Reasons why Men Do And Don't Want to Open Up and Get Involved

– Deepak Chopra: Élet a halál után

– Dr. Eben Alexander: Proof of Heaven

– Dr. Pilling János

És végül, de nem utolsó sorban:

– az nderf.org weboldal látogatóinak és munkatársainak.

– bloggerek a világ minden pontján, akik őszintén meséltek magukról és a kapcsolataikról

Külön köszönettel tartozom a családomnak, akik mindezeket a tapasztalatokat a mindennapokban teszik számomra átélhetővé:)…

… és az Ulpius-ház Könyvkiadónak, akiktől ezúttal is megkaptam minden segítséget.

© Vass Virág, 2013

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2013

ISBN 978-963-254-940-8

Felelős kiadó Kepets András

Szerkesztette Szűr-Szabó Katalin

A szerzőtől az Ulpius-ház Könyvkiadónál megjelent:

Vulévu

Franciadrazsé

Sokszor csókol, India!

Krásznájá Moszkvá

Ringass, Amadeus!

Előkészületben:

Sohanő

Table of Contents

Címoldal

Mottó

A halálközeli élmény

1. fejezet - 17629. Adam Sz.

2. fejezet - Ádám

3. fejezet - Éva

4. fejezet - Ádám

5. fejezet - Éva

6. fejezet - 17629. Adam Sz.

7. fejezet - Ádám

8. fejezet - Édes

9. fejezet - Éva

10. fejezet - Ádám

11. fejezet - Éva

12. fejezet - 17629. Adam Sz.

13. fejezet - Ádám

14. fejezet - Dr. Eördögh

15. fejezet - Éva

16. fejezet - Ádám

17. fejezet - Éva

18. fejezet - Ádám

19. fejezet - Éva

20. fejezet - Ádám

21. fejezet - 17629. Adam Sz.

22. fejezet - Alma

23. fejezet - Ádám

24. fejezet - Éva

25. fejezet - Alma

26. fejezet - Éva

27. fejezet - Ádám

28. fejezet - Alma

29. fejezet - 17629. Adam Sz.

30. fejezet - Ádám

31. fejezet - Éva

32. fejezet - Ádám

33. fejezet - Éva

34. fejezet - Ádám

35. fejezet - 17629. Adam Sz.

36. fejezet - Ádám

37. fejezet - Ádám

38. fejezet - Ádám

39. fejezet - Ádám

40. fejezet - Ádám

41. fejezet - 17629. Adam Sz.

42. fejezet - Éva

43. fejezet - Ádám

44. fejezet - Ábel

Így született a Sohaférfi…

Copyright