VASS VIRÁG

SOKSZOR CSÓKOL, INDIA!

MEGJELENÉS ÉVE:

2010

„Egyszerűbb cipőt húzni a saját lábunkra, mint bőrrel bevonni az egész Földet.” (Indiai mondás)

Első

Nonita kitárta az ablakokat, egy gombnyomással felhúzta a moszkitóhálókat, aztán lábuj hegyre állt, hogy kilökje a nyikorgó spalettákat, és szigorú arccal felnézett. Mindig is az volt a véleménye, hogy Bombay fölött az ég túlságosan mozgalmas. Az ötletszerűen elrendezett felhőivel, a mélyről felmorgó rezdüléseivel, a konok esőin átderengő napfénnyel feleslegesen sok drámai elem zsúfolódott erre a szenvedélyes égboltra.

Túl sok harag és lendület.

Csak annyit kért az égtől, hogy vegyen vissza egy kicsit. A monszun közepén jártak, mocskosul gazdag családjában mindenki egyre nyűgösebb volt.Esti óráit a számítógép előtt töltötte. A férje harmadik napja nem jött haza.

Anyósa és sógornői mint az eszeveszettek futkostak a kertben és a földszinti lakásokban. Az ő legfelső szintjük azonban kísértetiesen csendes volt. Aznap reggel még a dhobi, a vasalóember is bejelentette, hogy hazaköltözik a falujába. Nem is ajánlott maga helyett mást, összecsomagolta viharvert bőröndjét, és elbúcsúzott.

Nonitát a hír nem rázta meg, kiengedte a dhobit, beütötte a riasztó kódját, és visszatért a beérkezett üzenetekhez. A legtöbbjük reklámanyag volt. Online vásárlásaival a világ zsugorodni kezdett. Diákkorának amerikai butikjai visszatértek, karnyújtásnyira kerültek, vigasztalóan körülvették, lelkesítették és biztatták, valahányszor Ranjit kijelentette, hogy nem tud tovább együtt élni vele. Áttanulmányozta a Hűség újabb kupont ér! hírlevelet, és rántott egyet a vállán. Az élet mintha egy örökkévalóság óta kuponok egymásutánjából állna

– amit ő soha nem vált be.

Szép, sötét, gúnyos szemében, vakmerő hullámos hajában volt egy kis nihilista jelleg, amely párszi családjában hosszú idő óta öröklődött, néha átugorva egy-két nemzedéket.

Magától értetődött, hogy párszi családba házasodik.

Az esküvője három forró májusi napon át tartott. Rémület, izzadtság és parfümszag keveredett aranyszínű pasztává az emlékezetében. A sok ékszertől megfeketedett a bőre.

Tizenöt éves volt, amikor a férje családja, ahogy mondani szokták, érdeklődni kezdett iránta. Nonitát akkoriban Bono, a U2 énekese érdekelte.

Egy rokoni esküvőn, ahol rendszerint kirakatba kerülnek a lányok, mindenki úgy találta, ő és Ranjit egymáshoz illenek. Lopva megnézte magának a fiút. A srác szeme mintha örökösen könnyben úszott volna, rövid fekete haja pedig hajzselében. Elég mulyának tűnt, a három nap alatt nem szólt egy szót sem. Az egész lénye valahogy idegesítő és lágy volt. Nonitának az volt az érzése, még a futó pillanat is, amikor ránéz, elválasztja a

„többiektől”.

Leendő férjét jó pár felhőtlen évre elfelejthette.

Küldözgettek ugyan egymásnak dívalira semmitmondó képeslapokat, sőt egyszer el is ment egy krikettmeccsére, de őszintén bevallva, elég nehéz volt elképzelni az amerikai campusban, ahol esténként több tucat helyen tombolt kisebb-nagyobb buli, hogy ez a fényes szemű, a melegtől örökké pörsenéses, hallgatag fiú valaha a férje lesz.

A gazdag párszi lányok nehéz öröksége, hogy még egy kis időre sem maradhatnak egyedül. Villámgyorsan elkelnek. Nonita kiélvezte ezeknek a magányos, számítógép előtt töltött óráknak minden percét.

A boldog és a boldogtalan párokat nem is olyan könnyű megkülönböztetni egymástól, egészen addig a pontig, amíg egy esemény minden kétséget kizáróan átlöki őket az egyik vagy a másik táborba.

Tizedik éve élt házasságban.

Sok mindent lehetett még ezenkívül Nonitáról tudni.

Hogy szereti a Coldplayt, a Gotan Projectet, a shiatsu masszázst, a pani purit az Elco Arcade gyorsétteremben.

Gyakran autózott lehúzott tetőablakkal monszun idején, szívesen írt e-maileket a világ minden pontján élő barátainak és cikkeket a The Times of Indiának. Ő volt a rohamosan fejlődő indiai kábeltelevíziózás egyik emblematikus arca. Ha túlóráznia kellett, rágyújtott egy Vogue cigarettára (Hai Rabbah!).

Rendszeresen járt kóruspróbákra.

Nonita ezenkívül még alacsony is volt. Merész. Kislánykorában homlokára kent kaajallal kellett elcsúfítani, nehogy az ártó szellemek megirigyeljék a szépségét. Valahányszor babonásabb családtagjai megpillantották a világos bőrű gyereket, lázasan körözni kezdtek a levegőben a feje felett.

Ám Nonita életének utolsó harmadát mégis így lehetne legpontosabban összefoglalni: az elmúlt tíz esztendőt egy olyan férfi oldalán töltötte, akit hiába próbált megkedvelni. Akit felettébb nehezére esett elviselnie. Minden porcikája tiltakozott ellene. Ranjitnak hívták, és illett hozzá. Társadalmi helyzetük, horoszkópjuk és az idősebb rokonaik szerint.

Harmadik napja a színét sem látta. Azóta gyakorlatilag megszakítás nélkül a számítógép mellett ült, és a beérkezett üzeneteit leste. Sajnos éppen egy e-mail miatt kaptak össze.

Szonja jelentkezett be, örömmel tudatta, hogy Bombaybe készül.

Nonita csak bambult a monitorra. Szonja. Melyik is az?

Ranjit egyből emlékezett. Akivel Párizsban kibeszélték a háta mögött. A magyar újságírónő. Ki más? És most eljött, hogy saját szemével győződhessen meg róla, milyen egy szánni való, szerencsétlen indiai férj. Az elegáns Christina Building üvegezett bejárati ajtaja hatalmas robajjal csapódott be Ranjit mögött.

Ja. Az a Szonja.

Megjelent előtte a vékony, magyar nő, amint hátát a kávéautomatának vetve üldögél a szőnyegpadlón a Défense negyed felhőkarcolójában, és merev tekintettel ránéz.

Hány éve is? Kettő? Három?

Éppen Ranjittal veszekedett interurbán, amikor kénytelen volt megtorpanni a folyosót keresztező körömcipős lábak előtt. A nő fényes, fekete könnycsíkkal az arcán bosszúsan biccentett.

Na, gondolta Nonita, és sietve elköszönt Ranjittól, this is the beginning of a beautiful friendship!

Lekuporodott a padlószőnyegre, a langyos automata tövébe az elkenődött szemfestékű, fehér nő mellé (náluk Indiában pinknek nevezik az európaiakat, nem fehérnek, és valóban ez is itt a bőgéstől egyre rózsaszínűbb lett).

Egyszerre kezdtek beszélni.

Olyanok voltak a folyosói könnyes-érzelmes pacában, mint a teremben folyó tárgyilagos előadás negatívjai. Mielőtt Nonita elhagyta a termet, az előadó éppen arról szónokolt, hogyan válik a sajtó lassacskán névtelenné és homályossá, hogyan ragadják ki a riporterek kezéből a véleményformálás hatalmát a bloggerek, akiknek már nem sok közük van az újságíráshoz.

Ezért igazán kár lett volna visszamenni.

Néhány perccel később már kegyetlen kíváncsisággal vallatták egymást.

Tulajdonképpen utólag alig lehetett visszaemlékezni valamire. Talán nincs is jelentősége.

A lány, aki két levegővétel között Szonjaként mutatkozott be, szerelmes volt és dühös egy lefújt esküvő miatt.

Ő éppen fordítva, házas és dühös, hogy nem szerelmes..

Valami ilyesmiről beszélgettek.

Nonita közben magára gondolt, végig csak magára, szabad és szerelmes akart lenni. Vagy legalább rózsaszínű nő.

Ha sejtette volna, hogy valaha viszontlátja ezt a folyosói ismerőst, sohasem adta volna ki magát ennyire. A magyar lány ezt követően már kötelességének érezte, hogy időről időre e-mailben beszámoljon magánéletének magasságairól és hullámvölgyeiről, majd amolyan társalgási fordulatként udvariasan rákérdezett, hogyan is állnak a dolgok Nonita és a férje közt. Az egyik üzenetet elfelejtette kikukázni, így aztán Ranjit őrjöngve értesült róla, hogy a világ egy távoli pontján, Budapesten valaki azért szurkol, hogy ő sikeresen megbirkózzon a kisebbrendűségi érzésével.

Nonita önkéntelenül is arra gondolt, ez a Szonja a legrosszabbkor jön. Csak egy újabb ok a veszekedésre. De hát mit mondhatna neki, ha két év után olyan messziről idelátogat? A magyar nő valami „gender” témában utazott, ami most nagyon ment Európában. Az indiai nőszervezetek is szívesen boncolgatták.

Indiai nőszervezetbe tartozni Nonita kedvére való dolog volt. Az ilyenfajta összejövetelek majdnem úgy felpezsdítették, mint a nemzetközi kórustalálkozók. Gimnazista kora óta tagja volt a College Chorusnak, egyszer második helyezést értek el az All India Chorus Competition országos dalversenyen. Arról is készült videó.

A magyar nőről még a kávéautomata mellett kiderült, hogy hiányos ismeretei vannak a Kodály-módszerről, a Pünkösdölő című kórusműre sem ismert rá, noha dúdolt neki néhány sort.

A szólót: En kicsikévaok, naonemszohatok. .

Új ismerőse udvariasan hallgatta. Nonitának úgy kellett felhívnia a figyelmét, hogy eredeti nyelven énekelt. Akkor lelkesen bólogatni kezdett.

Csalódást érzett. Amikor a bemutatkozáskor a nő megjegyezte, hogy magyar, halvány fény csillant meg Nonitában. Hai Rabbah, Kodály szülőhazája!

Úgy tekintett rá, mint egy messziről érkezett tanítóra, a lá-pentaton gurujára. De aztán mégis úgy alakultak az erőviszonyok ebben a levelezgetésben, hogy inkább neki kellett oktatnia Szonját. Finoman persze, ahogy általánosságban a fegyelmezett Kelet formálja a mohó Nyugatot.

Sugalmazóan, misztikusan, kitartóan, behízelgően reménykedve. Az is igaz, hogy a Nyugatnak volt egy veszélyes fegyvere, amellyel visszavágott: megmutatta, mit jelent testileg jól élni. Kényelmesen. És hogy milyen a vágyak után indulni.

A konyhapulton Bombay térképe hevert széthajtogatva, a mosogatót is beterítve. A Malabar domb, Nonita lakhelye éppen a csap alá esett. Szonját hátulról átölelte egy erős férfikar, a másik pedig elindult a Madame Cama Roadon. Két uj al lépegetett.

Így tényleg egészen közel volt a Christina Building! A férfi, miközben szorosan ölelte, megpróbálta rávenni Szonját a gyorsolvasási módszerre, hogy egyszerre ne csak egy, hanem több szót, akár egész sorokat fogjon át a tekintetével. És főleg ne mormoljon közben, mert az merő pazarlás, beszédtempóra lassítja az olvasást! Ha kerüli a mormolást, még utazás előtt végezhetne az Indiáról összeszedett mintegy kétszáz kötetes irodalommal.

Zengő orgánummal (mormolás nélkül) bizonygatta, agyunk egy pillantással akár egy teljes oldalnyi szöveget képes nem tudatos memóriánk számára lefényképezni. Utána mindössze annyi a teendő, hogy ezt az információt Szonja előcsalogatja – ehhez stratégiát is mutatott -, és szépen átemeli a tudatos memóriába.

Hargitai Zoltán mellett Szonja olyan kalandba keveredett, amelyre egyáltalán nem volt felkészülve. Rákényszerült a rendszerbe foglalható, koncentrált életre.

Időnk mindig kevés lesz, de mondanivalónk nagyon sok – tapintott rá Hargitai Zoltán kapcsolatuk lényegére mindjárt az első halvacsorájukon, amelyre Szonja, bár ezt sohasem ismerte volna el, lényegében meghívatta magát.

Az örökösen úton lévő klímakutató magától sohasem kérte volna el a telefonszámát, az biztos. Nem is volt szokása, hogy randevúra hívjon nőket, akikkel életében csupán egyszer, főleg nem olyanokat, akikkel élő, egyenes adásban találkozott. Azok meg végképp kiestek a rostáján, akiknek a fotóját bárki megcsodálhatta plakátnagyságban a stúdióba vezető folyosón.

Ám néhány héttel az adást követően egy szupermarket mirelitpultjánál ismét összehozta a sors Hargitai Zoltánt és Török Szonját. A riporterlány olyan hévvel és kedvesen javasolta neki a halvendéglőt, hogy azonnal visszasüllyesztette a pultba a natúr hekkfilés zacskót. Jól van, akkor nézzék meg együtt, milyen az igazi hekk. Legyen kedd! Halpiac fogadó.

A Halpiac fogadóban aztán meglepetten meredtek egymásra a tonhalas, hekkes mártogatós felett.

Végül Hargitai Zoltán törte meg a csendet.

– Hm. . vegyük számításba, hogy nem nagyon van időm udvarolni.

Holnap indulok Venezuelába.

Helyes, bólogatott Szonja, és pánikba esett.

Egyre kevésbé tetszett neki a halvacsorás pasas, noha fürge szemével, széles vállával és égnek meredő hajával vitathatatlanul vonzó volt. Szonja agya lázasan dolgozott rajta, miképpen rázhatná le. Egy férfi vonzerejét bámulatos módon csökkenti az első vacsorát kísérő stressz. Ha mindehhez az illető még kapkodós fajta is, egyenesen visszataszítóvá válik.

Volt egy sajátságos technikája arra nézve, hogyan kell búcsúzáskor hátrálni a kocsi felé, olyan apró léptekkel, mintha tulajdonképpen még ácsorogna és fontolgatná, mi legyen. Nincs sértődés. A legtöbb férfi már az első találkozónál köti az ebet a karóhoz, hogy a nőért megy, ami valójában a szabad mozgáshoz való jog korlátozása. Ám Szonja számtalan szívhez szóló kifogást tudott rögtönözni, amelynek a vége mindig az volt, hogy fussanak inkább össze a városban. Hargitai Zoltán nem ragaszkodott hozzá, hogy házhoz menjen, magába roskadva várta a megbeszélt időpontban a sarokasztalnál.

Szinte felkínálta magát a lerázásra.

Csakhogy volt valami az arcában, amitől Szonja lába lebénult. Távolodó mozgásra teljesen alkalmatlannak bizonyult. Hunyorgott a vendéglőből kiszűrődő fényben, hogy lássa, mi állította meg.

Látnia kellett, hogy a dolog teljesen önkéntelen, ez a nyílt arcú férfi egyáltalán nem akar rá hatni. Nem akarja visszatartani. Nem akarja lenyűgözni. Semmilyen módon nem akarja befolyásolni. Olyan természetességgel állt ott, hogy az Szonját teljesen felzaklatta. Irracionális érzés volt.

Hogy ebből a feszült vacsorából mégis szárba szökkent valami és azóta is teljes pompájában virágzott, azt kizárólag szenvedélyes természetüknek köszönhették. Mindkettőjüknek megvoltak a maguk szenvedélyei, és ösztönösen ráéreztek, hogy a másik ezeket nem veszélyezteti.

A fizikai vonzalom menthetetlenül feltámadt, követelőzőbben hol az egyikben, hol a másikban, de kapcsolatuk mégis az esti kulcscsörgés után teljesedett ki. Amikor abbahagyták a telefonálást, kiugrottak a kádból, otthagyták a rántást és a híradó összes katasztrófáját, és futottak az előszobába, mert reggel óta nem látták a másikat, és el kellett ismételni az egész napjukat elölről. Egészen addig a pillanatig ott lebegett minden történés befejezetlenül, félig megélve. A másik végighallgatta, értelmezte és valóságossá tette. Eldöntötte, baj-e vagy nem. Hogy mennyire érdekes. Lehet-e rajta röhögni.

Szonja azon kapta magát, hogy alig nevet házon kívül, a röhejes helyzeteket otthonra tartogatja, nem akarta egymaga elkótyavetyélni.

A férfi állandóan úton volt. Szonja állandóan képernyőn. Ez cseppet sem bomlasztotta szimbiózisukat, szövetségük lényege éppen a távolodás-közeledés volt. Senki és semmi nem zavarhatta szavak nélküli társalgásaikat, sokatmondó összenézéseiket.

Skype-on is jókat szórakoztak. Csak az időbeosztásra kellett ügyelni.

Rögzíteni kellett bizonyos szabályokat. Szonja mindenre kész volt, kígyóként vedlette le örökös időzavarban vergődő régi énjét, hogy átadja a helyét egy jóval összefogottabb másiknak.

Egy reggel az történt, hogy Hargitai Zoltánt Zívemnek szólította. Csak úgy kiszaladt a száján és fürgén bejárta a lakást, hogy megtalálja a címzettet a fürdőszobában. Jött is a férfi azonnal, gyanakodva. Szonja döbbenten nézett körül, neki fogalma sincs, ő nem hallotta önmagát, noha igaz, hogy a Zoltán névről mindig a szultán ugrott be neki, de hát Zívemre sohasem állna rá a szája. És újból kimondta. Mint egy kora esti tévésorozatban. Igaz, Z-vel, de akkor is! Zívem úgy tett tapintatosan, mintha Zolit hallott volna. A Zívem ezek után olyan gyakorisággal jött Szonja nyelvére, mint az említett tévésorozatok epizódjai. Zavarba ejtő szívóssággal.

De megszokhatóan.

– Nahát, itt van!

Hargitai Zoltán előhalászott egy diát a műanyag diatartó dobozból, amelyre zöld filccel ráírták: 1997-99.

– Mi az?

Szonja teregetett, miközben Zívem a diatartó dobozzal a nyomában járt, és gépies mozdulatokkal újrarendezte egy helytakarékosabb megoldásban a frissen mosott ruhát.

– Ebből megértheted a párszikat – mondta, és bizonyságképpen az ablak felé fordította a kis műanyag keretes képet.

A Tádzs-Mahal Palace volt rajta, Bombay legismertebb nevezetessége az India kapu mellett.

– Klassz – vetett rá egy futó pillantást. – De mi köze Nonitához?

– A Tádzs-Mahal Palace-t Nusserwanji Tata, a híres párszi iparmágnás építette hirtelen felindulásból, mert nem engedték be teázni az akkori legfelkapottabb, angol tulajdonú Apolló szállóba. Erre emeltetett egy még flancosabb hotelt, amelyet száz év alatt sem sikerült lekörözni.

– Téged beengedtek?

– Fantasztikusan sötét a csokoládétortájuk. Szóval a párszik ilyen. .

– . .Milyen? – kérdezte Szonja és hirtelen hátra fordult. A férfi nyakába fonta a karjait és nézte. Zívem megpróbált közömbös hangon tovább magyarázni, de furcsa mormogás lett belőle.

Félórával később, miután a szétszóródott diakockák között, elsimult arccal egymásra néztek, Hargitai Zoltán újabb kísérletet tett, hogy a párszikat bemutassa Szonjának.

A büszke, gazdag, tehetséges perzsák Iránból vándoroltak Indiába, miután üldözni kezdték őket a vallásuk miatt. Sokat tettek India fejlődéséért. Nonita családját a klímakutató látatlanban rokonszenvesnek találta.

Lám, a párszik életük végéig milyen környezettudatosak!

– A négy elemet, a földet, vizet, levegőt és a tüzet szentnek tartják.

Mint kiderült, a Malabar domb toronyházai között húzódó magas, henger alakú kőtornyokra helyezik, és a keselyűkre bízzák a halottaikat, hogy a vizet, tüzet, földet be ne szennyezzék a halállal. Bombay keselyűnépessége azonban sajnálatos módon megcsappant, így napenergiát és különleges tükröket is kénytelenek bevetni, magyarázta Zívem lelkesen, mert minden következetes kultúra lenyűgözte. Nagy kár, hogy Szonja nem juthat be a Hallgatás tornyaiba, mert az egész környéket szigorúan őrzik. Viszont a közelben lévő

Függőkertből talán ráláthat.

Zívem eltöprengett, miközben feltápászkodtak.

Tulajdonképpen a Christina Buildingtől sincs messze, nem kizárt, hogy Nonitáék erkélye éppen odanéz. Szonja őszintén remélte.

Visszarakosgatták az 1997-99 diákat a műanyag dobozba.

Második

Rosszkedvűen nyitott be Ottó irodájába. A televíziószékház legfelső emeletén található helyiség sarkában jellegzetes, masszív főnöki íróasztal állt, előtte kicsit csámpás beosztotti székkel. Ottó intett, hogy üljön le. Főnöke arca úgy dacolt a múló idővel, hogy horizontálisan terjeszkedett, simult, mintha vasalnák. Orra, amely a kubai nyaralás alatt pirosra sült a napon, most fokozatosan bíborszínűvé vált, húsos cimpái megremegtek.

– Nagy bajban vagyok, Szonja, nagy bajban. Olvastam az India-tervezetet.

Állati jót adtál le megint. Most aztán gazdálkodhatjuk ki a napidíjadat.

– Óóó. .

Ottó nagyvonalúan legyintett, hagyja csak.

– Te már nyugodtan alhatsz.

– Szóval, a Nagyfőnökség is látta?

– Még ülnek rajta, de mondom neked, kurva jó lett, nem kell izgulni.

Ásványvizet? Kávét?

Ajjaj, gondolta Szonja, kávéztatni akar. Ajjaj! Igaza lett.

– És mikor lesz döntés?

– Már el is dőlt. Ez volt a kedvenc szinopszisuk, benne vagy az őszi műsortervben. Meg kellene beszélnünk a főbb pilléreket. Lépésről lépésre.

Benne vagy?

– Jól hangzik, csináljuk!

Ottó felhörpintette a kávéját, leöblítette ásványvízzel és bekente cserepes ajkait szőlőzsírral.

– Most szólok, hogy a zenét Lacika rakja majd alá.

– Nekem tök rendben van. Szerintem Lacika szuper.

– Hát erről ennyit. Viszont van az a női vonal, tudod, a hozomány-kérdés, a bántalmazott asszonyok, meg az a Facebookon szerveződő feminista brigád. . Na, őket el kell felejteni, helyette végig lehetne vinni a maharadzsás ötletet, azt nem bontottad ki.

– Kissé klisé nem?

– Na és ha klisé? Nekem azért tetszik. Olyan meseszerű. A nézők szeretik az ősi toposzokat, a bőrük alá megy. Az hat.

– Igen, de érted, már nincsenek maharadzsák. . – gondolkodott, milyen nyomosabb érvet találhatna.

Ottó mélyen a szemébe nézett.

– Higgy nekem. Maharadzsák nélkül totál kudarc.

– De én éppen úgy gondoltam, hogy az új Indiát kellene bemutatni..

– Elvesztél a részletekben. Ez azért van. Én friss szemmel látom. Az a női vonal, nem is tudom, kurva nyomasztó.

Szonja öntött magának egy csésze kávét, megkóstolta, aztán gyorsan letette. Volt a főnöke hallgatásában valami meggyőző erő, és minthogy nagyon fáradt volt, nem is bírta sokáig. Pedig egészen biztos volt benne, hogy Indiáról nem lehet csak úgy, általában forgatni. Le kell szűkíteni. Egyetlen még nem agyonhasznált tematikára. Az Indiai Nőszövetség számos remek ötlettel szolgált.

– De tudod, ez a valóság. Van egy ismerősöm, párszi, és elrendezték a házasságát. Modern csaj, vezető arc egy indiai csatornánál.. És innen jött az ötlet, ez az egész alapja..

– A dokumentarista megközelítés nem ebbe a műsorsávba való!

– De hát erre kapjuk a támogatást a Nőszövetségtől.. Azért írtam a pályázatot. . Ez az emancipált megközelítés benne az újszerű.

– Tudom, de gondolkodjunk el egy kicsit. . És ha mégsem?

– Úgy érted, fizessen a Nőszövetség, de felejtsük el a pályázat témáját?

– Nem kéne elbaszni, Szonja, nagyon nem!

Ottó tömören ismertette műsorkészítési terveit.

Ez most nem a CNN oknyomozó riportja, inkább a csaj utazik és rácsodálkozik a nagyvilágra sorozat.

Már látja is maga előtt a kampányt!

Idegesen ránézett az órájára.

– Jól van, aludjunk rá egyet! Majd még beszélünk. .

Szédelegve távozott a főnöke irodájából. A feje tökéletesen üres volt, úgy érezte, a Hallgatás tornyaiba zárták, keselyűk elé hajították. De semmi ilyen nem történt, nem omlott össze holtan. Egy ideig tanácstalanul álldogált a folyosón a főnöki ajtó előtt, aztán leliftezett Enikőhöz a sminkszobába.

– Ottó utál engem!

A szőke lány elmélyülten lakkozta a lábkörmeit.

– Dehogy utál.

– Mindig is utált. Az első naptól kezdve, hogy együtt dolgozunk. Ha meglát, olyan furcsa kifejezés van az arcán, mint aki éppen most kap gutaütést vagy mi. . így nem tudom megcsinálni Indiát! Ebből most nem engedek.

Enikő érdeklődve nézett fel.

– Hogy érted azt, hogy nem engedsz?

– Ha valamit megtanultam ebben a rohadt szakmában, hát éppen az, hogyha én nem védem meg a munkámat, akkor senki sem fogja. Inkább meg se csinálom, minthogy elszúrjam. Hülye vagyok?

– Mondd, te nem félsz, hogy nem lesz munkád?

Szonja összepréselte a száját.

– Tök mindegy. Így is, úgy is utál.

– Ezt honnan veszed? Meg sem dugott.

Ez igaz volt. Ebbe a vékonyka szalmaszálba még bele lehetett kapaszkodni.

Talán mégis szimpatizál vele egy hangyányit.

Ottó mindenkivel összeszűrte a levet, akinek nem tudta a nevét észben tartani, de túl sokszor futottak össze a folyosón. Nagyon pocsék névmemóriája volt. Enikőt következetesen Edinázta. Rövid, ám annál kimerítőbb viszonyuk volt.

A lány kevés híján belepusztult.

Enikőre nézett, aki szétterpesztett lábuj akkal állt a sminkszoba közepén, rendíthetetlenül a sors viharában. Tényleg, milyen derekasan állja a sarat! –

gondolta gyengéden Szonja a barátnőjéről -, nem hisztizik. Némán tűr. Igen, igen, tűrésben nagyon nagy. .

És hirtelen könnybe lábadt a szeme, amikor rágondolt Enikő sorsára, magányának keserűségére. Holott már tizenkilenc évesen teherbe esett és férjhez ment, aztán még egy gyermeket szült, de Attilával valahogy nem működtek a dolgok, mert a házasságuk tizennegyedik évében becsúszott egy ikerterhesség balkézről. (Mint utóbb kiderült, a Dalma nevű nő családjában gyakori volt az ikerterhesség.)

Enikő bosszút állt a vele szemben elkövetett csalás és árulás vétkéért.

Mintegy két hónapra összeszűrte a levet Ottóval, majd kibékült a férjével, akivel így tulajdonképpen kvittek voltak, hiszen Attila is csak egyszer lépett félre, senki sem tehet róla, hogy mindjárt dupla következménnyel járt. Viszont Enikő ahhoz ragaszkodott, hogy a továbbiakban nem intézheti Dalma a család könyvelését!

A keskeny, cső formájú szoba jobb oldalán sorakoztak a műbőr, dönthető

sminkszékek, a csupa tükör, tégelyekkel zsúfolt pulttal. Valahányszor lejött Enikőhöz, úgy érezte: ántál tépékröküt kenételé tájas ahtnim! Amit visszafelé kell olvasni.

Ugyanabban az évben születtek, ugyanabban a házban nőttek fel, ugyanarra a baleseti ügyeletre rohantak velük, ugyanabba a koszos plüssegérbe kapaszkodtak riadtan, ha a túlcsorduló lelkesedésük véres balesethez vezetett a játszótéren. Tizennyolc éves koruktól azonban sorsuk legyező formában szétágazott. Enikő pont azt élte meg, amit Szonja kihagyott.

És fordítva.

Sirályok keringtek és rikoltoztak a szép, aranyszínű reggeli fényben a Marine Drive-on. Szerette ezt a sétányt, art deco épületeivel kedvenc, harmincas, negyvenes évekbeli filmjeinek hangulatát idézte. Minden ház egyformán ötemeletes volt, ami egyenletesebbé tette a kocogási tempót.

Nonita hétfő, szerda és péntek reggel hétkor lejárt ide futni.

A sétányon, amely összekötötte a város északi és déli részét, főleg a késő

esti órákban indult be az élet, ilyenkor kigyulladt az utat szegélyező lámpasor, amit a britek fennhatósága óta a királynő nyakláncaként emlegettek. A parti sétány zsúfolt bulvárrá változott, egymást érték az andalgó családok és a turistahordák. Kora reggel azonban alig lézengtek itt néhányan.

Futni és fellélegezni ilyenkor lehetett igazán. Alighogy a negyvenperces táv végére ért, kezdtek feltünedezni nádból készült bódéikban az első

kókusztej, és bhélpuri árusok.

Az ég nyugtalan volt, erős szél kóstolgatta az egykedvűen hullámzó vizet.

De legalább az eső nem szakadt, a város és az óceán horizontja szépen összesimult. Előző nap minden klappolt, Nonita kéjesen gondolt rá, hogy egy csomó dolgot kihúzott a halaszthatatlan feladatok listájáról, még túl is teljesítette az elintézni valókat. Így nyugodtan foghatott ennek a jóval zűrösebbnek ígérkező naphoz.

A természete nem tűrte az üresjáratot.

Az egész életét sprintelve élte, ami nem csoda, hiszen ő, aki megrengette volna ezt a ledér várost a szerelemért, egy szerelemtől hermetikusan elszigetelt házasságban élt. Nonita mindent gyorsan csinált, gyorsan beszélt, gyorsan evett, túl gyorsan haladt, arcán gyors, apró fintorok követték egymást. A lassú emberekhez nem volt türelme.

Pechére Ranjit olyan volt, mint egy beragadt magnó.

Ez a vontatottság mindjárt a hosszú és fárasztó esküvőjükön megsemmisítő indulatot váltott ki Nonitából. Ő nem körbejárta hétszer a szent tüzet, hanem körberohanta, maga után vonszolva a vőlegényt. Annyira fel volt hevülve, hogy a henna egészen mély árnyalatúvá vált a tenyerén és napokkal a ceremónia után sem akart halványodni. Az apja véget nem érő beszédben ismerte el, hogy Nonita valóban az ő lánya, amit keskeny, de annál jellegzetesebb formájú orruk miatt senki sem vont kétségbe. Ám a szokás és az apja remek szónoki képességei a nagy hőség ellenére megkövetelték, hogy ezt bonyolult körmondatokban többször is megerősítse.

Azután Ranjit került sorra, letette hűségi fogadalmát, kezébe fogta Nonita lábát, rózsaszirmokat szórt rá, majd egy brillekkel ékesített aranygyűrűt húzott a második lábuj ára. Végül a nyakába akasztotta a mangalasutrát, a házassági nyakláncot. A történelmi pillanatot ezúttal Nonita bátyja, Karan videózta. A magas, szikár, fénylő tekintetű pandit közben lehajolt, és összecsomózta a ruháikat.

Örökre össze voltak kötve.

Ezt az örömteli gondolatot Nonita családja potom kétmillió rúpiával, hűtőládával, mikrohullámú sütővel, videokamerával, szőnyegekkel és szőnyegpucoló géppel, robogóval, egy kerti bútor garnitúrával és a háromnapos esküvő költségeivel (amihez egy diszkót is kibéreltek) honorálta.

Anyósa elégedett volt a dhorival.

Nonita gyűlölte magát azért, hogy ilyen puhány szerződést kötött a sorssal. Scottnak, a philadelphiai szőke Scottnak szeretett volna rózsatálat adni. Egy firanginak.

Minden mást elmosva élt benne ez a lehetetlen kívánság. Gátak közé szorítva, örökös dagályban. Égő, fekete szeme, remegő telt ajka a nap huszonnégy órájában Scott után vágyakozott, egyre nyugtalanabbul és boldogtalanabbul. Ez a mindennel dacoló álmodozás olyan volt, mint Lakshmi istennő szomorú kígyótánca. Kecses karjaival Nonita egy elérhetetlen firangi után hajladozott, hosszú éveken át, akár egy gyönyörű, ám hibbant polip.

Valóban groteszk rajongás volt. Scottnak azonban hízelgett, magával is ragadta. Ám néhány boldog szombat esti randevú után szakított a párszi lánnyal. A philadelphiai fiú nagyon hamar rájött az udvarlása teljes kilátástalanságára. Kérdésekkel árasztotta el ezt a szeretetre méltó, távoli, epekedő tündért, aztán csak két keze közé fogta a fejét és nem értette. Nonita diplomás nő volt, amerikai újságíró-képesítésével megállt volna a maga lábán.

Csakhogy a lány nem készült fel rá, hogy egy vadul követelőző érzés kiszakítsa indiai valóságából.

Mi lesz, ha a firangi elhagyja? Ha valamilyen szeszélyes okból lelép?

Nyugaton mindennapos eset.

Mi lesz akkor vele?

Kiterjedt és erős családja pontosan ezeket a kérdéseket tette fel neki.

Amikor óvatosan puhatolózott, mi a véleményük a szerelmi házasságról, mindannyian elképedtek. Túl sok alkalmazkodást kíván! Olyan, mintha légvárakra építene. Mindig is próbálták óvni attól, hogy a saját tempóját követve, ahogy ők mondták, „nekifusson az életnek”. Nonita azt is mérlegelte, egérutat nyer-e, ha bejelenti, nem kíván férjhez menni. Számtalan ilyen nővel találkozott Amerikában. De Indiában eggyel sem.

Így aztán az amerikai campusból hazatérve a szívébe zárt Scott-tal pár héten át úgy tett, mintha egy boldog család boldog lánya lenne. Ezt a röpke időszakot használták ki, hogy villámgyorsan férjhez adják. Mindenki fellélegzett.

Talán Scott is. Néhány órára talán Nonita maga is.

Ranjit a hosszú jegyesség és a majdnem olyan hosszúnak tűnő lakodalom utáni első döbbenetében napokig az előzékeny hitves szerepét játszotta.

Huszonhárom évesek voltak, a felsőbb kasztok hagyományaihoz képest későn házasodtak. Az esküvő szürreális hetében még Nonita is mutatott halovány érdeklődést. Főleg a nászéjszaka kérdése foglalkoztatta. A Ranjitból kirobbanó érzékiségre várt. Bensőségességre. Meglepő gyengédségre.

Nem lehetett tudni, mire.

Az mindenesetre történelmi tény, hogy ő volt az egyetlen tapasztalatlan lány a szexuálisan meglehetősen aktív amerikai campusban. Ebben a kérdésben mélyen egyet kellett értenie családja idősebb nőtagjaival, akik elkerekedett szemmel hallgatták az amerikai fiatalok promiszkuitásáról szóló történeteit. Hát csoda, hogy a nyugati férfiak nem házasodnak? (Egészen pontosan: „Minek vennék meg a tehenet, ha ingyen juthatnak a tejhez?”) Nonita hitt nekik.

Valamilyen ősi logikával azt képzelte, Scott is elérhetetlenebbnek, egyszersmind érdekesebbnek fogja találni, ha megközelíthetetlen marad. Ő

volt az egyetemen a hülyék hülyéje, de őrizgette magát. Scottnak és Ranjitnak.

Csakhogy mindjárt az esküvő után kiderült, hogy ez iránt a nyurga, szinte még növésben lévő, pörsenéses fiú iránt, aki végül valóban a férje lett, semmiféle vágyat nem érez. Chota!

De nem, egyáltalán semmit.

Talán a szótlansága zavarta. Talán az örökös pislogása. Vagy az egész zárkózott, idegen lénye. Amely egy firangiénál is idegenebb.

A felismerés lángnyelvként csapott le rá az első fájdalmas közös éjszakán.

Nonita igyekezett megbarátkozni a gondolattal, hogy Scott szerelmének helyét egy másik férfi fogja betölteni. Aki illik hozzá. Vajon képes lesz eljuttatni abba a magasságba, ahova a szőke amerikai fiú néhány randevúja repítette? A shashtrák kimondják: férj, feleség egy. Ha türelmes, talán összeszoknak. Lehet, hogy minden feleség így érez az elején. Hogyne érezne így, amikor fogalma sincs, mit keres benne, mit akar tőle a másik? Az esküvő

előtt, mindkét család rafinált módon palástol és kendőz, de aztán a menyasszony beköltözik az anyósa és az újdonsült férje házába, és már nem lehet semmit megjátszani. Nonita villámgyorsan megtapasztalta, milyen feladatai vannak a család fiatalabb nőtagjainak; anyósa és sógornői állandóan a nyakán lógtak, adott és kapott, és ez egyelőre minden idejét és erejét felőrölte. Amerikai önsegítő könyveinek módszertanát követve megpróbált beszélni a problémáiról a férjével, de ez valahogy sohasem sikerült. Ranjit tenyerének érdessége és tekintetének hidegsége mindig megakasztotta a nyelvét.

– Türelmesebbnek kellene vele lenned! – javasolta a rosszul halló Mrs.

Kochi is, a dajka, akivel végül is kibeszélte vagy inkább kiordibálta a kérdést.

Ájája gyerekkora óta óvta és becézte, ám jól ismerte Nonita féktelen természetét. – Nézzenek oda, hát nincs benned semmi alázat?

Mrs. Kochi szerint a jó házassághoz nem kell egyéb, mint pénz, kedvező

jelek és önismeret. Ez utóbbit fiatalokról feltételezni, ugye, eleve hamvába holt ötlet. Ezért kell az idősebbeknek nagy gonddal megszervezni a házasságot, hogy az új nemzedék továbbvigye a nagycsaládban rejlő értékeket, és nem utolsósorban az anyagi biztonságot. A szerelem meg a vágy, amit Nonita villámsebes panaszaival és Scott iránt érzett mélységes szenvedélyével hiányolt, fontos, persze, hogy fontos. De idővel természetes módon kialakul. A sorsszerű kapcsolatok nem szerelem-szövetségek, nagy-nagy kudarc volna mindenki számára, ha a házasulók a múlékony szenvedélyekre hallgatnának.

Mint a nyugati tévésorozatokban. Ott is mi van? Előbb szenvednek a választás terhétől. Hogy nem találnak magukhoz valót. Aztán jön egy heves szerelem, aztán házasság, azután válás. .

Hát nem sokkal jobb náluk Indiában, hajtogatta az ájája bátorítóan. Előbb a házasság, aztán a szerelem, aztán az egyre bővülő nagy család. Hogy is lehetne Nonitának más a vezércsillaga?

Mrs. Kochi lebiggyesztette a száját. Túlzott nyugalomban éltek idáig, persze hogy nem tarthatott soká!

Gyakran és szívesen záporozta ítéleteit Nonitára; a gazdag gyermekeket a szegény szolgálók tanították élni.

Mint általában az előkelő családok, Nonita családja is szem előtt tartotta a tradíciókat. Erre épült mindnyájuk jólléte. És a tartásra. Anyjának, akiért rajongott, olyan járása volt, mintha valaki felülről mozgatná. Rupa lába alig érintette a földet.

Mrs. Kochi gyakran hangoztatta, szerinte a memszáb túl finom és törékeny ehhez a hatalmas és befolyásos családhoz. Nonita az anyjától örökölte alacsony termetét és vékony csontozatát, az apjától a lobbanékony természetét.

Rupa a fiát örökösen óvta, de a lányát vak hittel és bizalommal bátorította.

Nonita világhírű lesz, ebből nem engedett.

Azon a napon, amikor az egyik terv (a világhír) keresztezte a másikat (egy jó családból való férj), Rupa nem jött zavarba. A rokoni esküvőn, ahol Nonita sorsa eldőlt, az imádott anya még bizakodó volt. Mikor legkisebb gyermeke a tőle elválaszthatatlan kamerával közeledett felé, megforgatta előtte a hártyavékonyságú ezüst-és aranylapokkal díszített süteményeket.

– Meg kell találnod a megfelelő nézőpontot. Koncentrálj! Steven Spielberg is családi kempingtúrákon kezdte. .

Nonita dühösen kandikált ki a kamera mögül.

– Gondolod, ha férjhez adtok ehhez a kuka Ranjithoz, megcsinálom a filmjeimet?

Miért is ne lehetne világhírű filmrendező a lányából egy ilyen derék fiú oldalán? Rupa nem látott ebben semmi ellentmondást, a jó házból való lányokat előbb ígérik el, mint a többit, ennyi az egész. Ami nem jelenti azt, hogy ne tanulhatnának külföldön és ne futhatnának be fényes karriert. A szerencsés házasság csak erőt ad mindehhez. Hogy egy házasság szerencsése, az csupán a horoszkóp és a felek együttműködési hajlandóságának kérdése.

– Apáddal egyezik a horoszkópunk, de néha mégis úgy érzem, ez a házasság életem komoly próbatétele. Máskor meg, láthatod, szárnyalok az oldalán. Minden házasságban vannak magasságok és mélységek. De mi nem futunk el!

Nonita annyi év után is élesen látta maga előtt az akkori Ranjitot, hisz annak idején ő videózta unokanővére esküvőjét. A film minősége, dramaturgiai feszessége jobban izgatta, mint saját tervezett esküvője, amely valamikor a távoli jövőben és egy távoli galaxisban készült megvalósulni.

Hogy Ranjit lesz a férje, nem volt kérdéses. Így kellett lennie.

Ranjit gyakorlatilag nem mozdult az erősítő mellől, az esküvő háromnapos forgataga alatt végig a hangosítást hergelte. Nem nézett Nonitára, akiről azt mondták, hogy egy napon a felesége lesz. Nem nézett az orra előtt egybekelő

fiatal párra sem. Általában semmiféle közösséget nem vállalt az esküvőn mulatozó emberekkel. Utólag mindössze egyetlen kockát talált a férjéről a régi videón, a tizenéves Ranjit enyhén hajlított térddel, felhúzott vállakkal rágja a szája szélét. Int Nonitának, hogy ne filmezze.

Ez a mozdulat elég pontosan jellemezte a kapcsolatukat.

– Szonjáék túl sokat vannak egymástól távol – szólt oda Enikő a faszenet piszkálgató Attilának. – Túlságosan sokat.

A férfi nem felelt.

– Együtt töltenek pár estét – ismételte kezében a flekkenes tállal. –

Vendéglőbe járnak. Dolgoznak. Jönnek. Mennek. Csomagokkal. Lehetetlen országokba.

Bosszús tekintettel fordult a férjéhez, miközben egy papírtörlővel dörzsölgette a kezét:

– Mi mikor megyünk valahova?

– Tegnapelőtt jöttünk föl a nyaralóból! Még ki se pakoltál.

Enikő elfintorodott.

– Tudom. Nem is az. .

– Két gyerekkel hova jössz-mész? Ikeába?

– Ha rajtad múlik, ezt a kerti sütőt is kihagyjuk, neked hiába dobják be a szórólapot – elhúzta a faszenes zsákot az útból. – Szerintem nem lesz ennek jó vége. .

– Minek?

– A nagy jövés-menésnek. Majd csak figyelj. .

– Egy dolog biztos. Az egész világ a szakadék felé rohan. Na. . adhatod a húsokat!

Enikő rakosgatni kezdte darabonként a rácsra, csakhogy nyerjen egy kis időt. Aztán újból támadásba lendült.

– Hallod!

– Tessék?

– Szerinted ezek együtt maradnak?

– A fűszerkeveréket! Ne totojázz, az a zacskó jobbra! – Attila meghintette a húsokat, közben összevonta a szemöldökét. – Egy éve vannak együtt? Másfél?

Végül is Szonjáról van szó. Csak nehogy úgy járjon ezzel is, mint a franciával..

Az első forró júliusi délutánok egyike volt, a terasz kavicsai között egy tücsök ciripelt.

– Félig volt francia.

– Nem mindegy? Mintha direkt ezeket hajkurászná..

– Szerintem megérdemelné. Főképp azok után.

– Mi után?

– Hát a dolog után a párizsi fotóssal.

Fejcsóválás.

– Nem kizárt, hogy megint kapunk egy izé. . esküvői meghívót – ismerte el Attila. – Hányadikat is? Na persze, nem bántani akarom szegényt, de nem valami következetes, még egyetlen esküvőjére sem sikerült eljutnom.

A kert felett komor, ovális felhők gyülekeztek, Enikő aggodalmasan nézett fel az égre. Szonjáék mindjárt befutnak. Mióta a klímakutatóval járt, tüntetően pontosan érkezett mindenhová, mintha ezzel is azt hozná a világ tudomására, hogy valami védelmező, baráti jóság őrködik felette, egy nagyvonalú istenség, aki összeboronálta egy rendes, megbízható férfival. Már csupán néhány lépés választotta el ezt a szerencsés párt Enikőék faszéntől izzó hátsó kertjétől.

Egyébként a húsnak egyre jobb illata volt.

– Mondjátok csak, elég sört hoztatok?

Attila „Jó srác, nem?” mosolyával pillantott körbe, miközben bekísérte Hargitai Zoltánékat. Gyorsan összepuszilkodtak.

Szonja forgolódott.

– Hát Sára? Barnabás?

– Maradtak a nyaralóban. Anyám erre a hétre hajlandó volt vállalni őket.

Kihasználjuk. .

A férfiak lekuporodtak a sütőhöz, és a húsokat spékelték. A két nő a parázson sült húsokról és a koleszterinszintről értekezett.

– Na és mi a helyzet a klímával? – érdeklődött Attila és megtörölte a homlokát, ami a sütéstől verejtékezett. – Mármint itt a kert fölött. . Nem szakad mindjárt?

A klímakutató felpillantott.

– De igen.

– Be tudunk menni a konyhába – tüsténkedett Enikő. – Attila, te maradj kinn. Hozom a nagy, fekete ernyőt. Alatta majd megsül.

Bezsúfolódtak a hirtelen fülledtté vált konyhába. És az újrahasznosítható papírból készült bevásárlószatyrokról diskuráltak. Oké, rendben, túl régen ismerték egymást és mi újat is mondhatnának? Meg hát egész nap dolgoztak. .

– Miről is szól ez a klímakonferencia Montrealban? – ordított be Attila az esőben rekedtek buzgalmával.

– Az alternatív energiaforrásokról.

– És te, Szonja?

– Mi van velem?

– Te minek mész Indiába?

Szonja Zívem combjára tette a kezét, sunyin rámosolygott, de hullakomolyan felelte.

– Riportfilmet készítek egy tradíciókat követő társadalom változó női szerepeiről.

– Hűha.. mi a franc.

Enikő finoman terelgette a kivörösödött arccal felbukkanó Attilát.

– Te ülj be Zoli mellé a sarokba.. – rendelkezett.

– Nekem kell a sütőhöz ugrálni!

– Na, jól van. . Ülj, ahová akarsz.

Mindannyian ettek.

– Máris mentek? – kérdezte Enikő négy és fél órával később. Szonjának már a görögdinnye után mehetnékje volt, de sehogy sem akart fél tíz lenni. Úgy kalkulált, hogy az előtt illetlenség távozni. Aztán ráébredt, hogy nem jár Enikőék konyhai órája.

Zívem megkönnyebbülten ballagott Szonja után a kocsihoz. Időnként lecserélhetnék a lemezt, ez volt az arcára írva. De nem szólt. Már csak négy napjuk volt együtt. Aztán mindketten útra keltek, hogy elutazzanak a világ egyik, illetve másik sarkába.

Harmadik

Hargitai Zoltán az a fajta férfi volt, aki az elválás feszültségében sürgető

szükségét érzi, hogy megszámlálhatatlan jó tanáccsal indítsa útnak a jegykezelő pult előtt sorban állót. Az utazó így az emberiség felhalmozott tudásanyagával hagyhatta el a földet. A terminál várójában nekiszabadulva harsogtak a hangosbemondók, de ők nem hagyták magukat kizökkenteni.

Miközben Zívem Ashokáról, a körömgomba nevű hatodik századi hős uralkodó ellentmondásos személyiségéről magyarázott, Szonja fejében cikáztak a gondolatok. A konverterről, amely a 220 voltot átalakítja a hajvasalóhoz. Prímán átalakítaná, ha nem lapulna a bordó orkántáskában. A bordó táska pedig a hálószoba gardróbjában.

Hajvasaló nélkül nem vághat neki a monszun áztatta Indiának! A férfire pillantott, aki bójaként magasodott ki a hullámzó poggyász-és utastengerből.

– ”Mindenki a gyerekem!” Ezt volt Ashoka első mondata, miután megvilágosodott. Volt időd belenézni? Egy ilyen hirtelen haragú zsarnok. . De túllépett önmagán. Beépítette az indiai közgondolkodásba a sokféleséget, a toleranciát. Hihetetlen formátumú politikus.. hát hol van ma ilyen?

Szonja arcát az arcához szorította, még érezte rajta a reggeli borotvahab illatát. Zívem tovább szónokolt a kígyózó sorban.

– A dalai láma is elismeri, a kínai buddhisták az indiai mesterek tanítványai.

A péntek volt a legforgalmasabb nap Ferihegyen, és nyilvánvalóan nem működött a légkondicionáló. Ahogy a fotocellás ajtók szétnyíltak, újabb utas-

és hőhullám tódult befele. A Lonely Planet szerint az augusztus Bombayben a legcsapadékosabb és legforróbb hónap. Görcsbe rándult a gyomra. Mihez kezd Zívem és konverter nélkül Dél-Ázsiában, egy működésképtelen hajvasalóval?

– A reptéren árulnak adaptert?

– Betettem egyet a mobiltöltő mellé az oldalzsebbe.

Szerette, hogy Zívem nem szörnyülködik, nem kényszeríti fölösleges kimagyarázkodásra. Az apró, ideges vitákkal zsúfolt reggeli indulás után most úgy érezte, létezni sem tud a férfi nélkül. Különös szorongással vizsgálgatta.

Hogy boldogul majd Montrealban? Hat hét az rengeteg idő. Most, hogy ő meg Indiába utazott, még tehetetlenebbnek érezte magát. Szinte sokkolta, hogy vészhelyzet esetén nem tud azonnal Zívem mellett teremni. Duruzsolni kezdett az előtte magasodó, borotvahab illatú nyaknak, amely mindenre helyeslően megrándult. Arra is, hogy ne felejtsen el reggelizni. És arra is, hogy ne felejtse el a lakáskulcsot átadni Enikőnek.

– Jól van. Most már keresd elő a jegyet!

Lelki szemei előtt megjelent a repülőjegy az ágytakarón, és meghűlt benne a vér. Aztán feneketlen táskájában beleütköztek az uj ai a kinyomtatott elektronikus jegybe.

– Én nem keresek, találok! – jelentette világutazó mosolyával.

– Ezt Dalí mondta – vágta rá a férfi szórakozottan.

– Meg én.

Forróság és fényesség áradt Szonjából, mint egy nagy teljesítményű

izzóból. A reptereken mindig szerelmi váltólázban szenvedett.

Zívem bénultan figyelte. Jaj, istenem. ., gondolta. Nem lehet birtokolni egy másik embert. Szonja szája szétnyílt. Visszacsókolta, és feltette a bőröndjét a poggyászmérlegre. Mögöttük már hosszú sor kígyózott. Neki volt igaza, jó, hogy két órával korábban kiértek!

De hiába, Szonja jegye az ego-ülésre szólt. Minden lázas igyekezete és mosolykészlete dacára Isztambulban is csak a nyamvadt középső ülést kapta, hat óra prés várt rá. A sötét öltönyös meg a türkizkék szárit viselő nő

szorításában csupán az egójára hagyatkozhatott, ha használni akarta a könyöklőket:

– Would you mind?

A türkiz anyagba bugyolált nő a szemüvege fölött rápillantott. Szonja felmutatott a fúvókára (Ashoka, villant át az agyán), majd elzárta a légkondicionálót. Nem kellett volna rákérdeznem, gondolta azonnal, végül is az én fúvókám.

– First time in Bombay?

A száris nő elégedetten mosolygott, noha a gép éppen akkor hagyta el Isztambul külvárosát. Órákat töltenek még egymáshoz préselődve.

– This is amazing. Beautiful! – simított végig Szonja a karfát borító finom anyagon.

Könnyű tapintása éles ellentétben állt a nő mindenre rátelepedő

parfümillatával. Villámgyorsan kiderült, hogy nem is szárit visel, noha a külföldiek többsége hajlamos minden vállról leomló redőzött anyagot annak hinni. Szonja a nadrágok, felsőrészek, yardok és anyagminőségek hallatán biztosra vette, hogy sohasem fog az indiai divat szakértőjévé válni.

A balján a sötét öltönyös egy Aiswharya Ray filmbe merült. Szonja hátradőlt, és megpróbált arra figyelni, mit üzen neki az apró monitoron az indiai nők életéről Aiswharya, a kilencven-valahányas világszépe. Őt nézve nem lehetett megkerülni a kérdést, hogy lehet az, hogy a világ legismertebb indiai arcából egy valószínűtlenül zöldes-kék szempár tekint rá? Érdekes módon a világsajtó a szemszíne helyett egyre csak azzal foglalkozott, hogy Aishwarya jóval túl a harmincon még mindig a szülei házában élt. És hogy panaszt tett, amikor filmsztár szerelme tettlegességhez folyamodott.

Ugyanebben az évben a Time magazin a világ száz legbefolyásosabb embere közé választotta. Olyan ország felé tartott, ahol egyszerre lehet valaki befolyásos és bántalmazott.

A türkiz száris megbökte a könyökét.

– Aishwarya.. very artificial, you know?

Szonja nem akart udvariatlannak tűnni, ezért visszakérdezett:

– Not real?

A szomszédasszonya bólogatott, nem valóságos, mesterkélt, ez a baj Aishwaryával. Nem is hagyta, hogy Szonja belefeledkezzen egy nem valóságos indiai lány történetébe. Őt magát sokkal jobban érdekelte a magyar nő élete, és meg is tette a lépéseit. Először is tudni akarta, van-e Szonjának gyereke. Ezt fontosabb volt tisztázni, minthogy miért is utazik egymaga egy Bombaybe tartó gépen. Szonja sajnálkozva csóválta a fejét, nem, nincsen. A nő

elégedetten bólintott. (Talán a sajnálkozás miatt.) Majd lesz!

Sós mogyorót rágcsált, párnás alkarján ütemesen egymáshoz koccantak az uj nyi vastag arany karperecek. Neki két fia és egy lánya van. Mindegyik egyetemet végzett!

Az öltönyös idegesen pillantgatott feléjük, látszott rajta, Aishwaryát igenis valóságosnak tartja, és érdekli a története. A gépen keveredni kezdett a felszolgált vacsora, a mosdóból kiáramló pisi-és krémszappanszag, az egyre törődöttebb emberek kipárolgásaival. A bollywoodi színésznő esküvői táncot lejtett az ülések háttámláján, fülbevalói elnémított hang mellett is diktálták a ritmust.

A száris utastárs azonnal tudni akarta, hány napig tartott Szonja esküvője.

Újabb sajnálkozó fejcsóválásra készült, ám meggondolta magát. Végül is, ha a négyszeri nekifutással járó hercehurcákat összeadná, majdnem egy évet áldozott az életéből esküvői előkészületekre. Tulajdonképpen a tárgykör szakértője, noha ez volt az a téma, amelyet nem szívesen vitatott meg baráttal, ismerőssel vagy ismeretlennel. Legutóbbi lefújt esküvője után azt a józan döntést hozta, a házasság nyilvánvalóan nem az ő intézménye. Amint ezt felismerte, érezhetően könnyebbé és egyszerűbbé vált a szerelmi élete.

Bonuszként megismerte Zívemet, aki megnyugtató volt és édes. (Noha semmilyen rokon vonást nem mutatott a tortákon álldogáló és az életben megismert marcipánvőlegényekkel.)

Megpróbálta mindezt összefoglalni a szomszédnőjének.

– Four weddings..

Mutatta is az uj aival, hogy négy. Négy esküvő.

A nő elismerően csettintett. Áááá, náluk általában csak három napig tart.

Az is őrült drága. A nő végre elhallgatott, felcihelődött, eligazgatta magán a türkizszínű anyagot, és kiment a mosdóba.

Szonja beállította a fejhallgatón Beethoven Örömódá ját, és úgy tett, mintha aludna. Mosolygott is, hogy a nő lássa, ha visszatér, milyen könnyű álma van azoknak, akik négy napon át mennek férjhez, és utána egyedül utaznak Bombaybe. Ahogy lehunyta a szemét, és egyedül maradt a saját világában, dühöngeni kezdett, hogy mi a fenének mímel és magyarázkodik, elvégre ő

utazik azért, hogy az indiai nők életét tanulmányozza, és nem fordítva. Egész út alatt bosszantotta ez a gondolat.

Nonita egy hajcsipeszt vett elő a táskájából, gépies mozdulattal hátratűzte vele a haját. Mielőtt kilépett volna a lépcsőházba, még egyszer belepillantott a tükörbe. Tűsarkú szandált viselt. Alacsony termete miatt ez volt a fő fegyvere.

De hogy mennyire hatásos, az nem volt világos.

Bekiabált a nappaliba.

– Bent találod a vacsorát a hűtőben! A piros tálban.

– Vigyem a kanapéhoz és bámuljam a tévét?

Nem érkezett válasz. Ranjit kis idő után megjelent az ajtóban.

– Meddig maradsz?

– Honnan tudjam? Ez Szonja első bombayi estéje. .

– Miért nem hozod haza? Egy vagyont költöttél erre a lakásra. Talán nem elég flancos egy európainak?

A férje zavart arca láttán nevethetnékje támadt.

– Szombaton majd bemutatjuk az egész családnak – mondta jókedvűen.

– Jó, hogy értesítesz.. És addig csavarogni fogtok? Ketten a városban? Ha valami történik veletek, az én nevemet mocskolod be.

Nonita fülében egy Atif Aslam szám túlharsogta Ranjit újabb panaszos kirohanását. Élete minikríziseire sokféle választ talált, leghatékonyabb sürgősségi terápiának rendszerint mégis az iPodja bizonyult. Négyszer fordította el maga mögött a kulcsot. Az az érzése támadt, mintha örök életre összezárná a kétségbeesett Ranjitot a gyanúsítgatásaival.

Az első dolog, amit megtudott a férfiről, hogy gyerekkorában a távolról beszűrődő vonatfüttyök ösztönzésére vasúti mérnöknek készült. De végül beszerzési tanácsadó lett egy nagyvállalatnál. Kereskedelmi szakon végzett.

Nem sokkal az érettségije előtt a bátyja, Ajay, aki megszállott krikettjátékos volt, belehalt egy térdműtét szövődményeibe.

A család úgy találta, ilyen körülmények között jobb, ha Ranjit nem hagyja magára a szüleit, és nem utazik Londonba. Yashpal bácsikájának egykori iskolatársa akkoriban a University of Mumbai professzora volt, villámgyorsan helyet szorított az egyébként is jó tanuló Ranjitnak. Az öcs úgy érezte, kárpótolnia kell a szüleit fivére értelmetlen haláláért, és igazi mintafiú lett.

Kitüntetéssel végzett a kereskedelmi karon.

Csakhogy Ranjit sohasem bocsátotta meg a feleségének, hogy Nonita diákévei mozgalmasabbra sikeredtek, és ennyi év után is ápolta a kapcsolatot külföldi évfolyamtársaival. Azt a különös, gondtalan kozmopolita életérzést el akarta távolítani a házból! Ártalmasnak és veszélyesnek találta, holott még csak sejtése sem volt Scottról, a philadelphiai csoporttársról. A feltételezésig sem jutott el. Ám így is vérig sebezte minden egyes nap, amit a felesége idegenben töltött. Mindeközben lenézte és nevetségesnek tartotta magát, hogy nem képes elfogadni, amivel egyébként az otthonán kívül szívesen büszkélkedett: övé India egyik legismertebb és legcsinosabb asszonya.

Nonita kifejezetten jegyese családjának a nyomására módosította karrierterveit. A filmezéssel járó cigányéletről leendő anyósa hallani sem akart.

Züllött világ az, nem tisztességes nőnek való! Sötét és sértett gondolatok horgadtak fel Mrs. Murthyban, a kövérkés asszonyban, valahányszor Nonita a videokamerájával a szeme elé került. Nem győzte panaszolni a fiának, hogy ő

látja a lányon a veszedelmes mehetnéket. Komolyan azt képzeli, az övékhez hasonló köztiszteletben álló, régi család egy fiatal nő szeszélyeihez igazodik?

Nonita végül az újságírást választotta, ami Indiában, ahol a sajtó független hatalomként igen nagy befolyással bír százmilliók életére, megbecsült szakmának számított. Írott és elektronikus újságírást tanult, így legalább valamiféle kapcsolatban maradt a kamerával. Az egyetem után az akkoriban indult Hindi TV kínált neki állást. Az első dél-indiai kereskedelmi csatorna vadászott a külföldön végzett, képernyőre való csinos, új arcokra. Ezerhatszáz jelentkezőből választották ki Nonitát, ami őt magát is meglepte.

– Most aztán örökké nyugati módra fog öltözködni? – érdeklődött leendő

anyósa epésen. – Mert azért ismerjük el, nadrágban elég nevetségesen fest, amilyen kis töpszli.

Ranjit is jobban szerette, ha a felesége csípőfarmer és nadrágkosztüm helyett salwar kameezt visel. Pedig a szári fiatalok körében kedvelt, sokszor dekoltált, áttetsző változata legalább annyi ledérségre adott alkalmat.

Nonita előszeretettel váltogatta a hagyományos és a modern stílust, mintha nem a Hindi TV, hanem a nők szabad ruhaválasztási mozgalmának hivatalos arca lett volna. Akármit vett fel reggel, mindig magas sarkú cipőben lépett ki az ajtón. Termete és kissé vastag bokája miatt ebben nem lehetett pragmatista.

Lerobogott a gránittal burkolt lépcsőházban, odaköszönt a portásnak, aki nyolc éve ugyanabban a fejtartásban biccentett vissza. Mindig makulátlan öltönyt és félretaposott ócska cipőt viselt. De annyira ócskát, amilyet a koldusok hordtak, akik persze sohasem tették volna be félretaposott lábbelijüket, nemhogy a luxusbérházba, a környékére sem. Mindenfelé biztonsági őrök cirkáltak. Nonita a cipőkérdést még Ranjittal is megvitatta, aki azt felelte, hogy álló munkát végző ember nyilvánvalóan nem hordhat új cipőt.

Törné a lábát. Ez ésszerű magyarázatnak tűnt.

Nonita lábuj ai alatt a tűsarkúhoz hordott „party feet” párnácskákkal igyekezett Szonja elé.

Az egymásra üvöltő színekre nem készült fel. Templomokra, koldusokra, hőségre, szagra, szmogra, vérhasra igen. A legerősebb ingerek mégis vizuálisnak bizonyultak, az a sok, eddig ismeretlen élénk árnyalat, amellyel a nőkön, az épületeken, a virágágyásokban, a szárítóköteleken, a férfiak turbánján és a reklámfelületeken találkozott. Ez a színpompa teljesen felkavarta az érzékeit.

A zajoktól és a szagoktól viszont halálfélelem tört rá. Mitől menekül körülötte ez a sok kiabáló ember? Ő ilyen küzdelmet még életében nem látott.

Hat sávon nyomultak a horpadt, ütött-kopott autók, riksák, elefántok, piros londoni buszok, tehenek és gyalogosok. Könyörtelen versenyben. Mindig az erősebbnek volt elsőbbsége, a sor végén a végtag nélküli koldusok vonszolták magukat.

Járda nem volt, bárhol is kereste. Az egész káoszt még félelmetesebbé tette az éles, folyamatos tülkölés, az indiai vezetők minden manőverüket hangos dudaszóval kísérték. Az előzést jobbról, balról, a kanyarodást vagy a szomszéd riksából kilógó csinos lányt.

Huszonnégy órája próbált edződni.

Alighogy szétnyílt a fotocellás ajtó és Szonja kilépett a repülőtér előtti térre, a nedves levegő áthatolhatatlan falként ereszkedett elé. Akár egy gyógyfürdőben. Elképzelte, ahogy egy hónapon át birkózik a tüdeje a párával, és hirtelen tátongó űrt érzett mellkastájékon. Zívem!

Szeme tájékozatlanul követte a táblákat, az egyik, amit messziről taxiállomásnak vélt, arra figyelmeztette az utasokat, hogy ne köpködjenek. A körülötte nyüzsgő alacsony, szürkésbarna emberek nyilvánvalóan azért jöttek a világra, hogy itt, a bombayi reptéren körülvegyék, és egy taxiba tuszkolják.

Szívesebben szállt volna egy hűtőszekrénybe. Igaza volt mindenkinek, aki szerint a legforróbb és legnedvesebb hónapot választotta. És most azonnal vissza kellene fordulnia. Túlélésének záloga egyedül a remény volt, az esztelen remény, hogy az idő repülni fog, vagy legalább az isztambuli járat visszafelé.

Esetleg Zívem váratlanul itt terem, ami Szonját egyáltalán nem lepte volna meg. Ha lehet valahol klímát kutatni, hát a bombayi repülőtér előtti kis téren lehetett. A legkitartóbban egy beesett arcú taxisofőr kapaszkodott belé, újra és újra rávillantva foghiányos mosolyát.

– Lady. . nice and cheap!

Valósággal esdekelt. Autója valóban olcsónak nézett ki, noha szépnek a legelfogultabb tulajdonos sem nevezhette. Egyetlen ékessége egy kis villogó Buddha volt, amely egy virágfüzér és egy cédé társaságában a visszapillantón himbálózott kövéren, higgadtan. Szonja egyre erőtlenebbül ellenkezett. A turbános sofőr erre azonnal ráérzett, kiragadta a kezéből a bőröndje fogantyúját, és már húzta is a csomagtartó felé. Egynapi repülőút után, az áthatolhatatlan párafalon keresztül az ember hajlamos álmatagon figyelni, ahogy viszik a poggyászát, az egész egy hónapos itteni kis világát egy nice and cheap taxihoz.

Megadóan elindult utána.

Fifty, szólt hátra a foghíjas kis ember. Szonja rábólintott, fifty-fifty. (Noha nem tudta, miben is osztoznak, és főképp hogy dollárban vagy rúpiában, nem akart amatőrnek tűnni. A fifty-fifty végül is olyan alkudozósan hangzott, ami errefelé kötelező, ha valaki azt szeretné, hogy emberszámba vegyék.) A heves bukkanok az életveszélyes bombayi forgalomban kíméletlenül megviselték amúgy is meggyötört testét. Fifty-fifty alig látszott ki a kormány mögül, hindi DJ diktálta ritmusra tülkölt, megállás nélkül. Stratégiáját nem lehetett a szemére vetni, a dudára az autóból nézve, a hömpölygő ember-, jármű-és állatáradatban igenis szükség volt.

A tehenek láttán Szonja elmerengett.

Nem ilyen állatokra emlékezett! Először is egytől egyik púpos volt valamennyi, amolyan gerincferdüléses, lúdtalpas értelmiségi tehenek járkáltak körülöttük a csúcsforgalomban. Egyikük kifejezetten technokrata lehetett, mert a piros lámpánál bekandikált a letekert ablakon, úgy tanulmányozta a műszerfalat. Nem mert elbóbiskolni, minden érzékszerve kiélesedett. Agyának rejtett zugában, a tülkölést túlharsogva, azt visszhangozta egy hang: Vigyázz magadra. Teljes készültség! Riadó! Riadó! Riadó!

Arra rezzent fel, hogy a tülkölés hirtelen abbamaradt. Úgy rémlett neki, még mindig álmodik, álmában a mesés Keleten jár, ahol a szállodát két elefánt tartja a hátán.

Fifty-fifty hangja hozta vissza a valóságba. Kérte az ötvenest. Ötven dollárt.

Komoly tarifának tűnt ugyan, de nem vitatkozott. Örült, hogy végre kiszállhat.

Bordó turbános, szürke zubbonyos férfiak rohamozták meg a taxit.

Mindenáron ki akarták segíteni Szonját az autóból, de látniuk kellett, hogy elkéstek. A főnök bosszúsan a csomagtartóhoz vezényelte segédeit.

Három taxi útjába került, mire kiismerte, a helyes koreográfia szerint az egyik turbános a kilincset nyomja le, a másik a csomagtartóhoz ugrik, a harmadik óvó mosollyal a vendég fölé emeli a kezét, nehogy kiszállás közben bevágja tiszteletre méltó fejét. A menedzser pedig az egész műveletet felügyeli. Olcsó lehet a munkaerő errefelé, gondolta Szonja, és a továbbiakban megvárta, míg kisegítik.

Miután kikászálódott az álomba ringató taxiból, megvetette a lábát a forró betonon és megdörzsölte a szemét, de a szállodát még mindig két elefánt cipelte. Indiai szállása sehogy sem állt összhangban a nőszervezetek puritán törekvéseivel, de Szonja, aki végre beájulhatott a kingsize bedbe, egyáltalán nem bánta. A világot csak szép sorjában lehet megváltani. Előbb jöjjenek az indiai nők, aztán a fogyasztásba süppedő, luxuskedvelő nyugatiak, a taxisofőrök, a tehenek. Valahol a sor végén a turbános menedzser kullogott, aki hiába hordja fenn annyira az orrát, mégiscsak méltatlan, hogy. . Az egy hónapból az első tizenkét órát egyhuzamban átaludta. Másnap délelőtt is csak a legközelebbi sarokig merészkedett. Nonitával délutánra beszéltek meg találkozót, tulajdonképpen tengernyi ideje volt. Kábán kerülgette a kézikocsikkal szlalomozó hordárfiúkat, a boltok előtt guggolva nézelődő

férfiakat, a filmmagazinokat, bételt, mangót, pici karamellás ragadványokat kínáló árusokat.

– Rupi.. rupi.. rupi.. – szirénázta csípőmagasságból valaki.

Egy zabálnivaló négy-ötéves. Feltartóztathatatlanul közeledett. Szívszorító, gondolta Szonja, ilyen aprócska és biztosan éhes.. A fiúcska mély tűzű fekete szeme már bevetésre készen villogott.

Semmi szemkontaktus!

Zívem ezerszer a lelkére kötötte, hogy a kolduló ember tekintetét kerülje.

Egy tizennégymilliós városban, ahol a lakosok negyven százaléka nyomornegyedekben él, nem szabad belemenni a játékba, mert pillanatokon belül százszor annyian lesznek, és akkor nincs menekvés. Ne adj semmit, menj tovább akkor is, ha az egyik szeme hiányzik, ha szent guruként kinyilatkoztat, ha fenyeget, ha a járda felett lebeg, ha aggastyán és az autód elé veti magát, ha rothad a lába, ha csontsovány. . ne adj semmit.

Viszont arra senki sem készítette fel, mit tegyen, ha a kéregető ilyen apró, gombszemű és gyönyörű? (Igaz, ragacsos és mindene folyik.) Ez a baj a teóriákkal, a gyakorlatban sohasem működnek, gondolta Szonja, miközben az illető, akire tilos volt ránézni, a ruháját húzgálta, a táskája után kapkodott és vékonyka hangján egyre csak skandálta: Rupi.. rupi.. rupi..

Előkapott egy tízdollárost, a legkisebb pénzt, ami nála volt, és a takonytól maszatos apró kézbe csúsztatta. Minden úgy történt, ahogy történni szokott.

Másodperceken belül fürtökben lógtak rajta az utcagyerekek. És Szonja már egyáltalán nem érezte, hogy megszakad a szíve. Hogy haza akarja vinni és felnevelni mindegyiket. Vagy, hogy jaj, mennyire babusgatná őket! Bármit érzett is, torokszorító volt. Még önmagának is képtelen volt bevallani, hogy ez bizony nem egyéb, mint a gyomorforgató undor. A szeme előtt összefolytak a zsíros, fekete kobakok, villanó szemek, habzó szájak, gennyes sebek, mocskos kis arcok. Elsuhant előtte egy busz, oldalán a felirat: ST. JOHN’S ACADEMY

NURSERY SCHOOL

Megpróbálta egyre agresszívabb támadóit egy óvodabuszba képzelni.

Hiába. A hányinger és a félelem egyre csak növekedett benne, a totális pánik állapotában volt. Futólépésben megérkezett a turbános menedzser, kirángatta a gyerekgyűrűből Szonját, és határozott ordítással elzavarta az óvodáskorú gengsztereket.

– Óhajt visszatérni a szobájába és felfrissülni?

Szonja gépiesen követte, miközben érezte, nem viselkedett éppen Teréz anyaként. Undor és szégyen. Ezek a gyerekek olyan harcban támadtak, amelyet neki sohasem kell megismernie. A puszta létért való mezítlábas, koncentrált, könyörtelen harcot. Aki nap mint nap ezt vívja, azzal szemben mindenki más csak gyengébb lehet.

És akkor Szonján átsuhant a gondolat: milyen kár, hogy át kell öltöznie, kár ezért a tunikáért, kifejezetten azért vette, mert tudta, leesik tőle Nonita álla. Az ő stílusa. És most le kell cserélnie!

Az ilyen piszok gondolatokhoz képest ugyan mi az a gyerekekre maszatolódott kis kosz, a járdán összegyűlt szeméthalom? Lélekben odaállt a koldusgyerekek bírósága elé, és ellátta önmaga védelmét egyfelől a szívtelen viselkedés, másfelől a felszínes, önző nyugati gondolkodásmód miatti vádakban.

Nonita mind ez alatt egy hatalmas napszemüveg mögé rejtőzve egyre csak telefonált az Ansal pláza előtt, végtelen türelemmel, egy olyan ország követeként, ahol semmiből sem csinálnak problémát. Amikor helyi idő szerint este hat órakor végre megpillantotta Szonját, kikerülte a kókuszvíz-és a bhélpuri-árust, egy egyenruhás iskolásfiút, egy cipőpucolót, a nyakába borult, és közben azt kiabálta:

– Namaste! Fantasztikus vagy! Hadd nézzelek, fantasztikus.. Esküszöm, fantasztikusan nézel ki!

Mielőtt beleélhette volna magát a káprázatos fehér istennő, a szexi európai lady vagy bármilyen csodalény szerepébe, Nonita villámgyorsan egyértelművé tette, nem a külsejét, hanem a pszichés állapotát mérte fel. És javuló tendenciát érzékelt. Szonja nem bőgött, mint legutóbb, csak enyhe zavar tükröződött az arcán. Néha felragyogott rajta a kicsattanó boldogság is.

Mint egy villanykörte, állapította meg Nonita, hol ég, hol nem.

Kicsit dülöngéltek egymást átölelve. Ki gondolta volna?

Szonja hébe-hóba, de inkább csak hóba kapott az indiai újságírótól india.com-os élménybeszámolókat. A fejlécet gyakran összeolvasta Nonita soraival: ölel, India! Sokszor csókol, India! Várom válaszod! India. . Mintha minden egyes e-maillel India nővér is üdvözletét küldte volna. Vagy legalább egy utóiratot.

Így most hárman álltak összeölelkezve: Nonita, Szonja és India. Vajon mennyi volt ebben az irányított akarat, mennyi a sors, a véletlen (a nőszövetség) különös kegye? Mi dolga volt itt ezen a zsúfolt utcán, ahol két sorban parkoltak az autók és minden négyzetcentimétert elfoglaltak az utcai árusok? Mit keresett?

– Egy jeges kávét?

Jeges kávét! Befordultak a pláza oldalában egy kávézóba. Süppedős kanapékon a félhomályban férfitársaság vízipipált egy sarokasztalnál, lányok Villeroy & Boch pohárból koktélokat iszogattak, egy pár sushit evett.

Pánázsiai hangulat uralkodott. Az utca porában döngető gyerekekhez képest Szonja úgy érezte, mintha egy másik filmbe csöppent volna. A kísérőzene nem volt éppen kellemes, de valahogy mégis fülbemászó. India Rulez!

Eszébe jutott, hogy Zívem szerint nem ihat vagy ehet semmilyen tejterméket.

– Hülyeség! Első osztályú hely. Rendelj nyugodtan!

– Csak az van, hogy ez itt egészen más, mint az európai baktériumkultúra..

Indiai barátnője kecsesen keresztbe rakta a lábait, és fejcsóválva kifújta a füstöt. Végül két szűz koktélt rendeltek, aztán Szonja meggondolta magát. Az alkohol fertőtlenít.

Majd restelkedve előadta az óvodás támadóit.

– Ugyan már! Jobban keresnek, mint egy tanár. Ötévesen pontosan tudják, kinek meddig terjed a komfortzónája. Ebből élnek.

Ugyanaz a gyakorlatias lány volt, akivel annak idején olyan jól ki lehetett borulni. Noha Szonja már akkor sem győzte elfojtani a csodálkozását, miért nem fordul indiai kolléganője orvoshoz vagy pszichiáterhez. Miért egy vadidegennek hajtogatja a párizsi folyosón, hogy karmikus teher a házassága meg a gyermektelensége? Nonita szent borzongással hallgatta a nyugati szerelem hullámvölgyeit, a felkorbácsolt érzelmeket, a csontig hatoló vágyat, a hideg fej el kombinált játszmákat.

És mégis, hirtelen úgy érezték, a közös összeomlás az irodaházban már-már férfias bajtársiasságot csempészett a kapcsolatukba. Nonita pontosan ugyanazzal a bájdús mimikával tudta felnagyítani, majd félresöpörni az aggodalmait, és ebben Szonja számára volt valami megnyugtató. Hátravetette magát a kanapé párnáiba. Csípőfarmert és szemöldökei között piros bindit viselő barátnője elégedetten szűrte a fogai között: Downtempo!

Negyedik

Enikő rövidlátó, kék szeme olykor zavarba ejtő dolgokat látott. A husky kutyáéhoz hasonlatos vágott szempár volt a védjegye, annyira áttetszően kék volt a szeme, hogy az embernek rögtön egy olyan ablak jutott az eszébe, amelyre nem akasztottak függönyt, és amelyiken bárki benézhet.

Ám ő sajnos nem látott elég élesen kifelé, a világos szeműeket gyakran sújtó érzékenység miatt a kontaktlencse szóba sem jöhetett. Ez az apró fogyatékosság Enikő esetében nem zárta ki, hogy ne járjon-keljen magabiztosan, belső tájékozódási rendszerét követve a világban. Kék szeme kamaszkorában még a híres feneketlen-tói szatírt is zavarba ejtette. Ahelyett, hogy az eredeti terv szerint a fiatal lány futamodott volna meg, csak közeledett, egyre fenyegetőbben közeledett, hunyorogva. Az úttörő, ahol tud, segít, csakhogy elképzelni sem tudta, miben is lehetne a mind görcsösebben rángó ember segítségére. Nyakát előreszegve, összpontosítva, feltartóztathatatlanul nyomult előre, mert életében nem látott olyat, mint ami homályosan körvonalazódott előtte.

A kék szempár köré apró, fura vonalakat rajzolt az örökös hunyorgás, de Enikő még ennyi év elteltével is könnyedén sétált pajzán helyzetekbe. Szonja üres, napfényes lakásában a neonszínű post-itekre figyelt fel. Úgy látta, valami üzenet.

Valóban üzenet volt, de nyilvánvalóan nem neki szánták.

Virágot locsolni jött a barátnőjéhez, akihez ötéves koruk óta szabad bejárása volt. Fel-alá járkált, találomra felvett tárgyakat, aztán letette, kihúzott egy-két fiókot, benézett a gardróbba, megette a hűtőben felejtett barackot, átfutotta az ágy mellett heverő könyveket: csupa indiai témájú, főleg angol nyelvűek, behajtott lapszélekkel.

Véletlenül vette észre az éj eliszekrényen heverő albumot, meg a rikító cetliket. Átlapozta, de nehéz volt kivenni az alakokat. Enikő a színes cetlikre fókuszált, mert utána könnyebb meglátni az elmosódott részleteket. Szonja macskakaparását egyből felismerte.

A cetliken mindössze ennyi állt: péntek. . kedd. . szombat. .

Rázummolt az albumra, és végtelenül elégedett volt az eredménnyel. A híres szextemplomok! Az aznapi viráglocsolás egyetlen kézzel fogható zsákmánya a zaftos domborműsorozat volt. Most már az is tisztán látszott, hogy párhuzamos voksolás folyt, Szonja cetlijei mellett ceruzával és idegen kézírással jegyezték a többi szavazatot. A Lakshmana templom pozitúrája például nyilvánvalóan érvénytelennek számított, mert többször is bejelölték, azután átfirkálták. Enikő oldalról oldalra, cetliről cetlire átvizsgálta az albumot, és egyre jobban elsápadt.

Mire a végére ért, mélységesen felháborodott.

Szonjánál különb és különbözőbb barátnőt nem is tudott volna elképzelni.

Egymás mellett nőttek fel, gyakran találkoztak, bőven adtak alkalmat rá, hogy megerősíthessék meggyőződésüket: a saját problémájuk eltörpül a másiké mellett.

Enikő tizenkilenc évesen férjhez ment, és szerinte könnyen elsorolható nehézségei voltak. Egy: Attila. Két gyerek. Három különélési kísérlet. (És még két apróság, amit agyának egy rejtett zugába száműzött, és így a listáról folyton lefelejtett.)

Szonjának viszont szám szerint négy, az utolsó pillanatban lefújt esküvője, megszámlálhatatlan problémája, egy Lámpalázné nevű életvezetési tanácsadója, meg egy Radu nevű francia guruja és még így, csapatmunkában sem jutottak semmire. A barátnője úgy emelkedett fel az újabb és újabb kusza szerelmeken, mintha héliummal töltött lufikon szállna, színesen, vidáman, aztán a lufik sorra kipukkadtak, és Szonja leeresztett.

Ezenkívül egy helyen dolgoztak, kétutcányira laktak. Ez volt kettejük statisztikája, Enikő szerint.

És most itt volt egy másik, a szombat, kedd. . meg a péntek. .

Szinte hallotta a csattanást, amint ez a luftballon is szétdurran. A Lakshmana templom széles csípőjű, szemérmetlen szerelmespárja pedig meglepő módon, négyezer év után elereszti egymást.

Az eset szalagcím lesz a Velveten.

Enikő szíve erős érzelmektől feszült, de nem tudta pontosan, miféléktől.

Elgondolkodva sétált haza, mint mindig, ha azzal szembesült, sokkal több dolog van a barátnője életében, mint amit lát. Tényleg igaz, amit mondanak, hogy hasonlít ránk a sorsunk? Hogy a jellemünkből következik az egész? A siránkozásokból, szemvillanásokból, hencegésekből, felcsattanásokból előre ki lehet olvasni, mi fog történni velünk?

Szeretett Szonja lakásában tenni-venni, mert ilyenkor sokkal jobban rálátott, mint amikor a sminkszobában az erős égők mellett sminkelte. Ha legalább bizonyos tévképzetektől meg tudná szabadítani. . Miért kellett például hetekre Indiába utaznia, amikor állítólag olyan nagyon szerelmes? Ez sehogy sem fért a fejébe. Volt valami nyugtalanító a gondolatban, hogy valaki, például az ő egyketársa, a legrégebbi barátnője folyton csak választ, miközben múlik a múltjuk. És neki személy szerint már nincs is más választása. Csak felelőssége van, de ez a normális az ő korában. Mintha Szonja nem volna ugyanannyi idős.

Eszébe jutott, hogy meg kell néznie a másnapi beosztását, meg kell néznie, hogy kit, melyik műsorra kell sminkelnie. Meg kell néznie, hogy Barnabásnak hánykor lesz edzése. És hogy hol van az a biztosító, ahová Attila küldte.

Meg az is eszébe jutott, hogy vajon rá is ennyire hasonlít az élete?

Szonja arra gondolt, ma este bármi történik, azt megőrzi az emlékeiben. A gondolat errefelé eminens módjára válik valósággá. Csúcslátványos naplemente fogadta Nonitáék kertjében, ami kapóra jött, mert elég hosszasan kellett bandukolni a kanyargós ösvényen. Mint kiderült, a taxisofőr a hátsó bejáratnál tette le. Beleszagolt a forró estébe. Bombayben a levegő

kétméterenként változott. Hol orrfacsaró volt, mint Pesten a pisi-és kukaszagú kapualjak. Hol egzotikus növényektől fűszeres.

Nonitáék kertjében a mély szippantás után édes gyümölcsízt érzett a szájában. A kerítés mentén, a felszíni parkolóban csupa presztízsautó parkolt, hosszú, nyitott járgányok, beazonosítani sem tudta őket. Húszméterenként tábla jelezte, hogy az egész területet kamera vigyázza.

Járólapokba süllyesztett lámpák világították meg az ösvényt, a lakóház hatalmas teraszairól ismerős neszek kúsztak a kertbe. Híradós tudósítások, zuhany csobogása, nyűgösködő esti gyerekzsivaj, gyarmati stílusú zsaluk nyikorgása, nosztalgiaventilátorok kerepelése. Egy kis oázis a Malabar hegyen, Bombay híres luxusnegyedében.

Hogy Nonita itt lakott fenn, ahol az egész metropolis a lábai előtt hevert, az Szonját egyáltalán nem lepte meg.

A legtöbb lakásban együtt élt a családdal, ahogy angolosan mondták, az

„indoor” személyzet. Az indiai férj otthon semmiféle ház körüli tevékenységben nem vett részt, munka után a haverokkal lógott, akármikor esett haza, a felesége „radzsának”, úrnak szólította, és megkérte, fáradjon az asztalhoz. Bár Bombayben a nők hatvan százaléka maga is kenyérkereső volt, ez a jelenet, a nőszövetség szerint évszázadok óta semmit sem változott. A Malabar domb emancipált, felsőosztálybeli hölgyei ezt az ellentmondást úgy hidalták át, hogy személyzetet tartottak. Bár a Szonjának összeállított statisztikák szerint ezt tulajdonképpen középosztálytól felfelé minden nő

megtehette. Fillérekbe került a munkaerő, és a családi békét sem veszélyeztette a kettős műszakban megfáradt, hisztis nő.

Előbb-utóbb minden irodában, magánlakásban felbukkant egy „boy”, aki felszolgált, vasalt, mosott, kávét hozott, boltba rohangált. Főleg férfiakból állt a személyzet, a nőszövetség szerint a lányok az alsóbb néposztályokban még cselédként sem vállalhattak munkát, ők otthon dolgoztak keményen.

Az elmúlt forró napok során Szonjának egyre inkább olyan érzése támadt, hogy nem is olyan rossz dolog errefelé nőnek lenni. Főképp ide látogató nőnek. Bármerre járt, néma áhítat, a férfiak kitüntető figyelme kísérte.

Bombaynek millió szeme volt, és mindet felnyitotta, ha az utcáin megjelent.

Megérezte a tekintetek izzását, megérezte a vágyat, a kétségbeesést. Sokért nem adta volna, ha otthon is ilyen érdeklődés övezi. Itt viszont, gondolta, hiábavalóság, hiábavalóság az n-ediken!

Amúgy, és ez csak apró érdekesség, egyetlen férfival sem találkozott, aki igazán tetszett volna neki. Ahogy lépkedett egyik járólapról a másikra, arra is rádöbbent, miért. Olyan évezredes gőg ült a kutató férfitekintetekben, olyan fensőbbségtudat, amely eltörölt minden humort vagy sármot. Ellenszenvesek!

Ez volt a baj a helyi férfiakkal. Szonja nem is akarta megfejteni őket.

Talán túl sok statisztikát olvasott. Utazása előtt szinte naponta bombázta a postafiókját az Indiai Közvélemény Kutató Intézet.

Eszerint az indiai férfiak nőgyűlölők, de anyaimádók!

Dús aljnövényzet súrolta a lábát. Csaknem fél órája bolyongott már a kertben, mire végre felsejlett a ház hátsó bejárata, amelyet a személyzet használt. Úgy érezte magát, mint egy besurranó tolvaj, aki behatolt a hátsó traktusba, hogy ellopja a Christina Building titkait. Nekifeszült az ajtónak, de képtelen volt kinyitni. Talán nem is rángatni kell, talán egy rejtélyes, csak a háziak által ismert számkombinációra nyílik. Bombaynek ez a negyede egyszerre volt viktoriánus és futurisztikus, az ember hol egy letűnt aranykor tárgyaiba botlott, hol a jövő megfejthetetlen feladványaiba.

Ahogy kilincs után tapogatózott, leejtette az összes magyar magazint, amit Nonita kérésére cipelt magával. A dezodor, és intimbetétmintával, prospektusokkal bélelt otthoni lapok tehetetlenül terültek szét a trópusi éjszakában. Szonja némán káromkodott, és újra elcsodálkozott, hogy kerül ő

ebbe a gyümölcsízű kertbe, ebbe a totálisan valószínűtlen világba?

Otthon most Zívemmel megbeszélnék a nap eseményeit. Ágyneműt húznának. Félbehagynák, és gyorsan szerelmeskednének. Zuhanyozni mennének. Elalvás előtt belehallgatnának a hírekbe. Zívem kinyitná az ablakot. Ő becsukná. Összekapnának. Összebújnának. Kimenne vízért. .

Akkor pillantotta meg a férfit.

Ugyanazon a szerpentinen közeledett, ahol pár perce még ő araszolt felfelé.

Az imbolygó alak valószínűtlenül hosszúnak tűnt. Tán két méter is lehet.

Keskenyebb volt a megnyúlt árnyékánál is. Régi pénzérmék jutottak róla Szonja eszébe, minden bizonnyal erre mondják, hogy valakinek nemes az arcéle.

Milyen szóval lehetne tárgyilagosabban kifejezni, hogy szép volt?

Ugyanakkor volt benne valami komikus. Egy apró aktatáskát szorongatott a kezében, Szonját gyerekkora orvosi játék táskáira emlékeztette. Az aljnövényzet takarásában merev tekintettel figyelte a férfit. Tanulmányozta volna egész éjszaka.

Mint egy különös madarat.

Az árnyférfi ebből semmit sem észlelt.

De a legfurcsább benne mégis a kalapja volt. Egy elnyűtt panamakalap a fején, amely értelmetlenül magasította és melegíthette is. Csak filmeken látni ilyet. Az egész alak éppen annyira nem illett ebbe a trópusi éjszakába, mint Szonja a magyar sajtótermékeivel és a fakó bőrével. Gyorsan kellett kitalálnia, mit kezdjen a felbukkanásával a kihalt hátsó kertben. Kézenfekvő lett volna például, ha megkérdezi tőle, hogyan juthat be az épületbe. Valahogy mégsem érzett késztetést rá, hogy felhívja magára az árnyférfi figyelmét.

Villámgyorsan összekapta a szétszóródott magazinokat, és behúzódott egy ragacsos törzsű ismeretlen fa mögé. A kert tele volt a lüktető élet suttogásával, egyedül Szonja fojtotta vissza a lélegzetét. Totál hibbantnak érezte magát, mégis hagyta, hogy elsétáljon előtte ez a nemes vad, aki különösen fejlett intellektussal rendelkezhetett, mert simán kinyitotta a hátsó bejáratot, és nem csukta be maga után.

Szonja, miközben felegyenesedett, a fénylő talajra meredt. A járólapokat simára csiszolták az „indoor” személyzet lábai. Átmozgatta zsibbadt lábuj ait a telitalpú szandálban, aztán besurrant a kalapos férfi után a házba.

Ezekben a percekben Hargitai Zoltán édes erdei málnát evett közös otthonuk teraszán, és az alkonyati fénytől hunyorogva próbálta ellenőrizni telefonján az e-maileket. Szonja nem vitte túlzásba az életjeladást, vagy a romantikázást, pár szavas, lényegre törő sms-eket írt:

„Bevált a tabletta a hasmenésre. Ezek a majmok (fotó három majomról) lopták el annak a szőke angol nőnek (fotó nagy fehér asszonyról) a pénztárcáját.”

Megegyeztek, hogy mindennap küld valami életjelet. Hiába utazott a harmadik világba, a kontinensnyi országot behálózták a kábelek, a legeldugottabb kis porfészekben is csatlakozhatott a wifire, csak egy netkávézót kellett keresnie. A jelek szerint Hargitai Zoltán boldog lehetett, ha Szonja megkereste a telefonját. Már többször is járt Indiában, és ha nem ugyanerre a hónapra szervezik az Energiaügyi Világkongresszust Montrealban, boldogan fedezte volna fel Szonja szemével még egyszer.

Az útikönyvek szerint India nem is ország, India egy álom, egy olyan álom, amely az utazót saját révületéből felébreszti. Míg Thaiföldre a turisták milliói éppen a révület kedvéért zarándokolnak, az ide látogatók „az igazi Indiát” kutatják.

Aki már látott porban kucorgó európaiakat, átszellemült arccal a nyílt utcán teázni a helyiekkel, nyaralóhelyeken szent bódulatban tolni az anyagot, az pontosan tudta, hogy ez mit jelent: az igazi Indiával saját személyiségük határait és korlátait szeretnék felfedezni. Az indiaiak ezzel tökéletesen tisztában voltak, boldogan hagyták, hogy a nyugatiak rácsodálkozzanak az életükre, egész iparágat építettek erre az igényre, az utcagyerekektől az ashrahmokig, mindenki megtalálta a maga számítását.

Hargitai Zoltán műszaki beállítottságú ember volt, szervezett rendben próbálta a láncszemeket egymásba illeszteni. Szonja sokat mesélt neki az indiai újságírónőről, aki olyan, mint a maharadzsa lánya. Csak türelmetlenebb.

Amerikában tanult, elrendezett házasságban élt, de Szonja szerint valaki más akart lenni. Az, aki valójában lehetne. Amikor a két lány megismerkedett, Nonita nagyon ki volt borulva. Nyolc év házasság után még nem született gyereke. Szonja vigasztalásképpen hosszasan ecsetelte azt az érzelmi hullámvasutat, amelyen akkoriban utazott. Az indiai nő ettől még jobban elkeseredett. A médiakonferencia három napja alatt kiöntötték egymásnak a lelküket.

Hargitai Zoltánt nyugtalanították az olyan helyzetek, amikor a nők átadják magukat a parttalan érzéseknek. Szonja akkoriban azzal az észjátszós francia fotóssal élt, akinek még a neve is megegyezett a Párizsban alkotó néhai képzőművészével. És aki miatt Szonja képes lett volna feladni mindent.

Na, az ilyen heves gondolatoknál, vallotta Hargitai, gyorsan el kell kezdeni gyanakodni! Azon a párizsi konferencián a fotós meglepte Szonját a gálavacsorán, szenvedélyesen csókolóztak az előtérben. Az indiai nő azonnal megmondta, nem lesz ennek jó vége.

Hargitai Zoltán is csak csodálkozni tudott az egész histórián.

Ő maga számtalanszor tapasztalta, mennyire megdöbbennek az indiaiak a vágyaktól űzött európaiakon. Sehogy sem értik. A szerelem nevében, amely két ember egymást segítő fejlődéséről kellene hogy szóljon, Nyugaton egészen mást művelnek. Az európaiak kezében a gyémánt kaviccsá, olcsó melodrámává, birtoklási vággyá, manipulációvá változik.

Hargitai Zoltán nem kedvelte az érzésekről szóló elméleteket, de azzal mélyen egyetértett, hogy a világon a legerkölcstelenebb dolog eszközként, boldogságautomataként használni valakit.

Őszintén szerette Szonját. Ki nem állhatta a ravasz női befolyásolást, a feltételekhez kötött szeretetet, és halálosan fárasztották a magánytól rettegő

nők. Márpedig úgy tapasztalta, a legtöbb ember retteg a magánytól, még a zsúfoltságban, a tömeg közepén is retteg. Ezt a pánikot nehezére esett átéreznie. Nem ismerte azt a fajta egyedüllétet, amely a hiányt hordozza magában. Barangolásai során viszont számtalanszor tapasztalta, hogy az egyedüllét végtelenül tiszta, feltöltő állapot is lehet, amitől az ember megerősödik és adni támad kedve.

Szonja értette ezt.

Az első nő volt az életében, aki jól megvolt magával, egyenesen felvillanyozódott saját magától, aztán túltelítődve kerengeni kezdett körülötte és hozzábújt. Ezek voltak a legjobb pillanataik. Néha szó szoros értelemben utazásokhoz kötődtek, mindketten járták a világot. Néha csendes vasárnap délutánokhoz, ahol még hallótávolságon belül, de teljes elmélyültségben léteztek egymás mellett. A kapcsolatuk nem fosztotta meg őket a szabadságuktól, sőt Hargitai hajlamos volt úgy érezni, még ki is tágította. Nem a légvonalban mérhető távolság, hanem az a széles biztonsági zóna, amelyben éltek.

Nem szokott hozzá, hogy ennyit töprengjen az érzelmekről, ingerültté tette. Akkor is rettentő ideges lett, ha úgy látta, manipulálni próbálják.

Ilyenkor késztetést érzett a kitörésre. Erre egyébként a szakmája számtalan lehetőséget kínált. Amint szorult a hurok, neki halaszthatatlan dolga támadt Új-Zélandon. Vagy Brazíliában.

Ő volt az a férfi, akire a nők rálegyintenek: sohasem nősül meg.

Ezt Hargitai Zoltán nem tudta sem cáfolni, sem igazolni. Azt sem tudta, vágyik-e ilyesmire tiszta szívéből. Azt még meg lehet ígérni, hogy kitart fizikailag valakinek az oldalán, de ki ígérheti biztosra, hogy ő maga, a benne semmiből előbukkanó, kavargó késztetések sohasem változnak? Nem értette, hogyan tekinthetik egyesek végső megoldásnak a házasságot, ahol a regények és a filmek megnyugtatóan véget érnek.

Sokkal realistábbnak látta a keletiek szemléletét, az indiaiakét, a kínaiakét, akik szerint a házassággal nem annyira mentőövet, mint inkább feladatot, csodálatos lehetőséget kap az ember. Egy tükröt, amelyben, ahogy formálják az évek, újra és újra megpillanthatja előnyös és előnytelen vonásait.

Közelebb húzta a korláthoz a fonott széket, és szétnézett a teraszon.

Megállt a tekintete a szemközti fákon kimeríthetetlen életkedvvel ugrándozó madáron, és ez a tökéletes harmónia, az utca melankolikus egysége megnyugtatta a szívét.

Kikapcsolta a mobilját, mert még a térerővel sem akarta üzenetküldésre bírni Szonját.

A régi bölcsesség szerint ha szeretsz valakit, hagyd, hadd menjen messzire!

Ha tényleg hozzád tartozik, visszajön.

Felpattant a fonott székből, és egy pillanatra megingott. És ha éppen az ilyen szirupos falvédőszövegek miatt szúrja el az életét? De nem, nem falvédőszöveg, ősi tapasztalat, a buddhistáktól a Bibliáig így gondolkodik minden hagyomány.

Ami a miénk, azt előbb-utóbb megkapjuk.

Amit nem kapunk meg, az nem a miénk.

Az emberek, tűnődött, még ha nem is mutatták, a lelkük mélyén toporzékolva várták, hogy valaki boldoggá tegye őket. Ezt a vágyakozást Keleten nem romantikus szükségletként tartották számon, hanem sima mentális zavarodottságként.

Ha valami hamisságra épült, azt Hargitai Zoltán általában megérezte.

Akárhogy is alakul kettőjük története, tökélte el, hazugság nem szerepelhet benne! Önmaga előtt is szégyenkezve visszakapcsolta a mobilt, leroskadt a nádszékbe, és miközben Szonja sms-eit olvasgatta, próbálta maga elé képzelni az arcát. Ahogy nézte barátnője lényegre törő sorait, a szeme sötét volt, meleg, csupa szeretet. Annyi szeretet volt ezekben a szemekben, hogy képtelenség lett volna mást látni velük, mint amit szeretne.

A bejárat felett vicces üdvözlőtábla fityegett: Hello, stranger!

Szonja megtorpant a küszöbön. Orra előtt a köszöntésére kisietett család egy kupacban állt. Önkéntelenül elvigyorodott: itt vagyok az indiai barátnőmnél egy indiai lakásban!

Az indiai barátnője elvarázsolt keleti hercegnőként köszöntötte. Szonja még sohasem látta száriban.

Nonita a két tenyerét összeérintve, kecsesen meghajolt.

– Namaste! – aztán cigarettától rekedtes hangon hozzátette: – Ne félj, nem esznek embert. Körbevezetlek!

Szemmel láthatólag erre a vendégeskedésre teljesen rákattant. Arcát pulykavörösre gyújtotta az öröm. Nem csupán háziasszonyi teendői miatt vibrált, minden porcikája izzott, tündökölt, ahogy a Swarowski kristályok szikráztak az aranyszínű száriján. L’Oréal tükörfényhaj omlott a vállára. Úgy folyta körül a szépség, mint a sugárzó tűz.

A nyakukat nyújtogató, bátorítóan mosolygó emberek ott az előszobában elsorolták, melyikük milyen rokonságban áll Nonitával. A legtávolabbi rokonokat is meghívták. Eljöttek a vicceskedők, a nagyothallók, az Amerikában tanulók, a cukorbetegségük miatt diétázók, a terhes feleségek, a frissen eljegyzett unokanővérek és a futkározó gyerekek. Minden helyiségből újabb rokon bukkant elő, valósággal elnyelte Szonját a család, egy pillanatra sem maradhatott kettesben Nonitával, árnyékként követték mindenhová.

Őt magát két dolog érdekelte: a lakás minden zuga. És Ranjit, a férj, akiről Párizs óta olyan sokat hallott már.

– Hogy van? – rázták meg Szonja kezét sokadszorra. – Jól utazott?

Válaszként bőven elég volt egy igenlő mosoly. A szavak teljesen feleslegesek voltak, csak ronthatott volna velük a felé áradó rokonszenven.

Szonja tekintete két olajtól fénylő frizura között az előszobatükörre siklott.

Végtelenül nyúzottnak, haloványnak és merevnek látta magát.

Milyen kedves emberek! És milyen hangosak!

Mosoly, parázsló tekintet és kézfogás vibrált a levegőben, egészen kimelegedett tőle. Leültették egy kanapéra, mindenki felé fordította a fejét, és el kellett mondania, hol van Magyarország. A rokonság megbűvölve hallgatta.

Az „indoor” személyzet egyforma krémszínű ruhában, megrakott tálcákkal körülöttük cirkált. Szonja úgy találta, nagyon jól passzolnak a nappali mahagóni-és indigókék színéhez, meg az aranyló kárpitokhoz.

Nonita rekedtes hangján magánszámba kezdett, részletesen felelevenítette az egybegyűlteknek, hol és milyen körülmények között ismerkedtek meg Szonjával. A rokonság lelkesen bólogatott, lám, hogyan hozhat össze embereket a kávéautomata és egy kiborulás. Az apró, tündöklő háziasszony a sztori végén egy hajtásra felhajtotta a kezében tartott daiquirit. Az idősebb nőrokonok elfordították a tekintetüket.

Amerikában taníttatták, mi mást várhatnánk?

Szonja igyekezett Nonita helyett is illedelmesen mosolyogni. Hogy azért azt sugallja, kávéautomatánál bőgni valójában „ladylike”. A szeretet, az odaadás, a kötelességtudat és a tisztelet ismételt kinyilvánítása közben egy szemüveges hölgy meglepetten fordult felé:

– Nahát, én azt hittem, a kelet-európai nők valahogy. . nem is tudom. .

nagydarabok.

Egészen pontosan úgy mondta, „horizontally challenged”. Rámosolygott az asszonyságra, aki egyetlen kontinensen sem viselhetett volna XS méretet. A szemét is aránytalanul felnagyította a szemüveg, mintha nagyítóval venné szemügyre az első kelet-európai nőt, akit a nappalijukba sodort az élet. Szonja belátta, most aztán tényleg helyt kell állnia és rengeteg fűszeres ételt kell magába tömnie.

Hangosan biztatták, egyik kezükben a teával, másik kezükben a harapnivalóval, csirkés, zöldséges, túrós tésztával, bhélppurival, chilivel és friss korianderrel, masalával meghintett zöld guavával. De volt Boursin sajt is, Nonita emlékezett, hogy ez Szonja kedvence. Meg fokhagymás, olívás kenyér és brownie vaníliafagylalttal.

A szobában mégis mindent elnyomott a tálcákra kirakott indiai édességek nehéz, cukros illata. Szonja semmi után nem nyúlt. Végül elvett egy poharat a tálcáról, a szájához emelte, aztán, mint aki hirtelen bekapcsolódik a beszélgetésbe, megszólalt és italát az első kézre eső bútordarabra helyezte.

Nem győzött az elhagyott poharak után járkálni az „indoor” személyzet.

Egy férfi pattant elé.

– Mit szólnál egy kis fehérborhoz? Vagy inkább vöröset?

– Ranjit, muszáj leitatnod mindjárt az első este?

Anélkül, hogy Nonita felé akárcsak megrezdült volna, Ranjit állhatatosan mosolygott Szonjára.

– Light kólát?

Szonja egyáltalán nem ilyennek képzelte.

A barátnője elbeszélése és panaszos e-mailjei alapján tenyérbemászó, húsos orrú, szemrehányó tekintetű férfi jelent meg előtte, igaz, a beszámolók sohasem terjedtek ki a külső megjelenésre. Ranjit oxfordkék ingében, khaki nadrágjában egy vakációzó yuppie-ra emlékeztette, aki nemrég szerezte meg az MBA diplomáját. Sehogy sem illett az elrendezett házasságok férj figurái közé.

Tán csak a briliánsai tűntek első látásra ellenszenvesnek.

Szonjára nem tettek kedvező benyomást azok a férfiak, akik nála több ékszert viseltek. Villámgyorsan kiderült, hogy a test megfelelő pontjain hordott drágakövek kedvező hatást fejthetnek ki a viselőjük sorsára és jellemére. Ezt a család asztrológusa árulta el, aki Szonja mellé huppant a kanapéra, és az iránt érdeklődött, hogy Szűz-e, mert neki az a határozott érzése. A születése óráját és percét is tudni akarta. Szonja a párnákba süppedt (mint a szemüveges hölgy elárulta, a Home Store legújabb arany-indigó kollekciójából való), és azt felelte, nem tudja percre pontosan, mikor született.

Az asztrológus további személyes jellegű keresztkérdéseket tett fel. Társalgási stílusban, mintha csak az időjárásról beszélgetne. Ám mielőtt kideríthették volna, Szonja horoszkópjában hogy áll a Mars, és nem mangli-e véletlenül, Nonita felrángatta a kanapéról.

– Gyere, megmutatom a mi kis emeleti kéglinket.

Húzta maga után, és egyfolytában az asztrológust mentegette. A tunikás férfi teljesen rá volt kattanva a mangli témára. Ahogy mind a tizennégymillió lakosa Mumbainak. A manglikkal prímán lehetett keresni egy ilyen kozmopolita városban. A mangli a szingli indiai megfelelője, csak valamivel Bridget Jones előtt jött divatba. Úgy négyezer évvel.

Ha valaki a horoszkópja szerint mangli, az nagyjából annyit tesz, hogy néhány új ászületést várnia kell egy sikeres szombat esti randevúig. (Vagy égető szüksége lesz egy mélyen dekoltált salwar kameezre, esetleg second skin farmerre.)

Az asztrológus szerint ezekben az évtizedekben különösen sok mangli nő

bolyongott szerte a világon, akikben túl sok az önállóság, a horoszkópjuk szinte előrevetíti kapcsolataik kudarcát. Csakis olyan férfi mellett lelhetnek nyugalmat, akik hozzájuk hasonlóan a szerencsétlen mangli csillagzat alatt születtek. Nincs rajta mit szépíteni, ez a korszak a manglik kora. Sajnos, nem túl kecsegtető a családi boldogság számára, bizony nem. Persze, mint mindennek, ennek is megvan a hatásos ellenszere, mondta az asztrológus.

Ötödik

Ahogy Nonita elvonszolta a zeneszoba előtt, a zongoránál Szonja észrevette a kalapos férfit. Pontosabban a kalap már nem volt rajta, a szemébe hosszú, fényes fekete tincsek lógtak; azt a fajta régi, kilencvenes évekbeli frizurát viselte, mint Leonardo DiCaprio a Titanicban. A fekete DiCaprio csapnivalóan, de szenvedélyesen játszott. Nonita nem hagyta, hogy Szonja fékezzen, és az agyában lefilmezze a jelenetet, cikázott ide-oda a lakásban, és egyfolytában magyarázott. Használati utasítást adott a családjához. Tökéletesen átérezte, milyen szürreális élmény lehet Szonja számára, ha a sok bhaiya és bahan egyszerre lendül támadásba.

– Nem mindenki szó szerint a nővérem meg a bátyám. Ez csak amolyan megszólítás, érted? Karanon kívül három nővérem van.

– Tényleg, hol van Karan?

Nem mintha jobban érdekelte volna a többi rokonnál, de legalább Nonita e-mailjeiből ismerősen csengett a neve.

A barátnője arca felragyogott.

– Imádni fogod. Állandóan késik, de nem érdekes. Karan az Karan.

Az európaiak számára, akik szűk vagy csonka családban nőttek fel egy vagy két szülővel, egyszerre sokkoló és elbűvölő volt az a nyüzsgés, amely az indiai nagycsaládokat jellemezte. Igazi klánként éltek egy fedél alatt, ami ugyanannyi alkalmazkodást, mint amennyi biztonságot és kényelmet jelentett.

Annyira összekuszálódtak a szerepek, hogy a gyerekek gyakran a nagynénjüket is mamának szólították. Az unokatestvérekkel pedig ugyanúgy együtt játszottak és civakodtak, mint a testvéreikkel.

Mindez különösen átláthatatlanná és megjegyezhetetlenné tette Szonja számára a családi viszonyokat. Nem csupán Nonita élt Ranjit szüleinél, gyakorlatilag az egész lakóházba az ő kiterjedt családjuk fészkelte be magát, és most a magyar vendég tiszteletére össze is sereglett.

Az egyik nagynéni napsárga szárijával és szókimondó humorával kiragyogott az asztaltársaságból. Hatéves korában adták férjhez, kilencéves korára megözvegyült anélkül, hogy a férjével igazából megismerkedhetett volna, és immár hatvan éve az özvegység börtönében élt.

– A mázlista! – dünnyögte angolul Nonita. – Jól elvan a férje vagyonából a család védőszárnya alatt. Azt csinál, amit csak akar, és közben mindenki a legnagyobb tapintattal bánik vele.

Nonita elmerengett a dolgok fonákságán, miközben felfelé bandukoltak az emeleti lakásukba. Olyan puhán lépkedett felfelé a lépcsőn a magára tekert, leheletfinom anyagban, hogy Szonja elhatározta, azonnal beszerez egy kis topot, amely az otthoni sportfelsőire emlékeztette, meg egy szárit, és magára tekeri. Kellett hogy legyen valami bűbáj ezekben a kelmékben, hisz nadrágkosztümben a barátnője egyfolytában csak pattogott, mint a gumilabda.

Nonita kitárta a súlyos kopogtatóval díszített bejárati ajtót, két tenyerét összeérintve ismét meghajolt.

– Welcome! Namaste! Isten hozott! Egy vagyont költöttem erre a kéglire, remélem, látszik rajta..

És elégedetten csettintett.

Nos, a berendezés mindenesetre nem árulkodott arról, milyen hátrányokkal jár egy élő férj Indiában (igaz Szonja az özvegy lakását nem látta, ezért nem volt összehasonlítási alapja).

Mintha egy olasz bútorkatalógus oldalait nagyította volna fel valaki háromdimenziósra. Semmi sem emlékeztetett az első emeleti zsúfolt pompára.

Csokoládébarna szalagparketta, fehér Ligne Roset bútorok, minden letisztult, akár egy loftlakás a Central Park Westen. Egyedül a csillárok csüngtek a plafonról dús pompában. A hűvös eleganciától mintha legalább tíz fokot esett volna az átlaghőmérséklet. Most döbbent rá Szonja, milyen jómódban él a barátnője itt, a harmadik világban. És hogy ez mennyire nem jelent semmit.

– Tudod, nem ilyennek képzeltem. .

– Nem is találsz még egy ilyen lakást Bombayben!

– Ranjitra gondolok. Elég visszafogottnak tűnik.

Nonita megpróbálta megőrizni barátságos háziasszony mosolyát. Sokszor látta ő már, hogy egy külföldi az optimista kis arcával betoppan India anyához, és egyből mindent végtelenül egyszerűnek lát. Messzi tájakon, ahol senkinek sem kell megfelelni, az emberek visszatérnek az ősi paradicsomi gondtalanságba, ahol Ranjit ártatlan mosollyal csak annyit kérdez: vöröset vagy fehéret?

– Visszafogottnak? Az lehet. Viszont van egy másik arca is, amit nem ismersz – jelentette. – Például, amikor őrjöng vagy fojtogat.

– Fojtogat?

Szonja döbbent tekintete a messzeségbe révedt, és egy fehér, antik kalitkán állapodott meg. Szélesre tárt ajtóval himbálózott egy buja növény oldalán.

– Izé. A madár hol van?

– Miféle madár?

Nonita bosszúsan nézett körbe. Szonja felpattant a kanapéról és kerengeni kezdett a szobában.

– Hát a madár. .

Milyen madárról beszél ez? Tájékozatlanul követte Szonját a szemével, úgy pislogott közben, mint az egér a rajzfilmben. Nonita most először maga is rácsodálkozott a sarokba állított fehér, kitárt ajtajú, üres kalickára. Unalomig ismert látványa mellbe vágta. És a lakás másik végén található hálóig repítette.

Ranjit leheletét érezte az arcán. Ahogy fölé hajol. És ő érzi, ahogy a szájáig szalad egy könnycsepp. Az ágy veszettül nyikorog, pedig Londonból rendelték a matracot.

– Ja, az? Dekoráció. Ülj már vissza! – dörrent Szonjára. – Nincs madár.

– Nincs? Csak a kalitka miatt. .

Nonita odatartotta a fény felé a Versace függöny szabad szemmel alig látható mintázatát. A lakberendező szerint igen szépen kiemeli a fehér, régimódi kalitka. Aztán így szólt:

– Hozom a kötésem.

Szonja belátta, hogy valójában semmit sem tud a vendéglátójáról.

– Mit kötsz? Sálakat?

– Bármit. Pulóvereket. Edényfogót. Nincs jelentősége. Párizsban a modellektől tanultam. A nagy bemutatók előtt mindegyik kötött. Próbáld ki te is! Totál lezsibbaszt.

A tejüvegű hatalmas gardróbszekrények egyik keskeny ajtaja mögött vastag, rikító színű sípulóverek lapultak. Végül is nem árt, ha kéznél van pár itt, Dél-Indiában. .

A tágas öltözőszoba falait élénk, khaki, sárga, fehér és mályva csíkos tapéta borította. A sarokban ugyanilyen színkombinációban próbababa állt, nyakában gyöngysorral. Szonja megértette, hogy ez afféle madárijesztő.

Szorongásűző vudubaba. A világ színesebbnek, kevésbé ijesztőnek tűnik egy ilyen vidám gardróbban. (És a reggelenként szárit válogatók kevésbé neurotikusnak.)

Nonita elbüszkélkedett vele, hogy háromszáz szárija van, képtelen ellenállni nekik, noha egy kezén meg tudja számolni, hányszor visel szárit egy évben. Bólogatott, ő ugyanilyen értelmetlen megszállottsággal gyűjtögette a fürdőruhákat.

– Na de, hogy érted azt, hogy fojtogat?

Szonja felháborodva farkasszemezett a háromszáz szári tulajdonosával.

– Néha. Ha nagyon ki van borulva.

– Olyankor neked esik? És te. .

Csönd telepedett a gardróbra.

– Nem mindig lehet megmondani, hol ér véget az ember rémálma és hol kezdődik a realitás – szólalt meg nagy sokára Nonita. – Néha a kettő

összefolyik.

Szonja nagy buzgalommal olvasott Zívem könyveiben arról, hogy az indiaiak szerint az ember valósága tulajdonképpen csak álom, különös káprázat. Mindennapi logikánk önmagunk körül forgó énünk szorongásaira, tévképzeteire, illúzióira épül.

Ám azt sehogy sem tudta elképzelni, hogy a pofonok észlelése és a maya egy házassági rémdrámában összefolyjon.

– A hindu hagyományban – mondta Nonita – van erre az állapotra egy szavunk. Úgy nevezik, „avidjana”. Nem látás. Sohasem lehetünk benne egészen biztosak, hogy mire reagálunk, arra, ami a külvilágban történik vagy arra, ami a fejünkben ezzel kapcsolatban végigfut. . Talán Ranjit minden durvaságának forrása bennem van. Érted? Nem tudhatom, hogy ő maga a gorombaság, vagy csak én váltom ki belőle. Még nem látom. Nem tudhatom. .

Különös tárgyilagosság volt ez. Szonja csak állt tanácstalanul.

A száriban suhanó apró alak behajtotta a zsalukat, ebben a fényben igazságossága egyszerűbbnek tűnt. Kikapcsolta a ventilátort, és intett Szonjának, hogy kövesse. Elindultak lefelé a keskeny lépcsőn, amely visszavezetett az após lakásához.

Míg ők két emelettel feljebb súlyos tévképzetekkel és igazságokkal szembesültek, az alsó lakásban a Kalapos szórakoztatta önfeledten a nagycsaládot. A zenei betétet követően hanyag mozdulattal lezárta a zongora fedelét, de ott maradt a zongoraszéken, miközben a nagybácsik, nagynénik, unokatestvérek teljes és odaadó figyelme mellett csak mesélt és mesélt. A készülő négyrészes dokumentumfilmről, amelyet az óhazáról forgat a CBS

televízió-társaságnak. Miközben Nonita kérésére, baráti áron a litván nőt is kisegíti operatőri bérmunkával.

A frissen sült, ropogós kachorik és a chola-kulcha miatt citromos-hagymás szag ült meg a vendégek feje fölött az elegáns nappaliban.

Adam hűvös brit akcentussal ecsetelte kalandos munkáját. Aznap délelőtt például a feszült muszlin-hindi viszonyra hivatkozva kitessékelte őt egy mecsetből egy fafejű rendőr. Hiába bizonygatta, hogy Delhiben minisztériumi engedélyt kapott a forgatásra. Az volt a szerencséje, hogy egy nagyon kedves idegenvezető félórával később visszacsempészte, és hihetetlenül érdekes anyagot vett fel vele. Amikor elköszönt, meg is kérdezte a nevét. Kanurnak hívták, ami ugye hindi név. Perdült egyet a zongoraszéken:

– Hindi, egy muszlim mecsetben. Fantastic, isn’t it?

A kalap, ami időközben ismét előkerült, úgy ült a feje búbján, mint a felemelt hangsúlyai.

Az anglofil rokonság hallgatta a mondatok zenéjét, miközben egyre csak majszolt és bólogatott. Nem fűztek a hallottakhoz semmit. Csupa olyan dologról esett szó, amelyről egy helybeli nem beszél. Mert a legritkább esetben foglalkoznak a házuk helyén kihalt civilizációkkal. Vagy a politikusokkal, akik szerint feszült a viszony a más vallású szomszédjukkal. Az emberi civilizáció (még ha India-géneket hordoz is és mind a hatmilliárd embert meg lehetne hívni rokonlátogatásra) összességében mégiscsak érdektelenebb, mint a szombat esti parti már jelenlévő rokonsága.

Abban a pillanatban, amikor a két lány visszasurrant a szobába, a hórihorgas fiú levette a kalapot és végigsimított erős szálú haján. Aztán visszatette. Önkéntelen mozdulat volt, nem is vette észre, ahogy a lányokat sem. Szonja nekitámaszkodott a zongorának, hogy végre alaposabban szemügyre vegye. Fejét félrebillentve figyelte, hogyan formálódnak a férfi ívelt ajkán a szavak. Úgy beszélt Indiáról, mint a kedvenc focicsapatáról, amelyik éppen nyerésre áll. Ahogy hallgatta, Szonja egy kicsit szerelmes lett ebbe az országba. Még nem tudott róla semmit, de már imádta szőröstül-bőröstül. A rupirupi gyerekekkel és a Ligne Roset bútorokkal.

Egy kicsit közelebb hajolt. A néhány centiméteres közeledés elegendőnek bizonyult, hogy a kalapos férfi észrevegye. Adam szemében öröm villant.

– Döbbenetes a hasonlóság a szanszkrit és a latin között! Lehet, hogy elképesztően hangzik, de végeredményben minden nyelvnek a szanszkrit az őse! Az angolnak is.

Szonja megpróbált ocsúdni a döbbenetből, és felidézni egyetemi tanulmányaiból legalább egyetlen latin szót. A szanszkritról csak annyi rémlett neki, hogy afféle sznob, felső kategóriás holtnyelv. Éppen ehhez a lakáshoz illett. De hogy pontosan India melyik korszakához kötődik, hogy mikor és miért halt ki, mi köze az angolhoz, erre nézve nem szolgálhatott pontos adatokkal. Szerencsére a kalapos férfi igen.

– Amit szanszkritül Pitarnak mondtak, a görögök több ezer kilométerre innen Paternek. Elméletileg, ugye, semmilyen kapcsolat nem lehetett közöttük.

Hát nem fantasztikus? És latinul szintén Pater, angolul pedig. .

Egyenesen Szonja szemébe nézett, reménykedve kivárt. Minthogy nem érkezett válasz, ugyanazzal a lendülettel folytatta:

– . .angolul Father. A szanszkrit Matar, görögül Mater, latinul..

– Latinul is Mater! – vágta rá Szonja.

– És angolul?

– Mother?

– Hát nem fantasztikus? – Adam minden porcikája diadalt sugárzott.

Szonja hirtelen úgy érezte, a világ sokkal logikusabb, mint azt valaha képzelte. A kalapos kiszúrta, hogy amikor a fehér lány mosolyog, az orra körül a trópusi naptól előjött szeplők ugrálni kezdenek. És még azután sem bírnak magukkal, hogy Szonja szeme újra komoly lesz.

– Te vagy a litván lány? – kérdezte.

– Majdnem. Magyar vagyok. Budapestről jöttem.

– Tényleg, még be sem mutattalak benneteket egymásnak! – kiáltott fel a háziasszony, és máris intézkedett. – Szonja, gyere! Az operatőröd.

Bemutatkozásként valamit motyogtak. A kalapos sietősen folytatta.

– Remek. Tudtad, hogy a szanszkrit Asva szó a litvánban is felbukkan?

Ugyancsak lovat jelent. Magyarul hogy mondják? Mindegy. Felőlem bármelyik nap kezdhetünk. Miről is készítesz anyagot?

Elővette az aktatáskáját, ami valójában egy mini laptoptáska volt, és Szonja felé fordította a monitort, hogy lássa a napi beosztását és a következő

forgatások tematikáját. Adam azt tanácsolta, minél hamarabb kezdjék el a munkát, mert minden képzeletet felülmúl a bürokrácia és kultúrsokk, ami itt egy újoncra vár. Különösen, ha nő az illető, fűzte hozzá.

– A nőket érintő hátrányos megkülönböztetéssel és előítéletekkel foglalkozom.

Igyekezett elővenni a legtárgyilagosabb mosolyát. Ottó, a főnöke mindig szépen bekajálta.

Másfelől viszont valóban fogalma sem volt róla, merre induljon. Egy előadás címét tudta csupán, Fat, Feminist and Free, ott találkozik majd a WOW szervezet (World Organization for Women) néhány tagjával. Sejtette, hogy bőven ellátják további címekkel és feladatokkal. De hogy a saját erejéből pontosan mire futja ebben a hajmeresztő országban, azt képtelen volt felmérni.

Nonita folyton a bátyját, Karant ajánlgatta kísérőnek, de a fiú a jelek szerint nem az a lelkiismeretes idegenvezető fajta volt. Már az első este elkallódott.

Adam, a bérelhető operatőr viszont lelkesnek és gyakorlatiasnak tűnt.

Ki gondolta volna, hogy ilyen. . kalapos lesz? Szonja kedvelte a kellemes külsejű megszállottakat.

– Oké. Beírtam a telefonomba a számodat.

És már ejtette is Karant, legdrágább indiai unokatestvérét, aki ma este még csak tiszteletét sem tette, felültette az összes élő és elhunyt rokont. (Kiknek szelleme azért ettől függetlenül óvja őt!)

A sötétkék pólós diák a Fat, Feminist and Free szórólapra meredt, miközben útba igazította. Szonja minden erőfeszítése ellenére inkább nyűgös turista volt, mint kövér, feminista és szabad. A szórólapot babonásan szorongatta a kezében. Adamet máris kihagyta a jóból, pedig aggódva és sietősen jött-ment mellette a délelőtti helyszíneken, ám a jó humorérzékkel és rengeteg háttéranyaggal megáldott Fat, Feminist and Free társaság nem kívánt a magyar televízióban szerepelni. Viszont vállalkoztak rá, hogy Szonját oknyomozói munkájában eligazítják. A kalapos félig árnyékolt arca megmerevedett a csalódottságtól. Már rendesen benne jártak a délutánban, mégis csak fél napidíjat kap, neki ez így nagyon nem éri meg. De nem volt mit tenni.

Buja növényzetű parkon haladtak át az indiai diákkal. Mindenhol sötét pálmalevelek terpeszkedtek, a terület inkább egy növényparkra emlékeztette, mint egyetemre. Az intézet volt a szociális érzékenység, a hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelem bájos, zöld szigete. Mr. Tata építette ezt is.

Őt már ismerjük, csak egy újabb bácsika Szonja indiai rokonságában. Kezdett közöttük felengedni.

A mellette lépkedő diák is rámosolygott, nagyon szélesen. Megkezdte a szokásos, fehér nőknek szóló köröket.

– Szép szemed van.

Ettől Szonja felpezsdült egy kicsit. De nem nagyon.

– Igen, szép.

Nem egészen ezt akarta válaszolni, ezért elpirult.

– A nők elleni erőszak a nagy előadóban van – jelentette a fiú -, a büfé után.

Némán ballagtak tovább.

Az egyik fa alatt rózsaszín turbános emberek ültek szabályos körben.

Szonja kérdő pillantást vetett önkéntes kísérőjére, de az nem fűzött a látványhoz kommentárt. A tekintete azt üzente: ez egy egyetem, nem rezervátum, ne kérdezősködj, ne csodálkozz! Szonja tekintete visszavágott: mit kísérgetsz, te kis dedós diák?

A dedós diák nem jól olvasott a gondolatokban, mert a büfé előtt lefékezett:

– Csak négykor kezdődik a kövér feministák előadása. Iszunk egy Thumbs-upot?

Nem akart fafejű külföldinek tűnni. Tisztában volt vele, mi mindent nyerhet, ha vegyül a helyiek között. Csakhogy változatlanul rettegett a gyanúsan maszatos poharaktól. Fő mumusa éppen a Thumbs-up, a cukros, piros címkés helyi kóla volt, amely minden irányból támadott.

– Ugyan már! Ne kéresd magad! Paying dutch?

A tetejébe a kis dedós olyan nőnek nézte, aki csak holland módra hajlandó fizetni. Nem hagyja, hogy meghívják.

– Igen, elvi kérdést csinálok abból, ki fizeti az üdítőt – mondta Szonja. – A tetejébe még spórolok is.. De beülök veled, ha akarod!

Kifaggatta a megszeppent fiút a suliról, aztán észrevétlenül átevezett a nők helyzetére. A kék pólós szívesen nyilatkozott, úgy találta, a mai lányok már éppen eléggé tudják, mit akarnak. És rengeteget piálnak. Borzongva mondta ezt, Szonja együttérzően hallgatta. Nagyon kedves fiú volt, és végtelenül hálás, hogy a családja taníttatja. Egy élet nem elég, csóválta a fejét szomorúan, hogy meghálálja ezt nekik.

Még jó, hogy nem hagytam fizetni, gondolta Szonja.

A büfé ablakán át kiszúrták, hogy színes szárikban szállingózni kezd a feministákra kíváncsi közönség. Egy kedves karpereces hölgy a bejáratnál integetett, rosszul írták ki a táblára, nem a nagy előadóteremben lesz, hanem a kicsiben. A kis előadóteremben műanyag székek és elegáns hölgyek fogadták.

Hindu hölgyek. Néhányan feministák, néhányan kövérek, mindannyian felszabadultak.

Mosolyok és metsző poénok repkedtek a kerek asztal felett. Viccet csináltak mindenből. Leginkább abból, hogy Szonja mennyire nem készült fel a beszélgetésre. Igazi glamour girl, összegezték a szemrehányás leghalványabb jele nélkül. Azért még lépéseket tett, hogy tájékozott újságíró benyomását keltse, próbálta fejből felidézni a szerkesztőségi gépére átküldött kutatások statisztikáit.

– Hmmmm. . a gyerekházasságok száma úgy tudom, csökken. .

– Nos, hát minden második huszonöt év alatti indiai lány még kiskorú, amikor kiházasítják.

A hölgy megmutatta a táblázatot, aztán a brosúrával legyezni kezdte magát. Új-Delhiből repült át, de mint azt később elárulta, nagyokat enni és vásárolni Bombayben lehet. Szonja máris megmagyarázhatatlan rokonszenvet táplált iránta.

– Hmmm. . Tehát melyek a legproblematikusabb kérdések?

A hölgyek felettébb udvariasan sorolták a lánymagzatok abortuszát, az otthon szülések kockázatát, a családon belüli erőszakot. Szonja erre felfigyelt.

– A családon belüli erőszak a szegény, iskolázatlan rétegeket érinti?

A Delhiből érkezett nőjogi aktivista hátravetette a fejét. Minden mondatát úgy kezdte, I am afraid. .

És úgy folytatta:

– . .inkább az iskolázottakat. A modern, képzett nő már nem engedelmeskedik vakon. Kérdez. És ez konfliktusokhoz vezet. A fizetését átadja a férjének, semmiféle kontrollja nincs a család pénzügyei felett.

Mindenre engedélyt kell kérnie, hogy elmehet-e hazulról, vehet-e ezt-azt. Aki engedélyt kér, az büntethető is. A férfiak nálunk ahhoz kötik a férfiasságot, hogy mennyire kontrollálják a családot. Csakhogy a szerepek kezdenek összekuszálódni. És a férfiak már nem tudják, hogyan viselkedjenek a nőkkel szemben.

Mindenki Szonja felé fordult. A fej fordításban kérdés rejlett.

– Magyarországon félmillió nő érintett, nagyjából minden ötödik. A nők elleni erőszakos bűncselekmények hatvan százalékát saját hozzátartozóik követik el. Válások, szakítások után a legveszélyeztetettebbek, rengeteg ilyen alanyom volt. A rendőrség még riasztások esetén sem avatkozik közbe, az ilyesmit a család belügyének tekintik. A közvélemény hajlamos áldozat típusnak elkönyvelni a bántalmazott nőket, holott néha egyszerűen nincs hova menniük vagy kevés az önálló jövedelmük. Rendszerint akkor lépnek, ha már a gyerekeik testi épsége is veszélyben forog. Meglepő módon a bántalmazottak között ugyanannyi az értelmiségi nő..

Ezt senki sem találta meglepőnek.

Az egyik nyugati módra öltözött asszony elmesélte, a legudvariasabb, legelbűvölőbb kollégájáról derült ki, veri a feleségét. Az asszony nem győzte kendőzni a nyomait. Minden második indiai nőt bántalmaznak otthon, csaknem a felét terhesség alatt is. Hiába védi őket számtalan törvény, a stigma miatt kevesen mernek a helyzetükön változtatni.

Egy nő virágos pamutruhában így szólt:

– A szexuális bűnözők hatvan százaléka nálunk diplomás férfi.

Két szociológus is ült az asztalnál, de egyik sem tudott a jelenségre magyarázatot adni. Újra és újra oda lyukadtak ki, hogy a probléma gyökere valahol a férfiasság és a nőiesség értelmezésében van. Erre a legjobb példa az Eve teasing.

Szonja hallott már az Eve teasingről?

Nyilvánvalóan hallott, nincs olyan nő a világon, aki ne hallott volna. Az eufemisztikus kifejezés az örök Évára utalt, aki, ugye, egy almával is megkísérthető. Nem csoda, ha a férfi hódítani próbál, ami a közvélemény szerint az ő részéről teljesen érthető, természetes reakció. A munkahelyi zaklatási ügyek többségét Eve teasingre hivatkozva ejtik. A felelősséget szinte mindig a nőre hárítják. Ki az a mazochista, aki ezek után panaszt tesz, és további megaláztatásnak teszi ki magát?

Szonja bólogatott, helyeselt.

Villámgyorsan átértékelte az utóbbi napokat, amelyeket rajongó férfipillantások kereszttüzében töltött.

Ez nem is volt olyan egyszerű. Minden egyes bombayi korzója során úgy érezte, mintha hájjal kenegetnék. Istennőként mászkált a jóindulatúan mosolygó, villanó szemű férfiak között. Sohasem fog ezeken a veszélyes játszmákon kiigazodni. Bizony kedvezőtlenül befolyásolta a „sisterhood”, a nővéri összetartás kilátásait, hogy a csábítás és a mézesmadzag-húzogatás ősi női ösztöne ott lüktetett a vérében. És a trópusi éghajlat cseppet sem csillapította.

Hatodik

– Teljesen nevetségessé teszel a családom előtt!

Nonita elővett egy cigarettát, csak azután fordult meg.

– Most meg mi a bűnöm?

– Félrevonultál a magyar nővel. Mintha egyedül a te vendéged lenne! Nem ezért csődültek ide az idős rokonaim, hogy folyton azt kérdezzék, hová tűnt a feleségem. Pocsék este volt!

Ranjit még három nappal később is magából kikelve puffogott, miközben dühödten bámult kifelé az ablakon. Nonita odament hozzá, és megpróbálta a vállára tenni a kezét, de a férje kíméletlenül ellökte. Tekintetét egy pillanatra az övébe mélyesztve jelezte, nem hagyja lekenyerezni magát. Nonita tudta, legjobb, ha hagyja dühöngeni.

– Milyen külön megbeszélnivalótok volt? Mi dolgotok van, ami nem tartozik a családunkra? Valami régi párizsi történet?

Felsóhajtott.

– Miről beszélsz?

– Te meg a híres külföldi barátaid. . azt hiszed, nem vettem észre? –

kérdezte felesége makacs profilját. – Mióta Párizsból hazajöttél, mintha. . még csak nem is veszekszel! Konokul hallgatsz. Azt ne hidd, hogy a család jó szemmel nézi a külföldi kiruccanásaidat.

Nonita tudta, semmit sem nyer vele, ha most ellenkezni, bizonygatni kezd.

Csak bámult kifele a buja kertbe. Nem szabad beszállnia ebbe a játszmába!

Mégis muszáj volt megjegyeznie:

– Már az is baj, hogy kevesebbet veszekszünk? Ebből is születik egy híres, Ranjit-féle összeesküvés-elmélet?

– Csak rögzítem a tényeket. Ezt a nőt Párizsban ismerted meg. Amint idejött, azonnal félrevonultatok. Az egész családomat megsértetted!

Hogyan magyarázhatná el, hogy éppen ezek az utazások adnak neki erőt, hogy otthoni, összepréselt életüket elviselje?

Bármit tesz is, Ranjit úgy élte meg, hogy lejáratja.

Nyíltan sohasem ellenezte ugyan a munkáját, anyósa is gyakran büszkélkedett az ismerőseinek, milyen ismert újságíró a menye. Miközben az egész család mélyen sértve érezte magát, hogy Ranjiton kívül másról is szól az élete.

– Válaszolj! – követelte a férje fagyos hangon, merev arccal. – Milyen sürgős megbeszélni valótok volt?

– A lakást mutattam meg neki, ne gyerekeskedj.

Még ha elfogadta is ezt a magyarázatot, Ranjitot csak nem nyugtatta meg, görcsös mosollyal megjegyezte.

– Negyven percen keresztül? Te tényleg azt képzeled, hogy ezt beveszem?

Nonita leült a krémszínű Ligne Roset kanapéra, és csendben megdörgölte a szemét. Tényleg, mit képzelt? Hisz neki nincs saját otthona! Minek mutogatja azt, ami nem az övé? Hiába született Mumbai egyik leggazdagabb családjába, a férje házában örökre befogadott vendég maradt. E felől a családtagok semmi kétséget nem hagytak. Ranjit unokatestvéreitől kezdve bárki nyugodtan besétálhatott hozzájuk, letelepedett az elegáns nappaliban, ő meg udvarias háziasszonyként vagy inkább cselédként azonnal ott termett, hogy kiszolgálja.

Mindenkinek szabad bejárása volt az otthonukba, csak neki kellett engedélyt kérnie rá, hogy valakinek megmutassa.

Szombat este is csaknem tulajdonosi büszkeséggel vezette körbe Szonját.

Indiában nem nézik jó szemmel az ilyesmit, hisz mindent csak átmenetileg birtoklunk, a jómódot, a lakást, a nevünket, a testünket. Semmi sem a miénk.

Különösen nem egy nőé. Csak a haragunk. Ranjit napok óta dédelgette a magáét, mire formát és ürügyet talált hozzá.

A hifitoronyból aznap este is Nora Jones kérdezte panaszosan: What Am I To You? A férje ki nem állhatta az amerikai előadókat. Nonita megszállottan gyűjtötte a külföldi cédéket. Bábu volt a férje családjának a kezében, és mint minden bábu, ő is szenvedett az őt rángató kezek közt. A legnehezebben mégis azt viselte, hogy állandóan szem előtt volt. Egészen fiatalon megtanulta, hogy minden mozdulatát megítélik, és hogy folyamatosan alkalmazkodnia kell. A nagycsaládban töltött évek kellő kommunikációs képzést jelentettek ahhoz, hogy közvetve közelítse meg a problémákat és ne szálljon nyíltan szembe a férjével.

Ranjit annyira, de annyira sebezhető volt! Egész életében vattába bugyolálta az anyai szeretet. .

– Igazad van – mondta a levegő után kapkodó férjének -, neveletlenség volt félrevonulni az idősebb rokonainkkal szemben. Csak azt akartam, hogy Szonja lássa, milyen egy modern indiai otthon. Meg akartam neki mutatni, hogy a mi családunkban milyen szépen találkozik a Kelet és a Nyugat. Teljesen lenyűgözte. .

Ranjit megenyhült.

– Anyámék lakásához mit szólt?

– Ami azt illeti, szerintem nagyobb hatással volt rá Roshni mama ízlése.

Odavan az indiai kultúráért.

A férje összeráncolta a szemöldökét, miközben alig észrevehető

elégedettség suhant át az arcán. Kiment a szobából, és Nonita úgy ítélte meg, a beszélgetés véget ért.

De az ajtóból Ranjit visszaszólt:

– Soha többé nem tűröm, hogy ilyen helyzetbe hozz a családom előtt!

Érted? Soha többé! Jobb lesz, ha kétszer is meggondolod, mielőtt megint különcködni támad kedved.

Igyekezett lépést tartani Adammel. Az operatőr tartása rendkívül egyenes volt, hatalmasakat lépett. Behozhatatlan előnyt jelentett számára, hogy a bokáját tartó, kényelmes, széles pántú Teva szandálban kerülgette a falusi utcák bőséges termését. Narancsmaradék, üres cigarettásdoboz, ásványvizes palack, megfeketedett banánhéj pár milliméterre Szonja francia módra pedikűrözött, egyre mocskosabb lábfejétől. A szellős, néhány vékony pántból álló saru az elefánt hátán pihenő szálloda tükrös gardróbszekrénye előtt ésszerű választásnak tűnt. Adam ugyan rákérdezett, nem akar-e zárt cipőt húzni, de csak egy Converse tornacipő volt nála, ami sehogy sem passzolt a könnyű nyári nadrághoz. Végül is ashramba, nem dzsungeltúrára készültek.

– Must have! – jelentette Adam, amikor habozni látszott. Ottó egyetlen tollvonással húzta át a tervezetben a spirituális részt, holott e nélkül elég nehéz lett volna elképzelni egy Indiáról szóló hatrészes sorozatot.

– Eddig még egyetlen forgatócsoport sem hagyta ki! – bizonygatta az operatőr árnyalatnyi sértettséggel a hangjában.

Szonja ráállt, hogy tegyenek egy kitérőt legbensőbb énjük felé. Noha komoly aggályai voltak azzal kapcsolatban, hogy a félnapos forgatási tarifa fejében milyen messzire jutnak.

A szálloda recepciósa elárasztotta őket prospektusokkal. A kérés nem érte váratlanul, az elefántháton pihenő vendégek közül meglepően sokan vágytak a lelki fejlődésüket szolgáló hosszabb-rövidebb zarándoklatra. Taxival a lobbitól két és fél óra. Superfast!

Ha több napra mennének, a csomagokat átviszi a portaszolgálat, csak mindegyik poggyászra rá kell tenni a vinyettát: ashram.

A két és fél órás taxiút valójában csaknem négy órán át tartott és egy örökkévalóságnak tűnt a folyamatosan tülkölő, rozoga autóban. Szonja elméjét máris lecsendesítette.

A taxiból kikászálódva, szédelegve vágtak neki a poros földútnak. A testét forrónak és súlyosnak érezte, ahogy a mozgóárusokat kerülgette. A portékát vagy asztalkára, vagy a nyakukban lógó lapra helyezték. Fűszeres gyümölcssalátát, betelt, gumipapucsot, sorsjegyet, bukósisakot, sőt mocskos szövetdarabra kiterítve bollywoodi filmcsillagok autogramjait is árulták.

Adam könnyű léptekkel szlalomozott közöttük, komplett felszerelésével a vállán. Amikor egy asszony dalolva fügét és kókuszdiót ajánlgatott nekik, hátravigyorgott:

– Just look at this! Fantastic, isn’t it?

A rázúduló napsugaraktól kábán bólintott.

Néhány kóbor kutya csapódott hozzájuk, tisztes távolból követték őket, cseppet sem agresszíven. Ha lassítottak, a falka is fékezett. Szonja kínosnak találta szóba hozni, mennyire retteg tőlük. Nem is volt más választása a kopár főúton, mint bátran haladni előre.

(Agyában újra és újra lepergette a kockákat, amelyeken az egyik girhes fenevad nekiugrik a vékony nadrágnak és aztán négy órán át tart az út a taxiban visszafelé, egy rémes kórházba.) Amúgy errefelé már nemigen jártak taxik, csak helybéliek. Rongyokba burkolt, éhes testüket görbítve vizsgálgatták az út szélén heverő készletet. Egy sáros újságért, vagy egy műanyag zacskóért mindenképpen megérte földig hajolni.

Az út mentén, színpompás szárikban, karpereces, szépen festett, befont varkocsú asszonyok követ törtek. Szonja háromszor is visszanézett, jól látja-e.

Pletykáltak, csörgették a karpereceiket és törték a követ.

Az emberi alkalmazkodóképesség végső határai láttán nyikkanni sem mert. Pedig érezte, minden feszültségét szélnek tudná ereszteni. Az egész falu, egész India anya felett felkavarná a port! Adamnek nyilvánvalóan gőze sem volt róla, merre tartanak. A pokol bekötő útján. Egyre jobban feszítette valami az operatőrrel kapcsolatban, olyan zavarodottságot érzett, hogy szinte alig látott. Talán az utálatos izzadságmáz miatt.

Amúgy a kalap az operatőr fején kezdett értelmet nyerni. A nyers augusztusi hőség egyik percről a másikra csapott át vaskos vízfüggönybe. A monszun vége felé jártak, vakító párás napokkal, hol megnyitott, hol elzárt égi zuhannyal. Adam keskeny, tiszta arca úgy festett a kalap alatt, mint egy bűztől, kosztól, forróságtól érintetlen sziget. Nem volt rózsaszínű, mint Szonja, az igaz. Szürkésbarna sem. Egészséges emberszíne volt. Szonja zöld szemét a vakító fénytől piros erek színezték.

Egyre nehezebb léptekkel járt.

Be-benézett a házakba, az emberek a padlón kuporogtak, előttük horpadt fémedények. A falu főutcáján torokkaparó bűz terjengett. Hogy lehet, hogy a férfi nem érzi? Gyűlölni kezdte ezt az optimista hátat, amely ott menetelt előtte. Apró darabokra szaggatta volna a Teva szandálját. Szíjat hasított volna belőle!

Érezte, ahogy az énje, a valódi énje, amit oly sokáig rejtegetett, hogy azt lehetett hinni, már nem is létezik, előjött lelkének egy távoli szegletéből és betöltötte elcsigázott testét. Amikor megpillantotta Adamet a szálloda halijában, minden porcikája uj ongani kezdett. És rátört valami bugyuta vigyorgás. Pedig a bérelhető operatőr örökös lelkesedése mégis inkább bosszantotta. Komolyan eltöprengett rajta, hogyan lesz képes vele napokon át együtt dolgozni.

Megpróbálta elhessegetni a bonyolult érzést, de az újra és újra visszakúszott hozzá. Zívemre összpontosított. Minden erejével koncentrált.

Lazításként Nonita férjére. Az ausztrál srácra, aki kikezdett vele az isztambuli reptéren. Barack Obamára.

Megható módon igyekezett.

Valami komoly baj lehet vele, nagyon nagy baj, ha egy vadidegen pasas, hosszúkat lépkedve képes maga után rángatni vadul kapálózó figyelmét.

Végig a falu főutcáján.

Úgy döntött, mesterségesen zsibbasztja a tudatát a hőséggel, a bűzzel és a kóbor kutyáktól való rettegéssel. Próbált elfeledkezni az operatőrről. Belesett az egyik udvarba, ahol turbános férfiak ültek körül egy műanyag székre tett hordozható tévékészüléket. Döbbenten ismert rá a fehér köpenyes Ross dokira. Úgy festett a fekete-fehér képernyőn, mint egy hetvenes évekbeli csehszlovák film főorvosa.

De mégiscsak kapocsnak tűnt az elvesztett civilizációval.

– Nem kérdezzük meg, messze van-e még? – szólt Adam után reménykedve.

Megálltak, hogy kifúj ák magukat. Az operatőr úgy határozott, végre megkérdezi, hol a pokolba rejtegetik az ashramot. A turbánosok bőbeszédűen hódoltak a nyugati zarándokok előtt, akik lebegni szeretnének és ilyen irányú törekvéseikkel eltartják az egész falut.

A piac felé irányították őket.

– Lam, Ran, Shala! Legyen veletek öröm és békesség. .

Szonjáék zihálva, sípoló tüdővel felkapaszkodtak a nyüzsgő piachoz.

Citromsárga, narancs, bíbor és rózsaszín szárik és turbánok kerengtek körülöttük. Ahogy levegő után kapkodtak, beszippantották a nincstelenség és az utcán sült ételek illatát.

– Ashram?

Egy férfi fején vaslemezzel, óvatosan, hogy a kis főzőn lobogó tűz és az azon fortyogó kanna meg ne billenjen, maga elé intett.

– Remélem, nem vásároltatok a falu piacán? – kérdezte az ashram bejáratánál egy rasztafrizurás, hirtelenszőke hippi minden bevezetés nélkül.

A fogadóember. A nyugati turisták azért is kedvelték ezeket az elvonulásokat, mert pár hétre megregulázták őket. A meditációs gyakorlatok közt szevára, önkéntes munkára osztottak be mindenkit. Váltott műszakokban, napi néhány órában takarítói munkát, zöldségaprítást, konyhai, szervezői vagy kerti munkát bíztak rájuk, amitől a nyaralók máris emelkedettebb lelkiállapotba kerültek. A fegyelmezett, egyszerű élet minden civilizációs lelki nyavalya hatásos ellenszere.

Szonját lázba hozták a régi hagyományokat modern pszichológiával összevető könyvek, odáig volt, ha egy-egy ilyen a horgára akadt. Egyre több akadt.

Minden mindennel egybevágott!

A keletiek szerint a boldog élet, a belső béke a tudat módszeres edzésével érhető el, amit a nyugati tudomány csak igazolni tudott. Plaszticitásnak nevezték az agynak azt a képességét, amellyel ki tudja cserélni a negatív beidegződéseit pozitívra, és a rossz szokásaitól szenvedő embert belső

átalakulásra sarkallja. Egy ősi, tibeti könyvben ugyanezt úgy írták le, hogy aki ismeri a tanításokat, tudja, pokol és mennyország sehol másutt nem létezik, csak a lelkünkben. Az ember megszabadul a poklától, ha a lelkéből kiirtja.

Az ashramokban más vallási közösségektől eltérően nem osztályozták különféle erkölcsi ítéletek alapján a haragot, az irigységet, a féltékenységet, a hiúságot vagy a többi emberi gyarlóságot (a nyugati terapeuták úgy mondták, szomorú, bocsánatkérő hangsúllyal: káros tudati állapotot).

Számukra csupán egyetlen szempont számított: hogy az adott érzelem végső soron boldogsághoz vezet-e. Határozottan felszabadító megközelítés volt, mint amikor a víz alatt kapálózó ember felett egyszerre szétválik a tenger, és levegőhöz jut.

Zívem szerint valódi, spirituális ashramba bejutni gyakorlatilag lehetetlenség. Leginkább hindi elvonulókat vagy hosszú évek óta Mesterektől tanuló nyugatiakat fogadtak. Gondosan eldugott helyeken. Nem létezett olyan utazási iroda, amelyik rájuk bukkant volna. A Beatles óta ugyanis feltartóztathatatlanul beindultak a turista-ashram turnusok, amelyek nem kevés hasonlóságot mutattak a krétai és korfui tömött charterjáratokkal.

Az ashramok arcait, a gurukat országszerte óriásplakátok hirdették.

– Mi csak keresztülvágtunk a piacon! – fordult Adam a hippi fogadóember felé, aki továbbra is nyugtalanul méregette őket.

– Ne vásároljatok a kinti kereskedőktől, akármilyen erőszakosak. Az egekig verik az árakat. Gondoljatok a helyiekre! Vásároljatok az ashram bevásárlóközpontjában.

Adam megnyugtatta, hogy egyáltalán nem állt szándékukban vásárolni, beköltözni sem akarnak, csupán körbenézni. Megmutatták a forgatási engedélyt. A fogadóhippi, aki Luxemburgban píárral foglalkozott, ettől egészen felvillanyozódott.

Mindjárt rá is beszélte őket, hogy vegyenek 600 rúpiáért egy panjabit meg egy kendőt, hogy jobban belesimuljanak, ahogy ő mondta: a lelki kórház vendégei közé. A hirtelenszőke hippi főnöki magabiztossággal vezette őket körbe. Éppen 2700-an töltődtek az ashramban, imádkoztak a meditációs barlangokban, végezték a szevát, az első napsugarakkal keltek és az utolsókkal tértek nyugovóra. Az ashram kapuja reggel hattól este kilencig volt nyitva, aki kapuzárásig nem ért vissza, a falu valamelyik moteljében volt kénytelen szobát bérelni, és mélyen megbánta ezt a kihágást. A rasztafrizurás fogadóember ugyancsak Teva szandálban előttük tüsténkedett.

– Spiritualitással telített világba cseppentetek! Érzitek? Megcsapott benneteket?

Szonja hallgatott, figyelt és nézelődött. Az út pora után lélegzetelállító volt a gyönyörű park látványa. Vegetáriánus büfék, pékségek előtt vezetett el az útjuk, vezetőjük felhívta a figyelmüket, hogy itt minden környezetbarát és újrahasznosított. A mosógépes mosást mosódióval oldják meg, a fertőtlenítést cukorból és vízből hetekig érlelt mikrobakultúrával, a fájdalomcsillapítást himalájai kristálysóval. Bárhová néztek, ott fityegett az angol nyelvű címke: utántölthető, komposztálható.

Megnézték az auditóriumokat, ahol szent szövegeket tanulmányozott átszellemült arccal a kis párnákon gubbasztó sokadalom. Órákon át, makacsul dolgoztak azon, hogy lecsillapítsák ide-oda ugrándozó majomelméjüket.

Bekukkantottak a takaros, zuhanyzós kunyhókba is, amelyekben kettesével aludtak a nyugati zarándokok. Puritán kis hajlékok, vetett ágy, az ashram bevásárlóközpontjában vásárolt egyenágynemű, a sarokban a láncra vert poggyász az Indiában elmaradhatatlan számzáras lakattal.

– Ha többen laknak egy szobában, e téren nem kell egymáshoz alkalmazkodni. . – magyarázta a luxemburgi zarándok.

A lelki kórház lakói Szonja minden előzetes aggálya ellenére szívesen álltak a mikrofonja elé, és részletesen beavatták minden belső folyamatukba.

Hogy hogyan szembesültek vélt vagy valós sérelmeikkel, a felszín alatt húzódó negatív tulajdonságaikkal, sőt azzal is, hogy lelki tisztulásuk olykor fizikai formában is megnyilvánult néhány napos hasmenés formájában.

Nagyon éber és őszinte volt mindenki az ashramban.

Éberségre azért is szükség volt, mert a guru a világot járta, és aktuális tartózkodási helyéről, csak a „Hol jár Babu?” menüpont alatt lehetett tájékozódni. Néha a semmiből az auditóriumban termett. Peches volt, aki csupán néhány napos intenzív megtisztulásra fizetett be, könnyen lecsúszhatott róla.

Amint az ashramból kiléptek, szakadni kezdett az eső.

A sikátorok egészen felpuhultak, a kóbor kutyák eltűntek, és Szonja angol záporokra tervezett Marks & Spencer összecsukható ernyője pillanatokon belül kifordult, akár egy kesztyű.

Ahogy rákanyarodtak a főútra, biciklizők karikáztak el mellettük, egyik kezükkel a kormányt fogták, másik kezükkel tarka, stabil, indiai esernyőket tartottak. Mintha cirkuszi akrobaták lennének.

– Persze, jelen kell lenni.. a jelen pillanatot megélni.. – dünnyögte Adam mögött. – Ha fel vagy dobva, eszedbe sem jut mást megélni, nem igaz? De olyankor a „most”-ban maradni, amikor a legjobban kellene, amikor éppen szar minden. .

Az operatőr ledobta a szerelését, bevárta Szonját, megfogta a vállát és a szakadó esőben forgatni kezdte a tengelye körül. Elszánt, széles mozdulatokkal. Mint egy ringlispílt. Mint aki megőrült. Most mindjárt jön egy just look at this! Egy fantastic. .

– A monszun nagyon erotikus. A jelen pillanat. Érzed? Maga az élet. .

A sűrű vízfüggönyben az örökösen változó, lüktető, forgó, kattogó tér és idő egybefolyt. Szonja szédült, időtlen és végtelen lett. Elfelejtett koncentrálni.

Jó érzés volt.

Hargitai Zoltán ugyanolyan szenvedéllyel tanulmányozta a világ jelenségeit, amilyennel a drogos narkózik, a zabálós eszik, a játékos játszik. Rendszerint a világnak az a szelete érdekelte, amely belefért egy mikroszkóp látómezejébe.

Ám megragadta például a figyelmét Szonja átkötős kardigánja a vékony top felett. A légkör rétegződésére emlékeztette. Szemet szúrt neki, ahogy egy száraz kifejezés az arcán hirtelen ellágyul.

A barátnőjéről többet tudott, mint sejtette. Ez az új belső tudás elég valószerűtlennek tűnt, mivel Hargitai Zoltán általában józanul ítélte meg az életet, amely körülötte folyt. Nemcsak a légkör tűrőképességével volt tisztában, hanem az emberekével is. Környezetében a férfiak és a nők az állandóság és a látszat fenntartása érdekében szinte bármihez alkalmazkodtak.

Ez újra és újra ámulatba ejtette.

Kutató elméjének legárulkodóbb jele mégiscsak az volt, hogy feltette a helyes kérdéseket. Enikőéknél ült a nappaliban, a bakancsát kint hagyta az előszobafogas alatt és úgy döntött, azonnal belevág a közepébe.

Érkezése előtt Enikő és Attila éppen azon töprengett, menjenek-e ki a Tescóba, vagy mégis mi legyen. Ott terpeszkedett előttük a hétvége. Aztán Szonja pasija megjelent a kaputelefon előtt, és három rövidet csengetett. Pár pillanatig megmerevedve álltak egymással szemben, aztán Attila megnyomta a kapucsengőt. Betessékelte Hargitait, üljenek csak le a tűz köré.

És a nappali közepén terpeszkedő házimozirendszerre mutatott.

– Hát mi újság? – kérdezte Enikő gyanakodva, miután az ülőgarnitúrára telepedtek, és a dohányzóasztalra poháralátétek kerültek.

Hargitai Zoltán nézte a sortot, férfiinget viselő izmos, nyúlánk nőt, a hátul szorosan összefogott szőke hajat, a mélyen ülő, metsző kék szemeket. Éppen ellentéte a madárcsontú, tágra nyílt szemű Szonjának. Mégis volt valami rokon vonás kettejük közt. Lehetnének akár testvérek. Enikő mindent tudott a lányról, és most itt ült vele szemben.

– Szóval. Ez az esküvő izé. . ellenesség. . Szonjánál, mennyire őszinte?

A házaspár összenézett.

– Mire készülsz?

– Éppen arra – felelte kurtán.

– Mire?

– Gondolom, esküvőre. Persze minden felhajtás nélkül..

Attila azonnal közbevágott.

– . .Ó, ó, ó. Szonja esetében azt nehéz megúszni.

De Hargitai Zoltán nem ment bele a játékba. Erre a gúnyos mondatra számtalan nyakatekert magyarázatot lehetett volna találni, rá lehetett volna aggatni egypár pompás komplexust. Zívem tudott Szonja lefújt esküvőiről, ahogy Enikőék házasságáról, a balkézről született ikerpárról, a külön töltött évekről, aztán legújabb mintaházaspár korszakukról is.

Tudott és kalkulált minden részlettel.

A környezetében élő embereket figyelve rájött, tulajdonképpen mindegyikük életét megmérgezi valami szerintük szégyenteljes dolognak a rejtegetése. Bonyolult titkokat, furcsa elméleteket gyártottak, miközben egyfolytában a lelepleződéstől tartottak. Ismerősei szinte kivétel nélkül irreális és indokolt félelmek különös homályában bolyongtak, amit környezetük érdekes módon mindig be tudott azonosítani. Még ha sokszor nem is tudták néven nevezni. De ráéreztek. Ez a barátok fantasztikus hatalma!

– Attila, nehogy már lebeszéld szegényt. .

És Enikő sugárzó arccal fordult felé:

– Nahát, annyira örülök! Végre Szonjával kapcsolatban is megnyugodhatunk.

Attila nem akart nyíltan vitába szállni, végül is a pasast alig ismerte, kétszer voltak moziban, egyszer kerti sütésen.

– Helyes lány, nem azt mondom, de még ő is elismeri, hogy nem éppen feleségtípus.

– Elismeri? Mit értesz ez alatt? – nézett Hargitai a kanapé karfáján ülő

férfire.

– Figyelj, én őszinte leszek. Ha nem volna a barátunk, azt mondanám, Szonja az a klasszikus.. szeretőnek való csaj.

– Ezt meg honnan veszed? – kérdezte Enikő, és újragyűrte a több mérettel nagyobb ing uj ait. De a férje tovább erősködött.

– Jó, akkor szerinted miért nem ment férjhez?

– Ez nem olyan egyszerű. . Jó, talán. . kicsit idealista.. Tudod, én néha irigylem!

Valójában éppen az ellenkezőjét gondolta. Attila nem is figyelt rá, pillantása a kanapén ülő mozdulatlan Hargitaira esett, és keserűen elmosolyodott.

– Viszont ha valamire rákattan, teljesen a megszállottja lesz. Na, ez például férfias vonás. Igen, igen, kimondottan férfias.

– Mi van? – kapta fel a fejét Enikő, miközben ki-be kapcsolgatta az öngyújtóját.

Hármukra feszült csend telepedett.

– Esküszöm, ő a legnagyobb macsó, akivel valaha találkoztam. És elég régóta ismerem! Egy macsó cicikkel..

Enikő kifújta a füstöt, és a zsúfolt családi konyha felé vágott a szemével.

Sokévi sérelmét megpróbálta egy mondatba sűríteni:

– Hát persze. Körülugrálni egy családot. . szerinted az nőies.

– Nem ezt mondtam.

– Tudod, vannak, akik ennél azért többet várnak. . – Hargitaihoz fordult –

Nem zavar a füst?

Attila nem hagyta magát.

– Mi van ennél több? Nem állítom. ., de mégiscsak összehoztunk két gyereket!

– Nem sok dolgod volt velük. .

Hargitai Zoltán figyelmesen hallgatott. Nyilvánvaló volt, hogy felesleges további kérdésekkel ostromolni ezt a kettőst.

Megpróbált a lényegre szorítkozni.

– Tényleg ennyire nem hisz a házasságban?

– Végül is négyszer majdnem megpróbálta..

Attila a távkapcsoló gombjait nyomogatta, és már csak magának hajtogatta.

– Korunk nője. Elvált szülők, karrier. .

– Mondd, téged ez miért zaklat fel ennyire? Ha hallanád magad!

Valósággal fuldoklasz. – Enikő szabadkozva Hargitaira mosolygott. – Ami azt illeti, mi sem vagyunk éppen a házasság reklámja..

A férj egy vállrándítással elintézte a választ, és felállt a kanapé karfájáról.

Ők legalább mindenen túl voltak, amibe Szonja bele sem kezdett. Mióta a gyerekek nagyobbak lettek, újra kellett értékelniük a kapcsolatukat. Mi az, ami összetartja őket. És mi az, ami nem. A munka érdemi részét Enikő végezte.

Amikor kiderült, hogy a férje teherbe ejtette a könyvelőjüket, ráadásul mindjárt ikreket vártak, beadta a válókeresetet. Mégsem váltak el.

Ezt egyesek megalkuvásnak tekintették. Mások fényes győzelemnek. Enikő

felváltva osztotta mindkét nézetet.

Hetedik

– Nehéz meggyőzni az embereket a jóról.. – szólt Adam nagyokat hunyorogva.

Ahelyett, hogy Bombay utcáit rótták volna, egy gondosan árnyékolt napozóteraszon döglöttek. A korlát és a bőrrel szegélyezett dohánybarna napellenző közötti résen kifliformában tárult fel előttük az óceán. Az NBC

bérelte a kis garzont és a hozzá tartozó hatalmas teraszt a méregdrága csaupáti parton.

A nyugágyakon heverésztek abban a zsibbadt állapotban, amikor az embernek megered a nyelve. Szonja úgy töltötte ki a csendet élete eseményeivel, ahogy a nyitva felejtett csap tölti meg a kádat. Kíváncsi volt a sokat látott és könnyen lelkesedő Adam véleményére. Beszámolt neki eddigi élete élesebb kanyarjairól, Gáborról, Zívemről, Kristófról, és most kimerülten bámulta a párában úszó öblöt.

Ahhoz sem volt ereje, hogy a tekintetét Adamre fordítsa. Igen, tényleg nem volt egyszerű rávenni, hogy egy napot csak úgy legyenek. Ezen a gyönyörű

teraszon! Pedig Adam szerint ez az indiai életérzés lényege, és Szonja már amúgy is hetek óta űzött és fáradt volt. Nem tudta, Adam a szerelmi történeteire, vagy a semmittevésre célzott-e, de nagyon jól mondta, az ember legnagyobb ellensége önmaga.

– Úgy beszélsz, mint egy buddhista. Buddhista vagy?

– Én? Ez Ashoka híres mondása.

Még mielőtt Szonja kettőt pislogott volna, a híres lábgomba-uralkodóról is kiderült, hogy. . fantasztikus.

Utazás előtt Zívem is órákon át mesélt a szangvinikus fickóról, aki önmagát legyűrve felnőtt a feladathoz, a dharmájához, és végül ennek a csodálatos, erőszakmentes kultúrának a megalapozója lett. India anya erre az egótlan szellemiségre egy egész birodalmat épített. Igaz, idővel meg is roggyant, de ahogy fordult a történelem kereke, íme, újra csak itt tartott, a világhatalommá válás küszöbén. Minden hozzáértő, Zívem és Adam szerint is, így volt.

Noha az elegáns tengerparton terjengő bűz a kedvező hírt nemigen tudta alátámasztani.

– Hindusztán illata.. – sóhajtott az operatőr a leeresztett pillái mögött.

Hosszú kezét átemelte Szonja karfájára, a forró válla mellé. Szonja is szerette megérinteni az embereket, férfiakat, nőket, gyerekeket. Futólag ért hozzájuk, tudni akarta, mit üzen a bőrük, az élő, lüktető testük, miközben hozzájuk beszélt. Azt is érzékelte, ha valakit feszélyez a testi kontaktus; olyankor ügyelt, nehogy megragadja a karját. Adam esetében hatványozottan koncentrált, nehogy nyúlkáljon. Indiában amúgy is elképzelhetetlen volt, hogy egy férfi és egy nő nyilvános helyen egymáshoz érjen. Még ha munkatársak, akkor sem.

Adam visszahúzta, majd újra átlendítette a karját a köztük lévő karfán.

– Ezt figyeld!

Nézte az orra alá dugott zacskót.

– Mi ez?

– Soma. Kinyitja a tudatot.

– Az jó.

– Ősi civilizációk méregtelenítő itala. Kipróbálod?

Közelebb hajolt, hogy alaposabban szemügyre vegye. Ősi civilizációk. .

sok-sok év felhalmozódott mérge. . ez a lökött operatőr. . a fülledt terasz a ponyvák alatt. . és a kifli formájú Arab-tenger. .

– Már így is túl jól vagyok.

– Ne viccelj, a Védákban is szerepelt. Van egy kis cannabis-tartalma, de semmi bajod nem lesz tőle. A szavamat adom.

Belement egy kóstolásba. Maga is meghökkent. Sűrű főzetként itták a somát, erős gyógyteaíze volt.

Szonja lehunyta a szemét, és várt.

Szinte érezte, ahogy a pórusain keresztül távozik minden mérge.

Vidám órák következtek. Fetrengve röhögős, konzerveken dobolós, slaggal locsolós. Adam bonyolult mozdulatokat végzett a hosszú lábával, részeg volt a hőségtől és a főzettől. Szonját belülről rázta a nevetés. Találomra felhívtak valakit Adam mobilján, és ő is nagyon, nagyon vicceseket mondott. Vízipók hangon. (Világhírű magyar rajzfilmpók). Annyira nevettek, hogy nem tudtak kiegyenesedni.

A helyzet komikumát tovább fokozta, hogy Adam egyre komolyabb arccal magyarázott a Védákról meg az ájurvédás orvoslásról. Az Ájurvéda alapelveit annak idején rímekbe szedték, hogy könnyebb legyen megjegyezni. Máig mondogatják.

Így terjed a gyógyító vers. Szájról szájra.

Szonjának úgy rémlett, hogy elmosolyodik szájával a férfi száján.

A kifli alakú tenger is mosolygott.

Összefont lábbal, összefont kézzel ébredtek a kis garzon széles franciaágyán, egymáshoz bújva a sötét szobában. Nem tudták, nappal van-e vagy éjszaka, a zsaluk tökéletesen elszigetelték őket a külvilágtól.

A férfi szemében a sűrű homályban is a lelkesedés tüze égett.

– Hi – mondta egészen közelről.

– Hi.

Adam közelebb húzta. Szonja, miközben fejét egy csákánnyal hasogatták, ezen még jobban elcsodálkozott.

– Hát nem volt egyszerű téged meggyőzni a jóról..

Megdermedt. Gyors ellenőrzést tartott az érzékszervei felett. Emlékezteti-e valami különös nesz vagy illat az elmúlt éjszakára? Érzi-e magán az idegen tenyér érintését? Vagy (hoppá) ruhadarabot?

Óvatosan lesiklott a tekintete, aztán vissza a mellette fekvő testre. Még hosszabbnak tűnt így vízszintesen. Tetőtől talpig felöltözve feküdtek. Nem is lehetett másképp. De vajon miért egymást átölelve?

Az operatőr egyre csak suttogott.

– Tudod, pár órája a teraszon, amikor a pasasokról kérdezgettél.. na mindegy. . adsz majd nekem beceneveket?

– De Adam. . Te most miről beszélsz?

Egyszerre nyúltak a villanykapcsoló után, ki-ki a maga oldalán. Szonja egész teste lángolt. Meghalhatnék most azonnal? – esdekelt magában, miközben körülnézett a rendetlen szobában. Csak az ébredés pecsételi meg azt, ami az éj el történik. Az éles fény előhívja és kimerevíti az éjszaka mozgóképeit, kirajzolódnak a kontúrok. De most elmosódott maradt minden.

Adam hanyatt feküdt az ágyon, szélesre tárt karokkal, és a plafont tanulmányozta. Szonja nem szólt, gondolkodni próbált.

Az lehetetlenség, hogy ne emlékezne rá, ha egy idegen férfiéval találkozik a szája, a bőre, az inai, a lehelete, a húsa! Ebben egészen biztos volt. Nem történt semmi. Besomáztak.

Na, de hogy kerülhetett Adamhez ennyire közel?

És főleg mit lehetne tenni ellene?

– Halló, Nonita?

– Én vagyok.

– Figyelj, van egy kis probléma.

– Szonja? Alig ismertem meg a hangod.

– Beülünk valahová?

Nem vágta rá, hogy persze, üljenek.

– Most? Mi van? Nem vált be a hasfogó? Kiraboltak?

– Okos tanácsra volna szükségem.

Kicsit elhúzódott a csend a vonal végén.

– Tudtad, hogy kilenc óra rágózással 100 kalóriát égetsz?

– Nem. Nem tudtam.

– Most olvasom. . Százhúsz kalória, ha egy szuszra végigénekled a Grease-t. Elejétől a végéig, az egész musicalt.

– Oké. Egy óra múlva a Super Sevenben?

– Ne haragudj, nem fog menni.

– Nem? De hát. . most nem érsz rá?

– Nincs kedved gyorsan elmondani?

– Inkább nem rabolom az idődet. .

– Felugrasz holnap este?

– Ranjit otthon lesz?

– Gondolom.

– Figyelj, csapjunk inkább egy görbe estét!

Újabb csend.

– Az a helyzet, hogy Ranjit kicsit besokallt az estéinktől..

– Nem kell feltétlenül este mennünk!

– Nem is az. . tudod, milyenek a férfiak. Szonja, én férjes asszony vagyok!

– Persze, de csak egyszer voltunk. . rajtad kívül alig van ismerősöm Bombayben!

– Gyere föl holnap! Kimegyünk a konyhába. Majd azt mondom, meg akarlak tanítani chapnit sütni.

Szonja ráhagyta. Süssenek chapnit, a pokolba a Super Sevennel!

Habár nem egészen így képzelte, a telefonbeszélgetés kétségkívül elterelte egy időre a figyelmét fokozódó rossz érzéséről, amit nem volt nehéz bűntudatként azonosítani. Igen, Nonita új arcát mutatta. Egészen új arcát.

Mintha nem is ezzel a nővel bőgött volna Párizsban.

Visszakanyarodott a rossz érzéshez, nem mazochizmusból, hanem mert megtanították neki, hogy az érzés nem csupán érzet, amitől jó, vagy rosszkedvre derül az ember. Hasznos információ! Valami történik, ami sürgős stratégiát igényel. Az önsajnálat fontos dolog, csakis teljes odaadással lehet művelni. Érezni kell benne az erőt!

Ült a frissen vetett ágy szélén. Alig mert mozdulni, olyan sértetlen volt minden. A szállodában, amelyet két elefánt tartott, láthatatlan kezek hajtogatták a hálóingét. Az egyik csücske össze volt csippentve, mintha pukedlizne. A feltornyozott párnákon apró csokoládét is hagytak. A Tádzs Mahal képével.

A világ egyik pillanatról a másikra váltogatta az arcát, milliónyi vágy, késztetés, okos terv nyomogatta a kapcsolót. Szonja minden erejével azon volt, nehogy kilógjon az újra és újra felállított díszletekből. Soha nem hallott a Somáról, igaz, tíz nappal korábban Adamről sem. Még csak tíz napja dolgoztak együtt. . Stop! Hogyan dolgozhatnak ezek után együtt?

Ő nem fog szerződést szegni! Zívemmel soha. Bérelhető operatőr helyett bármikor lehet másikat bérelni. De hol? És mit mond neki? Hiszen ő kezdte!

Nem is kell neki mondani semmit. Akkor jó. Döbbenet, hogy ez a hálóing pukedlizik!

Vagy nem ő kezdte?

Amikor néhány évvel ezelőtt biztonságos szerkesztői kuckójából ki kellett lépnie a nyilvánosság elé, az első adások után teljesen begörcsölt. Utálta a hirtelen ráirányult figyelmet, a kamerát, mindent azonnal hajlandó lett volna feladni, csakhogy valahogy megússza a hajcihőt. Ottó, a fafejű főnöke, akiben minden jó tulajdonság megvolt: sikeres, törtető, nőcsábász és mohó, kurta mondatokban megmondta, mi a teendő: Én nem szoktam tévedni. Te maradsz a kamera előtt. Nem szöksz meg, megszokod!

Akkor adták mellé Lámpaláznét, a multicégek kedvelt coacherét, aki egykori személyzetisként még idejében váltott a jóval kurrensebb és számlaadó vállalkozóként is űzhető szakágra. Óbudai paneljében fogadta, és miközben Szonja biztonsági zónájának határait feszegette, egy alacsony puffon pihentethette ödémától feldagadt, gyöngyházfényű körömlakkal ékesített lábait.

– Úgy, úgy – bólogatott mindjárt az első alkalommal -, érvelj és harcolj csak a korlátaidért! Garantáltan bevonzod az összes felvázolt, rémséges következményt.

Lámpalázné szerint kívül csak az jelenik meg, amit az ember belül, a tudatalattija jóváhagyásával megidézett. A lefülelhetetlen vágyaival. Ha tényleg akarunk valamit, csak el kell képzelni, hogy megtörténik, a gépezet már be is indult!

Legerősebb vágyainkat azonban, amelyeket a legnehezebb féken tartani, lelkünk mélyebb rétegeibe száműzzük, ne is legyenek szem előtt! Aztán a legváratlanabb pillanatban föltolakodnak, rakoncátlankodni és zsarnokoskodni kezdenek.

Szétvernek mindent, amit csak érnek.

Lámpalázné szerint ilyen szépen idézi meg magának az ember a véletlenül becsapódó és (százkilencvenhárom centis) korlátként elé tornyosuló eseményeket. De mit lehetett tenni? Stratégiája Szonjának egyáltalán nem volt.

Felhívta a szobaszervizt és kért a csicsergő női hangtól egy százszázalékosan természetes fagylaltot, amit a reggeli rendelések hátlapján hirdettek. A szálloda specialitása, biokehely, adalékanyag-mentes. Bekapcsolta a tévét, az Okosabb vagy, mint egy ötödikes? indiai változata ment. Nem gondolkodott, csak kanalazott. Kiürült az elméje. Ez kezdetnek nem volt rossz.

Visszahívta a szobaszervizt, és megkérdezte a csicsergő nőtől, hogy a biokehely tartalmaz-e tejet. Ezt a színei alapján nehéz volt megállapítani.

Zívem mindenfajta tejterméktől, salátafélétől, még a csapvizes fogmosástól is határozottan eltiltotta. Igaz, azt is mondta, az ember nyugodtan bízzon meg a saját testében.

Szonja úgy gondolta, ebben tévedett.

Zseniális ötlete támadt. Véget vetve az egyre kínosabb helyzetnek, hogy Adam zsinórban hívja, ő meg kinyomja, dobott egy sms-t, hogy lepjék meg együtt Nonitát a munkahelyén. (Az Okosabb vagy, mint egy ötödikes? ösztönző hatására okosabb lett, mint a lány a magyar népmesében. Ment is meg nem is, találkoztak, meg nem is. . Nincs sértődés.)

Alighogy hozzáért a küldés gombhoz, Adam azonnal bejelentkezett. Kicsit hallgattak. „No problem” ígérte aztán az indo-brit udvariasság szellemében.

Természetesen elkíséri a Hindi TV-be. Szonja szívéről mázsás kövek gördültek le. Az irodaház hivatalos nyüzsgésétől az erotikus ködfelhő nyilvánvalóan kipukkad, és örökre eltűnik a légkondicionáló rendszer szűrőjében.

Ahogy beléptek a Hindi Tv tiszta üveg palotájába, szembe találták magukat a híres logóval, amelyen a földgömb a napszak szerint változtatja a színét. Most éppen narancssárga volt, odakinn sütött a nap. Miközben az eső is esett.

Valamit nagyon tudhattak ennél a társaságnál, mert a dolgozók augusztus közepén is benépesítették az épületet. A kábeltévék országában máig komoly presztízst jelentett egy állást megcsípni itt, ahol egy órára csak nyolc perc reklámidő jutott. Az Ernst & Young legfrissebb jelentésében a Hindi TV piaci értékét több mint egymilliárd rúpiára taksálták. És ez meg is látszott a környezeten.

Szonja végre egy letisztult bolygóra lépett a négysávos, tülkölős, forró káoszból. Minden olyan ismerős volt! A krómnikkel beengedő kapuk. A tágas halion zakóban, bermudában és tangapapucsban átcaplató alak. A műsorvezetőknél is mutatósabb, egyelőre talonban tartott szerkesztőlányok, hónuk alatt az elmaradhatatlan adásmenettel. A „vendég” kitűzővel lézengő

látogatók, akik eltévesztették a liftet.

Ők is kaptak kitűzőt, mégis bennfentes léptekkel vágtak át az előcsarnokon. Szonja a szeme sarkából Adamre sandított. Tisztes távolból figyelte. A fiú kialvatlanságtól vörös szeme ellenére határtalan magabiztosságot sugárzott. Az a fajta férfi volt, aki mindenféle környezetbe belesimul, és azonnal elfogadtatja magát az idegenekkel. A globális értelmiség elit kasztjába tartozott, sokat kérdezett, mindig mosolygott, a kreativitásban hitt, fütyült az anyagiakra.

A hiúság volt az Achilles-sarka.

Kezdte felismerni azokat a férfiakat, akiknek a titokzatossága mögött egy erős anya határtalan követelményeket támasztó szeretete lapult. Megesküdött volna rá, hogy Adam anyja is kemény dió. Azt a fiú is megerősítette, hogy indiai nő nyugati férfival ritkán köt házasságot. Ez olyan fokú önállóságot feltételezett, amely egy indiai lányt még mostanság, negyven évvel később sem igen jellemzett. Mert azt sugallta, hogy a lány elvette szüleitől a lehetőséget, hogy gyermekük számára a megfelelő házastársat kiválasszák, tapasztalatra és a bölcsességre alapozva, és nem az önfejű és konok szenvedélyre.

Adam még a teraszon elmesélte, hogy az apja, Steve, Keralában pillantotta meg az anyját, egy csoportos turistaút fakultatív programján a hatvanas években. A fiatal indiai táncosnő virágos fejdíszével, hatalmas szemeivel, ütemesen csörgő karpereceivel és nadrágszoknyás jelmezében úgy festett, mintha egy mongol miniatűrről lépett volna közéjük. Boszorkányos kézmozdulatai teljesen elbűvölték az angol csoportot. Legalább száz kört írt le a csuklójával, és a liverpooli Steve úgy találta, még soha életében nem látott ilyen törékeny teremtést. A kathak táncosnők azonban olyanok, mint a balerinák, a kecses külső mögött az úszónők szívóssága, kemény fizikai munkája rejlik. A kathaktanonc lánykák hatéves koruktól készítik fel izomzatukat a légies előadástechnikára. Vasakarattal, aszkéta életmóddal, ami lelkük hajlékonyságát éppen az ellenkező irányba edzi.

A mindennel megküzdő mama ott volt a nyúlánk és simulékony Adam mosolyában, és integetett Szonjának: Te hány kört írsz le a csuklóddal?

Vigyázz! Nagyon vigyázz!

– Á, á. Szóval kíváncsiak vagytok a híres indiai oknyomozó riporternő

munkájára?

Nonita gunyorosan, csillogó szemmel nézett rájuk, és Szonja hirtelen elbizonytalanodott, mi van, ha nem is örül a váratlan látogatásnak. A Hindi Tv hivatalos arca tengerészkék karcsúsított blézert, alatta csíkos Chanel pólót és szűk, sötétkék farmert viselt. Fényesen leomló hajzuhatagát fekete-fehér Chanel pánt tartotta. A sminkje volt a legszebb rajta, a pirosító gyönyörűen hangsúlyozta járomcsontját a púderes hatású alapozón.

Be kell szereznem egy ilyen alapozót, határozta el Szonja, akinek sohasem volt szüksége púderre, de itt egyfolytában fénylett az arca. Hirtelen megkívánt egy ilyen sminket, és fizikai fájdalmat érzett, mert a haját a meleg miatt szorosan összetekerve tartotta a csat a tarkóján. Napok óta lígő-lógó, alakot takaró göncökben járt, a helybeli kulturális szokások iránt érzett mélységes tiszteletből. Ha ebben a pillanatban valaki azt javasolja, gáncsolja el Nonitát, és erőszakkal vegye el tőle a karcsúsított, tengerészkék blézerét, pusztán csak a terv gyakorlati kivitelezésének lehetősége gondolkodtatja el. Szonja elidőzött ennél az ötletnél, alaposan a mélyére nézett, és arra a következtetésre jutott, nem Adam miatt pattant ki a fejéből. A kulturális kapcsolatok miatt. Mert kedvező benyomást szeretne tenni a Hindi tévésekre.

– Isten hozott benneteket a televíziózás aranykorában!

Aranyszínű napsugár szűrődött be az üvegfalakon keresztül, a nyüzsgő

folyosókon alig tudtak Nonita sarkában maradni. Büszkén lengette irattartóját, mint az idegenvezetők az esernyőiket. És közben tanári stílusban magyarázott.

– Nektek biztos olyan az egész, mintha visszafelé utaznátok az időben.

Képzeljétek azt, hogy a XIX. század végi Amerikában jártok, amikor a média elkezdett bekeményíteni! Dolgoztam a Hearstnél Amerikában. Tudjátok, mi volt a hőskorban a jelmondatuk? Minden ember csirkefogó, és pénzért meg lehet vásárolni!

A színes szárik forgataga után Szonja szemének kimondottan jólesett azoknak a nyugati módra egyhangú öltözéke, akik elhaladtak mellettük a folyosón. A média és Hearst hőskoráról nagyon keveset tudott. Adam azonnal felemelte az uj át, kinyitotta a száját, de Nonita nem hagyta kibontakozni.

Céltudatosan kopogott a végtelen folyosón, és csak dőlt belőle a szó.

– Na. Nálunk pontosan ez megy. A legutóbbi terrortámadásokról is közreadtuk a terroristák videóüzenetét. Kórházak, éttermek, szállodák voltak a célpontok, 200 ember meghalt. Több száz sebesült. De mi leadtuk. Exkluzív anyagként. Örült botrány lett belőle. Nekem erről mindig az amerikai professzorom jut eszembe. Tudjátok, mi volt a sajtó történetének mindmáig legdurvább sztorija?

Végre lefékezett egy iroda előtt, és mágneskártyáját odatartotta a leolvasó elé. A jókora teremben egy baseballsapkás fiú ücsörgött elárvultan, és feléjük biccentett. Nonita odalépett az egyik íróasztalhoz, átnézte a napi postát, szétterítette a lapokat, miközben zavartalanul magyarázott:

– A bostoni földrengés az Examiner címlapján. Hearst az 1889-es újévi számra valami bombasztorit akart, de nem volt semmi raktáron. Kiadott tehát egy tizennégy oldalas mellékletet kamuképekkel. A szalagcímek szerint Boston teljesen elpusztult. És az emberek, akik abban a városban ébredtek reggel, ahol meg se mozdult a föld, pánikba estek és menekülni kezdtek. .

A baseballsapkás felnézett a MacBookjából, és elvigyorodott.

– Abból nem lehet baj, ha Cosmopolitant olvastok. .

De Nonita nem hagyta magát kizökkenteni.

– Százhúsz évvel később, még mindig így működik a sajtó! Vagy nem ezt csináljuk? Srácok, ő Mahesh.

– Hi, Mahesh! – mondták kórusban.

– A rakhi testvérem.

A baseballsapkás szemüveges fiú halványan elmosolyodott és felmutatta a csuklóját. Vékony selyemszalag díszítette. Büszkén tette hozzá, hogy Nonitától kapta, a rakhi nővérétől.

Ha egy lány Raksha Bandhan ünnepén ilyen szalagot köt egy fiú csuklójára, az azt jelenti, hogy a védelme alatt áll. Rendesen testvérek ajándékozzák egymásnak, de újabban divat fiú-lány barátok közt is, főleg Észak-Indiában. Mahesh csupán pár hónapja költözött Bombaybe, de mióta az eszét tudta, ide vágyott. Valamilyen rejtélyes okból a showbusinessben akart dolgozni, noha inkább szemlélődő, magának való fid volt. Azonnal védés dacszövetséget kötött a szomszédos íróasztalnál dolgozó Nonitával. Bárki adoptálhat egy fiútestvért Indiában, itt a nők tökélyre fejlesztették a segítségkérés tudományát. Ez az, amit a nyugati lányok már szinte teljesen elfelejtettek.

Nonita és Mahesh hosszan telefonálgattak, hogy bejuttassák őket a hatos stúdióba egy sitcom forgatásra, de nem kaptak rá engedélyt.

– Egy rakás papírt ki kell hozzá tölteni – sóhajtott lemondóan.

Adam megértően bólogatott, hogy el tudja képzelni, de miközben kifelé tartottak, odasúgta Szonjának, hogy szerinte meg inkább egy rakás pénzt kellene a gyártásvezetők zsebébe csúsztatni.

– Majd legközelebb – mondta hangosan.

Ahogy elhagyták az épületet, orrba vágta őket a monszuneső utáni meleg, mintha egy falba ütköztek volna. A páratartalom miatt Szonja folyamatosan úgy érezte, minden egyes levegővétel extra erőfeszítésébe kerül. Egészen megszédült. Lehajtotta a fejét, megdörzsölte a szemét.

– Rosszul vagy? Le akarsz ülni?

– Leülni? Hova?

Adam egy kő pihenőpad felé mutatott, a szemközti park szélén. Szonja intett, hogy nem érdemes átvágni a forgalmon, de a fiú már meg is indult.

Nyűgösen követte. Errefelé mindenki úgy vetette magát a forgalomba, mintha a süllyedő Titanicon szeretnék elérni az utolsó szabad mentőcsónakot. Egész teste megfeszült, még a lábuj aival is kapaszkodott a szandáljába, nehogy elsodorják. Valahogy átvergődtek a túlsó partra, és kimerülten lerogytak a padra. Nem sokáig maradtak kettesben.

– Just look at this!

Egy tehén telepedett melléjük. Egy szent szarvasmarha. Békés, parkban ücsörgős ábrázattal, szabályszerűen a hátsójára csüccsenve. Mint egy cirkuszi elefánt. Szonja minden figyelmét a szegény pára kiálló gerincére összpontosította.

Hogyan lehetséges ez? Megpróbált elhelyezkedni a látott pózban, teljesen kihagyva a számításból, hogy nem négylábú. Ez India.

Arra gondolt, ezt a pillanatot sohasem felejti el.

Körülöttük pára gomolygott, és a szürkés-narancsos fényben kirajzolódott a valószerűtlen szarvasmarha-sziluett. Meg akarta kérni Adamet, hogy kapja le a mobillal, amíg a tehén ki nem jön a vasárnap délutáni hangulatból. Ám mielőtt megszólalhatott volna éles, sziszegő hangot hallatott.

– Ezt nem hiszem el.. A francba! Nem lehet igaz!

A szandálja pántja magától lepattant a lábáról. A jobb. Óvatosan megemelte a lábát, a szandál maradt a porban és ejtőzött, mint a tehén a másik oldalon. Szonja agya lázasan kereste a megoldást. Mezítláb a parkban? Olyan sűrű és intenzív koszélmény érte az elmúlt napokban, hogy úgy érezte, ha csak egyszer is India földjére kell tennie a meztelen lábfejét, menten belepusztul.

Adam arcáról nem tűnt el a derűlátás.

– Fogok egy autóriksát!

Az autóriksa jó. Távoli célnak tűnt ugyan, de mégis látta magát, amint meztelen lábfejét a szandáloson nyugtatva suhannak át a városon. Adam csatába indult egy autóriksáért, és némi hadonászást és ordibálást követően győztesként tért vissza. A motor és az autó ugyancsak szürreális sziluettű

hibridje előállt. Úgy húsz méterre a padtól, a járdaszegélynél.

És akkor bekövetkezett az elkerülhetetlen.

Adam felemelte, nyögdécselt és imbolyogva elindultak az autóriksa irányába. Szonja udvarias mosollyal próbált nem jelentőséget tulajdonítani az esetnek. Nem mertek egymásra nézni. A tehén viszont megemelte a fejét, mint aki nem jól lát. Aztán magából kikelve elbődült. Először Szonja teste kezdett rázkódni. (Pedig ettől csak nehezebb lett). Aztán Adamből is kirobbant a mélyről jövő, mindent elsöprő, hisztérikus röhögés. A nyitott, idétlen kis járműben sem tudták abbahagyni. Görcsbe rándult arcizmokkal, könnyes szemmel figyelték a kétoldalt elsuhanó metropolist.

– Te vagy az én rakhi testvérem – fuldokolt Szonja, az oldalát fogva.

– Igen – vigyorgott Adam pár milliméterre az arcától. – A védelmem alatt állsz!

Nyolcadik

Adam mellett üldögélt a nyugágyon, a Marine Drive legdrágább teraszán, és elég hülyén érezte magát. A szíve hatalmasakat dobbant. Képtelenség, hogy a fiú ne hallja. Lehajolt, hogy sokadszorra ellenőrizze a leukoplaszttal megerősített szandálpántot.

– Tudtad, hogy két gödröcske van a medencéd felett?

Tudta, de nem szólt.

Adam végigsimított a gerincén. Téves kéz. Belecsókolt a tarkójába, a feltűzött haja alá. Téves száj.

– Gyere! – súgta. Téves hívás.

Szonja tüdeje leállt. Oxigénhiányos helyzetekben az agy lázas munkába kezd, és képeket gyárt. Látta például, amint Adam felé mozdul. Nem volt az övénél puhább és engedékenyebb test az egész csaupáti parton. Belenézett Adam szemébe, és saját elborult tekintetét látta benne. Merthogy az ő sorsának kulcsa otthon volt Zívemnél, aki gondosan magánál hordta a zsebében. És ettől a colos fiú hirtelen isteni szépségre tett szert. Nagyon, nagyon tetszett neki az egész férfi. Gyönyörködött. Nem egy arcot vagy testet talált szépnek, hanem az egész univerzumot, szőröstől-bőröstől, ami Adam volt. A borzongató lehetőséget, hogy ez az univerzum találkozhatna az övével.

Elképzelte, hogy ölelésük kiszakítja őket az időből, elképzelte, hogy törvények felett állnak, hogy olyan dimenziókba kerülnek, ahol senki és semmi nem számít. És attól csak jobban összetartoznak, hogy ilyen önző magasságokba merészkedtek. Amire nincs is szó.

Mindez villámgyorsan lefutott Szonja agyában. A teste azonban lassan tápászkodott fel.

Nem akart menni, de maradni sem szeretett volna.

Erőt merített Adam kitisztuló tekintetéből. Nincs sértődés! Rámosolygott.

Visszajött egy barátkozós, kollegiális mosoly.

Ha ők ketten mosolyogtak, az komoly veszélyt jelzett.

Nem a soma tartalmaz izgatószert, hiába is kapaszkodott Szonja napokig az ötletbe. Hanem a szájuk, amikor elhúzódik a halántékuk irányába.

Megjelent előtte a tehén a padon, ahogy az ott hagyottak sóvárgásával néz utánuk, nézi az autóriksákat és a messzeséget. Semmi kétség, gondolta Szonja, miközben kisétált az ajtón, a tehén szent állat.

Kénytelen volt lefékezni a Leopold Café előtt, mert éles kurjantásokkal dabbawalák állták útját. A hosszú, keskeny tálcákat fejükön egyensúlyozó alakok házi kosztot szállítottak a külvárosokból a belvárosi hivatalokba. Kis, rozsdamentes ételhordó edények sorakoztak kétméteres fatálcáikon, rajtuk irodaházak színes kódjai. Szonja ezt már a Viktória Station mellett kiszúrta, ahol a szállítmányt átadta egyik műszak a másiknak. Sajátos jelrendszerrel rögzítették, melyik ételest hova kell szállítani. A dabbawalák kasztjában ugyanis nem tanultak olvasni. Állítólag egy egész falu élt ebédszállításból, tiffin dabbawaláknak hívták őket, a kissé ódivatú angol szó könnyű ebédet, elemózsiát jelent. (Hogy milyen a verbális időutazás, arra az indiai írók, akik munkanyelvként használják az archaikus, veretes indiai angolt, már régen megtanították világszerte az olvasóikat.)

A britek gyomra nem bírta a dél-indiai fűszeres konyhát, viszont utazgatással sem akarták vesztegetni az időt az ebédszünetben. Inkább behozatták az irodába a hazait. Mostanra már sok indiai is megengedhette magának ezt a luxust, több mint kétszázezer ebédet szállítottak ki a dabbawalák naponta a városban. Az „indoor” személyzet vigyázó szemei mellett indult az ételes Ranjit irodájába és Nonita szerkesztőségébe is. A család esküdött rá, hogy ez a tizennégymilliós metropolis legprofibb vállalkozása, mindössze havi öt dollárba került és százhúsz év alatt még egyetlen hazai ebéd sem kötött ki a járdán.

A dabbawaláknak kiváló volt az egyensúlyérzékük.

Hogy ő maga hogyan nyeri vissza az egyensúlyát, arra nézve Szonja lázas terveket szőtt. Ácsorgott az utcán, és Adamre gondolt. Annyit gondolt rá, hogy tulajdonképpen már maga is Adammé változott. Körbenézett, látja-e valaki, kit cipel magával.

A dabbawalák elvitorláztak, és ő tovább töprengett és mosolygott és apró, de fontos részletekkel egészítette ki Adam portréját.

Amikor elhaladt a mindig zsúfolt kávézó mellett, a Leopold téglalap alakú órája éppen háromnegyed hatot mutatott. Úgy döntött, fog egy autóriksát, nehogy egy újabb kilengéssel bajba sodorja Nonitát. Noha Indiában a pontosság már-már tapintatlanságnak számított, Ranjitnál sohasem lehetett tudni. Nem akart megbízhatatlan nyugati nőnek látszani. Amikor, gondolta Szonja keserűen, megbízható nyugati nő vagyok!

Úgy iramodott neki a sűrű forgalomban, mintha puskából lőtték volna ki.

Az autóriksások azonban nem akartak a siethetnékjéről tudomást venni.

Amikor végre az egyikük elcsípte ingerült hadonászását, szia, cica! mosollyal visszaintett.

A semmiből egy sárga-zöld taxi fékezett le mellette, és egy turbános angyal kiszólt, hogy szálljon be. Mmm. . trendi taxi, légkondicionált autó, öblös, süppedős ülések! A turbános eldicsekedett, jó okkal nem sárga-fekete, mint a lepukkant többi, mert ő már egy évvel korábban áttért a CNG-re! Szonja bólogatott, ezt rögtön látni, azért is szállt be.

Taxióra viszont nem volt az autóban, amitől pánikba esett. Az ismerős környék láttán újra megnyugodott. És valóban, pár perccel később már széles mosollyal tárta ki az ajtót Nonitáék portása. Amikor meghallotta, hogy a turbános tíz dollárt kér, ugyancsak udvarias mosollyal elküldte a fenébe. A sofőr szitkozódott és szentségeit és forgatta a szemeit, hogy ezért tényleg nem érdemes fejleszteni meg beruházni, CNG-vel járni és ügyelni a környezetre.

Ha a külföldiek, akik mégiscsak ezen a bolygón élnek, ennyire sem becsülik!

Majd küldött egy fohászt az égieknek (minthogy három lánya is volt, akiknek a házasodási kilátásai Szonja zsugorisága miatt látványosan romlottak).

Végül hatvan rúpiában kiegyeztek.

Az emeleti ajtóban barátnője anyósa fogadta. Nonita a háta mögött állt, és könnyedén felnevetett.

– Meglepetés! Mamiji meglepetést tervezett neked!

Szonja csak állt. Megint itt az egész família! Mivel a nevetés nem volt ragadós, az idős asszony, úgy érezte, magyarázattal tartozik.

– A közelgő házasságodra kérünk áldást a panditól, hogy boldog és termékeny legyen.

Az első dolog, amire Nonita felhívta Szonja figyelmét, hogy eszébe ne jusson egyedülálló nőként lézengeni Indiában. Az egyedülállókat, legyenek férfiak vagy nők, errefelé nagyobb szánalommal kezelték, mint az árvákat, vagy az utcán porban kolduló, végtag nélküli embereket. Azonnal mindenki összefogott, és igyekeztek megmenteni őket. Ha esetleg az egyedülálló tiltakozni próbált, még nagyobb szánalommal tekintettek rá. Nyilvánvalóan mangli az illető, vagy a szüleivel nem stimmel valami, hisz elhanyagolták gyermeküket, nem biztosították a jövőjét. Az egyszerűség kedvéért Szonja mondja csak mindenkinek azt, hogy menyasszony. És főleg soha ne árulja el, hány éves! Erre viszonylag gyorsan ráállt. (Habár barátnője aggodalmát túlzónak vélte.)

Nonita családjában Szonja mindenkit azzal kecsegtetett, hogy hamarosan nagy nap köszönt be az életében! Futó ismerőseinek (a szobalánynak például, aki a törülközőket cserélte) az öt napra tervezett ceremóniát is részletezte.

Idegeneknek pedig, akiktől az utcán felvilágosítást kért, azt is elárulta, hogy nászúton van, de a férje a szállodában ragadt. Bélbaktérium, tette hozzá pironkodva.

– Babaji ma este konzultál veled! – csettintett nyelvével a nagycsalád női feje.

Nonita anyósának ánizs-és vizeletszaga volt. Megnyúlt fülcimpáján súlyos briliánsok függtek. A hóna alatt, ahol szárija találkozott a szűk csólival, megremegtek a hurkácskák, mintha mentegetőznének.

Szonja alig tudta leplezni a csalódását.

Arra számított, hogy – mióta Indiában van tulajdonképpen először – végre kibeszélhetik magukat Nonitával. Ahogy Párizsban.

Égető szükségét érezte, hogy vele konzultáljon a család asztrológusa helyett. Ezért taxizott át a városon. Úgy érezte, az indiai nők helyzete előtt az ő

mindenkori helyzetét szükséges tisztázni. Mióta Lámpalázné levette róla a kezét, Szonja újabb és újabb tanúkat keresett, akik jóváhagyják, jegyzőkönyvbe veszik életének fontosabb eseményeit.

Ő már erre képtelen volt, egyszerűen ki volt fáradva önmagától.

Nonita anyósának vastag, csücsörítő, rúzsos szája azt üzente: „Semmi sem rajtad múlik, majd mi szépen elrendezünk mindent.”

Szonja mindeközben arra gondolt, képtelenség egy ilyen nagy családot elviselni. Nem lehet bírni ezzel a harsány túlerővel. Véleménye szerint pontosan annyi intelligens nagycsalád létezett, ahány intelligens nemzet.

Nem értette, hogy nem tébolyodik meg közöttük Nonita?

A hozzá tartozó férfiak családját Szonja valahogy elfogadta. Gábor családjáért kifejezetten rajongott, velük szívesen össze is költözött volna, kár, hogy Gáborral képtelenek voltak hosszabb távon megmaradni egy fedél alatt.

Tán meg kellett volna cserélni.. lakhatott volna a családjával, és járhatott volna Gáborhoz vasárnaponként ebédre!

Az a hatalmi szerkezet, amely Nonitáéknál fogadta, és ahol fiatalasszonyként nyilvánvalóan a ranglétra aljára kerülne, elborzasztotta. A magánélet szentségét egyáltalán nem ismerték. A gyerekek még iskoláskorukban is a szülők ágyában aludtak, az anyós bármikor betoppanhatott a menyhez, ha a hegyekbe mentek az összes unokatestvér pakolta a hátizsákját, és ha a házasok összekaptak, a sógornők egy emelettel lej ebb összenéztek:

– Sajnos, az istenek úgy döntöttek, zavart keltenek testvérünk házasságában.

Szonja mindezt szadista kínzásként fogta fel.

Az emberek az utcán egészen közel léptek hozzá, az arcán érezte a leheletüket. Az éttermekben odaültek az asztalához, akkor is, ha volt másutt szabad hely. Nonita családtagjai egyre csak ételeket erőltettek belé. Valósággal bekerítették a tálaikkal. Kirángatták a teraszra, hogy hűsöljön. Párnát nyomtak a háta mögé. Suttogva érdeklődtek, menstruál-e, mert ez esetben hagyja el a konyhát.

A kezébe nyomták a telefont, hogy hívja fel Zívemet, és kórusban mondták:

– Hello, Bombay is calling. .

És mindenki szívből nevetett.

Szonja arra gondolt, Nonita biztos minden este türelmesen megvárja, amíg felmehet a lépcsőn, és a saját gondolataival foglalkozhat végre. Aztán az jutott az eszébe, hogy ez a fajta türelem végső soron az élet számos területén jól jöhet.

– Menjünk, húgom – tessékelte be Ranjit a folyosóról -, először eszünk valamit, aztán bemutatunk Karol bábának.

Szonjának eszébe jutott, hogy az előzetes tervek szerint most bezárkózva dumálnának a XXI. századi konyhában (Scavolini fényes krém-króm modell) és puffasztott rizsből, tamarindszószból meg még néhány rejtélyes összetevőből, amelynek a nevét angolul sem ismerte, bhélpurit főznének.

– Próbáld csak ki Karol bábát! – javasolta Nonita is. – Ranjit mindössze hét napos volt, amikor a horoszkópját elkészítette.

A család nagy tudású bábájija letelepedett az asztalhoz, és jobb kezét készenlétben tartva fordult a vendéggel együtt érkező tálak felé. Karol bábá szinte állandóan úton volt, idejét teljesen felemésztették a különböző

ashramokat érintő turnéi. Nagy hajtásban élő szent ember volt. Ám Nonita családját még egyszer sem hagyta cserben, tisztánlátása sok jövőt elrendezett már. Mindenfélét megmondott, amit csak tudni akartak.

Kicsit meditált, aztán megválaszolta a kérdéseket.

– Hurry, hurry – bólintott feléjük, cseppnyi türelmetlenséggel a hangjában.

Szonja mérsékelt lelkesedéssel igyekezett.

Karol bábá fehér kurtát viselt, mentaszínű turbánnal, felfelé pödört bajszot, sűrű szakállt. Óvatosan mozgatta a szemgolyóját, mintha nehezére esne.

Valahányszor felé tolták az ízelítőknek szánt kósimbír tálakat, felsóhajtott:

– Nővérem, túlon-túl nagy szíved van!

És hatalmas kézfejével a fél tálat felmarkolta.

Szonja gondolatai összevissza vágtáztak, Zívemről a feldúlt csaupáti parti franciaágyra, a parkban üldögélő tehénre, a fejükön ételeket egyensúlyozó dabbawalákra. India teljesen összezavarta. Segélykérő pillantásokat lövellt Nonita felé, aki nem nézett rá, a csuklóján lévő karperecekkel babrált.

– Szonja sohasem szól egy szót sem! – lelkendezett Mrs. Murthy, és nem minden célzás nélkül a menyére pillantott. – Remek feleség lesz!

Hirtelen számtalan bizonyítékot találtak Szonja romlatlan természetére.

Nincs benne mohóság, bőre a fehérnél is fehérebb. Hasonló hátterű, iskolázottságú, erős jellemű férfivel köti össze az életét, ezzel is erősítve egy távoli, európai család presztízsét.

Ezen a drámai ponton Karol bábá úgy érezte, elég, és szent kijelentés hagyta el szent ajkát.

– Kettesben akarok tanácskozni a vendégetekkel.

Szonja még elhallgatta volna a szempontokat, amelyek csak az imént vetődtek fel, és máris új megvilágításba helyezték az életét. A szakállas embertől viszont tartott. Ösztönösen ráérzett, mit várnak tőle és a földre szegezte a tekintetét. Tényleg született indiai feleség. Magában viszont konokul hajtogatta: „Bábá egy szélhámos. Csak egy szélhámos, akit megfigyelek. Majd jót röhögünk rajta Zívemmel”.

Karol bábá mélyet szippantott, ahogy elhaladtak a roskadásig pakolt tálalóasztal mellett, mint aki még utoljára be akar tankolni a vacsora illataival.

Közben cseppet sem szenteskedő, normális hangon rámordult Szonjára.

– Hurry, hurry!

A család lélegzet-visszafojtva figyelte, ahogy elhagyják a szobát. Kezük megtorpant a tálak és szájak között félúton, a levegőben. Karol bábá elterpeszkedett egy bőrfotelben és felvette a megvilágosodás állapotával járó kicsit szomorkás mosolyát. Születése napját, óráját kérdezgette Szonjától, szája némán mozgott, szorzott, összeadott. Lehunyta a szemét, kérte, hogy betűzze újra a nevét, de Zívemről egyáltalán nem faggatózott. Szonja rá is kérdezett, nincs-e szükség a férfi adataira.

– He?

– A vőlegény betűzött nevére. .

Sértettség sétált át Karol bábá arcán. A nyugati nő okoskodik, miközben ő

verejtékezve meditál és hamarosan titokzatos bejelentést tesz.

– Mi a kérdés? – nézett fel hirtelen.

– Valami gond van velem? – és megadóan sóhajtott. – Mangli vagyok?

Szonja nem hitte el, hogy az ő szájából jönnek elő ezek a szavak. De előjöttek, ott maradtak a bőrfotel körül, és Karol bábá homloka még jobban gyöngyözni kezdett.

– Nem tipikus mangli-horoszkóp. . éppen hogy nem. . Téged, lányom üldöz a. . – legyintett -, amitől kétségbeesetten menekülnél, azt folyamatosan újrateremted.

– Na és? Mi a megoldás? – kérdezte és álmában sem gondolta, hogy Karol bábá előáll eggyel.

– Nincs megoldás – billent félre a turbán. – A saját illúzióiért mindenki maga felel.

Nehéz volt eldönteni, hogy bárhol, bármikor előkapható lózungokat vagy az életét megváltoztató kinyilatkoztatást hall. Már-már beérte volna a zen-megfejtéssel, a megoldatlan dolgok megoldásával, amikor a bábá váratlanul suttogni kezdett.

– A káprázataid rabja vagy. . Mind így vagyunk, a valóságot átszínezzük, az életet véget nem érő csodás álomnak reméljük. Aztán meghalunk, és folytatnunk kell onnan, ahol abbahagytuk. Néha több tucat életen át – újra lehunyta a szemét. – Téged egy régi érzés.. az érzés illúziója fogva tart.

Sajnálom, hogy ezt kell mondanom. Lányom, te a mayában kerengsz!

Szonja dadogni kezdett:

– Én nem. . Én ugyan nem. . Vagy igen?

– Tudod, mit jelent a maya?

Intett, hogy nem tudja.

– A ma azt jelenti szanszkritul, hogy: nem. A ya azt jelenti: az.

– Nem az?

– Nem az!

Megsimogatta a szakállát, jelezve, hogy a konzultáció véget ért. Szonja nem mozdult.

Karol bábá rásandított.

– Akarod látni a sorsodat? Nem azt, amit annak képzelsz! Azt, ami valóban a tied. Amit meg kellene élned. Önámítás nélkül. Kész vagy úgy nézni?

– Én igen! A párom az én. . létezik ilyen? Tudja.. lélektárs?

– A sorsodban benne volt. Igen. Nagy áldás ez, nagy szerencse.

Találkoztatok. Elvégezte a dolgát, megtört, kinyitott. Örülj neki! Menj tovább.

Vissza se nézz. Hurry, hurry!

– Na de hát. . És a mostani párom?

Karol bábá szuszogva tápászkodott a fotelből. Szonja megragadta a karját:

– Betűzzem a nevét?

Nem érkezett válasz.

– Akarja tudni, mibe keveredtem?

A mentaszínű turbán biccentett. El tudja képzelni. Csakhogy emiatt nem fogja lekésni a desszertet.

– Nahát! Itt is vannak! Ilyen gyorsan?

Szonja feldúltan meredt a tojásból, melaszból és kókusztejből készült süteményre. A dobostortára emlékeztette.

– Kóstoljátok meg! – biztatta az egész társaságot Mrs. Murthy. – A beninca Karol bábá kedvence!

A szent ember újra lehunyta a szemét, pontosan úgy, ahogy imént a bőrfotelben, szájához emelte a réteges süteményt és a szakálla ütemesen mozogni kezdett.

Az asztalnál ülők némán figyelték.

– Na és? – törte meg Ranjit a csendet. – Mindent sikerült tisztázni?

Szonja nem tudta kitalálni, mit mondjon. Mindig elakadt a szava, valahányszor a sors működése szóba került. Mert arról úgy tartják, el kell fogadni, bármit hozzon is, minél gyorsabban elfogadjuk, annál kisebb a fájdalom. Csakhogy ő alapvetően lassan belerázódós típus volt.

Karol bábá teljes figyelmét a benincának szentelte, így a rokonság merész találgatásokba kezdett.

– A májusi esküvők a legjobbak! A szerencsés csillagok akkor vannak emelkedő ágban.

– Igen, igen, de addig még kilenc hónap van hátra, minek annyit várni?

Most fiatalok, nem igaz?

Egyedül a nagynéni, aki az idők kezdete óta özvegységben élt, figyelte Szonját összepréselt szájjal. Szórakozottan azon tűnődött, mi lehet a jellegzetes vonás a rózsaszínű arcon. Az embereket a könnyebb megjegyezhetőség és a régi beidegződései miatt kasztokba rendezte. A boldog menyasszonyok és a kilencéves korukban özvegységre jutottak kasztjára. Az eszes és az esztelen szerelemben élők kasztjára. A megbékélt és a férjükre allergiások kasztjára. A feleségükhöz folyton hozzáérők és a feleségüket éppen csak elviselők kasztjára.

Igaz, ezek között a kasztok között volt némi átjárás, sőt kifejezetten nagy volt a jövés-menés. Az elmúlt évtizedek alatt épp elégszer megtapasztalta, hogy sem a szeretet, sem a gyűlölködés nem állandó. Összehúzott szemöldökkel meredt Szonjára.

– Nahát – mondta végül.

– Nahát – csapta össze a kezét Nonita is. – Nézzétek! Adam és Karan!

A vendégek egytől egyig a fiúk köré sereglettek, összecsókolóztak, majd újra helyet foglaltak a hatalmas étkezőasztalnál. Szonja ez alatt úgy tett, mintha teljességgel lekötné a beninca mázas, szirupos rétegeinek tanulmányozása.

A már kialakult ülésrend szerint Adamet leültették a magyar lány jobbjára.

Szonja tüntetően balra fordította a fejét. Nonita istenített bátyját alaposan megnézte magának. A fehér krikettpóló valósággal foszforeszkált a bőrén.

Ragyogó mosoly, széles orr, hullámos haj, az a fajta tehetős fiatal férfi, aki bajnok az élet minden területén.

Karan félénkségnek vette Szonja magába roskadt szótlanságát. Minél jobban hallgatott, annál emeltebb hangon próbálta szórakoztatni. Enyhe bosszúsággal, hogy a lány nem reagál, a társasághoz fordult.

– Holnaptól Szonja a főnök. Oda megyek, ahová magyar húgom parancsolja. Az összes feminista kocsmát végigjárjuk!

Csakhogy a magyar húg még ettől sem akart ellágyulni.

– Fantastic! De mi már az egész hetet leszerveztük.

Szonja kérdően fordult jobbra.

– Nyilván – felelte Karan lakonikusan -, és merre indultok?

– A Tata intézetbe – sorolta Adam -, a Bombay Newshoz.. Ki tudja?

Bollywoodba..

Ranjit alig leplezett diadalérzettel felhorkant.

– Mi ez? Bombay by night?

– Mindenképpen el kell menniük Bollywoodba!

Az egész család Nonitára bámult. Ilyen nyíltan ellenkezni a férj el? A közös asztalnál?

– Teljesen elment az eszed? Szerinted mi köze Hollywoodnak Indiához?

De most nem a feleségével vitatkozott, hanem a Hindi TV

szerkesztőriporterével, ami a női romlottság egy jól nevelt és jól fizetett formája volt.

Az unokatestvérek és a nagynénik összenéztek.

– Mindenképpen el kell menniük – hajtogatta Nonita egyre makacsabbul -, és beviszem őket egy sitcom forgatásra. India csak a mozin és a kábeltévéken keresztül változik. Ha egyáltalán. .

Szonja, bármennyire is szeretett volna a segítségére sietni, sehogy sem tudott mozdulni egyre baljósabb hallgatásából.

Kilencedik

– Hallod? Hallod, milyen hangja van? Ez a kövér Bourbon! Észak-Amerika legnagyobb harangja – Zívem körbeforgatta a laptopra erősített webkamerát -, itt vagyunk a Notre-Dame melletti kávézóban.

Szonja a távolból tényleg hallott valamit, tisztán és valódian kongott, de mindenekelőtt a vizuális élményekre hagyatkozott. Pulóveres embereket látott. Fehér, önfeledt mosolyokat.

Majd egy maszatos kistányért.

– Ez meg itt a trempette! A franc se tudja, mi ez, de te imádnád. Figyeld. .

most bemártom a juharszirupba..

Nagyon guszta kis trempette volt. És Zívem arcát pirosra csípte a kanadai szél. A szeme résnyire, széles szája mosolyra húzódott. Szonja ezt a képet alaposan elraktározta agyának egy kis nyúlványában, hogy szükség esetén előkaphassa.

– Tudod, én mit ennék most? – sóhajtotta. – Egy füstöltsajtos-tejfölös lángost. A Fehérvári úti piacon.

Zívem bólogatott, holott még egyszer sem látta Szonját lángost enni. De tudta, hogy hosszabb külföldi utakon az emberre milyen mohón tör rá az olthatatlan vágy valamilyen magyar kaja iránt. Csak három napja volt a McGill University vendége, Szonja viszont több mint egy hete járt a világ másik végén. Kanada és India között vad ötletek cikáztak. A hűvös országból a forróba. A virtuális sztrádán tények és építészeti stílusok keresztezték a homályos érzések útját. Az internetkávézó túl zsúfoltnak és túl kivilágítottnak tűnt a bombayi szállodaszobából, Szonja semmi személyest nem mert szóba hozni.

Zívem ezzel szemben mindent meg akart vele osztani.

– Mondtam már, hol van a szállásom? Quartier Latin. . Elhozlak ide. Párizs után Montreal a legnagyobb francia nyelvű város.

– És egészen biztosan a leghidegebb.

– Holnap este netközelben vagy?

– Legyek?

A fiú arca felderült.

– Leviszlek Underground Citybe.

– Hűha! Élő, egyenes adás a montreali metróból?

– Azt csak hiszed! Város a város alatt. Fázósoknak. Hosszú sétányokkal, éttermekkel, kávézókkal, csomó üzlettel.. Ha itt leszünk, ki sem tudlak majd ráncigálni a föld alól.

– Már csak hat hét. .

Szonja röstellte, hogy ez ilyen természetesen csúszott ki a száján. Nagyon megdolgoztatta a lelkét mindaz, amibe keveredett, ám a szavai még egyáltalán nem követték a rendkívüli állapotot. Lehetetlenségnek tűnt Zívem nélkül elképzelni az életet.

– Hogy haladsz?

– Egész jól. Képzeld, végre előkerült Nonita bátyja, Karan.

– Aki elméletileg eddig a gardedám volt?

Bólintott, és ismét hallgatásba süppedt.

– Na és milyen Nonita férfi kiadásban? – kérdezte Zívem gyanakodva.

– Mama kicsi fia..

– Ezzel az Adammel jobban jársz – szögezte le -, mégiscsak újságíró. Most már maradj vele, mellette Karanra nincs is szükséged.

– Igen.

– Szonja. Hallasz? Egész este olyan. . fura vagy.

– Tudod, hogy nem áll jól a webkamera.

– Ki vele! Ismerlek, mint a tenyeremet.

Szonja egészen közel hajolt, és belebandzsított a kamerába. Hallgattak.

– A következő célpont?

– Bollywood.

– Hű! Ti aztán nem tréfáltok!

Hogy mennyire tréfálnak, abba jobb volt bele sem gondolni. Röstellte magát az érzelmi vajúdásai miatt, amelyek bonyodalmakat, újabb szorongásokat és rossz vicceket szültek. Mindannyian, gondolta Szonja, béna neurotikus kis szappanoperahősök vagyunk. Tán Zívem is. És azok, akik egymagukban ülnek a padon vágyakozva, akik húsz éve hevernek valaki mellett a franciaágyban a kényszerképzeteikbe burkolózva és mindenki más, aki tagad, tiltakozik, kombinál, gyanakszik, ácsingózik, mayában él. . De hogy fogok én ebből a mayából kijönni? – töprengett az elsötétült monitor előtt.

Egyszerűen annyit kell mondani, ha legközelebb a káprázat bármilyen formában (kalappal vagy anélkül) visszakúszna, hogy nem. Nem az. Nincs alku!

Egy tiszta és határozott NEMRE volt szüksége.

Szűk folyosókon haladtak nagy léptekkel. Íme, egy újabb nap, amikor Adam sarkában loholt.

Két oldalról apró szobák nyíltak.

Az egyikben öregemberek görnyedtek vaksin a varrógépek fölé. A másikban babafejeket lehetett látni, mindenféle fejfedővel, tollas kalappal, turbánnal, baseballsapkával, űrhajóssisakkal. Egy harmadik, csillogó tükrökkel borított teremben melegítőnadrágos, fátylas lányok próbáltak.

Szonjáékat sokáig követte a folyosón a pattogó kiáltás: „Még egyszer az elejétől! Kezdőpozíció.. ”

Felmentek egy csigalépcsőn, aztán ismét lefele, belöktek egy csapóajtót és kiértek egy udvarszerűségre.

A légkondicionált épületből kilépve nyakon vágta őket a forróság. Mintha ez nem volna elég, pár méterrel arrébb hegesztők kuporogtak a porban, egy hatalmas vaskerékkel bajlódva. Tűzijátékszerű fénycsóvák tudatosították bennük, ha eddig még nem lett volna világos, hogy a világ legnagyobb álomgyárában járnak. A „No smoking on the set” felirat alatt három hunyorgó alak cigarettázott.

Egy koszos furgon előtt pedig megpillantották a filmcsillagot.

Régi ismerősük volt, mosolya a magasba helyezett óriásplakátokról egész Bombayt beragyogta. Széles vállain fehér póló feszült, farmeres lábait hosszan maga elé nyújtotta. Szonja önfeledten legeltette rajta a szemét. A sztár dús hullámos tincseit egy hajráf fogta hátra, míg egy arany karkötős sminkesfiú az orrát púderezte. Adam lenyomta az álmélkodó Szonját egy összecsukható orkánszékre. Bollywood legnagyobb filmcsillaga, anélkül, hogy szemügyre vehette volna a hallgatóságát (éppen a szemkontúrját húzták), elpanaszolta nekik, hogy már három éve nem volt nyaralni. Olyan, mint egy robot.

A stáb teljes érdektelenségben hallgatta. Szonja felfedező énje azonban sürgető szükségét érezte, hogy mélyinterjút készítsen a bollywoodi filmsztárral. Adam egyre csak a sajtos iránt érdeklődött, aki megígérte, mond néhány szót a bollywoodi klisék és a modern női szerepek kapcsolatáról.

Továbbá egy új női sztárt is leszállít nekik.

A sajtos természetesen az NBC-nek ajánlotta fel drága idejét, mit sem sejtve arról, hogy szavait valójában egy kis európai ország filmiparban járatlan riporternője fogja idézni a riportjában.

Ám még mielőtt a női sztár előkerült, a lefojtott bomba felrobbant. Szonja fékeit vesztette. Egyszer csak ott mosolygott diktafonjával a bollywoodi férfisztár frissen púderezett orra előtt. A szuperhős, igazolva sanyarú robot sorsát, automatikusan villogni kezdett, jó benyomást akart kelteni. (Boldog tájékozatlanságban a megjelenési felületet illetően.)

– Instant hírnév az enyém. Adhatja ezt a címet az interjúnak! – ajánlotta. –

Három óra alatt lettem sztár. Az első filmem bemutatóján besétáltam a moziba, néhány srác felismert, megkérdezte, én vagyok-e a plakáton és gratuláltak. Leültem velük a nézőtérre, az egyik szélső székre, aztán három órával később, amikor a vetítés véget ért, kitört a hisztéria. A rendőrséget kellett kihívni. De ők sem tudtak kivinni a moziból, mert hirtelen mindenütt emberek lógtak és engem akartak látni.

„E-v-e-r-y-w-h-e-r-e” nyomatékosította újra és újra, még mindig hitetlenkedő arccal. A nagy érzelmek embere volt. Tekintete elfátyolosodott, amikor azt a szót mondta ki: NYER.

„Az élet tele van csatákkal. És nem feltétlenül a leggyorsabbak vagy a legerősebbek nyernek. Mindig azok nyernek, akik elhiszik, hogy képesek rá.” A bollywoodi sztárt hallgatva azt kellett hinni, hogy az élet mindenütt a világon baljósan induló, de feltétlenül pozitív végkifejletbe torkolló, rendkívül bonyolult események láncolata. Az időközben előkerülő, kövérkés, szemüveges sajtos erre nem cáfolt rá. Sőt esküdözött, cseppet se bánkódjanak a csúszás miatt, ebédre is vendégül látja őket, ugyanazt a menüsort tálalja fel nekik is, mint a világ legnagyobb filmsztárjainak. Továbbá minden kérdésüket megválaszolja. Mert Bollywood nem Hollywood koppintása, hanem a legnagyobb. És karjait szélesre tárta.

Közben, mintegy mellékesen felmutatott egy hirdetésvázlatot hajráfos sztárjának.

– Mit gondolsz? – Az egész hirdetést betöltötte a hajráfos feneke és széles háta. – Mondd meg őszintén, hogy tetszik? Megvettem neked az összes magazin hátsó borítóját.

– Szuper!

– Helyes. Tudtam, hogy működik!

A sajtos elidőzött egy kicsit a hatékony kampány gondolatánál, aztán Szonjáék felé fordult.

– Sejtem, mit gondolnak Európában az indiai filmiparról. Nem értik a mítoszainkat – szólt sztentori hangon. – Ez az igazi álomgyár, nem Hollywood! A mi közönségünk sohasem venné meg Robert De Nirót, Al Pacinót vagy George Clooney-t. És tudják, miért? Mert a mi sztárjaink rocksztárok. Színészek. A legképzettebb táncosok. .

Walking-talking variety machine! – hajtogatta száraz martinival a kezében, és intett, hogy kövessék.

A furgon mögött egy szabadtéri kifőzde működött.

A svédasztalon, menzás kondérokból fehér zsakettes pincérek szedtek a bollywoodi szupersztároknak. A szupersztárok pedig műanyag tányérkáikat szorongatva, cigarettázva ebédeltek. A háttérben állt ugyan néhány asztal, de úgy tűnt, valóban beszélő-sétáló szórakoztatókkal forgatják a szuperprodukciókat, mert az odakészített műanyag székekre egyikőjük sem ült le. Szonja egyre csak a fehér pólóst kereste a szemével, de nem látta közöttük. Adam megfogta a könyökét, és magával rángatta, miközben szélesen mosolygott a sajtosra.

– Szívesen beszélgetnénk még önnel, de. .

– De? – kérdezte a sajtos szórakozottan.

Nem is figyelt rájuk. Szörnyen szenvedett, hogy a milliós kampány idején a nyakukba sóztak egy kétfős dokumentumfilmes stábot. Adam azonnal levette, hogy semmibe veszi őket, nagy rutinja volt az ilyesfajta helyzetek kezelésében, profi módon megtanult olyan benyomást kelteni, mintha emberszámba vennék. Talán ennyi a nyugati riporterek rámenősségének a titka, vélte Szonja.

– Tudja, még fel kell vennünk az anyagot az ebédszünetben a művésznővel..

És határozott léptekkel elindult hátra, át a kondérok sorompóján, a forró udvaron. Szonja rohant utána.

Egykettőre kiderült, hol rejtőznek a valódi bollywoodi filmcsillagok. Adam légkondicionált lakókocsihoz vezette, ahol a bollywoodi díva éppen egy nyurga asszisztensnek tartott litániát.

– Bardolinit kértem, erre te ezt a löttyöt hozod? Teljesen agyonüti a garnéla ízét – felcsillanó érdeklődéssel meredt a belépő két idegenre. – Azt mondja meg nekem valaki, hogy jussak így a szükséges energiához?

Helyeslően bólogattak. A díva behúzta párnás hasacskáját, és dühödten a lábait lóbálta. Az arca olyan volt, mintha rajzolták volna. Tökéletes formájú, árnyalatú és arányú, képtelenség volt nem ránézni. A jóisten jókedvében és a filmvászonra teremtette, ám ez korántsem bizonyult égi áldásnak.

– Két filmet forgattam a hétvégén – panaszolta. – Reggel ötkor kezdtem az egyik forgatáson, két órán át sminkeltek, délután hatig vettünk fel egyetlen jelenetet. Akkor átszállítottak a másik forgatásra. Fél órám volt, hogy megtanuljam a dialógusomat, ötödszöri nekifutásra vettük fel, éj el háromkor végeztünk, visszavittek a szállodába. Jött a stylistom, és hajnali négykor nekiálltunk ruhát válogatni a mai fotózásra. Tudnak követni?

Szonja villámgyorsan előkapta a mikrofonját.

– Miért hajnalban kell ruhákat válogatni? – tette fel az oknyomozói kérdést.

Adam a díva háta mögött elismerően felemelte a hüvelykuj át, mire olyan bonyolult sárgás-rózsaszínűvé vált Szonja arca, amilyen rajta kívül errefelé senki nem tudott lenni.

– Én így élek. Hétfőn és kedden Delhibe repültem egy DVD promójára.

Egy órácskát aludtam a repülőn. Be is állt a nyakam, mert álmomban is a sminkemre kell ügyelnem. Az ember ennyi év után pontosan tudja, mire számíthat. Hogy ott lesznek a stábok már a reptéri váróban. .

Igazából semmi egyebet nem tett, minthogy a heti programját ismertette.

Szonja tisztában volt vele, hogy a bollywoodi gépezetet a sztár mozgatja, és nem a rendezők vagy a forgatókönyvek. Nem kockáztatnak, ugyanazt a tíz-tizenöt arcot használják minden filmben. Ezek a nyúzott emberek a Föld minden ötödik lakosa szerint valóságos istenek. A gyönyörű, teltkarcsú bollywoodi sztár küldött még valamilyen bonyolult, pozitív üzenetet a nézőknek, de Szonja kikapcsolta a mikrofont a hüvelykuj ával. Nem volt nála cserekazetta és eszébe jutott, hogy tulajdonképpen eredeti témájával kapcsolatban még egy hangot sem vett fel. Egyedül Adam mondott néhány jól formált mondatot. Szonja arra gondolt, hogyha mindössze ennyi lesz a termés, belső bollywoodi információként eladja.

Adam társasága egyre inkább.. kereste a szót. . lelkesítő volt.

Just look at this! – mormogta magában.

A fiú nyaka köré tekert arab sállal bukkant fel reggel a szálloda lobbijában, egy rakás indiai filmposzterrel a hóna alatt. A sálat a forgatás helyszínén a fejére tekerte, villogó szemeivel tényleg úgy festett, mint egy borostás beduin.

Szonja megszokta már, hogy az igazán szép emberek, különösen a férfiak, milyen szívesen csúfítják el magukat a szórakoztatóiparban, és hogy ez a tüntetően hanyag külső mennyi fáradságukba került. Volt, akinek naponta kellett nyírnia a haját nullásgéppel, más éppen ellenkezőleg, megdöbbentő

szőrzetet növesztett, hihetetlen műgonddal állították össze egytől egyig az előnytelen darabból álló ruhatárukat és sohasem merészkedtek volna öblítővel mosott, vasalt ruhában vagy frissen szárított hajjal az utcára.

Ez a slampos nyugati igyekezet a bollywoodi sztárokat nagy ívben elkerülte. Káprázatos csodalények jöttek és mentek körülöttük, kitartóan egyensúlyozva azon a határvonalon, amely a végsőkig elszánt, tántoríthatatlan becsvágy és az idegösszeomlás között húzódik.

Szonja csüggedten állapította meg, Adam kendőbe bugyolálva is vonzóbb, mint a fehér pólós eszménykép. Erre nem talált magyarázatot, hacsak nem azt, hogy a brit-hindu férfi nyilvánvalóan rendelkezett az összes olyan képességgel, amelynek köszönhetően egy nő teljesen fegyvertelenül áll, ha a közelébe kerül.

Pedig Bollywood is mindent bevetett, hogy Szonját lenyűgözze, akármerre nézett, csupa smink, csupa mozgás, csupa bús keleti dallam, csupa szecesszió, csupa ritmus, csupa parti, csupa dekadencia. Az indiai filmiparban a nyugati értelemben vett eredetiségnek nem volt kifejezetten művészi értéke. A forgatókönyvek döbbenetesen hasonlítottak egymásra, nem számított más, csak az előadásmód, a hangulat, a felkorbácsolt érzelmek.

A filmgyártás összefonódott a táncművészettel, amelynek spirituális gyökereit Szonja sehogy sem tudta felfedezni a tükrös terem próbáin. A

„bollywood dance” valóságos fitnesz ágazattá nőtte ki magát, Pesten is egyre több helyen lehetett a viszonylag egyszerű koreográfiákra kalóriát égetni.

Attól még igaz lehet, amit Adam, a kathak táncos mama gyönyörű fia állított: a vallási eredetű, többórás, történetmesélős ősi indiai táncelőadások nevelték ki a mai multiplex mozik türelmes közönségét. Heves érzelmi kitörések és rengeteg nassolni való közepette nézték végig a három-négy órás filmeket.

A sajtos, miközben elloholt mellettük, még odaszólt, hogy nézzenek be a másnap esti monszunpartira. Szonja előtt megcsillant a remény, hogy a partin majd sikerül interjút készítenie azzal a nővel, aki ebéd közben hangosan kikérte magának a Bollywood szót.

– Ez itt India, és a világ legnagyobb filmvárosa!

Valóban sikerült néhány négyzetkilométerre sűríteni a hatalmas ország valamennyi romantikus látomását. Szonja minél több időt töltött Bombayban, annál határozottabban érezte, hogy nem is egy másik kultúrába, hanem egy másik idősíkba csöppent, ahol a tízes-húszas évek európai morálja egyesült az ötvenes évek vidéki Magyarországának infrastruktúrájával és a kétezres évek globális életérzésével.

Ahogy az ebédszünet után visszaértek a csapóajtóhoz jóllakottan, de hiányos anyaggal, utolérte őket a díva sovány kis asszisztense. Forró, bizalomgerjesztő mosollyal.

– A monszunpartira csak az jöhet, aki csatlakozik a Planet Bollywood, Privacy a Facebookon! kampányához. Egy láhk a beugró! – majd szabódva tette hozzá -, meg kell védeni a sztárjainkat. .

Adam Szonjára nézett, aki viszont mereven bámult rá.

– Lájkolunk, de nem biztos, hogy tudunk jönni..

A srác mintha felkészült volna erre az eshetőségre.

Közelebb lépett, úgy kérdezte.

– Joint? No problem.

Adam mosolyogva intett, hogy köszöni, de nem kíván élni a felkínált lehetőséggel. Szonja megindult utána. Ő is mosolygott.

Tizedik

És India anya további számtalan édes kis semmiséggel kényeztette. Amikor leugrott, hogy feltöltse az ásványvízkészletét (a szállodai minibár árlistáján még európai viszonyokhoz mérten is szemérmetlen összeg szerepelt), a közeli szupermarket felé sétálva beleütközött a Sweet Face nevű kis elvarázsolt üzletbe. Korábban sohasem látta ezt az Édes Arcot. A vaníliaillat, a csengettyű

az ajtó felett és a szokatlanul alacsonyra állított hőmérséklet miatt az a kényszerképzete támadt, hogy bármelyik sarokban megpillanthat egy kakukkos órát, amelyből kipattan egy madárka, és azt mondja: Salaam Szonja!

Helyette fehér fityulás, karamell bőrű, kerek arcú eladólány pattant elő a vitrin mögül. Csicsergő hangon üdvözölte:

– Namaste! Aap kaise hain?

Krémes fánkok felett terült szét a mosolya.

A Sweet Face eladónője elégedetten nyugtázta, hogy a kuglófok, brownie-k és rezgő zselével borított tortácskák áradatában a fehér nő Európa legarisztokratikusabb követére bökött őszinte áhítattal.

A macaron, a mandulából, porcukorból és tojáshabból készült, a szivárvány minden színében pompázó kerek aprósütemény körül azért csapnak akkora cécót, mert nagyon nehéz eltalálni az állagát. Még a francia cukrászok közül is kevesen érik el, hogy a ropogós héjtól épp a megfelelő

ütemben érkezzen a lágy töltelékhez a macaron-rajongó. Akárhogy is, Nonita és Szonja kedvenc párizsi csemegéje volt. A doboz is nagyon tetszett Szonjának, amelybe a karamellszínű lány a tíz pár színes korongocskát csomagolta. És ahogy rákötötte a szalagot.

Hangos dhanyavaaddal hálálkodott, tenyerét maga előtt tartva hajlongott.

Kölcsönösen el voltak ragadtatva.

Szonja arra gondolt, hogy azon melegében házhoz szállítja a zsákmányt Nonitának. Döntésétől feltüzelve leintett egy autóriksát. A sofőr az elegáns környék hallatán azonnal hajmeresztő mutatványokba kezdett, a dugóban egymás mellett álló autók között préselte át a kis elektromos járgányát, olyan közel ment, hogy Szonja attól rettegett, valaki átnyúl és elragadja az ölében szorongatott kincset, a színes macaronokat rejtő dobozt.

Amint megpillantotta őket, Nonitáék portása már hajolt is a sofőrhöz, hogy a viteldíjra alkudozzon. Remegő idegesség fogta el, valahányszor az európai nő taxija a sarkon felbukkant. A kilátásban lévő veszteségtől minden alkalommal éles fájdalom hasított a lábikrájába. A pazarlás legcsekélyebb formája is felbőszítette, főleg a saját háza táján, és ez a nő őrült összegekért furikáztatta magát, felborítva a környéken kialakult rendet.

Szonja ezzel szemben azt hitte, ennél a háznál éppen ez a dolgok rendje. A portás alkudozik, ő pedig boldog otthonossággal suhant a szőnyeggel borított lépcsőházban a lifthez. Fel a másodikra. Senki sem reagált a csengetésre.

Visszaballagott a földszintre, és bár jóval bizonytalanabbul, de megzörgette a súlyos rézkopogtatót. Mrs. Murthy „indoor” szobalánya nyitott ajtót.

Lelkesen namastéztek, a lány bangladesi volt, nem beszélt angolul.

A fedett verandára vezette Szonját és limonádéval kínálta. Körös-körül hatalmas kaspókban törpecserjék lesték, hogy a háziak hazatérjenek. A növények és a sokrészes tikfa garnitúra a terasz szinte minden négyzetcentiméterét lefedte. Szonja már nem hagyta bútordarabokon a poharait, bármit egy hajtásra felhörpintett, a helyi baktériumok nem háborgatták, nem is foglalkoztak vele. A bangladesi „indoor” szobalány berakta a hűtőszekrénybe a macaronos dobozt, és visszatért egy Beautiful People magazinnal. Hogy gyorsabban teljen az idő.

Szonja el nem tudta képzelni, Mrs. Murthy miért ragaszt neonzöld post-iteket a Beautiful People bizonyos oldalaira. (Beautiful life, beautiful reason, beautiful things, beautiful world.)

A címlapon Monica Belluci ücsörgött, piros tüllbe burkolva.

Száz rúpiába került az egész. Megnézte az árát.

Miközben elmerült a szép emberek világában, élesen csattant egy hang, megtörve a ventilátorok andalító kerepelését. A férfi vagy nagyon zaklatott volt, vagy a hindi nyelv hordozott túl sok visszafojtott energiát, ezt nem volt egyszerű két emelettel lej ebb eldönteni. Mássalhangzói egyre jobban bepörögtek, a hang is mind magasabb tartományba szökkent, és olyan bántó lett, olyan idegesítő, mintha végighúzná valaki a körmét az iskolatáblán.

Szonja zavartan fészkelődött a kereveten.

A háttérben női hang is hallatszott, megremegett, annyira igyekezett nyugodtnak tűnni. A férfi ettől csak még idegesebb lett. Sértettség és izgalom hullámai lüktettek a levegőben.

A pasas hirtelen visszatekerte a hangerőt. Fojtott, szinte gyengéd hangon beszélt, Szonja mégis úgy érezte, mintha közben furkósbottal ütnék a fejét.

Sajnos, ebben egy szemernyit sem tévedett. Rövid női sikolyok érkeztek a földszintre.

Szonja a veranda széléhez rohant, és felfelé fülelt.

Semmi.

– Ranjit! – kiáltott valaki.

Mintha egy távoli visszhang tért volna vissza. Nonita hangja. És mindjárt utána tompa puffanás. Még egy. Még kettő. Aztán, mint aki elkapta a ritmust, hat gyors egymásutánban.

– Ranjiiiit!

Szonja önkéntelenül is felkiáltott.

– Noniiiiita! Ranjit!.. Help!

Mindhárman egyszerre hallgattak el a döbbenettől.

A Beautiful People belezuhant az egyik dézsa mellett álló gumicsizmába.

– Psssssssssszt – sziszegte a férfi a második emeleti lakásban Nonitának előbb rábeszélően, majd gorombán. Aztán a hangja kikerekedett, hivatalos formát öltött.

– Hi, Sonia, any problem downstairs?

Hirtelen eszébe jutott a macaron a hűtőben. Hiszen ő ezért jött! Ártatlan színes kis sütemények.

Szonja minden égő döbbenete azt felelte Ranjitnak, hogy minden rendben van, és hogy macaront vásárolt, ezért ugrott be.

Vajon mit válaszolt volna a WOW (World Organization for Women) nőszervezet bármelyik aktivistája vagy pártoló tagja a helyében?

Hogy a nőket elsősorban önmaguktól kell megóvni? Mert habozás nélkül beleegyeznek abba, ami a külvilágnak tetszik? És abba is, amit elítélnek? Mit tenne Nonita?

Rádöbbent, hogy a válasz egészen nyilvánvaló. Felküldetné a masnis dobozt az „indoor” szobalánnyal.

Majd tapintatosan lelépne.

A széles, fehér mosolyú indiai emberek bárhol képesek partizni. Táncra perdülnek az utcán, kizötyögnek egy szakadt kis furgonnal a hegyekbe, a tengerpartra, a sivatag közepére, kipakolják az ütött-kopott gépeiket, nyomják a zenét, tolják az anyagot, jellegzetes, heves karmozdulatokkal válnak eggyé az univerzummal.

Vagy ugyanazzal a lendülettel Swarowski kristályoktól szikrázó klubban, hajón, hegycsúcson, lila lézerfények, UV képek, szobrok, tűznyelők között, tévéstábok és testőrök gyűrűjében találja meg a táncoló közönség az utat a megsemmisüléshez.

Ez a makacs szórakozhatnék különösen megható volt egy olyan országban, ahol este tizenegykor hivatalosan minden bezár, igaz, némi baksisért akár a krematóriumot is kinyitják egy csapat partizónak.

Adam azt ígérte, a monszunpartin Szonja megérti majd, hogy senki sincs egyedül. És hogy ezen a bolygón csupa mosolygós arc veszi körül. Végre megtalálja az utat az igazi felszabaduláshoz! Különösen, figyelmeztette a lányt, akit most először látott tűsarkúban és harci sminkben, hajnalban figyeljen!

Mert majd együtt érkeznek meg a sötétségből a fénybe.

Mielőtt beléptek a bárba, Szonjának maradt egy másodpercnyi ideje, hogy megsértődjön és meg is tette.

Mi az, hogy végre megtalálja az utat a felszabaduláshoz? Ez az Adam nem lát a szemétől? Ledobta a válláról a sálat. Bombay pulzáló fényei éppen ráestek Szonja karjára. A kézfejétől a csupasz válláig mélyvörös hennadíszítések borították. Amikor a szobaasszony a szállodában megpillantotta a cirádás művészi alkotást, boldog sikolyok közepette lerohant a konyhába citromleves-cukros masszáért, hogy még sötétebb legyen a színe. „Tovább tart”, magyarázta, miközben a masszát rádörzsölte. Szonja három órán át tévézett mozdulatlanul, míg megszáradt. Mielőtt elindult, óvatosan felhúzta a karjára a gyöngyös, strasszos bangle-ket. Szűk farmerjában, hátul mélyen kivágott, krémszínű topjában és magas sarkú szandáljában úgy érezte, nincs nála felszabadultabb nő a szubkontinensen. Kiszabadult belőle a partiállat.

Adam nem szólt semmit a hennára, csak nézett és bólintott. Fényes fekete hajával Szonját egy faunra emlékeztette.

– Elvigyelek Goára? Kimenjünk valamelyik este? Akarod?

Goa, Bombay szomszédságában a reklámfilmesek által agyonhasznált tengerpart volt a világutazó hippik kedvence. Akkor kapták fel, amikor az amerikaiak nagy része már belefáradt, beleöregedett, vagy belehalt a „sex, drugs, rock and roll” életérzésbe. A legelszántabb harcosok itt, India déli részén telepedtek le, hogy megtalálják az elveszett szabadságot. Csakhogy a lányt mindez nem nagyon érdekelte, a monszunparti előtt kígyózó sorban egyre csak az elegáns tömeget kémlelte.

Adam elbüszkélkedett vele, hogy a híres Goa guruval, Gill-lel is jó haverságban van.

– Ó. Az meg kicsoda? – kérdezte Szonja egy olyan ember udvarias hangján, akit csak azért zavartak meg a langyos bombayi éjszakában, hogy megjegyezzék, milyen szép ez a nyári este.

Lágy, révedező, majdhogynem rezignált arckifejezéssel álldogált az operatőr mellett. Ez a bárgyú félmosoly szökőévenként jelent meg az arcán, anélkül, hogy a leghalványabb sejtése lett volna róla, és rendszerint rejtett hódítási szándékával állt összefüggésben.

– Egy lepukkant San Franciscó-i partiarc – folytatta Adam, és közben a lány hennás vállára tette a kezét, előrébb tolta, mert előttük egy nagyobb társaság nyert éppen bebocsátást. – Volt annyira leleményes, hogy a kilencvenes években az indiai egzotikumot a világzenével és az aciddal ötvözze. .

Szonja rezzenéstelen, kifejezéstelen arccal kérdezte.

– És máig megél ebből?

A kalapos kissé oldalra dőlt, hogy beférjen a lány látómezejébe, mélyen a szemébe nézett és elmosolyodott. Ettől a pillantástól Szonja megdermedt.

Hirtelen beléhasított a nyilvánvaló. Beleesett Adambe.

Halványan visszamosolygott.

– Gill ma is Goán él – folytatta az operatőr felbátorodva -, a szabadtéri bulik, a természetközeli életmód és a pénzes nyugati turisták feltétlen híve. .

A planetárium méretű klubban minden tökéletesen a helyén volt.

Kivilágított beltéri medence, csokoládé-szökőkutak, kivetítők, estélyi ruhák.

Az emberek szinte elvesztek a hatalmas teremben. „Lássuk csak, gondolta Szonja, az, hogy tetszik, még semmit sem jelent. Egy egész sor dolog tetszik ezen a világon. Ott van mindjárt az a bollywoodi szupersztár. Az igaz, hogy Adam nagyon udvarias. Igen, szolgálatkész mosolyai alján van valami tényleg nagyon férfias.. valami tekintélyt parancsoló. És akkor mi van? Elmúltam már tizenhat.”

– Hát ez.. – kezdte az operatőr szaggatott hangon, ahogy megálltak a terem közepén és körbenéztek, de nem fejezte be.

Nem a stábtagok, a szokásos bollywoodi hordák mulattak itt, hanem szponzorok és partnerek. Hanyag, jól öltözött, unatkozó emberek, akik lényegtelen dolgokról beszélgetnek koktélospohárral a kezükben.

– Akkor mi legyen? – kérdezte Szonja gépiesen.

Adam elindult a bárpult felé.

– Korán van! Várunk. Jó lesz bemelegítő helynek.

Szonja megrémült. Tizenegy után érkeztek, és nyilvánvalóan meg kell várniuk a hajnalt, ha együtt akarják elhagyni a sötétséget. Adam a szeme sarkából folyton őt nézte, ahogy mindenki más a teremben. Nem sok európai volt jelen, csaknem egyméteres hennafestéssel a karján pedig rajta kívül senki sem. A partin egyébként, ahogy ezt villámgyorsan felmérte, az összes nő

sokkal sikkesebb, csillogóbb, sokkal fényesebb bőrű, sokkal mindenfélébb volt nála. Sötét, villanó szemű tünemények. A teremben tapintható volt a bombayi nők fölénye.

Felültek a magas, háttámlás bárszékekre, onnan stírolták a közönséget.

– Nem hívod ide Karant? – jutott hirtelen Szonja eszébe.

– Karant?

– Meg fog sértődni, hogy izé. . egyszer sem hívjuk.

Szonjára újra és újra rátört a bűntudat (váltakozva hol Nonita, hol Zívem miatt, noha a bűn természete, a cserbenhagyás, meglepően azonos volt). A fejében valamiféle bizonytalan terv körvonalazódott, és ebben a tervben Karan, akivel csak egyetlenegyszer találkozott, és aki akkor sem tett rá különösebben mély benyomást, kaphatott volna egy jelentősebb szerepet.

Anélkül, hogy tudatában lett volna, az indiai aranyifjú mind Zívemnek, mind Nonitának is szolgálatára lehetne.

Adam csodálkozva nézett rá.

– Ha gondolod, rácsörgök, hogy lájkolja a Bollywood Planetet. Neki nem kell kétszer mondani..

Alig negyven perccel később Karan rángatta Szonját a táncolok közé.

Fekete Free Tibet! pólót és ezüstszínű zakót viselt. Úgy húzta magához, ahogy a társastáncoktatók tanácsolják, elnézett a válla fölött jobbra, mintha egy Szonja arca mellett lebegő ablakon át kémlelné a messzeséget.

Ez igazán alkalmas pillanatnak tűnt, hogy a fülébe ordítsa:

– Te Karan, Nonita és Ranjit nem szeret eljárni? Tudod. Helyekre. .

– Azt hiszem, inkább szeretnek kiadósakat sétálni.

Helyeslően mosolyogtak.

Szonja azon töprengett, hogyan szőhetné bele ügyesen a dialógusba: És mondd, te tudsz arról, hogy Ranjit szereti a húgodat a friss levegőn ütlegelni?

Próbálta felmérni, mit tenne Karan, ha valahogy mégiscsak kibukna belőle a kérdés. Már amikor Adam érte jött, a nyelve hegyén volt a szörnyű

balkonjelenet, de visszanyelte. Nonitát mégsem adhatta ki egy idegennek. A bátyja viszont tehetne érte valamit. Indiában a fivér teljes felelősséggel tartozott a lánytestvéréért. Mintha a pótapja lenne. Érdekes módon, ugyanezt fordítva nem várták el, noha Nonita magánszorgalomból folyton anyáskodott a bátyja felett.

Karan lezártnak tekintette a beszélgetést, kizárólag a ritmusra koncentrált, de nem a zene ritmusára, nem is a fölöttük hasító lila, rózsaszín fények pulzálására, hanem valami általa diktált ütemre. Nagyon erősen feszíthette, mert mindenáron be akarta vonni a lányt is. Szonja finoman elhúzta a karját és tovább tökéletesítette magában a dialógust, ami majd elvezet a megnyugtató végkifejlethez. Ám Karan továbbra is szórakozott mosollyal nézett el Szonja jobb válla felett. Nem tudni, mi pergett le az ablakban, de a mozit kétségkívül be kellett rekeszteni.

– Menten szomjan halok!

Karan arcán lila és rózsaszín fényekkel, a bárhoz kormányozta. Az indiai protokoll szerint a férfi a táncpartnerét egy percre sem hagyhatja magára a szórakozóhelyen, így Nonita bátyja látványosan kísérgette. Egy külföldi nő

nyilvánvalóan jót tett az önérzetének.

Szonja a pultnál belekezdett egy hosszú, bonyolult történetbe, amely egy párizsi kávéautomatánál kezdődött, és feltétlenül Nonitáék házasságához kellett valahogy kikanyarodjon. A fiú készségesen hallgatta, miközben a szeme sarkából leste, hogyan kezd körülöttük mozgolódni a tömeg.

Adam három indiai fickóval cigarettázott, rosszkedvűen, és közben a szeme sarkából Szonjáékat figyelte. A zene teljesen felpörgött, reggae-vel kevert banghra számra rángott a tömeg.

– Do you banghra? – kiabálta Karan.

Erre nem volt válasza.

– Már nem underground – biztatta a fiú -, átment mainstreambe. .

És legalább olyan cirkalmas magyarázatba fogott az indiai és a világzene kapcsolatáról, mint Szonja iménti párizsi története. Ebben is szerepeltek franciák, Claude Challe, a párizsi DJ például meg az összes többi, akik az indiai népzenét divatossá tették.

– Először a jóga, az ájurvéda, aztán bollywood, most már a zenénk is. . – a feléjük tartó Adamre emelte a poharát. – Ne is tagadjátok, kezdtek rákattanni India anyánkra!

Adam fásultan mondta:

– Én ugyan nem. Príma brit-ázsiai keverék vagyok. .

Karan ügyet sem vetett rá. Közelebb hajolt hozzájuk, hogy túlordítsa a bhangrát.

– Tudjátok, mi jut erről a számról az eszembe? A sötétedés utáni nagyvárosi életérzés. Mi, Szonja? Te is érzed?

Szonja nem tudta, hogy érzi-e. Ez csak zene. Sőt, mintha egy kicsit kezdett volna elege lenni India anyából. A fenének kellett neki minden pályázatot megpályáznia. Enikő megmondta, hogy nem normális ez a pályázhatnék.

Diákkorban még elmegy.

Dehogy akart ő idejönni! Dehogy akart összezavarodni a végtelen idő és több millió ember áramlásában! Dehogy akart belekeveredni mások zűrös világába! A sajátjában szeretett volna kiigazodni. Mindössze ennyiben mert reménykedni.

A saját világomban kiigazodni, vélte Szonja, mielőtt végleg beszippantotta a banghra ritmusa, az már nagyon elég.

Anyja konyhájának korianderillata volt. A hatalmas rézóra a hűtő felett hangos döccenéssel jelzett minden másodpercet, emiatt Nonitának gyerekkora óta az volt az érzése, hogy a súlyos, mahagóniszínű konyhaszekrények között lassabban telik az idő.

– Anya, gondok vannak köztünk Ranjittal.

Nonita tekintetét az asztalra szegezte, miközben erősen összpontosított, hogy a mozdulatai ne lassuljanak le. Gépiesen rendezgette egymás után a hat rasast: az édeset, a keserűt, a sóst, a fűszerest, a savanyút és a fanyart. A hat rasas az élet teljessége.

Az anyja hadonászni kezdett a citrompréssel.

– Hogy rakod azt a tálat? Figyelsz egyáltalán?

– Komolyan mondtam. Nem bírom tovább.

Rupa asszony gondterhelten meredt maga elé.

– A húst tíz órához rakjuk, a lencsét tizenegyhez, a hideg zöldséget és a joghurtot a tál legaljára. A chappatit hat órához egy kupacban. .

– El akarok válni!

– Baap ré! Hallottam, szívem.

Most, hogy kimondta, Nonita már minden figyelmét az előételek, a samosa és a basmati kupacokba rendezésének szentelhette.

– Csak azért – csitította az anyja -, mert valaki nem úgy szeret, ahogy szeretnéd, még nem jelenti azt, hogy nem szeret a legjobb képességei szerint.

– Akármit teszek, nekem esik. .

Rupa asszony bólintott.

– Mert nem tudja, mit csinál. Apád sem tudta, fogalma sem volt róla. Azt hitte, ez így van rendjén. Nem akart ő bántani. Csak normális férj akart lenni, aki rendet tart a családban. De egyet ne felejts el. .

Nonita arca megrándult.

– Apa kezet emelt rád?

A szívverése is kihagyott a felvetéstől. Az ő csodálatos apja, aki ragaszkodott hozzá, hogy a tengerentúlon tanuljon televíziós újságíró szakon?

Aki az első kameráját vette? És aki órákon át vágta a dokumentumfilmjeit?

Már hiába is igyekezett, hogy a torkában lévő szorításból ne legyen sírás.

Azzal tetézte a gyötrelmét, hogy végiggondolta, nem is baj, hogy a házasságából nem született gyereke. Mert egyszer még be kellene ismernie neki tányérrendezés közben, hogy a papa rendszeresen veri.

Idáig makacsul hitte, hogy az ő családjuk az elfogadás, a hagyományok és a nyitottság köré szerveződött, mint egy virág szimmetrikus szirmai. Egyetlen gyermek sem szeret szembesülni vele, hogy a világ, különösen az a világ, amelyikben felnőtt, mennyire változékony és hogy a szülei csak toldozgatják, foldozgatják, amit a szeszélyes idő a családi építményen rombol. Nonita életének alapjai megrendültek, recsegtek, ropogtak. .

– Tudod, anya, néha már azt gondolom, ezért nem jön a gyerek.

– Nonita, hogy mondhatsz ilyet? Jönni fog! Az orvos megmondta. Most már megerősödött a méhed. Mindketten makkegészségesek vagytok. .

– Éppen ez az. Teljesen nyilvánvaló, hogy valami belső fék nem engedi..

– Egyáltalán töltötök együtt. . megfelelő időt?

Ezúttal a szünet több lélegzetvételig tartott.

– Ranjit olyan bizonytalan. . Nem is érezni, ha hozzám ér. Egyébként –

súgta oda hirtelen – azt sem érzem, ha megüt. Egyáltalán nem érzek vele kapcsolatban semmit, mintha fagyasztással érzéstelenítettek volna. .

Rupa asszony szerette volna befogni a fülét, hogy semmit se halljon.

Tehetetlennek érezte magát.

Aztán határozottan ezt mondta:

– Ez a napnál is világosabb. Retteg, hogy melletted olyan helyzetbe kerül, amit nem tud kezelni. Ne felejtsd el – emlékeztette a lányát -, milyen nehezen nyelték le, hogy Amerikában tanultál. Hogy szerepelsz a tévében. Nem azt mondom, hogy rosszul teszed. De számolnunk kell a következményekkel. A férfiak bizonytalansága olyan, mint az inga, a passzivitásból egyik pillanatról a másikra átlendülhet az agresszióba.. Az erőszak mindig a pánik jele, ilyenkor a nőnek kell a nyugalmat helyreállítania. Nem jó az, ha elbizonytalanítja a mellette élő férfit, nagyon nem jó!

A lánya lesújtva meredt rá.

– A felesége vagyok, nem az ápolója.

Kezdett gyengülni a konyhába tűző nap ereje. Nonita keze leállt, és könnyes szemmel figyelte, ahogy az anyja kiegyensúlyozott mozdulatokkal a gyömbért aprítja.

A lánya kézzelfogható boldogtalansága annyira szíven ütötte, hogy szinte az egyensúlyát vesztette. Ám az aprítást változatlan ritmusban folytatta.

– Édesem, tudod, hogy én mindig bátorítottalak. Csak azért imádkozom, hogy az összes álmod valóra váljon. De most neked kell okosnak lenni. Kerülj minden összeütközést! Tarts távolságot! De belátóan, szeretettel, együttérzően.

Ne adj Ranjitnak olyasmire alkalmat, amit később maga is megbánna. Csak így dolgozhattok a karmátokon. Légy hálás neki, kellemetlen emberek nélkül nincs türelem.

Komor, sötét érzések kavarogtak Nonitában.

– Anya, elegem van az áldozat szerepéből!

– Tudom, tudom, szívem. De a válás nem vezet sehova. Mire mész vele, ha eléd hozza a sors ugyanezt a nehézséget, nem igaz? Mert biztosan, eléd hozza, legfeljebb egy másik jelmezben. Előbb Ranjittal kell a dolgaidat rendezned.

Utána továbbléphetsz. Vele, vagy nélküle, meglátjuk.

Rupa egyre gyorsabban beszélt, mint aki szégyenkezik a rendetlen konyhaasztal felett visszhangzó szavak miatt.

– Egy biztos, ez az örökös fenyegetőzés a válással csak azt jelenti, hogy a férjed körül forogsz. Átadtad neki a hatalmat. Megbénít. Ranjit legfeljebb testi szinten tud fájdalmat okozni, a házasságoddal kapcsolatos érzéseidért te vagy a felelős, egyedül csak te – Rupa mélyet sóhajtott. – Először is meg kell nyugodnod. És megnézni, tehetsz-e még valamit a férjedért.

Nonita úgy érezte, ő aztán mindent megpróbált, kényszerítette magát, hogy helyet szorítson a férjének az életében, el is jutott egyfajta jóindulatú kegyig, de úgy tűnt, Ranjitnak ez nem elég, teljes megadást, magántulajdont akart, és ő már nem bírja tovább ezt a görcsös akaratot. .

– De hát nem voltam eddig is önsorsrontóan türelmes?

Rupa kidobta a szemetesbe a gyömbér használhatatlan részét, és jó szorosan a mellére ölelte a lányát. Mintha át akarná programozni az ölelésével.

Mert a szavak olyan lassúak.

– Senki sem várja, hogy mellette maradj. Ha nem megy, segítek. Ígérem! De azért még egy kicsit próbálkozz. Bizonyítsd be, hogy nincs tartani valója tőled!

Mert addig szegény nem tud téged szeretni. Naaa.. meglátod, minden megváltozik.

Belesimult az anyja ölelésébe, mintha egy hatalmas vánkosba fúrta volna a fejét. Rupa erős, gyömbérszagú karjaiban ringatta.

– A házasság nem idill. Kötés életre, halálra.

– Tudod, Szonja nem is akar igazából férjhez menni. .

– Tudom.

Egymást szorosan átölelve dülöngéltek.

– Miért nem születtem én Magyarországra! – dünnyögte az anyja mellkasának.

– Gondolj csak a nyugati nőkre. Még a regényalakjaik is. . Anna Karenina, Bovaryné. . A mai lányok, akiket a szenvedélyük vezet, azt hiszik, azóta változott valami. De ez sohasem változik. . Isten óvjon az ilyen sorstól –

babonásan hajtogatta. – Nonitám, édesem, te ne akarj hősnő lenni! Tudod, miből áll az? Megismerni a teljes boldogságot, aztán mindent elveszíteni..

Tizenegyedik

Ha India térképét Európa térképére helyezzük, a teljes, Dániától Líbiáig és a Spanyolországtól Oroszországig terjedő részt beborítja. Szonja újra és újra feltette magának a kérdést, vajon ebben a hatalmas országban miért éppen Adammel kellett összeakadnia? Egészen biztosan egy rakás bérelhető operatőr mozgolódik a városban. Hetek óta a kamerás fiú nyomában járt.

Reményvesztetten szlalomozott a járdán. A járda szó persze költői túlzás volt.

(A reményvesztett nem.)

Az indiai járdák valójában összkomfortos köztéri ingatlanok. Ahogy loholtak a zsúfolt utcán, néhányan a falnak dőlve szunyókáltak, más hajat vágatott, egy anyuka a lámpaoszlopnál emelte magasba ívesen pisilő kisfiát, pár méterrel arrébb cipő-és fülpucolók végezték a munkájukat. Az utóbbi szolgáltató egy trükkös szerkezettel a kuncsaft hallójáratait tisztogatta, miközben a másik fülébe a legfrissebb pletykákat duruzsolta.

Szonja a Starbucks kávézó előtt kis híján keresztülesett egy megejtően szép, finom vonású, fodros farmerszoknyában kéregető kislányon. Megállt, körbenézett és felkészült rá, hogy megfizesse a bánatpénzt Bombay összes kiskorú koldusának. Ám a gyerek nem kezdett sivítozni, hogy legomboljon egy jókora rupirupi adagot. Egyáltalán nem törte magát, csak pózolt, mintha horpadt bádogbögréjével egy gyerekruha-katalógusból lépett volna Bombay utcájára. Bedobott a bögréjébe pár rúpiát.

Adam hátrafordult:

– Sem a báj, sem az intelligencia nem elég a kitöréshez – közölte szárazon.

Szonja gépiesen tiltakozott.

– De hát a kasztokat régen eltörölték!

– Úgy néz ki ez a város, mint ahol mindenkinek egyforma az esélye?

Nem felelt. Adam megválaszolta a saját kérdését.

– Az indiaiak mélyen fatalisták. Ez van.

A brit-hindu operatőr bennfentesként mozgott ebben a világban. Rátalált az utcákra a kifőzdék illatából, a rózsaszín égből, a boltok bejárata feletti szélharang csilingeléséből.

A híres butik, a Khadi Bandhar felé tartottak, ahol a Gandhi-ideológiával átszőtt, egyszerű pamutöltözékeket árulták. Fél évszázada még a függetlenségi mozgalom jelképei voltak, a butik az utóbbi időben viszont inkább a divatfüggők zarándokhelyévé vált.

Szonja hetek óta igyekezett barátkozni a kasztok gondolatával, már csak Nonita és Adam kedvéért is. Próbálta európai fogalmak közé préselni, úgy tekinteni a kasztrendszerre, mint régen Európában a céhekre: őrzik a tudást és védik a különböző szakmákat a tisztességtelen versenytől. Csakhogy nem lehetett figyelmen kívül hagyni a tényt, hogy az érinthetetlenek kasztját vidéken még egy generációval korábban is csengettyűvel a nyakukban járatták, hogy mindenki időben kitérhessen az útjukból. Nem lehetett nem észrevenni, hogy Nonita, bármennyit is nevetgélt, pletykált az „indoor” személyzettel, mélyen zavarba jött, amikor Szonja megkínálta őket M&M’sszel, majd utána felé nyújtotta a cukorkát.

Az itteni felfogás szerint az ember beleszületett egy apáról fiúra szálló mesterségbe, egy adott sorsba, csakis annak a feladatait tudta jól-rosszul ellátni. Az egész kultúrájuk, életük, minden napjuk, valamennyi döntésük az ok és okozat filozófiájára épült.

Szokatlan felfogás volt, Szonja minden eddigi logikáját kifacsarta.

A nyugati világ leggyötrőbb kétsége, amikor nem értjük, miért éppen velünk történnek bizonyos dolgok, ezzel a megközelítéssel érthetőbbé vált. Az indiaiak szerint az ok-okozati láncolat ugyanis több életen át ívelt, így mindazt, ami első látásra igazságtalannak, elviselhetetlen kiszúrásnak tűnt, könnyebben elfogadták.

Ez a fajta gondolkodás magyarázatot adott arra is, miért ennyire változatos az emberek belső világa, miért olyan eltérőek az életkörülményeik, és miért kell mindenkit a maga helyzetének megfelelően kezelni. Az európaiak szemében értelmezhetetlenül kusza külvilág, az itteniek szerint pofonegyszerűen, az ok-okozat törvényét betartva működött. Az ember még mindig eldönthette: megismétli a hibáit vagy felelősséget vállal a tetteiért, és maga mögött hagyja a rossz karmát.

Ettől az eleve elrendelt világtól Szonja visszahőkölt. Meg is mondta Adamnek. Az operatőr visszakérdezett.

– Nálatok talán nincsenek kasztok? Ugyanúgy él egy televíziós, mint egy boltos vagy egy gyári munkás? Ugyanott lakik, ugyanúgy öltözik, ugyanolyan pasassal köt házasságot?

Szinte dühösen beszélt, Szonja döbbenten nézte.

– Nálunk az ember könnyebben befolyásolhatja a sorsát. Aki akar, igenis változtathat!

– Ha te mondod. .

Fárasztó délelőtt állt mögöttük, hallgatásba merülve meneteltek tovább. A Tata Intézet archívumából igyekeztek a száribolt felé. Szonja még mindig a sárga száris professzornő háromórás előadásának hatása alatt állt.

Vidám és az archívumi környezethez mérten értelmetlen energia áradt a professzor asszonyból. A szemüveges, ősz hajú hölgy olyan átéléssel magyarázott a csábítás gyöngéd művészetéről, a Káma-szútrá ról, amely – és ez fontos szempont – mindig is igen progresszív volt, hogy Szonja csakis miatta döntött úgy, hogy következő életében indiai nőként születik új á.

De miért ne adhatná át már most magát testestül-lelkestül, jónistól egy indiai új ászületésnek? Egyre inkább nehezére esett elfogadni, hogy a fel-feltörő vágyakat józan belátással kell elfojtani. Noha a professzor asszony olyan szépen kikanyarodott a lingvák útvesztőjéből a köztes létbe, a vágyak kiégésének helyéhez (a káma lokához), hogy az igazán példamutató volt.

Csakhogy egy átlagos halandónak még ott sem lehetett nyugta, a karmikus viharok újabb és újabb új ászületések és vonzalmak felé sodorták. Az örökké vágyaik körül pörgő, esendő emberek számára, magyarázta a professzornő, a Káma-szútra nagyon hasznos, élni segítő könyv.

Szonja kész volt ezekben a begerjedt lelkekben magára ismerni.

– A legtöbb vallás – mutatott rá a sárga száris professzor – a férfiak szemszögéből, a szaporodás kínos, elkerülhetetlen mozzanataként említi a testi szerelmet, ahol a nőnek meglehetősen passzív szerep jut.

Odaintett Szonjának és Adamnek, hogy ne ácsorogjanak. Ajkuk körül illedelmes mosollyal letelepedtek az írótáblás székekre, az operatőr hanyagul elnyújtózott, a riporterlány figyelt, jegyzetelt.

– A keleti hagyományok jóval természetesebben viszonyulnak a fizikai örömszerzéshez, spirituális magasságokba emelik. Adakozó, szeretetteljes rítusnak tekintik. Az ötödik században különösen érdekelte a gondolkodókat a párkapcsolat. A szex. Amit ugyanebben az időben a nyugatiak enyhe bűntudattal és elutasítással kezeltek. .

Szonja az összes európai elfojtást érezte magában, prímán elfértek benne. A professzornő ezzel szemben életigenlőnek tűnt. Tökéletesen érezte, hogyan beszéljen.

– A káma érzését nehéz lefordítani.. tulajdonképpen egy módosult tudatállapot. A szerelem felfokozott állapota, amikor minden érzékszerv kiélesedik. . Nagyon szimpatikus, hogy az egyenjogúság elvét követi mind a hatvannégy művészi pozíció.

Az archívum falán lógtak a pozíciók, vékony fakeretben. A nemes, mozdulatlan arcú emberek huncutul hajlékonynak bizonyultak. A professzor asszony a Tata Intézet tollával egy csupasz ülepű hölgyre bökött, aki szakállas, tar fejű társa lingváját kényeztette. Semmi kétség, Vatszjájana, az ókori indiai mester, az adás és kapás karmikus törvényére épített.

– Kár volna tagadni – ismerte el a professzornő, miközben egy apró kulccsal felnyitotta az üveges asztalt -, a szerző művének néhány pontján maga is elbizonytalanodik. Nézzék csak. .

És a helyiségben tartózkodó egyetlen tanult férfi kezébe nyomta a megsárgult lapokat. Adam mélyet szippantott a vitrin alól kihalászott könyvből, tapogatta, forgatta, le is fényképezkedett vele, ami pedig határozottan tilos volt. Ide-oda cikázott a régi metszetek között és Szonja könyökét rángatta.

– Just look at this!

– Igen, igen – helyeselt a professzornő -, nagyon modern szöveg.

És magas hangon, boldogan fölnevetett.

Szonja kezelhetetlen jegyzetei között matatott, miközben összehúzott szemmel és érdeklődéssel meredt a legmagasabb rendű élvezetek pozitúráira.

Amelyek élni segítenek. És a testi vágyat transzcendentális magasságokba emelik. (Miközben a nemek közötti egyenjogúság elvét is közvetítik.) Nagyon átgondolt pozitúrák voltak!

– Az őzsuta nőre háromféle fekvésmód vonatkozik – a professzornő

helyére tolta az orrnyergén csúszkáló szemüvegét, amiből megértették, hogy a három fekvésmódot később vissza is kérdezheti. – A szélesre nyitott helyzetnél nyugodtan szabad párnát használni. Csak óvatosan! A legtöbben összekeverik a kitárt helyzettel, de ha jobban megnézzük, itt a jóni ferdén lefelé ível. Az indráni helyzetet viszont könnyű megjegyezni, látják, a nő a lábfejét a férfi hónaljához helyezi.

Vendéglátójuk nehezen közlekedett az archívum vitrines asztalai között, úgy törte az utat, mintha dús aljnövényzetben gázolna. Vagy mint aki az indaként egymásba kapaszkodó vágyakon is számtalanszor átverekedte magát.

És a visszafelé vezető utat is ismeri.

– Sajnálatos módon – szuszogta, ahogy a könyveket visszanyomkodta az üveg alá – a történelem folyamán mindig óriási szakadék tátongott az idea és a megvalósulás között. .

Szonja hevesen bólogatott, az ember káprázata és a valósága a legritkább esetben találkozik. A tudat csak sok-sok gyakorlással lebbentheti fel a fátylait. .

Megpróbált ügyesen elslisszanni az indaként egymásba kapaszkodó vágyak között, de elakadt. Egyre inkább úgy tűnt, képtelen a káprázataiból kikeveredni.

Képtelen volt rá, mert képtelen volt. Pont.

Hirtelen megkívánt egy szárit. Sürgető szükségét érezte egy ötméteres anyagnak, amibe beletekeredik. Ezért az operatőrrel az interjút követően a Khadi Bandhar felé vették az irányt. A tömeg utat engedett nekik, félreállt, mert megijedtek Adam kalapjától, kamerájától, meg a feldobott arckifejezésétől. Szonja is megriadt a vonuló Adam látványától. Azt olvasta egyszer régen, egy arra különösen fogékony állapotában, hogy az emberi balsorsok többségét a szégyellt vagy eltitkolt vágyak okozzák. Csüggedten vonszolta magát Adam és a balsorsról szóló gondolatai után.

Amerre a szem ellátott, káosz és zsúfoltság vette körül. Fenn, az égben is.

Balkonok és chhajjak. Színes, eső áztatta árnyékolók. Szonjának ismerős volt ez a kuszaság. A pesti bérházak és a lakótelepek csináld magad megoldásaira emlékeztette, éppen olyan szívósan rontották a városképet, szoros szövetségben új barátjukkal, a légkondicionálóval. A kusza bombayi erkélyek mögött tizennégymillió ember hitte makacsul, hogy némi leleménnyel és ügyeskedéssel fellélegezhet a bőre alatt lüktető forróságtól.

– Maguk olaszok?

Felrémlett Szonja előtt Cavalli dédmama barna ruhás, gyöngysoros képe, és visszakérdezett.

– Miért, legyünk?

A fekete pólós ügynök a semmiből lépett elő, és biztatóan rájuk mosolygott. A zöld szemű, hosszú pillájú, hullámos hajú lány és a magas, latinosan világos szemű férfi minden tekintetben megfelelt az általa olaszokról gyártott sztereotípiáknak. Vagy csak túl régen álldogált űrlapokkal a Colaba sétányon.

Éppen most legyek olasz, gondolta Szonja bosszúsan, amikor egy tűzpiros szári lapul a zacskómban?

De nem volt mit tenni, Adam máris felcsapott olasznak.

– Töltsd ki! Írj be, amit akarsz. Több száz rúpiát fizetnek! Ebédre is meghívnak.

Szonja kitöltötte, hogy olasz állampolgár és szívesen vállal a következő két órában alkalmi megbízást a Rapid Eye Movie alkalmazásában. Adam röpke pár hónapos bombayi tartózkodása alatt két bollywoodi szuperprodukcióban is forgatott már. Bárki belefuthatott ilyen felkérésekbe, aki európai vonásokkal sétálgatott a Colabán. Még a nagy költségvetésű filmeknél is az utolsó pillanatban fogdosták össze a statisztákat.

A hatalmas metropolis hömpölygő gyalogosforgalma újabb és újabb európai tehetségeket dobott piacra. A bárok, butikok és kávézók között cikázó castingügynökök néhány perc alatt szállították a szükséges karaktereket, így nem kellett távoli helyszínek után kutatni, az egész stábot a világ végére átutaztatni, csak mert a forgatókönyvíró néhány európai jelenetet is írt a filmbe.

– Mi leszünk a felszabadultan szórakozó szerelmespár egy trendi, milánói klubban – jelentette Adam.

– Ki is sminkelnek?

– Viccelsz?

– Akkor hogyan legyek trendi milánói?

A rendezőasszisztens már ordította is, hogyan.

Előtáncolt valami ereszd el a hajam-félét, és amikor Szonja nem mozdult, rákiáltott a hangosbeszélőn.

– Have fun!

Szonja aggodalmasan meredt a Khadi Bandhar zacskóra, amelyben új indiai női identitása lapult, és amit idegességében csak úgy ledobott egy bárszék alá. Elindult volna érte, de Adam forgatni kezdte. Magához húzta, majd kipenderítette. A testéhez simult és vissza. A keze erősen tartotta, úgyhogy Szonja pontosan érezte, a tánc energia. Energia, amely átáramlik a testen.

Egymásra néztek, majd elfordították a tekintetüket.

Adam, mintha félálomban mozgott volna, azt lehetett hinni, hogy valójában nem is volt tudatában, hogy táncol. Minden egyes álmatag porcikája beköltözött Szonja lelkébe.

A jelenet végtelenül hosszú volt.

Forgott a lámpákkal és emberekkel körülvett parketten India anya fehér lánya, miközben a piros szárija ott figyelt a bárszék alatt. A becsület zátonyra futott helyén.

Talán szeretni fogja egymást a trendi milánói szerelmespár? A castingügynök nagy-nagy elégedettségére. Ezt ebben a percben még nem lehetett megmondani. India anya már tudta, de nem tehetett semmit. Szerda délutánonként nem járt klubokba.

Lehet, hogy soha senki mellett nem fogok megmaradni, pörgött-forgott Szonjában az aggodalom, és mellettem sem marad meg soha senki?

Talán túlságosan is hozzászokott ehhez az ötlethez. Az egyszer-egyszer átsuhanó gondolatok, ha minden alkalommal utánuk nézünk, könnyen ismerősökké válnak.

Rögtön megkívánta Adamet, ez igaz. Ami megdöbbentő volt, mert soha senkit nem kívánt meg rögtön. Csakhogy Nonitáék háza maga volt a veszély az értelmetlen kalitkával, a sípulóverekkel, az elrendezett kapcsolatokat elrejtő

buja törpecserjékkel. Ő meg szépen besétált a hátsó kapun, és megpillantotta az első férfit Indiában. Zívem majd kiugrott a helyéről.

Egy pillanatra nyomorúságos állapotban, a cserbenhagyottak szemérmetlenségében látta Hargitai Zoltánt, aki eközben egy csendes kanadai kávéházban elmélyülten töltögette le a fotóit. Szonja úgy érezte, ha lesétál a táncparkettről, sohasem lesz képes Adam bűvköréből kitörni.

Akkor most, gondolta, és elképedt az ötlet egyszerűségén, el fogok húzni innen!

Kirántotta a kezét a férfi nyirkos tenyeréből, és kisétált a klubból. A vörös szári ott maradt hoppon a zacskóban.

Adam nem tiltakozott, nem is ment utána.

Még aznap este eldöntötte, hogyan szervezi meg Adam nélkül a bombayi napjait. Mert Adammel ő többet soha az életben nem találkozik! (Ezt még elismételte magában párszor, csak hogy hallja, hogy hangzik.) A Nőszövetségnél majd segítenek másik operatőrt találni. Adamnek pedig megírja, hogy sürgősen haza kellett utaznia, és átutalással kifizetik.

Kikapcsolták magukat egymás támadó-vonzó áramköréből, csupán ennyi történt. Nincs sértődés!

Késő este a szmog oszladozni kezdett a benzingőztől meggyötört utcák felett. Szonja a szállodai teraszajtóhoz lépett és szélesre tárta. Heves, elszánt szélfuvallat tört a szobába, arrébb sodort egy jegyzetlapot az asztalon.

„A vágy. .” – kezdte olvasni, ám az első szó után kimenekült az erkélyre. A függönyök ijedten repkedtek körülötte.

A szálloda hatodik emeletéről elé táruló díszlet tökéletesen hidegen hagyta. India Anya (a professzornő hangján) a csillagboltos égbolt alatt idézetekkel látta el a Káma-szútrá ból, amely nem csupán a hódításra, hanem a nemkívánatos szeretők likvidálására nézve is hasznos útmutatásokkal szolgált.

Visszatért a szobába, hogy megkeresse a délután vásárolt vaskos könyvet.

Ám hiába olvasta újra és újra az angol nyelvű kiadást, (Oxford, World’s Classics), az a képzeletbeli szeretők ejtésére egyáltalán nem bizonyult hasznosnak. Feldúltan ült szállodai íróasztalánál, amely előtt – érthetetlen okból – egy tükör lógott. Így látnia kellett, amint lángol az arca.

A kalapos férfit nem volt egyszerű likvidálni. Még az ilyen hatékonynak tűnő, évezredes tanácsok sem működtek:

– Minden lehetséges módon bosszantsd, szeszélyeskedj, toporzékolj!

– Ha szerelmesen közeledik hozzád, ne engedd, hogy megérintse a köldököd s a combjaid közé eső testrészeidet!

– Élcelődj gyengeségein, példálózz olyasmivel, amit ő nem tud!

– Húzódj az ágy szélére, és fordíts hátat!

– Csak vond fel a szemöldököd, ha nappal is szeretkezni akar!

– Bosszankodj a csók, harapás és körmeinek nyoma miatt!

Adam pontosan úgy viselkedett, ahogy kívánta tőle: egész este nem jelentkezett. Sőt (és ez már tényleg stréberség) másnap sem. Lehet, hogy a fantomférfit mindvégig az ő képzelete mozgatta? Lehet, hogy a saját vágyai kivetülését követte hetek óta a bombayi járdákon? Bizony nem látszott kizártnak. Legalább én vagyok a kapcsolatfőnök! – kapaszkodott a gondolatba.

A hirtelen megváltozott indiai klímát és elcsendesülő napokat hasznos, lázas tevékenységgel kívánta eltölteni.

Intézkedett, jött-ment, és minden erejével boldog volt, mint a többi boldog ember. Annyi tettvágy munkálkodott Szonjában különös ellenpontjaként az elnémuló telefonokat általában kísérő letargiának, hogy nyugodtan rábízhatták volna a világegyetem ügyvezetői posztját. De csak Mrs. Kaporba futott bele a NOW (National Organization for Women) egyesület parkolójában.

Ennek is megörült, rögtön feladatot látott a találkozásban.

Hogyan festhetné le azt a zavaros és homályos poklot, amely Nonita házaséletét jellemezte? Karan nyilvánvalóan nem volt abban az érzelmi és akarati helyzetben, hogy segítsen a nővérén.

Ugyanis egy hólyag. Szegény.

Így aztán Szonjának kellett okosan intézkednie.

Az övéhez hasonló kínos helyzeteket úgy a legegyszerűbb átvészelni, ha a mostban marad az ember és kizárólag a jelen pillanatra koncentrál. Vagy – és ez legalább annyira hatásosnak bizonyult -, ha mások nyomorúságára összpontosít.

Mrs. Kapor először elképedt a magyar nő által vázolt rémdrámán, majd gondolkodóba esett, végül tapintatos hallgatást ígért. Úgy fogja Nonitát rávezetni a megoldásra, ígérte, hogy észre sem veszi, és arra a következtetésre jut majd, hogy maga döntött a sorsa gyökeres átformálásáról.

Forró, meleg rokonszenvvel néztek egymásra. Sisterhood!

Lám, a nővériség az egész világot behálózza. Mrs. Kapor két szemöldöke között, egy mély árok felett piros bindi hintázott együtt érző szavai ritmusára.

Miután Szonja ilyen szépen elrendezett mindent, elköszönt, és Adammel kapcsolatos gondolatait messzire űzve kikanyarodott a Mahatma Gandhi Roadra.

Leintett egy sárga-fekete taxit, a szállodától kétutcányira kiszállt, beugrott a szupermarketbe, miközben szórakozott gondolatait visszaterelte a mostba, hogy ne Adam körül cikázzanak.

A szálloda lobbijában kikerült egy hullafáradt német turistacsoportot, megnyomta a hatos gombot a liftben és a bezáródó ajtón át úgy látta, az egyik vörös hajú turistában volt valami, ami ragyogott, mint egy macskaszem, és ami kísértetiesen emlékeztetett Adamre.

Bepakolta a tévé alatt található apró hűtőbe az ásványvizeket, amelyet fogmosáshoz is használ majd, ezért kellett hat palackot felcipelnie, és közben nem tudta nem akarni, hogy Adam feszülő karja átfogja, hogy gyűrött ruhák közt feküdjenek, hogy az idegen testből, amely a gondolataiba rágta magát (vakító, fehér fogakkal) ismerős legyen.

Ezért aztán, amikor Adam megcsörrentette a mobilját, már ereje sem volt azon csodálkozni, hogy ott áll az szállodaszoba előtt, az ajtóban. Csak nézett kimerülten.

Isten hozott, milánói kedves, mosolyogta, és most tedd a kezed a fenekemre!

Tizenkettedik

„Küldd át a kezedet mms-ben!”

Tökéletesen értelmetlen üzenet volt, de azért mégiscsak furcsállta, hogy Szonja órák óta nem küldi a kezét. Hargitai Zoltán tanácstalanul bolyongott a Plateau negyedben. A szél bemászott hátul a nyakánál a dzsekije alá.

A biciklit ott hagyta a bérelt lakás zöldre mázolt ajtajának támasztva. Nem akart oldaltáskával és összecsipeszelt nadrággal bekerekezni a belvárosi ékszerészhez, mint egy postás. Gyalogosan vágott át a Quartier Latinen, nyílegyenesen haladt előre, alig volt kit kerülgetnie az utcán. Csak az egyik melegbár előtt reggelizett egy álmos párocska. Néhány háztömbbel odébb a vörös lámpás környék valóságos kísértetvárosnak tűnt. Az ablakok lefüggönyözve, a boltok redőnyei lehúzva, pedig már tíz óra felé járt. Hargitai Zoltán egyre szaporábban szedte a lábát, szinte futott, hogy a szelet lerázza.

Az ellenkező irányból egy ázsiai és egy északi szőkeség közeledett összekapaszkodva, lobogó hajjal és kabáttal. Az utca végén, a téren, izgatott galambcsapatok között még több utcalány sietett hazafelé. Az egyik éppen mellette torpant meg, kotorászott a táskájában, majd szőlőzsírt kent cserepes ajkára.

Hargitait tudós elméje arra ösztönözte, hogy tipológiai konstrukciót építsen föl a szembe jövő utcalányokból. Főleg világos szemű, hosszú combú, csupa fog kelet-európai lányokkal találkozott. A város a toleráns jogviszonyaival, bohém bárjaival, pénzes lakóival és ismerősen hűvös klímájával valóságos Kánaánt jelentett az orosz, lengyel és ukrán prostituáltak számára. A Lonely Planet szerint Montreal évek óta makacsul tartotta második helyét „A világ tíz legboldogabb városa” listáján.

Szonja kezét viszont, akárhogy is dolgoztatta az elméjét, hiába próbálta maga elé idézni. Minden más lényegtelen részlet beugrott neki, ahogy lerúgja a cipőjét, keresi a kulcscsomót, nekifeszülő háttal rángatja a zuhanykabin nehezen nyíló ajtaját. . A kézfeje helyén azonban fekete lyuk tátongott.

Tekintete a szőlőzsírral babráló lány kezére siklott. Termetre hasonló volt Szonjáéhoz. Valamivel tán magasabb. De a keze!

A lány nyilvánvalóan transzvesztita volt. A vörös lámpás környék legprofibb sztriptíztáncosait a csontozatuk leplezte le. A térdük, nyakuk, könyökük és kézfejük emlékeztetett korábbi nemükre.

Ez a kézkérdés kezdett kritikussá válni.

Mégsem állíthat be a flancos ékszerészhez úgy, hogy nem tudja a méretet.

Az úttest nedves, szinte harmatos volt, és Hargitai Zoltán hirtelenjében elbizonytalanodott, hogy zápor vonult-e át, amit klímakutató létére nem észlelt, vagy csak a híresen aktív montreali köztisztasági hivatal valamelyik zöld locsolókocsija. A levegőnek friss, öblítőszer szaga volt, csak egy-egy pillanatra úszott bele az elhaladó lányok fáradt parfümillata.

Az energiakonferencia sebtében összehívott kupaktanácsa szerint a legfelkapottabb ékszerészek a St. Laurent Boulevard-on voltak, egymás hegyén-hátán a művésznegyedben. Hargitai Zoltánnak egyáltalán nem volt érzéke az ékszerekhez. Harminckilenc éven át elvolt úgy, hogy az ékszerészekkel semmiféle viszonyba nem került. Józan belátással azt a realista döntést hozta, hogy a legelegánsabb üzletben kell próbálkoznia, ott annyira nem nyúlhat mellé. Minden döntést szakemberre kell bízni, ez volt az elve.

Otthon ugyan méretet vett az egyik sötétkék dobozban lapuló darabról, de arra már nem emlékezett, hogy ezeket a gyűrűket Szonja a gyűrűsuj án hordta-e. Most már végképp elbizonytalanodott. Talán nem is megfelelő

méretűek!

Még egyiket sem látta Szonja kezén. Amióta összeköltöztek, és annak már majdnem két éve, a három doboz ott lapult a közös gardróbszekrény kihúzható fiókjában.

Abban sem volt biztos, jó ötlet-e gyűrűt venni Montrealban.

Egy gyűrűvel lehet villogni, és meg lehet róla feledkezni, mindkettő

aljasság, de van benne valami emberi. Azért az mégsem akármi, hogy talált egy lányt, akiről azt gondolja: tessék, vele jól érzem magam. Az ilyet valahogy meg kellett különböztetni. Ki kellett választani.

A párok többsége az erkélyjelenet utáni első nyaralásról úgy tér haza, hogy képtelenek egymást elviselni. Közös életük valóságos pokol, ahonnan szabadulni akarnak, és sürgősen kell nekik egy másik erkély, ahová ismét fel tudnak nézni.

Eltöprengett, melyik lehet nagyobb csalódás: ha rádöbbenünk, hogy már nem szeretjük azt, aki otthon vár minket, vagy ha képtelenek vagyunk együtt élni azzal, akit szeretünk. Mert ezek manapság a szerelmi szériahibák.

Feszülten lépett az ékszerboltba.

Az eladó arca olaszosan barna volt, a szeme kéken villogott, élénksárga nyakkendőt viselt. És David Hasselhoffra hasonlított.

Különböző táblákat pakolt elé, rajtuk több tucat gyűrűvel. Mint kiderült, mindegyik valamilyen névre hallgatott és egy-egy szerelmi üzenetet hordozott. Hargitai Zoltán mélyen megbánta, hogy nem kerékpárral kereste fel az ékszerboltot. Hogy azonnal vissza is karikázhasson. Negyven perce volt a Megújuló energiaforrások és technológiák előadásig.

Hasselhoff bedobta a mentőövet:

– Van képe a menyasszonyról?

Odamutatta a telefonját. A napbarnított arc minden izma megfeszült, ahogy a kijelzőt fürkészte, aztán némán mozgatni kezdte a száját, és hátrament egy lakattal lezárt vitrinhez.

Rombusz alakú táblával tért vissza.

– Ötvenkettő-ötvenhármas lesz a hölgy. Ránézésre.

Majd bonyolult, követhetetlen előadásba kezdett a kövek tisztaságáról, formájáról, teljesen figyelmen kívül hagyva, mennyire siet a vevő, hogy nem is beszél jól franciául, hogy legszívesebben átugrana a pulton, elkapná a sárga nyakkendőt, aztán zsebre vágná az első gyűrűt, ami a keze ügyébe kerül.

Hargitai Zoltán azonban csendesen megadta magát a sorsnak. Annyira kíváncsi volt a bolgár felszólaló rejtett energiatartalékaira és annyira rosszul érezte magát a hideg fémek, csillogó kövek és a napbarnított férfi társaságában, hogy ijedtében fatalista lett. Ha az elkövetkező fél percben megszólal a mobilja, amit Hasselhoff mint valami piros bóját, még mindig a kezében tartott, ha az elkövetkező harminc másodpercben Szonja és közte megrezzen a láthatatlan kötél, amely sorsukat köti össze, ha válaszol arra a kurva mms-re, akkor ő nem távozik gyűrű nélkül!

– Ez lesz az, amit keresünk! Ezen tudnak szűkíteni is, anélkül, hogy sérülne a kő..

Az eladó arca dicsőséget és határozottságot sugárzott, még a fülét is megmozgatta egy kicsikét. Ez a hamisíthatatlan gyűrűszeretet vitathatatlanul jól állt neki.

– Elmondom, mire lesz szüksége. Ki kell tölteni ezeket a nyomtatványokat

– Hargitai Zoltán elé tolt egy kisebbfajta jegyzettömböt -, minthogy kiviszi a gyűrűt az országból, az argentin gyártó csakis ezeknek a papíroknak a birtokában állíthat ki hivatalos bizonyítványt a karátok tisztaságáról.

Ahogy elé csúsztatta a papírokat, Hargitai Zoltán észrevette, hogy Hasselhoff fején, a sűrű barna haj kellős közepén egy szabályos rózsaszínű folt világít.

Ebben a pillanatban rezegni kezdett a mobil.

– Monsieur – jelentette Hasselhoff, mint egy lakáj -, a telefon!

– Jó lesz a gyűrű. Csomagolja!

– Előbb talán a papírok. .

Kezébe nyomta a hitelkártyát.

– Monsieur, így nem tudunk segíteni! Ha esetleg a hölgy nem erre gondolt. . Ez kockázatos döntés. Semmi garancia!

Hargitai Zoltán legyintett, mire David Hasselhoff durcásan lehúzott a kártyáról egy kisebb vagyont. Aktív nyelvmunkával kísérve, csinos csomagot készített, de Hargitai Zoltán már nem várta meg, hogy a masnit is bepöndörítse. Felkapta a gyűrűt, a hitelkártyát és a mobilt, majd sietve távozott. Eszeveszett tempóban nyargalt végig a Saint Laurent Boulevard-on, közben futva a kijelzőre pillantott. Enikő. Teljesen megfeledkezett róla, hogy Szonja ékszerviselési szokásairól faggatta.

A forró, fűszeres levegő olyan hirtelen váltott hűvös, steril klímába, hogy Szonjának meg kellett kapaszkodnia az ajtókilincsben. Pár másodpercébe telt, mire ráébredt, valójában nem is a hideg, hanem a ricsaj zuhant rá. Még sohasem hallott hasonló zenét. A hip-hop keveredett egy ismeretlen üzbegisztáni operettszerző fináléjával, valamint Schubert Pisztrángötösének motívumaival.

Mindez a ritmus és melódia egy alagsori helyiségbe szorult.

Egy ismeretlen, ám annál zajosabb szerkezeten Nonita rázkódott barackszínű Nike felsőben. Csupán az egyik lábfeje érintkezett a gép felületével. Hosszú, befont copfja így is őrjöngve ugrálta körül a testét, egész izomzata, még az orrcimpái is rángatóztak. Mint akin 220 voltos áram fut át éppen. Egyedül a tekintete volt rezzenéstelen, elszántságot tükrözött, a messzeségbe révedt.

Szonját meglepte a zajos szobában uralkodó furcsa nyugalom.

– Namaste! – kiáltott.

– Ki engedett be? – ordított Nonita támadóállásban.

– A szobalány. Mit csinálsz?

– Edzek.

– Sokkterápiával?

– Aha. Igen.

Hallgattak. Szonja elnevette magát.

– Mi ez?

– Powerplate. Vibrációs tréner.

– Vibrátor?

– Aha. Igen.

Ennek meg mi baja?

A falon lógó tükörben Nonitára nézett. A gép melletti kis asztalkán Dalima kókuszos keksz hevert. Csak hogy Nonita eszébe idézze, hogy vendégségbe jött, megkérdezte, vehet-e.

A lány vibráló teste miatt alig érzékelhetően biccentett. Szonja hálásan falatozott és várt. A zene lassan elviselhetetlenné vált.

– Jól van, na – dünnyögte tanácstalanul -, akkor megyek. .

Nonitáról szakadt a veríték. Már két lábbal állt a masinán, egyre vadabbul rázkódott, miközben egy szalagba kapaszkodott és a fenekét messzire kitolta hátra, mintha vízisízne. Merően figyelte a távolodó Szonját. Aztán akkorát üvöltött, hogy beleremegtek a hangfalak.

– Mi a francért kellett idejönnöd? A fene egye meg, miért kellett mindenbe belekavarnod?

– Belekavarni mibe?

– Semmibe. . Önző dög vagy.

– Ez igaz. De hát mi történt?

– Jó, akkor azzal kezdem, ami a legnagyobb szemétség. Vagyis veled.

Nonita megnyomott egy gombot, és abbahagyta a rángást.

– Miért vagyok én a legnagyobb szemétség? – kérdezte Szonja.

– Mert nem szeretsz senkit. Soha nem engeded el magad. És a szorongásod olyan, mint valami átok. Azt hiszed, nem látom, mit művelsz Adammel? A te dolgod. Minek jöttél ide?

Szonja lehajtotta a fejét.

– Nézd, Nonita, én el akartam mondani. Emlékszel? Kerestelek. . hogy beszéljünk. A segítségedet kértem. .

– De hát nem is ismersz!

– Igaz, nem ismerlek.

– Akkor miért kellett mindent kitálalni a házasságomról Mrs. Kapornak?

Azt hiszed, mindent tudsz rólam? Csak mert két éve, egy gyenge pillanatomban kiborultam?

Kopogtak. Az „indoor” szobalány két csésze erős, cukrozott teát tett eléjük tálcán, tele jéggel és gyümölcsdarabokkal. Fagyosan nézték, ahogy visszavonult és becsukta maga után az ajtót.

– Csak segíteni akartam. . Arra gondoltam. . Igazad van. Semmi közöm hozzá.

Nonita végre leszállt a Powerplate-ről, hátul is kikapcsolta a gépet, aztán az ordító zenét is.

Ijesztő csend támadt.

– Jólesett, mi?

– Micsoda?

– A magadé helyett más problémáiban tapicskolni.

– De hát én nem vagyok rosszindulatú! Pánikba estem. Miattad. .

Nonita igazságérzete azonban nem pihent, kicsit csikorgatta hozzá a fogát is.

– Nekem ne gyere azzal, hogy miattam. Én nagyon jól tudom. . egyébként meg csak hogy tudd, nem volt mindig ilyen agresszív. Nem is lesz mindig agresszív. Ebben az életében az. Ez a mi dolgunk, neked pedig nincs jogod idejönni, és..

– Nem, tényleg nincs jogom. Köztetek nyilván karmikus ez a probléma.

– Mondd, miért kell neked ilyen jól informáltnak lenni az én karmikus dolgaimban? – érdeklődött Nonita, miközben testének minden porcikája szédelegve próbált visszatalálni a nyugalmi állapotba.

– Nem vagyok jól informált. .

– Megaláztál. Az egész családomat megaláztad. Lányukként fogadtak a házukba! Mindent leszerveztek neked. .

– Ne haragudj. Szinte fizikailag fáj, hogy ilyen bajt okoztam!

– Mrs. Kapor most majd minden követ megmozgat, hogy segítsen nekem.

Egész Mumbai idejön a nyakamra. Sajnálkozni! Fucking sisterhood! Mit vártál? Ki tudja, mi ketten Ranjittal miért vezekelünk. A mi dolgunk! Igen, nehéz sorsot vállaltunk. De te sem úszhatod meg anélkül, hogy. .

– Mit? Mi nélkül.. – emelte föl Szonja a pohárról a tekintetét.

– Hogy vissza ne kapd. Nem kellett volna beleavatkoznod!

Mégis mit kellett volna tennie?

Bombay látnivalóival ismerkedni, miután egy teraszon koktélozva végighallgatta, hogy a barátnőjét ütlegelik? Lehet nem beavatkozni, és végignézni, ahogy a másik tönkreteszi magát? Tudta, errefelé azt gondolják, lehet.

Csak azt lehet, állítják meglehetősen közönyösen. Ha bárki megpróbálná kigyomlálni egy másik emberből a drámáit, az olyan volna, mintha a lábát vágná le. Büntetlenül nem lehet a személyiséget megcsonkítani. A boldogság az indiaiak szerint a lelki békén, az indulatos vágyak semlegesítésén áll vagy bukik. És ezt a békét csak az nyerheti el, aki együtt él a jellemével és vállalja a következményeit. Szonja gyomra ezt nehezen tudta bevenni, de megértette, hogy olyan területre hatolt, ahol nem jól tájékozódik. Ahol semmi keresnivalója.

Azt is elismerte, hogy nem véletlenül lépte át ezt a határt. Nonita körülményeire hiába is hivatkozott. A mások megváltására törekvő igyekezet mögött mindig valami mélyen személyes indíték lapult. A keletiek szerint éppen ez volt a nyugatiak tragédiája. A sajátjukétól eltérő utaktól idegesek lettek, amit azonnal lázas tevékenységgel próbáltak palástolni. Segíteni akartak. Beavatkozni. Az sem zavarta őket, ha éppen a nyüzsgésükkel fosztották meg a másikat attól a legfontosabb fájdalomtól, ami után minden más lehetne. .

Az indiaiak úgy látták, a nyugati embernek nincs elég fantáziája az elfogadáshoz. Főleg bátorsága. Konfekciógondolatait hajtogatva ítélkezik, sémái mentőövek, azokba kapaszkodik, különben egész önigazolási rendszere összeomlik.

Szonja hirtelen megértette, hogy ez milyen barbár szokás. Érezte azon, ahogy Nonita tiltakozik, és bár már rég leszállt a Powerplate-ről, minden porcikája reszket és vibrál.

– A fene egye meg! Kínkeservesen elkezdtem változtatni a dolgokon. Úgy változtatni, hogy én magam változom. Te ezt úgysem érted. . Fogalmad sincs, mennyi önfegyelembe került eddig is. Iderepülsz Budapestről, és az egész folyamatot elrontod!

Szonja nem is tudta igazolni önmagát.

– Most mit csináljak?

– Menj haza!

– Jó. Visszamegyek, és holnap megint benézek. .

– Haza, Európába! – csikorogta. – Vissza a saját életedbe! Ahonnan jöttél.

Letette a poharat. Pár másodpercig csak állt. Aztán a tükörbe nézett, és megigazította a frufruját. Becsukta az ajtót. Odaköszönt a bangladesi szobalánynak. Átvágott a kerten.

A hátsó kijárat felé tartott.

Tizenharmadik

– Nahát. Szonja mindjárt leszáll.

Oké, gyerünk, gondolta Enikő, gyerünk. Valami volt a levegőben. Valami, valaki, az élet, a barátnőjét hazarepítette.

Nem a megfelelő időben. Ahogy Szonjával ez történni szokott.

És itt van, tessék! Lesoványodott lábain imbolyogva, egy hatalmas, sárga, műanyag bőröndöt ráncigálva a fotocellás ajtóban megjelent Szonja.

Mentegetőzött:

– Jól kirángattalak benneteket kora reggel.. Jaj, Enikő, mi lenne velem nélkületek?

Attila szótlanul elvette a bőröndöt, és két oldalról megcsókolta a gyűrött Szonját. A fenti sávon csak ideiglenesen lehetett parkolni, ezért nyugtalankodott. Na de most az egyszer hagyjunk Szonjának némi kis időt, hagyjuk őt lélegezni a parkolóig.

„Még meddig kell gondoskodnunk erről a nőről?”, töprengett Attila, miközben elcsodálkozott a bőröndje súlyán. De legalább néhány órára elfelejtkezhetett a fáradtságáról, az ikreiről és a nagylányáról, a nagy fiáról meg az ellenáramoltatós medence megrendeléseiről. Meg a kurva ügyfelekről, akik már nem is akarnak úszni. És a határidőkről. (Mert ha mégis akarnak, akkor egyből fejest ugranának.)

És érdeklődve merült el a felesége barátnőjének zavaros életében. Ez a nő

mindig túl messzire ment. Túl korán jött vissza. Túl sok mindent cipelt magával. Ez érdekes volt.

A felesége egyfolytában kerepelt.

– Mégiscsak a harmadik világ. Nem is tudom, hogy gondoltad ezt a hat hetet. Zoli nélkül! Egymagad. Hogy gondoltad?

Szonja bekapcsolta a mobilját. Még nem érkeztek meg az üzenetei. Két világ között lebegett az élet jelei nélkül, a semmiben.

– Azért nem olyan borzasztó..

– De ugye, sokkoló a harmadik világ – makacskodott Enikő – mondtam neked. Kultúrsokk.

– Nem. Képzeld, egészen másmilyen, mint amire számítottam – mondta fakó hangon.

Hogy a további kérdéseknek elejét vegye, kezükbe nyomta a Duty Free zacskót a Tobleronékkal, amit utolsó pillanatban az isztambuli reptéren vásárolt. Restellte, hogy alig tudott felmutatni tárgyi bizonyítékot erről az egészen másfajta világról.

Olyan hirtelen került repülőgépre, hogy a helyzetváltozását még nem is sikerült értelmeznie.

– A lényeg, hogy épségben hazaértél.. Attila, emlékszel Kairóra? Isten ments, hogy pisilni kelljen ott az embernek!

Úgy érezte, Szonja minden egyes külföldön töltött nappal veszít egy évet.

Nem tudni, pontosan miből, de valamiből esztelenül tékozol. Te jó ég, hogy mennyire lefogyott!

Enikő arra gondolt, hogy sok mindent megélt már ő is. India nélkül is.

Csaknem mindent, ami az emberi életbe belefér. Csendes elégtételt érzett, hogy tulajdonképpen a javával már megvan. Két gyerek. Egy házasság. Egy majdnem válás. Az átvészelt leépítési hullám. A lakásfelújítás. Számtalan hétvégi bevásárlás. Eleget tett a kötelességeinek. Csak egy mondat hiányzott.

De az ember, ha nem tudja, mi az a mondat, végül hozzászokik.

Szonja elcsukló hangon kérdezte:

– Miért nézel így? Ennyire rosszul nézek ki?

– Nem. Azt nézem, hogy. . Mondjuk kicsit fogytál. De hát mi volt? Mi volt?

– Ááá. . Apró hülyeségek. Semmit sem aludtam a gépen. Itthon minden rendben?

– Még szép. Te. Zoli valami ékszert vett neked Kanadában. .

– Honnan tudod?

– Sehonnan. Imádom ezt a fickót!

– Én is imádom.

Egy édes fiú. Ez volt az a jelző, ami nem illett Zívemre. Az édes Zívem határozottan nem. Inkább.. nem is tudta, milyen. .

Olyan, amilyen. Az édes, ragacsos szavakat egy nyirkos, meleg országból várta, de nem érkeztek. Hál’ Istennek, hogy hiába leste. Attila autójának gumiszőnyegére ugyan kirajzolódott néhány betű, hogy. . hogy. . hogy. .

Á-á? Szóval mégis? Nem, mégsem!

Mégsem, mégsem.

Kinézett a gyorsforgalmi útra. Ugyanazok az ismerős óriásplakátok várták, amelyek búcsúztatták. Nem volt a láthatáron semmi traumatizáló tényező!

Hátradőlt, és a visszapillantó tükörben figyelte Attila párhuzamosan futó homlokráncait.

Íme, a pillanat, amikor az ember elmondhatja, utánajárt a dolgoknak. Mert ragaszkodott hozzá, hogy valami valóságosat akar, valami teljes szívvel vállalhatót, és fáradságos munkával rájött, hogy minden ilyen irányú törekvése hazavezet. Megpróbálta, kipipálta, és most már nem is kell tovább gondolkodni meg törekedni. Minden jó.

Az asztalt beterítő kék és narancssárga dossziék felett Ottó megdörzsölte borostás tokáját és meghatottan pislogott rá.

– Szonjuska, alábecsültelek. . Életben maradtál!

– Megoldottam.

– Egen. Ennek szívből örülök. Noha – és az arca hirtelen elkomorult –

létszámleépítés van.

Szonját már a reptérről hazafele ezzel a hírrel fogadta Enikő. A reggeli műsorok szerkesztőségének egyharmadát elküldték, és most sorra kerülnek mind, a műszakiak, a pénzügyisek.

A Háttértől már senkit sem tudtak elbocsátani, rajta kívül. Ő volt az egyszemélyes szerkesztőség, anyagot gyűjtött és műsort vezetett, a Háttér háttérmunkásai a mindenkori gyakornokok közül kerültek ki, médiaiskolások és kezdők, akiket fizetés helyett „a nagy eséllyel” kecsegtettek. Szonja mindig is úgy gondolta, rosszabb a helyzetük, mint a gyerekmunkásoknak. A nagy esély csak nem akart megérkezni, viszont a lobogója alatt négy-öt éven át, napi tíz-tizenkét órás robottal remekül lehetett kizsákmányolni a gyakornokokat.

Utána rájuk legyintettek, hogy elhasználódtak. Nem elég frissek a Nagy Lehetőséghez. Igaz, nekik volt a legbiztosabb helyük a székházban, mert még az elbocsátásukkal sem foglalkozott a kutya sem.

– Megszüntetitek a műsoromat?

– Ezt a baromságot meg ki mondta?

– Csak egy ötlet.

– Felturbózzuk, Szonjuska. Thessék – és rátüsszentett -, a marketingterv.

Narancssárga dossziét tolt át az irathalom felett. Szonja megijedt.

– Príma kis anyagot hoztam Bombayből. Forgattunk Bollywoodban, a Hindi tévénél, sőt tárgyaltam is velük az esetleges..

– Nekem aztán édes mindegy, hogy oldod meg, édes szívem, az a te pályázatod. Viszont már tudom, mivel nyomjuk le a konkurenciát az új szezonban: Sex sells!

– Aha. Készítettem egy jópofa anyagot egy száris professzornőnél, aki a Káma-szútra szakértője. A mumbai Tata Intézetben tanít. .

Ottó magába merült, aztán váratlanul összegezte a gondolatait.

– Megmondom, mi lesz. Óriásplakátokat látok. A Kiűzetés a Káma-szútrából beharangozóját látom. A nézettségi mutatókat látom. A tárgyalóban tolongó médiaügynökségeket látom. Mit szólsz?

– Hát. .

– Ez kevés.

És intett, hogy végeztek. Mielőtt Szonja lenyomta volna a kilincset, a főnöke felszisszent.

– A Kiűzetéssel. . médiatörténelmet írunk. Vitaindító lehet. Már érdeklődnek is a bulvár online felületek. Kezdetnek lejöhetne egy cikk. A Háttér is kurvul! Valami ilyesmi.. Erre ráugranak a komoly napilapok, kielemzik, hogyan prostituálódik a kereskedelmi média. Sztárszociológus és sztárpszichológus nyilatkozik az értékvesztésről, az értékválságról, blablabla..

Te majd védekezel. Interjút kérnek tőled a női magazinok, glosszát ír rólunk az egyik oldali sajtó, azt kikéri magának a másik oldali sajtó, beszédtéma leszünk a reggeli műsorokban, a fórumokon. . És mindenki boldog.

– Na de miért?

– Miért? Azt kérded, mi-ért?

Ottó elgondolkodva nézett rá.

– Édesem, te sem leszel fiatalabb. Kettőt pislogsz, és már át is csúsztál a kedveltségi skálán a közömbös kategóriába. Én jót akarok neked. Nézz rám!

Negyven vagyok, és csúcsvezető. És aggódom. Régi harcostársak vagyunk mi ketten. .

Szonja régi harcostársára emelte a tekintetét.

– A fiatalokat hergelni kell! – biztatta.

– A 18-39-es korosztályt. .

– 39? Azt mondod, 39? Most már komolyan kezdek aggódni.. Hányan is követnek téged a Twitteren? Úgy akarod végezni, mint Hillary? Mert bármelyik női televíziós arccal megeshet! Öreganyám kampánybáljain verbuválni támogatókat, miközben Obama röhögve legyűrte a Facebookon?

– Jó, majd gondolkodom – ígérte -, de most pár napig, tudod, szabadságon vagyok. .

– Mehetsz is. Nem vagyok szadista. A szabadság az szabadság!

Szonja a twitterezési szokásaikon túl egyéb párhuzamot nem látott a saját és az USA külügyminiszterének sorsa között. Az egyetlen kétségtelen egybeesés, hogy hat-és nyolcéves kora között ő is az USA külügyminiszterének készült. Riválisa, Hillary Rodham Clinton egész kampányát feszült figyelemmel követte. Lelkiismeretének mértéktartóbb elemzői azonban rámutattak, hogy a nyugtalanító tendenciák mégis inkább Monica Lewinsky kilencvenes évekbeli stratégiájára emlékeztetnek.

A bombayi választókörzetben mindenképpen.

Adam annyira valószerűtlen! Amikor rágondolt, csak ez a jelző járt a fejében, vég nélkül képes volt ismételgetni.

A valószerűtlen Adam, aki mindig szélesen mosolygott, mert a széles mosoly jól állt neki. Csupán egyetlen éjszakára élesítette ki az érzékeit, majd, ha lehet, még áttetszőbbé vált. Tapintható érdeklődése és öröme úgy foszlott szét, mint a hajnali pára Nonitáék kertjében. Szonjának legalábbis ez volt az érzése.

Budapesti kanapéja biztonságos ölelésében, újra és újra végigfuttatta a filmet belső vetítővásznán. Megpróbálta úgy nézni, mintha nem is vele történt volna.

Mintha éppen most váltott volna rá jegyet.

Adam udvarias, tartózkodó és mosolygós volt közös éjszakájuk után.

Ahogy hagyta peregni a képeket, Szonjának végre sikerült egyetlen szóval megfogalmaznia a férfi világpolgár szexepiljének minden csínját-bínját: simulékonyság!

Nagyon, nagyon nyugtalanító, amikor a simulékonyság makacskodni kezd, úgy siklik ki a kezeid közül, mint az aranyhal, amelyiktől hármat kívántál. Szonja visszaidézte, ahogy Adam issza a szemével a reggeli fényben.

Ám látnia kellett azt is, hogy ennek a szenvedélynek nem volt különösebb tartaléka a mélyben. Egy-egy pillanatra ellágyult Adam arca. Just look at this!

Mintha pattogzani kezdett volna róla a páncélja.. de nem. Az operatőr főműsoridős boldogságban élt.

Szonja utólag felfortyant és tiltakozott e mosoly ellen, valami gyanús, érzelemmentes férfifölényt vélt benne felfedezni, ám Adam ilyenkor az újrapergetett filmen elvörösödött és alázatos-korrekten, szomorúan állt, vállán a felszerelésével. Mint aki maga is elismeri, igazat ad, de nem tud e nélkül az idegenkedő mosoly nélkül meglenni.

Szonja belátta, a kalapos nem tehet róla, hogy simulékonynak született, hogy mindössze ennyit tudott nyújtani. Arról meg végképp nem, hogy ő

hagyta, hogy ennyivel is lenyűgözze, hagyta, hogy hasson, megfeledkezve róla, hogy tisztesség is van a világon.

Felállt a kanapéról, leült az íróasztalához, hogy váratlan visszatérésének valami értelmes keretet adjon.

Bámulta a monitort a padlásszobában, mint akit odaszegeztek.

Kihasználva, hogy az indiai nők helyzetéről csigalassúsággal készülő anyag lekötötte az agyféltekéjét, a szeme folyton a beérkezett üzeneteket leste.

Valahányszor befutott a fuvolázó szignál, összerezzent.

Zívem minden este bejelentkezett Skype-on, hogy tartsa benne a lelket.

Leginkább azzal tartotta, hogy nem kérdezett. Pedig feszes monitorarcán is látszott, mennyire elámult a hazatérés hirtelenségén. Szonjának nem is lett volna ereje, hogy épkézláb válaszokat adjon a kézenfekvő kérdésekre.

A nem kézenfekvő dolgokról beszámolt. Túlzott részletességgel.

Miután a montreali kávéház eltűnt a monitorról és magára maradt az íróasztalánál, csak feszültebb lett. Annyira próbálta figyelmen kívül hagyni a postafiókját, hogy az felőrölte minden erejét. Állandóan csendet parancsolt magára. Nem lankadt, már azt is el akarta felejteni, amiről nem is volt tudomása.

Így aztán a fantomférfi a monitor felett lebegve egyre csak terebélyesedett, izmosodott, elevenedett. Fúúú, de pofára fog ez esni, gondolta Szonja, miközben már egy vacak kis spammel is beérte volna, amely az india.com-ról érkezik. Úgy tűnt, ennek a fafejű Ottónak megint sikerült beletenyerelni! Sex sells.

Tizennegyedik

Az üzenetrögzítő veszettül sípolt, villogott és tiltakozott, aztán panaszosan nyekkent egy utolsót, végül elhallgatott. A beépített fax papírtárolója hármat pördült, mielőtt lefékezett a háromüléses Ligne Roset kanapé előtt.

– Válaszolj! – követelte Ranjit fagyos hangon, merev arccal.

Nonita elfordította a fejét, nem akart a szemébe nézni. A férje rátapintott példás feleségélete utolsó hajszálrepedésére, és most gyanúja teljes arzenálját próbálja belepréselni.

Igen, a Mahesh rakhi testvér ma elvitte sörözni.

Mert érezte, milyen égető szüksége van rá.

– Hol voltál?

– Mégis mit gondolsz, hol szoktam lenni. .

– Te miért nem válaszolsz soha rendesen, ha kérdezek valamit?

Mivel a felesége még mindig nem felelt, nyersebben, harmadszor is megismételte a kérdést.

– Miért nem válaszolsz, ha a férjed este nyolckor megkérdezi, hogy hol a pokolban voltál?

Az őszinte vallomás hibás megoldás lett volna.

– Ranjit. . szerda van. Tudod, hogy ilyenkor bent szoktam maradni.

– És egyetlen kibaszott üzenetet nem tudsz hagyni? Mindenki hagy. Az antennaszerelő. Anyád. Még a kis magyar kurva is három üzenetet hagyott.

Csak a saját feleségemnek nincs mondandója, ha az éjszakát házon kívül tölti?

– Folyton csak idegesíted magad. Nem látod, mekkora cécót csapsz? Nincs is nyolc óra! Gyere, kezdődik a híradó..

Ranjit kitartóan bámult felesége távirányítót tartó kezére.

– Betelefonáltam a munkahelyedre.

Nonita belesüppedt a fotel mélyébe, arca a súlyos spanyol függönyöktől árnyékba borult.

– És akkor elcsicsergi nekem az a keralai titkárnő, hogy a feleségem épp most ment el Maheshsel. Hát ez gyönyörű! És vajon hova tartanak? A mélygarázsba? És hol van az én feleségem fél órával később. Két óra múlva?

Na, hol lehet? Kozmetikusnál? Vásárolgatnak? Beültek egy italra? Most fejezik be az előételt? Vagy kollegiálisan kefélnek?

– Közönséges vagy.

– Azért az a legsanszosabb, nem?

Amikor a szerkesztőségi asztalnál Nonita sírva fakadt, Mahesh csak nézte erőtlenül, udvariasan. Rakhi testvére külseje egy szempillantás alatt elgyötörté vált, de Nonita sajnos csak előtte tudta magát elengedni. A női sajnálattól ösztönösen tartott, Mahesh előtt viszont már képtelen volt uralkodni magán.

Ennek leginkább az volt az oka, hogy minden zavara mellett rakhi fivéréből kikezdhetetlen nyugalom áradt.

Most sem szólt, csak intett neki, hogy kövesse.

A Not Just Jazz by the Bay-ben szerdánként élőzenét játszottak, ezúttal punk reggae-t kellett a családi problémáival túlharsognia. Máris megkönnyebbült.

Az ablaknál ültek, és a Marine Drive hömpölygő tömege miatt Nonitának olyan nyaralós szabadság érzete támadt. .

Ranjit mélyvörös arccal még mindig a válaszát várta. Lassan elindult a konyha felé.

– Megyek vacsorát készíteni! Méthi kolumbhoz mit szólnál? – kérdezte erőltetett vidámsággal. – Hoztam friss padlizsánt.

– Csak nyugodtan, nem kell elkapkodni!

Puff neki. A padlizsán, amit hangulatjavítónak szánt, szabályos ívben landolt a konyha mediterrán járólappal borított padlóján. Ranjit két oldalról megragadta és megrázta a vállát.

– Még a keralai titkárnő is rajtam röhögött. . Hallod? Vigyorgott az a hülye picsa, és szánakozott!

Érdekes módon, a faxos, nyomtatós telefon amortizálása, ami pedig napi munkaeszköze volt, kevésbé fájt neki, mint ennek a tízrúpiás padlizsánnak a kiiktatása. Olyan széles mosollyal kínálta az a fogatlan árus a parti sétányon!

Engesztelő zsákmányként cipelte haza a degeszre tömött bevásárlószatyorban.

Maheshsel együtt választották.

Mahesh a gyors döntések embere volt.

Amúgy Mrs. Kapor sem tétlenkedett. Előző nap jártak az anyjánál a WOW

Szövetség aktivistái ötórai teáján. Fagylaltot is vittek, meg a stratégiájukat.

Rupa figyelmesen végighallgatta, és hálásan megköszönte. Ezt követően Mrs. Kapor Nonitát kereste fel a szerkesztőségben egy segélyhívó számmal és tengernyi tárgyilagossággal. Valamennyi szánakozását, ami esetleg a nyelve hegyén volt, visszanyelte. Profi, világszerte kipróbált és hatékonynak bizonyult módszereket ajánlott. Egyre csak hangoztatta, hogy Nonita kemény lány, ezért biztosan nem tekinti gyengeségnek, ha szakértőt ajánl neki.

A szakértő telefonon tájékoztatta, hogy számtalan terápiás módszer ismeretes, amelyeket az életre szabtak, tehát akkor is be lehet vetni, ha az egyik fél, sajnálatos módon, nem együttműködő. Még az sem probléma, ha kiborul, szitkozódik vagy esetleg ennél is agresszívebb módon hárít. A lényeg, hogy Nonita mindent írjon fel egy füzetbe. És a férjével próbálja meg verbalizálni a konfliktusait!

Nonita úgy döntött, a végsőkig kiélvezi az őt ért szerencsétlenség és szégyen perzselő kínjait.

De Mahesh teljesen felborította a szisztémát.

– És Ranjit hogy bírja? – érdeklődött a Not Just Jazz by the Bay-ben.

– Ranjit? Mit hogy bír?

– Hát, ezt a cirkuszt, ami köztetek folyik.

Tény, hogy bajban lévő emberek hasznára válhat, ha tutujgatás helyett leordítják őket, mert az igazságtalanságtól összekapják magukat. Nonitánál mégis kiütötte a biztosítékot az a természetesség, amellyel már Mahesh is őt tette felelőssé azért, mert verik.

– Ne hagyd, hogy a nyugati gondolkodással megzavarjanak – tanácsolta a fiú több mint egyórányi tárgyalás után. – Szonja és Mrs. Kapor bűnesetekben, paragrafusokban, statisztikákban gondolkodnak, azzal nem mész semmire.

Jobban jársz, ha onnan közelítesz, hogy nem csupán áldozat vagy, hanem felelős is.

– Ha úgyis te vagy a szent Buddha, akkor légy szíves, beszélj világosan és áruld el nekem, hogy pontosan miben is?

– Honnan tudjam? Még nem láttalak benneteket egymásnak esni. Lehet, hogy túlságosan rideg vagy vele, mit tudom én, fölényes..

Nonita bűnbánó arcot vágott.

– Úgy gondolod? Bevallom, néha megfordul a fejemben, hogy le kellene nyomnom, csak hát ő nyolcvanegy kiló, én meg negyvennyolc, ezért inkább meghunyászkodom és a sarokból fölényesen nézek.

– Azért ne lovaid bele magad. . – Felnézett, egyenesen bele a sötéten villogó szemekbe. – Bassza meg, Nonita, hogy hagyhattad a dolgokat idáig fajulni?

– Próbáltad már, amikor rád térdelnek, és a fejedet ütemesen a padlóba verik, hogy egyértelműen meghúzd a határaidat?

Mahesh beismerte, hogy ezzel még nem próbálkozott.

Belebámult a sörébe.

– De akkor is.

Nonita rágyújtott.

– Mit akkor is? – ordította túl a punk reggae-t.

– Hogy lehetsz áldozat? Ranjit mitől lett ilyen vadállat? Mindketten a könnyebbik megoldást választjátok. Könnyebb szeretetet visszavonni, könnyebb a másikat még jobban elvadítani. Nehéz természete van? Hát, ezt húztad a pakliból. De lehet, hogy kétségbeesett, csalódott, és így próbál belőled valami érzelmet kicsikarni. Aki jobban szeret, az jobban is torzulhat.

Sérülékenyebb. Én nem azt mondom, az erőszakot nem szabad tűrni! De a mártírszereppel csak tovább hergeled. Szembe kell vele szállni.. – egészen belesápadt. – Ha olyan elviselhetetlen, mi a fenére vársz? Hogy tűrhetted idáig?

Nonita félrebillentett fej el nézett rá.

– Tudod, amikor így papolsz, meg tudnálak fojtani..

De a lelke furcsamód megnyugodott. Kiballagtak a pubból, megvették a padlizsánt és bementek a szupermarketbe is, mert már napok óta egyiküknek sem volt ideje vásárolni. Hát így védte őt rakhi testvére. (Mennyivel szebb lett volna, ha hazakíséri és hozzávágja Ranjithoz az üzenetrögzítőt!) Viszont kénytelen volt a férjét már az előszobából Mahesh szemével figyelni. Az elmúlt hetekben számtalan szempont felvetődött, rakhi testvére azonban egy egészen új iskolát képviselt. Döcögve indult ugyan, de kétségkívül üdítő volt, hogy sajnálkozás egy szemernyi sem volt benne. És Nonita eljátszhatott a gondolattal, hogy ő meg a férje mégsem két külön világ lakója, akár maradhatnak egy fedél alatt is.

Ez számtalan előnnyel járt volna.

Ám amint hazaért a méregdrága fedél alá, gondolatban azonnal áthúzta piros filccel a Mahesh-féle teóriát. Ahogy a terrakottapadlóról szedegette a szétlapult padlizsánt. Ahogy felállt a kis lapáttal, hirtelen ötlettől vezérelve átölelte Ranjitot. Csakhogy a férje nem dőlt be a hirtelen ötleteknek. Durván félrelökte.

Jól van, gondolta Nonita, akkor nincs szex. És ehhez tartotta is magát hat napig.

Egyre nyilvánvalóbbá vált, milyen képtelen ötlet dokumentumsorozatot készíteni az indiai nőről. Indiai nő sajnos nem létezett. Csak egy hatalmas tarka nősokaság, akit Indiába sodort a sorsa.

Ahogy nézte a vágatlan képsorokat, nem a bollywoodi filmplakátok törékeny, száris szépségei jelentek meg a szeme előtt.

Hanem a Tata egyetem szemüvegét igazgató professzornője. A macaront árusító bóbitás-bajuszos-köténykés, csupa mosoly eladó. A tehenet terelő

egyenruhás rendőrnő. Az aranyhímzésű szalvár-kamízban mopeden szlalomozó egyetemisták. Nonita haspólós asszisztenslányai, amint a műsorterv mögül hellót dobtak a kamerának.

De rámosolyogtak a magyar nézőkre a szálfaegyenes asszonyok, akik két kezükben bevásárlószatyorral, fejükön kosárral, lábuk körül két-három gyerekkel araszoltak hazafelé. A fültől fülig fogszabályzós, egyenruhás iskolások. Az építkezésen dolgozó munkásnő, derekára kötött kendőjében az alvó csecsemővel. A topmodellként pózoló, farmerszoknyás kolduskislány, aki nem ereszkedik le odáig, hogy kéregessen. A magas kasztok hölgyei, akik Gucci napszemüvegben és arcukat takaró Purdahban vágnak át a tömegen.

A következő kockán Mrs. Kapor arról magyarázott, hogy náluk az anya és fia között a kötelék mennyivel szorosabb és meghittebb, mint a férj-feleség közötti kapcsolat. Indiában a fiúgyerek nem csupán presztízst, hanem egy férfi másképpen talán soha el nem nyerhető figyelmét jelenti egy nő számára. Még a külföldre szakadt fiúk is anyjuk távirányítása alatt állnak. A mama mond igent vagy nemet a menyasszonyra, egyetemi tanulmányokra, álláskeresésre, lakásválasztásra. Még a sportautó-kereskedők is megpróbálnak nyomást gyakorolni a döntéshozó fiús anyákra.

Az indiai asszonyok mintha minden városban más és más évszázadban éltek volna. Délen, az ősi indo-árják előtti korszak anya-istenség kultusza miatt a nők máig megbecsültebbek, önállóbbak, a magyar nőkhöz viszonyítva is felszabadultabb, kozmopolita életet élnek.

Míg északon, Új-Delhiben naponta égnek meg fiatalasszonyok háztartási baleseteknek álcázott gyilkossági kísérletekben anélkül, hogy az a férjre nézve bármiféle komolyabb következményekkel járna. Felvettek egy híradó tudósítást a konyha padlóján heverő, felduzzadt arcú Priyaról, akinek citromsárga otthoni szárija teljesen ráégett a bőrére.

Szonja tett egy erőtlen kísérletet, hogy megszerkessze azt a részt, ahol a WOW aktivisták magyarázzák, milyen akcióra készülnek a Facebookon.

Azoknak a családoknak a házát, bejárati ajtaját, autóját, ahol ilyen eset történt, egész egyszerűen befestették. Arra gondolt, hogy A Skarlát betű híres A betűs jelenetét kellene mellé beadni vágóképnek. .

Adammel sajnos nem konzultálhatott a kérdésben.

A totális bizonytalanság és tehetetlenség állapotában vergődött a félbemaradt anyaggal kapcsolatban, ezért olyan széles mosollyal lépett a hétfői értekezletre gyülekező kollégái közé, amely mögött, úgy gondolta, az indiai út valamennyi kérdőjele elfért.

Az őszi szezon újdonságairól döntő értekezletet a tizenhatos tárgyalóban tartották. Amikor fejben összeadta az aznapi dátumot, saját születésének napjával és hozzáadta a tárgyalóterem számát, a numerológiai jóslatok szerint az eredmény nem mutatkozott éppen kecsegtetőnek.

Sejtését igazolta a végkifejlet.

A levegőtlen szobában Ottó és Andrea, a programigazgató barátságosabban néztek rá, mint korábban bármikor. Mindenkinek elmondták, hogy Szonja védőoltások nélkül, csekély napidíjjal utazott abba a távoli országba, és határidő előtt vissza is érkezett. Az ár-érték aránya határozottan kedvező volt.

Ottó a fejét hátravetve körbejáratta apró, kerek, ragadozó madárhoz hasonló szemét a termen:

– Mit is mondhatnék?

Andrea, akinek senki sem szólt, hogy a kilencvenes évek kétezerben véget értek, válltömős ingblúzában rögtön tudta, hogyan kezdje.

– Nekem legjobban ez az India téma jön be. .

Ebben a pillanatban vitorlázott be a marketingigazgató, óvatosan eltartva magától a kávéautomata műanyag poharát.

– Ja. Az nekem is bejött. Mondok egy merészet. Tegyük be szerdára! –

kihúzta az Andrea melletti széket, és elégedetten hátradőlt. – A Ringyók, ki a házból! műsorsávjába.

Szonja a számmisztikai jóslata ellenére hirtelen bizakodóvá vált.

– Egy kiszavazós műsorral versenyeztetitek? El sem hiszitek, milyen jó ezt hallani! Annyira jólesik, hogy így bíztok bennem. .

Ottó odalépett a mágnestáblához, és simogatni kezdte borostás tokáját.

– Ne izélj, nincs is más opciónk. Láttad a Ringyók sharjét? A 12-24 éves korosztályban mindent visz. Szerdán már nem tudjuk átvenni a vezetést. Övék a dögösebb műsor. És hogy jövünk ki a szarból? Na, hogy? – alkoholos filcével hatalmas kanyart rajzolt, jelezve, hogy éles fordulatra számíthatnak. –

Elegánsan. Becélozzuk a 34 felettieket. Jöhetnek a bankok, a biztosítótársaságok, a protézisragasztók. Tudtok követni?

Szonját forró hullámokban járta át az öröm.

– Meglátjátok, szépen teljesít majd! Adam remek munkát végzett, és én is, nem azért, de mindenhova bepofátlankodtam, el sem hiszitek. .

A marketinges fiú, zakója alatt a csatorna reklámpólójával bőszen helyeselt.

– A lényeg a kreatív megközelítés! Pár izgi promo..

Ottó figyelmeztetően emelte fel a kezét.

– Azért az anyagot is csiszolgatjuk!

– Persze, persze, még megvágom. .

– Egen. Azt javaslom, Szonjus, hogy azt a feleségégetős részt felejtsd el.

– De hát ez az egyik legfontosabb probléma! A sorozat pillére! A modern, változó Indiában, ahol a nők. . – de közben rájött, hogy ez senkit nem érdekel.

– Ne aggódjatok, az egész sorozat India sokféleségét mutatja..

Andrea fészkelődni kezdett.

– Nézd, én ezt értem, de tudod, mindig is aggasztott minket ez a feminista vonal. Nem is tudom, olyan depis..

A topmenedzsment tagjai általában többes számot használtak, amikor valamivel nem értettek egyet, mintha ezzel a többes számmal az elutasítás jelentős részét egy harmadik személyre, a tévétársaság felett ítélkező névtelen ismeretlen erőre háríthatnák.

– Nem tetszettek a Facebookon szervezkedő lányok – nézett körbe Szonja -, és Demi Moore A Skarlát betű ben?

– Miről beszélsz? Imádtuk! Nem is az. Érdekesek az alanyaid, de az a nő

például, aki tízéves kora óta özvegységben él, az izé. . az már olyan furcsa.

Érted? Van egy ötletem! Mit szólnál, ha nem vesznénk el a részletekben, és csak a káma-szútrás és a bollywoodi epizódokra koncentrálnánk. Azt még kibonthatnád. .

Szonja vizet ivott, poharát készakarva az asztalhoz koccantva segélykérően nézett Ottóra.

– Csak arra gondoltam. . nem izgalmasabb a közhelyeket ütköztetni a valósággal? Szórakoztatunk és informálunk, nem? Nem ez a szlogenünk évek óta?– Most kimondtad – a főnöke diadalmasan az asztalra csapott. – Évek óta ezt csináljuk! Látod? Meg kell újulni! Egy kicsit lehetnél, mondjuk, viccesebb.

És dögösebb. Szonja, a Ribancokkal vagy egy sávban. Gondold végig!

– Számomra a történet. .

Andrea ezt már ismétlésnek tekintette.

– Senki sem vitatja, ez a te sztorid. Minden marad. Ugyanaz a történet, csak szexisebb kiadásban. Különben le fognak nyomni minket. Ezt nem csak én gondolom így. Lekutattuk. Megmutatod Szonjának? Gyerünk, mutasd meg neki!

A marketinges átnyújtott az asztal felett egy félig felbomlott spirálozású fókuszcsoport-kutatást.

– A Káma-szútra plusz India tematika különösen a 18-29 férfilakosság körében húzós. Működik a farokeffektus. Viszont ettől a feleségégetős témától, még a nagyvárosi, edukált női néző is idegenkedik. Holott őket nem is kutattuk. Véletlenül estek bele a szórásba.

– Azért nem néznétek bele még egyszer, miután megvágtam? – tört fel Szonjából kisebb szünetekkel.

Ottó a mágnestábla feletti órára nézett, és felbődült:

– Mi a faszt tökölünk még mindig, gyerekek? A feleségégetés a magyar lakosság nyolcvanegy százaléka szerint nyomasztó. Lapozzunk! És csinálni kell valamit a kéregetőkkel is. Egen. Valami egyszerűbbet szeretnénk, érted?

Egyszerűbbet, de dögöset! Te vagy az utolsó a televíziózás történetében, aki dokumentumsorozathoz főműsoridőt kap. Használd!

Andrea törte meg a hirtelen beállt csendet.

– Figyelj, remek szerkesztő vagy. A kinti srác briliáns. Tengernyi anyagotok van. A jövő hétre pikkpakk összedobtok nekünk egy új pilotot, és mindenki boldog lesz.

– Megbeszéltük?

Mindnyájan felálltak.

– A kathaktáncosnő maradhat? – kérdezte Szonja.

– A hastáncosnő? Na, azt a részt látod, imádtam.

Elővánszorogtak a tizenhatos tárgyalóból, és libasorban vonultak a lift felé.

Szonja feje fölött ultimátumként lebegtek Ottó szavai. Zívemet hívta. Annyira fel volt dúlva, hogy nem tudott egyszerre lépkedni és tárcsázni, a lépcsőfordulóban sóhajtva a falnak dőlt.

Értelmes munka ez így? Vagy valami félresikerült tréfa?

Erősen fülelt Zívem szavaira, aki már a Heathrow-n várta a csatlakozását, és nagyon fáradtnak tűnt a hangja. Ám minden elcsigázottsága ellenére Hargitai biztosra vette, hogy még semmi sincs veszve, az indiai anyagból kikerekedik majd egy ütős anyag, Szonja gondoljon csak bele, mennyi élmény érte.

Szonja belegondolt.

Zívem újra és újra hallani akarta Andrea és Ottó érveit, el kellett ismételnie az értekezlet egyes részleteit. A végén mindkettőjük torkából elragadtatott, bugyborékoló hangok törtek elő.

– Megmutatjuk nekik, hogy megcsinálom anélkül, hogy vicces és dögös volnék?

– Megmutatjuk! Aki nem vicces és nem dögös, annak is csak élnie kell valahogy!

– Teljesen igazad van. A rohadékok!

Tizenötödik

Szonjában a cserbenhagyást követő beszélgetéseik elfogódottsága fokozatosan enyhült. Kiegyenesedett, megnyugodott.

Igen, ők értik egymást. .

Lassan minden vissza fog térni a normális kerékvágásba, Zívem estére megérkezik, és különleges vacsorával várja. Amilyet még sohasem evett! (És ő

sem készített soha. Ám a főzés teremtő folyamat, és most egyik lélek fog üzenni a másiknak a padlizsánkrém, a kukorica és a pesto szerény nyelvén.) Futott a parkolóhoz.

Még mindig az értekezlettől kóválygó fej el beugrott a székház melletti szupermarketbe. „Ne gyárts előre elméleteket! – kérte Ottó, amikor beleütközött az aulában. – Majd az lesz a lényeges, hogy mit látnak meg a sorozatban az emberek”.

Az egész célcsoport-halandzsa az agyára ment.

„Műsort készíteni annyi, mint rendelkezni műsoridővel, egy jó operatőrrel és az ötletcsírával, amiből elindulhatsz”, visszhangzott benne Adam bombayi bölcselme.

Képtelen volt haragudni rá. Ez egyben azt is jelentette, hogy képtelen volt haragudni saját magára. Egyenes derékkal járkált fel-alá a szupermarket polcai között.

„Senki sem vétkezett, hajtogatta, csak átsuhant felettünk a végzet Nonitáék kertjében. Nem volt jó, és nem volt rossz, nem lehetett bírálni, tudomásul kellett venni.”

„Talán ez a legnehezebb” – kapaszkodott Szonja a konzervállványba -,

„beleegyezni abba, amit nem is akartunk, de személyiségünk egy megmásíthatatlan törvénye megparancsolta. Az igazi teljesítmény. . utána visszanyerni az egyensúlyt!”

A következő pillanatban szilva-, eper-, sárgabarack-, áfonya-lekvár borította a padlót a szandálja körül. A torkából bizarr frekvenciájú hang tört fel a méltánytalanságtól.

Miért üldözi őt a sors?

Ahogy leguggolt, a sors elsétált mellette.

Ő pedig némán figyelte. Lélegezni sem mert. Gábor tolta el mellette a bevásárlókocsit, kezét óvó mozdulattal egy szőke nő hátához emelve, mintha tenyerével navigálná, hogyan kerülje ki a ragacsos lekvárfoltokat. A kovászos uborka és olívabogyós konzervek között lapuló múltját Gábor észre sem vette.

És Szonja hirtelen belelátott a végzet kártyáiba.

„A dolog nyitja az, hogy a Sors rettenetesen szégyellős. Idegenkedik az egyenes úttól, szívesebben közelít cikcakkban, finoman adagolva az eseményeket, hogy ne is legyen idő átlátni.”

Ám az is lehet, hogy a maga finom eszközeivel éppen az egyenes útra próbálta rávezetni Szonját ott, a szétlapult lekvárok között.

Mi mást jelentene, hogy a sors egyazon napon szembesítette a múltjával és a jövőjével?

Zívem gépe előbb szállt le, így mire Szonja befutott, már a lakásban várta kipakolt bőrönddel. A férfi telefonban még érezhető fáradtsága nyomtalanul elszállt, teljesen fel volt dobva. Szőkésbarna kefefrizurája az égnek meredt, mogyorószeme tele volt lelkesedéssel. A postaládában összegyűlt számlákat és szóróanyagokat lobogtatta.

– Egyetlen csekket sem fizettél be. Nem baj. – Ledobta a cipősszekrény tetejére a borítékhalmot, és magához húzta Szonját. – Gyere hozzám, majd én minden hónapban befizetem.

Szonja füstösre sminkelt szeme sötét lett és hatalmas, mintha csak szemgolyója lett volna, szeme fehérje nem.

– Mi a baj? – Tudta, hogy a barátnője nem lesz képes értelmes választ adni, ezért rögtön hozzátette: – Csak költői kérdés volt. .

Szonja hirtelen úgy érezte, ezt a jelenetet egyszer már átélte.

– Jézusom! – mondta ki hangosan. És rögtön szépíteni próbált: – Na, csak mert erre semmilyen jel nem utalt. .

– Az nem elég jel, hogy megkérdezem?

És Hargitai Zoltán valami új, ismeretlen összpontosító kifejezéssel az arcán felé nyújtott egy kis kék dobozt. Szonja óvatosan tartotta a tenyerén, és elmagyarázta Zívemnek, hogy csupán arról van szó, hogy. .

– . . szóval tudod, nem akarok az „esküvős nő” lenni.

Zívem azt felelte, rosszul közelíti meg a dolgot.

Fogja fel derűlátóbban. És legyen az a nő, aki szívesen mond igent.

– Ugyan már, ez csak a te fejedben ciki! Ki tartja számon a lefújt esküvőket!

Enikő ezt biztatásnak szánta. Minden lázas igyekezete dacára Szonja arca egyre haloványabbnak tűnt a sok kis apró villanykörtével megvilágított tükörben.

– Talán a hosszú távoliét az oka. Biztosan csak ezért jutott eszébe ilyen hirtelen. .

Szonja hátradőlt a sminkszoba kényelmes fekvőfoteljében és lehunyta a szemét az alapozáshoz. Arról nem beszélt, hogy ez a mindent elsöprő sietség tulajdonképpen neki is kapóra jött, hogy Adamet végképp elfelejtse.

Nem hagyhatta, hogy az emléke visszakússzék hozzá, és erre a leghatékonyabb módszernek az bizonyult, ha gyorsan fejest ugrik a jövőbe.

Enikő hátralépett, és egy csipesszel összefogta Szonja homlokába hulló haját.

– Nem gondolkodtál még terápián?

– De igen.

– Minek ezen annyit agyalni. Na, mutasd!

– Mit mutassak?

– A gyűrűt.

– A gyűrűt? Otthon van.

– Te otthon hagytad a gyűrűt?

– Igen. Nem. A gardróbban.

Életének számos kedvezőtlen fordulata ellenére Enikő nem értett hozzá, hogyan kell szerencsétlenkedni. Energikus tenni akarása nem hagyott rá időt, hogy olyan elvont és gyakorlatiatlan dolgokon rágódjon, mint a boldogság.

Ugyanakkor Szonja méltánytalan sérelmei és tévképzetei iránt nagy tisztelettel viseltetett.

– Te tényleg kezelésre szorulsz.

– Tudod, én sosem éreztem problémának a magányt – mormogta, miközben barátnője puha keze jólesően pacsmagolt az arcán -, mindig is jobban szenvedtem az emberek közelségétől. Az indiaiak szerint a tudatos félrevonulás nem büntetés, különcség vagy valami izé. . sérült dolog. Az egyetlen emberhez méltó állapot! Ha belegondolsz, tényleg így van, egymagam sokkal jobb vagyok, sokkal kedvesebb, intelligensebb, sokkal mindenfélébb. Amikor egyedül vagyok, jobban szeretem az embereket. Így aztán, ha egész életemben ott lesz valaki. . – hirtelen felült a székben, és rámeredt Enikőre -, hogyan fog engem elviselni?

A barátnője egy pillanatra visszasüppedt a hallgatásba, aztán stratégiát váltott:

– Szonja, én ezt már ötéves korunk óta hallgatom. Bánom is én, ne menj férjhez! – Ráüvöltött. – Nem te mondtad, hogy Zoli az igazi?

Mély meggyőződéssel felelte.

– Ezért is megyek hozzá.

– Na, látod! Mit kell ebből akkora ügyet csinálni?

Szonja egyszerűen fuldoklott a Zívem iránti elfogódottságtól.

– . . és azért is, mert olyan. . tudod, jó érzékkel kerüli a felesleges szavakat!

Mindig úgy képzeltem, ha mi együtt maradunk, az valami egészen különleges lesz.

Úgy egyeztek meg, kedden házasodnak két tanúval, utána átmennek a lángossütőhöz a Fehérvári úti piacra, ami oly távolinak és elérhetetlennek tűnt indiai Skype-olásaik során. És a két könyöklőnél megülik a lakodalmat.

Zívem állította, hogy minden zökkenő nélkül megy majd.

– Ez most nem olyan lesz, mint amikor két ember egymásba esik, és kitalálják, hogy összeházasodnak – magyarázta neki mindjárt a lánykérés után. – Ez most olyasmi, amit tényleg akarunk. És meg is csináljuk.

Szonja érezte, így lesz. Szeméből már ki sem hunyt a vállalkozás lángja.

Kedden megcsinálják!

– Találkoztam Gáborral – mondta hirtelen.

– Micsoda? Hol? – kérdezte Enikő, és miután csak ketten voltak a sminkszobában zavartalanul rágyújtott.

– A szupermarketben. Azt hiszem, a feleségével volt.

Szonja döbbenten látta, hogy barátnője megtanult füstkarikákat fújni.

Újabb és újabb fehér füstfoltok Enikő életében.

– De hát. . megnősült?

– Emlékszel, mindig hajtogatta, hogy negyvenéves kora előtt apa lesz. Na.

A jövő hónapban lesz negyven.

– A nő hogy néz ki?

Valóban, ezt a kérdést kellett először tisztázni.

– Szőke, vállig érő hajú. .

Enikő kék szeme felvillant.

– Egy szabályos bombázó.

– Nem tudom, úgy a nyolcadik hónapban lehetett. .

– És Gábor? Mosolyogsz..

– Úgy bukkantak elő, mint két kabalafigura! Láttam a jövőt. És működik.

Miközben Enikő az ezer éve kezében hordozott mozdulatokkal a barátnőjét sminkelte, elmerengett a transzcendens folyamaton, amely során Szonja végre tudatára ébred a hibáinak, megbánja és megtanulja, hogy ne ismételje őket. .

És Enikő látá, hogy ez jó.

– Jól van – mondta -, most már beszéljünk másról!

– Hallottad, hogy Időjáráslányt elbocsátották?

– Igen. Beszéljünk most már rólam. Jó lesz az az aszimmetrikus top a lángossütőhöz? Vagy mit visel az ember egy ilyen lagziban?

Szonjából rekedt sóhaj féle szakadt ki.

– A francba. Ezen még nem is gondolkodtam!

Isten tudja, hányszor nézte meg Enikő a sminkasztal felett lógó naptárat a következő napokban, ugyanis összevissza tologatták az időpontot. Mint kiderült, a magyar jogszabályok nem engedték, hogy Szonja férjhez rohanjon, noha mindenki egyetértett abban, hogy minél gyorsabban esnek túl a formaságokon, annál kisebb a hibalehetőség. Egy ilyen villámesküvőt még Szonja képességeivel is nehéz lett volna elbaltázni, csakhogy a polgármesteri hivatalok makacsul ragaszkodtak a harmincnapos várakozási időhöz.

Jóllehet a jegyespár igen körültekintően járt el, és a menyasszony kerületében – ahol joggal tekinthették volna visszatérő, ám komolytalan ügyfélnek – nem is próbálkoztak.

Zívem kerületében a polgármesteri hivatal ügyintézője megcsillantott egy halovány reménysugarat: amennyiben hoznak egy orvosi igazolást valamelyikük gyors lefolyású, súlyos betegségéről, úgy nem kellene betartani a határidős jogszabályokat.

– Ha nem tudom elvenni két héten belül, belehalok! Ezt akár írásba adom –

édelgett Hargitai Zoltán az ügyintéző lánnyal, egy női Hóemberrel, rá cseppet sem jellemző módon.

Maga is meglepődött, hogy Hóemberlány megenyhült, elolvadt és hopp, már pecsételt is.

Ráadásul éppen keddre, ahogy kitalálták.

Szonja rosszul tűrte a várakozás feszült napjait, különösen hogy Ottó és Andrea hol belelkesedett, hol elbizonytalanodott az indiai sorozatával kapcsolatban.

Túlságosan is változó a tetszésmérője.

Úgy találták, papíron sokkal dögösebb volt. A felvett muszterekben túl sok a rothadó láb, szakadt viskó, szemüveges professzor.

– Ezt most ne baszd el – mondta Ottó egyre hidegebben és gondterheltebben, valahányszor összeakadtak a folyosón -, szerdánként lassan már labdába sem rúghatunk. A műsorigazgatóság komolyan aggódik. Ha nem hasít India, végleg lenyomnak bennünket. Hogy haladsz?

– Csiszolgatom. . Jövő héten, kedd-szerdára kivehetek két szabadnapot?

– Te nem mész sehová, amíg le nem adtad mind a hat kurva dögös részt.

Szonja elsápadt, szeme elkeskenyedett.

– Mi bajod? Talán összeszedtél valami vírust odakinn?

– Igen, igen. . valami napok óta bujkál bennem.

Ottó riadtan hátrált és hivatalos arckifejezést öltött.

– No, jól van. . akkor vizsgáltasd ki magad. Menj orvoshoz! Azt ugye tudod, hogy csak a poggyászra szólt a biztosításod. .

Szonja jobb ötlettel nem tudott előállni, akárhogy törte is magát. Enikőnek is szigorúan megtiltotta, hogy a tervezett házasságáról bárkinek is beszámoljon. Elege volt a székház állandó zsolozsmázásából, úgy döntött, ha ezúttal nem jön közbe semmi és valóban férjhez megy, arról mélyen hallgatni fog.Hargitai Zoltán minden reggel megkérdezte:

– Ki vele? Nem rezekéi be?

– Hajnalban volt egy kisebb pánikrohamom – csókolt a nyakába -, csak nem akartalak felébreszteni.

De a lényeg nem a szavakban, hanem az általános irányvonalban volt.

Szonja elveszettnek látszó életében újra volt esély a pozitív változásra. Az esküvő a legszűkebb körben, minimálszolgáltatással, tizenkét perc alatt minden fennakadás nélkül lezajlott. A menyasszony hitetlenkedve pislogott körbe. A násznép hátán is végigfutott a hideg, különösen amikor a polgármesteri hivatal padlószőnyeges kistermében megszólaltak a harangok.

Pedig csak sms érkezett az újdonsült feleség telefonjára. Senki sem tudta elhallgattatni. A shiva templom harangja percenként figyelmeztetőleg megkondult. És Enikő megállapította, hogy a barátnője szerelmi élete továbbra is igen gazdag szimbólumokban.

Tizenhatodik

Autóriasztó hangjára ébredt. Csak vijjogott és vijjogott és vijjogott, aztán, mintha valaki végigsimított volna a homlokán és a halántékán, visszatért a csend.

Húsz édes másodperc után a pokoli lárma újraindult.

Szonja a fülére tette a párnát, és az oldalára fordult. Zívem háborítatlanul aludt mellette, azoknak az embereknek a fegyelmével, akik mostoha körülmények között fejlesztették tökélyre az öntudatlanságba ájulást. Süvítő

szél, hófúvások, sivatagi vihar és szőnyegbombázások közepette.

A paplan lecsúszott a férfi válláról. Fiatal váll. De már nem egészen. Épp jó kor. Épp jókor! – sóhajtotta Szonja.

Azt még csukott szemmel sem merte kimondani, hogy a férjem. Vajon ha nem mondja ki soha, egyetlenegyszer sem az életében, azzal árt valamit? Volt valami megrendítő, de ugyanakkor rémisztő is a gondolatban, hogy éppen ennek a férfinek, aki a legközelebb állt hozzá, többé már nem tudja a szebbik arcát mutatni.

Mindent látni fog, ahogy eddig is mindent látott. De most már hivatalból is teszi.

Mi ronthat el egy házasságot? Apró hülyeségek?

A szétdobált ruhák felett sok minden derengett.

A hálószobából látta a küszöböt, ami fölött együtt. .

Látta a fotókat, amin együtt. .

Látta a feltépett csomagolású ajándékokat, amiket együtt. .

Látta a tálat, amiből együtt. .

Arra jutott, hogy mindez mégis inkább képesség, mintsem sorsuk különös egybeeséseinek következménye. Boldogan fedezte fel ezt a képességet magában. Figyelte, ahogy nem akar már innen felkelni. A nagy csöndet sem akarta soha többé megtörni, amit az autóriasztó olyan szépen aláhúzott. A riasztóról beugrott neki a shiva templom harangja, Adam sms-e, erőtlen kis életjele. Öntudatlan esküvői jókívánság. Turn off.

Érezte a paplanon Zívem kezét. Adam karja viszont jó volna, ha végleg elmerülne, ha lehúzná szőrös kézfejét a felejtés, Szonja szita agya.

Mindent el fog mondani Zívemnek!

Hiszen ez volt az ő kapcsolatuk nagy, nagy tudománya, hogy oldottabbak voltak, őszintébbek és leplezetlenebbek, mint minden más szerelmes együttvéve. Ha ezt az egyetlen szabályt megszegik, akkor valami visszavonhatatlanul romlásnak indul, örökre kettőjük között marad a lejárt gyanakvás és csak olyanok lesznek, mint bármelyik másik pár.

Elmondja neki Adamet! Ezerszer is megrágta magában az egészet és most kiköpi. Majd elfilozofálgatnak rajta, hisz végül is teoretikus probléma, inkább csak érdekes.

Most hogy eldöntötte, az őszinteséget választja, gyötrően lassan teltek a férfi álmának percei. Szonja valósággal reszketett türelmetlenségében. Nézte a kisfiús arcot és belekezdett a mesébe. Egy kertben álltam éppen, totál homály volt minden, és akkor a semmiből felbukkant a magas, kalapos férfi.. De egyszer volt, hol nem volt lett a vége!

Ráeszmélt, hogy egy alvónak locsog, és hogy ez nem tisztességes, mert az alvó tudata bármit elnyel, felnagyít, és ki tudja, milyen végzetes kárt tehet benne. Nincs is önzőbb dolog a magakellető őszinteségnél. Nem dumálni, élni kell úgy, mintha a másik éberen figyelné!

Na de megzavarni egy víz alatti csöndben alvó ember nyugalmát. . Nézte a férfi redőnyfénytől csíkos arcát, és megfogadta, hogy vigyázni fog rá.

Mintha csak erre várt volna, Zívem nagyot ásított, és hunyorogva átnyúlt Szonja párnájára. Mindig ugyanúgy zajlott ez a mozdulat, amivel ébredés után egymásra találtak. Semmi nászéjszakás nem volt benne, minden reggel rágurult test a testre.

– Na, mi van? – érdeklődött Zívem, és a szemhéját masszírozta.

– Úgy felejtettük az előszobában a.. volt egy futó kalandom Adammel.

Hargitai Zoltán felült az ágyban.

– Mid volt?

– Semmi.

Viszony. Mindig is gyűlölte ezt a kifejezést. Hányni tudott volna tőle.

Kihányta, és jobban lett. Szörnyű volt.

Zívem a parkettán heverő fehérneműket tanulmányozta. És egyszer csak Szonja azt hallotta. „Teneked fogalmad sincs róla, milyen éhes vagyok!” És az ő agyában azonnal megszületett a válasz: „Na, tessék, most mindent elbaltáztam.”

Hangosan pedig azt mondta.

– Csináljak ham and eggs-et? Van bacon a hűtőben.

– Szuper. Megoldom.

Szonja az ágy szélén ült.

Zívem elkészítette a rántottát, még be is hozta megmutatni, megkérdezte, kér-e egy katonát. Válaszként valami olyasmit motyogott, hogy inkább eszik vaníliás kukoricapelyhet. És még tüstént mondott volna mást is, de a férfi hegyesen bólintott, és elment zuhanyozni. Szonja hallotta a vízcsobogást, amint a haját szárítja, és borotválkozik. Aztán a lakásból is elment. Hargitai Zoltán mindig is szerette elkerülni a felesleges jeleneteket.

A kórház hatalmas üvegablakain át beszűrődött a város vibráló morajlása.

Nonita ütemesen csattogtatta a kötőtűit, hogy elnyomja. Az angolszász kötéstechnikát tanulta a leánylíceumban. Akkor gyűlölte, de miután a párizsi divatheteken ilyen szépen meghozták a kedvét a modell-lányok, sok év kihagyás után újra elővette a mintáit. Ha elakadt, letöltötte a knittinghelp.com-ot az iPhone-ján. Egyszerre több színnel és gombolyaggal dolgozott, mindig ügyelt rá, nehogy a fonal túl feszes legyen, mert akkor az összehúzza a poncsót, ugyanakkor laza sem, mert akkor meg az illesztéseknél lyukak keletkeznek. De most összevissza rángatta a különböző színű szálakat. A sorozatos hibák úgy jöttek elő, mint a rossz lapok a kártyatrükknél.

Úgy érezte, ha nem szólítják a rendelőbe öt percen belül, szétrobban a feje, és mindjárt lefejti az egészet. Fogytán volt az ereje, összevissza gabalyodott minden.

A folyosó végéről lépteket hallott.

Nyakába lógó maszkkal műtősruhás, fáradt arcú orvosnő sétált el előtte. A tekintetük egy pillanatra találkozott. Altatóorvosnak tippelte. Ahogy kinyitotta a műtő üvegajtaját, a fiatal orvosnő még egyszer visszanézett a válla felett, és rámosolygott Nonitára. Zöld papírsapkája a sűrű, fekete tömött hajfonaton kissé félrecsúszott. Nyilván boldog kismamának nézte, aki az ultrahangos vizsgáló előtt a babaalbum első fotójára vár.

A folyosón erős gyógyszer-és tisztítószag terjengett. Bombay ultramodern magánkórháza volt, vetekedett a legjobb amerikai klinikákkal. Szakértelemben és szolgáltatásban egyaránt, a betegek egyágyas szobában lábadoztak, és à la carte étkeztek.

Itt vették ki Nonita manduláját kilencéves korában, és egy dewali ünnepség után itt operálták epekővel a Nagymamát. Néhány évvel később itt szorította meg utoljára, bátorítóan legkedvesebb unokája kezét, miközben a tekintetén látszott, ő maga már másutt jár. És rettentően fél. Még mindig érezte tenyerében a langyos kezet és magán érezte Nagymama tekintetét.

Most hozzá fohászkodott Nonita.

Nem szívesen háborgatta a halottakat, de Nagymamával mindig is szoros kapocs kötötte össze. Talán tud tenni valamit születendő gyermeke érdekében.

Ebben a pillanatban a gombolyag messzire gurult, úgy kellett utánanyúlni a hideg kőpadlón. Nagymama sosem nézte jó szemmel unokája lázas csattogtatását, úgy szólt rá, ha rajtakapta, mintha a körmét rágná.

Nagymamáén kívül egy teremtett lélek sem járt a folyosón. Nonita volt az egyetlen páciens, aki dr. Roshanra várakozott. A London és Bombay között ingázó professzor volt minden reménye. Hónapokkal korábban bejelentkezett, hogy még a nyár folyamán bejusson a rendelőjébe, noha évi húszezer rúpiájába került, hogy maga választhassa meg a vizsgálatok időpontját.

Dr. Roshanhoz a pénz sem jelentett beutalót.

A luxusklinika még mindig jóval olcsóbb kórház volt, mint Ranjit családjának ájurvédikus klinikája Keralában. A nyugati típusú gyógyítást olcsóbban mérték, nem véletlenül jött divatba a kórházi turizmus a szubkontinensen. Egész Ázsiából Mumbaiba jártak szív-és szemműtétekre, plasztikai beavatkozásokra, térdtranszplantok beeszkábálására, teljes fogászati renoválásra. A beavatkozások átlagosan a nyugati árak egyötödébe kerültek, kiváló képzettségű, angolul folyékonyan beszélő orvosok és ápolók végezték.

Bombayben senki sem járt „állami orvoshoz”. Pedig nem volt éppen orvoshiány, az ő családjukban is majdnem minden rokongyerek mérnöknek vagy orvosnak tanult. Mintha a kontinensnyi országban nem is lenne más munka. Valójában ezt a pályaválasztási beidegződést nagyszüleik generációjától örökölték, akik az első, agyelszívós kivándorlási hullám idején megtanulták, hogy másra nincs igény az Egyesült Államokban.

Irodalomtanárok, jogászok, művészek soha nem jutottak zöldkártyához. De az orvosok közül sem mindenki, néhányan hazatértek és próbáltak visszailleszkedni az indiai egészségügybe. Doktorok tízezrei senyvedtek rosszul felszerelt, aprócska rendelőkben, bár jócskán akadtak érinthetetlenek és más szerencsétlen sorsúak, akik, ha minden kötél szakadt, beültek hozzájuk a váróterembe. A több millió viskólakó megilletődött mosolyával gyakran halálozott el orvosi felügyelet mellett.

Nonitát egyetlenegyszer vitték be vakbélgyanúval a Nair Charitable Hospitalba, az apja azonnal ordítozni kezdett, hogy inkább perforáljon a légkondicionált autóban, minthogy ott pusztuljon el a gyéren világított, maszatos csempéjű, pisiszagú rendelőben.

Nem volt egyszerű a felkapott kórházba inkognitóban bejelentkezni, viszont az anyósát és a sógornőit még annál is nehezebb volt lerázni. Nonita mindent kitalált, hogy ne kísérjék el dr. Roshan rendelőjébe. Ez különös kreativitást igényelt, mert hetek óta feszült várakozás kísérte a családban az orvosi konzultáció eredményét. Nonita nem akarta, hogy életének ebben a kritikus pillanatában is körbezsongják, hogy dr. Roshant kérdésekkel ostromolják, kielemezzék a leleteit, és úgy tekintsenek rá, mint valami fogyatékosra. Netán gonosz tekintetükkel hatástalanítsák a terápiát. Végül pedig sóhajtozva elpanaszolják Ranjitnak, hogy a természet nem élt a felkínált lehetőséggel, Nonita még a mesterséges megtermékenyítésre is alkalmatlan.

Alacsony, madárcsontú, apró koponyájú, kopasz szemüveges férfi lépett ki az elektronikusan nyíló ajtón.

Nonita úgy pattant fel üdvözölni, mintha a Megváltó érkezne.

A csenevész orvos élvezte a személyének szóló figyelmet.

– Sajnálom, vészhelyzet volt az egyik páciensemnél. Azért késtem –

egyszerűen képtelen volt hozzászokni, hogy fiatal nők istenítik, pedig Londontól Bombayig ez volt a helyzet.

Beléptek az irodájába, egy tágas, rendetlen, könyvekkel zsúfolt napfényes helyiségbe. A mosdókagylón kívül semmi sem emlékeztetett kórházi szobára.

A padlón magasra tornyozott cédék álltak gúlában, a kis dohányzóasztalon angol nyelvű hetilapok, a falakra a szokásos orvosi diplomák és oklevelek helyett a régi Bombay fekete-fehér fotói voltak kifüggesztve. Csak a vitrines szekrény üvegtáblái közé volt néhány újszülött fotója csúsztatva, felidézve, hogy dr. Roshan nem művészi, hanem nagyon is emberi pillanatokban utazik.

Hogy két lapocskára hasadt petesejtből félméteres, háromkilós bömbölő kis életek százait segítette a világra.

– Dr. Roshan, hisz abban, hogy nekem valaha gyerekem születhet? –

robbant ki Nonitából, amint helyet foglalt az íróasztal előtt, a kicsit féloldalra húzó támlás széken.

– A hit nagy luxus, amit én itt ebben az irodában nem engedhetek meg magamnak – dörzsölgette a tenyerét, aztán Nonitára emelte apró gombszemét.

– Nem nekem, magának kell hinnie.

A páciens fáradtan bólintott, ő úgy hisz, hogy majd belegebed. De ha szükséges, ezentúl hajlandó jobban hinni.

– Beszélgessünk egy kicsit a családi hátteréről!

Nonita rámeredt.

– A családi hátteremről?

– Nos, hát. A leletei szerint orvosilag mindketten teljesen egészségesek a férjével. Ön, asszonyom, funkcionális meddőségben szenved.

A páciens bénultsággal válaszolt, ült a székén, kissé ferdén, hogy egyensúlyban maradjon, és nem volt hajlandó megmukkanni.

– Nézze – enyhült meg dr. Roshan -, minden problémára tudunk megoldást. A legmodernebb műszereket és kezeléseket vetjük be. Amíg egy nőnek méhe van, és a Teremtőnek hála, ön, asszonyom, minden szükséges alkatrésszel fel van szerelve, addig nálunk teherbe is eshet.

– Minden áldozatot hajlandóak vagyunk meghozni a családommal..

– Biztonságban érzi magát? A családjában? A férje mellett? Nem vetik a szemére, hogy eddig nem szült unokákat?

Alattomos fájdalom hasított a gyomrába. Most már joggal érezhette magát idegesnek.

– Ó. . gondoskodó, szerető rokonok hada vesz körül.

– Helyes.

Nonita érezte, hogy a sztárorvos, aki alig látszik ki az íróasztala mögül, kételkedik, ezért jól érthető módon újra összegezte a tényállást.

– Ranjittal több mint tíz éve vagyunk házasok. A férjem és a családom támogat a munkámban, és türelmesen várakoznak a gyermekre.

Az apró, csillogó szempár élénken fürkészte.

– Én nem tudom, mi a problémája, asszonyom, de valami nyugtalanítja.

Nem kell szégyellni, naponta szembesülök vele Nyugaton, Keleten. Főleg a képzett és jobb módú anyajelöltek esetében. Különösen az ő esetükben, igen.

Tudja, a nőkben az évmilliók alatt kialakult egy evolúciós szűrő. Annál nagyobb a megtermékenyülés esélye, minél jobban bízik egy nő a kapcsolat tartósságában. Évszázadokig ugyebár magától értetődő volt, hogy egy házasság tartós lesz. A mai anyajelöltek ebben már nem lehetnek olyan biztosak. Az angol nők. . hát. . tudja, remekül igazolják ezt. A házasságkötések visszaesésével nagyon elszaporodott a funkcionális meddőséggel küszködők száma. Egyes nők érzékenyebbek, és a biztonsághiány vagy a társ tudatalatti elutasítása esetén nem tapad meg bennük az embrió. Ha be is segítünk a természetnek, sajnos még a terhesség korai szakaszában bekövetkezik a vetélés. Ezért nagyon fontos, hogy ön úgy ítélje meg a helyzetét, hogy az ideális a gyerekvállalásra. Ért engem?

Nonita mérgesen nézett a Gandhi fejű gyógyítóra. Világéletében nyugodt szerelemre, egyensúlyra vágyott. Ezért minden követ megmozgatott, még önmagán is próbált túllépni, hogy megkapja. Elfogadta a sorsát, de a jutalma elmaradt.

Másoknak csak úgy az ölébe hullik. Még az olyanoknak is, mint Szonja, aki pedig irrealitások között bolyongott, mindig az őrült szerelmet, az izgalmat kereste. Olvasta az e-mailt. Hipp-hopp, férjhez ment. Még arra is képes, gondolta elborzadva, hogy hipp-hopp teherbe esik.

– Nahát, Nonita, legyen türelmes. Buddhának házassága első tizenhárom évében nem született gyermeke.

– Én eddig is türelemmel vártam, dr. Roshan.

– Jól van – mondta dr. Gandhi békítő hangon -, most már ne várjon itt ölbe tett kézzel. Gondoskodjon a kül-és belvilági feltételekről. Valójában nem is az a fontos, hogy mi történik a környezetében, élhet valaki a legerősebb családban, ha nem észleli annak. Figyeljen befele.

Nonita felállt, és tele frusztrációval lecövekelt az íróasztal előtt.

A csodálatos megkönnyebbülést, hogy nincs semmiféle szervi baja, elrontotta az öreg homályos hablatyolása, ami csak jobban elbizonytalanította.

Hiszen akkor egy tapodtat sem jutottak előre!

– De hát nem ír fel semmit?

– Ne aggódjon, Nonita – dörzsölgette újra a tenyerét dr. Gandhi -, csak tegye, amit mondtam. Mi itt, Keleten igen szaporák vagyunk. Tudja, hány mangli páciensen van? Mindenkinek legyártjuk a gyereket, a Teremtő

támogatását élvezzük ebben a városban. A legmagasabb rendű akarat így gondoskodik róla, hogy behozzuk a nyugatiak lemaradását. India anya termékenyebb, mint valaha.

Tizenhetedik

A televíziószékház nyugtalanító némaságba borult. Nem, nem a szokásos keddi elcsendesedés volt ez az értekezletekkel zsúfolt hétfő után, hanem természetellenes csend. Viharokat megelőző nyugalom. Még a cseppet sem babonás Enikő is csak suttogni mert a telefonba a sminkszoba éles fényében.

– Na! Mégiscsak neked lett igazad.

– Aha – hümmögte Attila. – Miben?

– Szonjával kapcsolatban.

– De hát tegnap a saját szememmel láttam, hogy férjhez ment. .

– Most meg válnak.

– Nem mondod. .

Enikő körbekémlelt, nem közelíte a sminkszoba felé valaki. Három gyakornoklány cigarettázott mélyen kihajolva az ablakon.

– Az előbb hívott. . Zoli máris elhagyta. Mindjárt a nászéjszaka után. Ezt azért nem sokan mondhatják el magukról!

Attilából kitört a nevetés.

– Hihetetlen. Végre férjhez megy. . Erre egy napig házas.

– Ahogy mondod.

– De hát mi volt pontosan?

– Romokban hever. Valami Adamről magyarázott, akit bevallott.

– Na. Kezd érdekes lenni..

Enikő előrehajolt, hogy igazítson a sminkjén, mert lejárt a délelőtti műszak, és már indulófélben volt, amikor Szonja telefonja utolérte. Semmi kedvet nem érzett, hogy végighallgasson egy ömlengős friss házas beszámolót, de aztán valami titkos ösztön sugallatára mégis felvette. És mindent eldobott attól, amit hallott.

Egyszerre próbált a végére járni, és befejezni arcának renoválását. Bal kézzel tartotta a kagylót, jobb kézzel a szemceruzát, komoly kísértést érzett, hogy kihangosítsa a készüléket. De a nyugtalanító csendben erre mégsem vetemedhetett.

– Én nem tudok semmiféle Adamről! – csücsörített a szájával.

– Hogy lehetsz ennyire tyúkeszű? – kérdezte Attila. – Az operatőr gyerek, akivel Indiában forgatott!

Enikő hangja megkeményedett.

– Ezt most muszáj volt?

– Hát nem érted? Szonja hozta a formáját. . Bekavart egy turbános!

Ez a hír fejbe vágta. Miféle barátnő az ilyen? Aki kihagyja minden bekavarásból?

– Gondolod, hogy összejött az operatőrrel?

– Most mondtad, hogy beismerte.

– Na de én úgy értettem, hogy képzeletben. .

– Hogy fejben dugott?

– Szonjáról beszélünk. Nem elképzelhetetlen. .

– Abból csinálna a férje ekkora ügyet? Gondolom, nem csak plátói ábrándozás volt. . Hát ez jó!

Enikő nem szerette, ha Attila magas lóról beszél Szonjáról.

– Mi is csak fejben dugunk! – emlékeztette.

– Még jó, hogy. .

– Még jó, hogy?

– Még jó, hogy mindig ezzel jössz. Úgy érted, miattam? Ezt akarod mondani? Jézus Isten. .

Enikő vállat vont a tükörben.

– Csak Szonját védtem.

– Elég idióta kis megjegyzés volt. Valahogy csak összehoztuk azt a két gyereket!

– Ebbe most ne menjünk bele – kérte fojtott hangon.

Attila totál felkapta a vizet.

– És nem hagytalak faképnél mindjárt az első reggel, vagy talán igen?

– Most Szonjáról van szó..

– Látod, hova jut, aki folyton dugni akar?

– Dehogy akar, ne bántsd már! A barátod, és szarban van. Lehet, hogy a Háttérnek is lapát. Az előbb hallottam a lányoktól. Ottó kihajította a teljes India-anyagát.

Attila halkan Rittyentett.

– Na, ez nem az ő napja. Most nem azért, de ebből az Indiából is milyen nagy ügyet csinált. Egyetlen részt sem adnak le abból, amit leforgattak?

– Teljesen törölték az őszi műsortervből. Szonja még nem is tudja.

– Na, lesz nagy összeomlás.

– Próbáltam rábeszélni, hogy ma be se jöjjön, úgyis szabadnapot vett ki.

Azt mondja, nem bír otthon maradni.. Szerinted megvárjam?

Élete párja készült kimondani a végső tanulságot.

– Ezek a csajok mind így járnak. Mindent beáldoznak, aztán egy szép napon arra ocsúdnak, hogy lecserélték őket. Szonját is szépen kizsigerelték, most meg elhajítják.

– Tudod, hogy ez az élete. Folyton lekarrieristázod. Imádja a munkáját.

– A pasiját imádta volna. Nehogy már emiatt ne gyere haza. Mi lesz a garázzsal?

Enikő már útra készen, mégis habozva nézett a tükörbe.

– Nem lesz gáz, ha utólag kiderül, hogy nekem már szóltak, és egy ilyen napon magára hagytam? – kérdezte még mindig suttogva.

– El tudod intézni, hogy leadják a műsorát?

– Nem.

– Na, akkor gyere haza és takarítsuk ki a garázst.

És a nap nesztelenül folytatódott. Szonja három irattartónyi alapterületű

irodájában üldögélt, és zavartalanul gondolkodhatott. Mindenki békén hagyta, senki sem kereste, a telefon is hallgatott. Még Ottó sem nyaggatta Indiával, noha tudnia kellett, hogy bent van, mert válaszolt a kör e-mailjére.

Próbált a munkájába temetkezni, de kreatív energiái elapadtak, és a helyükön bonyolult érzések bukkantak fel: harag, szégyen, gyengédség és dermedtség furcsa elegye. Elemzésre nem is volt szükség, tettekre annál inkább. Gyerünk, összeszorított foggal, kommentár nélkül hozzuk szépen rendbe a dolgokat!

Írt egy hosszú szerelmes monológot Zívemnek, és elküldte. Egyszerű, már-már közönséges angol mondatokat Adamnek, és elküldte. Pár bűnbánó és körültekintő sort Nonitának, és azt is elküldte. És várt.

Hajlandó volt az élet perifériájára húzódni.

Idegesen dobolt a lábaival a periférián. Hogy jobban teljen az idő, míg Zívem hazaér, és elolvassa a levelet, Ottó mellékét tárcsázta. De nem volt a szobájában. Mindegy, a melléket tárolja a telefon, majd visszahívja. Ottó hívása miatt nem hagyhatta el a szobát, a görgős irodaszéken közlekedett faltól falig, és másodpercenként kattintott a beérkező üzenetekre. Egyszer véletlenül melléütött, mire a következő felirat jelent meg a képernyőn: Felkészült a hibernálásra?

Felkészültem – gondolta, és felhívta Ottót a mobilján. Valami tárgyalásban lehetett éppen, mert kinyomta, Szonjának sms-t kellett küldenie. Ami nem volt olyan nagy baj, mert így Andreát és a marketinges srácot is fel tudta venni a címzettek listájára. Biztató sorokat küldött arról, milyen jól halad Indiával.

Szörnyen el akart dicsekedni vele. És várt.

Egyszerre csak azt vette észre, hogy a nap srégen tűz a dossziéira, ami még ebben a tenyérnyi irodában is egyértelműen azt jelezte, hogy végéhez közeleg a munkaideje. Nem érkezett válasz az india.com-ról, de még a szemközti irodából sem.

Akkurátusan kikapcsolta a gépet, és elhagyta a celláját.

Nem lehetett figyelmen kívül hagyni a nyilvánvaló tényt, hogy kollégái válaszra sem méltatták. A három közül egyik sem. Amint vette az adást, azonnal a szemközti tágas iroda ajtajához vetette magát.

Ottót a titkárnője őrizte.

– Ha két perccel előbb jössz, még elcsíped. Épp most hagyta el a szobáját.

Kár. .

– Figyelj, nem tudom, mikor érem utol. Ha beszélsz vele, csak annyit üzennék neki, hogy India miatt ne aggódjon. Sínen van. Imádni fogja.

A titkárnő ijedten hátrahőkölt a műbőr irodaszékén.

– Én nem tudom, mi a tervük Indiával.. Ma néztük át az őszi tesztanyagokat és. . nem volt köztük – jelentette királyi többesben.

Hangjának árnyalata és alig észrevehető utálkozó arckifejezése végre a hibernált Szonja értésére adta, hogy eddigi kivételezett szakmai helyzete végérvényesen megváltozott.

Kiesett a pikszisből. Tán soha nem is volt benne. Eddig a napig a székházban élők kívánságai és az övéi szerencsésen egybeestek, meg sem fordult a fejében, hogy ez másképp is lehet. . Sohasem kellett figyelemért vagy elismerésért kuncsorognia. Erre kiderül, hogy idegen erőknek alávetve dolgozott évek óta, csak a vak szerencsének köszönheti, hogy sikerült fennmaradnia, sőt talán egész pályáját véletlenek bonyolult láncolatának köszönheti. Úgy tűnt, megtört sokak által (általa is) hitetlenkedve fogadott sikersorozata.

Kezdte maga alá teperni ez a gondolat. Sok mindennel megtanult szembesülni élete folyamán, de ez új kihívás volt.

Már igen hamar kiderült Szonjáról, hogy egy egészen ritka és nehezen meghatározható tulajdonsággal rendelkezik: nem ismerte a különbséget munka és szórakozás közt. Gyerekkorában is könnyen tanult, mindig elfoglalta magát valamivel, szenvedélyesen vetette magát a leckéibe, nehézség nélkül ragadt rá minden.

Semmi kényszerű dolog nem volt az életében.

– Túl sokat vállalsz magadra – förmedt rá a titkárnő, miközben mind határozottabban különbözni kezdett saját Facebookon közölt portréjától.

– De hát nem is. . úgy értem, Ottó osztotta rám. . azt mondta, én vagyok az egyetlen, aki közérthetően megcsinálja.

– Szórakoztatóan. Nem azt kérte?

Szonja hirtelen nem is emlékezett pontosan. Úristen, hogy is volt?

„Túlságosan bíztam Ottóban – pörgött a hibernált agyában -, túlságosan hülye vagyok. A kettő végül is nem sokban különbözik. .”

– Akkor helló! – nógatta távozásra a púderrózsaszín topban feszítő

titkárnő.

Ottó csinos jobbkeze emberfeletti érzékenységet tanúsított a vezetőség hangulata iránt, kiszagolta, kinek milyen a fekvése és a kivételezett helyzetű

kollégáktól millió csókkal! búcsúzott. Mindenki mást elintézett egy energikus hellóval. Mostanra azonban a hibernálás már Szonja idegrendszerének minden nyúlványához eljutott. Az ajtó felé hátrálva egyre csak erősködött, hogy India miatt nem kell aggódni.

Nincs semmi okuk az ijedtségre, remekül fog teljesíteni.

A sorozat valóságos utópiává nőtte ki magát a fejében, főképp most, hogy már a kutyát sem érdekelte. Reflexszerűen Zívemet tárcsázta, de a férfi telefonja nem válaszolt. Neki is sms-t küldött, amelyben lényegre törően leírta, hogy szereti, továbbá, hogy az India-anyagát kihajították a kukába.

Hetedik órája nem beszéltek. Ilyen nagy csönd még indiai és kanadai tartózkodásuk alatt sem állt be a párbeszédükben. Szonja kezdett felháborodni a férfi hallgatásán.

Nem bírta a szótlan férfiakat, fölényes hallgatásukat egész egyszerűen a hangszálakkal való durva visszaélésnek tartotta. Mintha azzal, hogy nem mondanak semmit, máris győztesnek kiáltották volna ki magukat.

Csupa néma férfi volt az életében. Drámai helyzetekben, miközben ő a lüktető izgalomtól egyre beszédesebb lett, ezek mind hallgattak. Néha hosszú kutató pillantásokat vetettek Szonjára, de meg nem szólaltak. Azt lehetett hinni, hogy a bennrekedt szavak bámulatos élettapasztalatot és kinyilatkoztatásokat lepleznek, de idővel rájött, hogy valójában csak tanácstalanságot.

Nem lehet, hogy kicsúszott szavaival éppen ő járt el helyesen? Hagynia kellett volna, hogy egyre nagyobb hatalomra tegyen szert kapcsolatukban a hazugság? Hogy végül valóságos rendszerbe kelljen foglalni, ki mit csúsztatott, milyen piszkos kis átveréssel élt, csak hogy a boldogság meg ne billenjen? Hagynia kellett volna, hogy házasságuk első reggelén sírva bevágja maga mögött az ajtót az őszinteség?

Huszonnégy órája Szonja boldogsága tetőpontján állt. Most az önsajnálatban dagonyázott. Úgy érezte magát, mint jobb láb a bal körömcipőben.

Hát így lett ő férjezett végül, megannyi hülye érzésen, pletykákon, bajokon, kálvárián keresztül. Férjhez ment a szokás, az elvárások, az önkormányzat szent nevében. És másnapra már nem volt férje.

Ha valaki előre lejegyzetelte volna neki, hogy huszonnégy óra leforgása alatt mennyi fájdalmon és örömön megy majd keresztül, ezúttal sem vállalja.

Egyébként a fájdalom-öröm lista nyilvánvalóan létezett valahol, napokra bontva, mi másért érkeznénk bömbölve erre a világra? Igaz, a csecsemőket fogadó pozitív kampány, anyánk babusgató szeretete úgy két-három évtizedre elaltatja bennünk a szörnyű balsejtelmet, ám legkésőbb a harmincas éveire mindenki belátja: a saját életútjára teljességgel alkalmatlan.

Hazaautózott, és nekilátott takarítani. Elrámolni a lángosos esküvő romjait, a félig felbontott nászajándékokat, a reggeli maradékait. Visszatette a hűtőbe a megbontott pezsgősüveget. És amikor minden a helyére került, kényelmesen befészkelte magát a karosszékbe, ölébe vette a telefont, s várt.

Lehunyta a szemét.

– Alszol, vagy töprengsz?

Ijedtében összerázkódott. Az alkonyat fényében egy árnyalakot látott.

Zívem összefont karral állt előtte, és letekintett rá. Szemlátomást szórakoztatta ostoba arckifejezése.

– Azért erre nem adtam okot. . – hebegte Szonja.

– Mire?

– Hogy szó nélkül faképnél hagyj.

– Intézkednem kellett – közölte Hargitai.

Íme, gondolta Szonja, egy újabb önkormányzat, ahol az „esküvős nő” lettem. Lassan elfogy az összes kerület.

– Te. . izé, érvényteleníteni akarod a házasságunkat?

– Mi van? – A férfi szórakozottan kotorászni kezdett a táskájában. – A nászutunkat intéztem.

– Nászútra megyünk?

A kezébe nyomta a kinyomtatott elektronikus jegyeket.

– Itt van – mondta szárazon -, egyetlen átszállással sikerült lefoglalnom.

– Na, de hova? Hova?

– Bombaybe.

Szonjának elakadt a szava. Moccanni sem mert, nemhogy beszélni. Zívem kiment a fürdőszobába. Nem tűnt se különösebben dühösnek, se barátságosnak. Úgy tűnt, semmilyen érzelem miatt nem akar meghitt viszonyba kerülni vele. Bevonult a dolgozószobába, és bekapcsolta a számítógépét.

A nap éppen úgy ért véget, ahogy elkezdődött. Némán.

Amikor Enikőnek suttogva, gyakorlatilag hasbeszélve előadta a nem várt fordulatot, hogy most még nem válnak, hanem nászútra mennek, a barátnője elnémult a vonal másik végén.

Végül nagy sokára ennyit mondott:

– Emberedre akadtál, Török Szonja.

Tizennyolcadik

Mrs. Rothy a kanapé aranyszegélyes párnáit paskolgatta, akkora lendülettel, hogy a szárija lecsúszott a válláról, a kontya megroggyant, súlyos mellei hullámzottak, egészen belevörösödött. Két püffölés között Ranjit fiára figyelt fel, amint ott áll némán a nappali közepén. Anyai szeme gyors szkennelést végzett. Hogy megemberesedett! Igen, kicsit felszedett. De a fej mozdulata még mindig olyan kisfiús, arra a fiúcskára hasonlít, akit örökké ki kellett vinni a vonathoz. . Ha mozdonyt látott, szinte megdermedt a boldogságtól. Ez a gyerek soha nem mond semmit! Nem tudok róla semmit. Vajon most boldog?

Intett neki, hogy üljön oda mellé. De Ranjit ott maradt a szoba közepén.

– Nonita áldott állapotban van.

Felsikoltott.

– Nonita, meri jaan! Ez már biztos?

– Dr. Roshan ma délelőtt megerősítette.

Odalépett ahhoz a mulya fiához, és megszorongatta.

– Látod, látod. . lassacskán minden a helyére kerül. Komoly állásod van, és most már családos ember vagy. Végre unokám születik. Fiú unokát szül nekem! Hol van?

– Öltözködik. Hogy illendően jelentse be vacsoránál a családnak.

Mrs. Rothy bólintott, aztán hirtelen eltartotta magától a fiát.

– Rupa már tudja?

– Nem, Mamiji. Természetesen elsőként szerzel tudomást róla.

Az elmúlt napokban, mióta kimaradt a vérzése, Nonita az ájurvédás rendelőket járta Rupával, hogy erősítsék és a legoptimálisabb állapotba hozzák a szervezetét. Anyja nagyon nyugtalankodott Nonitáért, még az is megfordult a fejében, hogy hazaköltözteti. Dr. Roshan is megmondta, hogy a szervezet és a lélek erősítésére lesz szükség. A legkisebb izgalom is árthat a nehezen megtapadt magzatnak. Lázasan tanácskoztak, még mielőtt bejelentették a hírt Ranjitnak. Rupa kész volt rá, hogy nem tágít a lánya mellől, amíg biztonságban nem tudja.

– Mondd azt, hogy fáradt vagy, állandó rosszullét gyötör, és inkább anyád házában lábadozol. Mondd, hogy nem akarod feleslegesen idegesíteni anyósod családját!

Nonita viszont úgy érezte, most van itt az utolsó alkalom, hogy magára vonja Ranjit gondoskodó figyelmét.

És ebben nem csalt az ösztöne, az elkövetkező napokban az anyós, a sógornők, az egész nagy család, a férjét is beleszámítva, a kismama körül sürgött-forgott. Kalcium-és vastablettákat hoztak, fagylaltot és babakatalógusokat, hogy máris elkezdhessék összeállítani a listát a godh bharaiye ünnepségre.

Mrs. Rupa minden délután eljött teára, és nem győzött hálálkodni, hogy ilyen körültekintően gondját viselik a lányának. A szeme éberen cirkált a nappaliban.

Ám a veje készségesebb volt, mint valaha.

– Hogy érzed magad? – kérdezte Ranjit minden pillanatban Nonitát. Ő is érezte, a jövőjük formálódik a felesége méhében.

Anyja figyelmeztette Ranjitot, a terhes nőkkel sok a baj. Ám Nonita kirobbanó formában jött-ment, a hasa lapos volt, a bőre sima és feszes, a haja selymes. Dr. Roshan nem tiltotta el az aktív élettől, sőt rendszeres, könnyű

mozgást írt elő.

Amikor a gardróbot kezdte rendezgetni, hogy átnézze, ruhatárának hány darabja lesz alkalmas kismamaruhának, Ranjit hozzálépett, és könnyű

mozdulattal leállította.

– De hát nem vagyok beteg. Még soha nem éreztem magam jobban! – és bizonyságképpen kikerekedett vagy csak annak érzékelt idomait csábítóan Ranjithoz nyomta.

Hirtelen rádöbbent, hogy hosszú házasságuk tíz perc alatt elkapkodott együttlétek sorozatából állt, és hogy lassan tizenegy éve ez volt az első

alkalom, hogy ő közeledett a férjéhez. A leendő apa zavartan nevetgélt, ékelődött, de készségesen fogadta.

Aznap éj el Nonita álmában virágzó gyümölcsfákat látott, olyan pompás, gyönyörű lombbal, amilyennel a természetben nem találkozni. Nagyon világos idő volt, bár a napkorongot nem lehetett látni, és olyan friss tavasz, amilyet Indiában soha nem érezni. A fák közül egyszer csak Scott lépett elő, élénkpiros szájával, szőke hajával, sötétkék pólójával és azzal a régi katonai zsákkal, amelyikkel az egyetemen mászkált.

Nonitát nézte.

Oda akart futni hozzá, ám ahogy közeledett, észrevette, hogy egészen vékony drótból font, magas kerítés választja el őket. A kerítéshez simult, mire Scott arca megnyúlt, a szája egyre szélesebb és nagyobb lett, Nonitának az volt az érzése, hogy mondani akar valamit. De mire megértette volna, felébredt.

Rémülten ült fel az ágyban, Ranjit álomittasan hátranyúlt, és gépies mozdulattal simogatni kezdte a hátát.

„Csak egy álom” – dünnyögte a várandós feleségének.

Ugyanebben a pillanatban a Mumbai felé tartó gépen egy száriba öltözött, hibátlanul sminkelt légikisasszony fűszeres ételektől illatozó tálcát tett Szonja és Zívem elé, lármás karpereccsörgéssel kísérve. Szonja ékszerekkel szembeni dühe és elutasítása az elmúlt hetek hatására hirtelen átváltozott nehezen megfogalmazható vonzalommá. Egy kanadai gyűrűvel felszerelkezve joggal érezhette úgy, hogy az ékszeresek kasztjához tartozik.

Az indiai nőket a társadalomból kizuhanás érzése fogja el, ha nincsenek horizontálisan és vertikálisan egyaránt felékesítve. Az orrcimpában ragyogó gyémánt, a köldök-és lábuj gyűrű, a piercing és a testfestés mind nekik köszönhetően terjedt el Nyugaton, még ha legalább olyan ostobán hatott is a sápadt bőrön, mint a szári. A viseletükhöz tartozó kecsességet nem sikerült importálni.

Kevés klasszikus értelemben vett szép nőt lehetett látni az indiai nagyvárosok utcáin (aki mégis, az minimum bollywoodi filmsztár volt, vagy világszépe). A felsőbb kasztok lányai a vegetáriánus étrend ellenére már egészen fiatalon derék fölött és hónaljban úszógumit növesztettek.

A szerényebb sorsú nők viszont reménytelenül soványnak tűntek, és kegyetlen életkörülményeik miatt korán hervadtak. Alakbéli hiányosságaikat azonban feledtette hátuk közepére hullámzó hajuk, fogpaszta mosolyuk, és szálfaegyenes tartásuk.

Még a gazdag lányok is szívesen mászkáltak a fejükön korsóval, lexikonokkal vagy bármilyen teherrel (Szonja látott hanyagul a fejtetőn egyensúlyozott, hordozható hifitornyot is). A szári hatékonyan rászoktatta őket, hogy ne caplassanak, mint a Teva szandálos nyugati turistanők, hanem aprókat lépkedve a poros utcák felett lebegjenek.

Zívem kitűnő étvággyal lapátolta magába a csípős ételsort, azokat is bevállalta, amiket Szonja könnybe lábadt szemmel gondosan kikerült. Nem szerette, ha pocsékba megy az étel.

Különös, puritán hangulat feszült a friss házasok között. Mintha nem a nászutaktól elvárható önfeledt napokat élnék, hanem próbálnának céltudatosan és módszeresen felkészülni a boldogságra. Megteremteni az összes feltételét, kellékét, elhárítani az akadályait.

Talán simábban ment volna, ha kipróbálják, milyen egyszerűen csak boldognak lenni.

Zívem felcsapta a köztük lévő karfa fedelét, hogy beállítsa Szonja képernyőjén a Delhi Fashion Weekről beszámoló videót. A gombokat nyomogatva véletlenül bukkant rá, és mosolytalan arccal tudatta balján ülő

feleségével.

Szonjának elképzelése sem volt, mi játszódik le a mellette ülő férfi fejében.

Szenvedett, amint nézte a mellette matató kegyetlen, inas, napbarnított alkart, amely nagyon vonzó, egyszersmind elérhetetlen volt a számára.

Zívem egyáltalán nem törekedett megnyugtatóan és igazságosan tisztázni a helyzetüket, így hát Szonja, aki már-már kezdett volna vezekelni vagy menekülni, végül nem tett semmit. Maga is próbált a praktikus teendőkre szorítkozni.

Az elmúlt hetvenkét órában kialakítottak egy új stratégiát.

Tudtak nagyokat hallgatni, és erről-arról beszélgetni is. Zívem ritka megszólalásaiból azonban rájött, mennyire megváltozott a férfi vele szemben, és Szonját ez mély kétségbeesésbe hajszolta, állandó éberségre késztette.

Sajnos nem hatolhatott ennek a változásnak jobban a mélyére, mert Hargitai Zoltán nemigen kezdeményezett magától beszélgetést. Neki invitálásra volt szüksége.

A kékesen világító lámpák és a képernyők behálózták a repülő álmosan pislogó utasait. Szonja hátradőlt az ülésben, és kibámult az ablakon. A hold karéja vízszintesen feküdt, mint a törökök zászlóin. A látványtól megbabonázva megbökte a férfit, aki felriadt álmából, hogy klímakutatóként megerősítse, igen keleten a Hold lefekhet. És azonnal visszafeküdt.

Szonja arcát a kis kerek ablakhoz szorította, és bámulta az alulról félbevágott holdat. Mintha vattával tömték volna ki a fejét, tompa közönnyel nézett a világra.

Egyáltalán nem volt felkészülve a híresen kiegyensúlyozott kapcsolatukban beállt követhetetlen fordulatokra, még azt sem látta világosan, vajon milyen hátsó szándékkal eszelte ki Zívem a bombayi nászutat. Az utazás előestéjén egyszerűen bejelentette a jó hírt, azzal megspékelve, hogy megmentik a leforgatott sorozatot is. Kérte, hogy erről a szándékáról Adamet is értesítse.

Szonja kicsit megborzongott, az arca égett, a pupillája kitágult. Csak még jobban összeugrott a gyomra, amikor a repülő ablakából megpillantotta Elefanta szigetét és a szmogból lassacskán kibontakoztak a város körvonalai.

Kialvatlanul vonszolta magát a férfi után, akinek negyedik napja a felesége volt. Az íves tetejű reptér úgy festett, mint egy posztmodern katedrális. Szonja egészen halkan remélte, hogy imái már csak emiatt is expressz jutnak el az égiekhez. Az útlevélvizsgálatra várakozó, végtelenül hosszú sorban Zívem vállába fúrta az arcát.

A férfi csak állt kipihenten, terpeszállásban, és hallgatott.

Amint kiértek a taxikhoz, jókora ütést mért rájuk India forrósága. Szonja hitetlenkedve tágította a tüdejét, hogy is bírt ki ő itt hosszú heteket? Nem sokan akadnak, akik a monszun idején utaznak a szubkontinensre, olyanok még kevesebben, akik vissza is térnek. Alighogy ezt végiggondolta, eleredt az eső, tarka esernyők szökkentek szárba mindenfele. Sokáig csupán a maharadzsák kiváltsága volt az esernyő. A modern korban azonban pár rúpiáért bárki beszerezhetett egy összecsukható (és rendszerint egyszer használatos) változatot az utcagyerekektől.

Hargitai Zoltán lehunyta a szemét és arcát az égnek emelte.

Szonja rámosolygott. Abban reménykedett, hogy az esőfüggönyön keresztül visszamosolyog rá. Helyette a monszun semmihez sem fogható élményéről kezdett magyarázni.

– A pénzes arabok kifejezetten azért ruccannak át ide, hogy sétálgathassanak a Marine Drive-on a szakadó esőben – mondta kicsit tátogva, mintha zuhany alól beszélne. – Tényleg nincs más ehhez fogható élmény!

A Bombaybe vezető soksávos úton a késői óra ellenére is dugóban araszoltak, amit még elviselhetetlenebbé tett a tengerpart felől érkező

orrfacsaró bűz. Dagálykor a partra hordták a hullámok a tengeri növényzetet, amely a trópusi éghajlaton pillanatok alatt rothadásnak indult. Afféle welcome illatként szivárgott a taxi légkondicionálóján át az utasok orrába. Szonja a fáradtságtól és a bűztől félholtan egy papír zsebkendőbe temette az arcát.

Hargitai Zoltán érdeklődve tekintgetett jobbra-balra.

A taxi ablakában reszkető foltként vibrált a reklámok fénye. Az elővárosi falanszterek a világ egyetlen pontján sem nyújtanak szívderítő látványt, a rettenetes szagorgia, a trópusi növények, a rozzant kalyibák, a távolban a felhőkarcolók, az eszeveszetten dudáló rozzant járgányok, a kőgát, a lustán hullámzó tenger, a fürgén elébük vágó piros, londoni emeletes busz..

Attól, hogy Szonja ott ült mellette, mindez más szélességet, magasságot, mélységet kapott. Hargitai Zoltán nem győzött csodálkozni, hogy valójában mit keres itt Szonjával, akit úgy tűnt, elvett feleségül. És akit ebbe a forró városba hozott a mindent eldöntő nászútra.

A katasztrófa lehetősége úgy utazott a fejük felett a taxiban, mint egy tetőcsomagtartó. Komoly volt a kísértés, hogy hagyja bezuhanni a prímér féltékenységet az utastérbe, nagyon komoly. Minden önuralmát össze kellett szednie, nehogy kihajítsa a csalfa Szonját a taxiból, Mona Lisa mosolyostól, poggyászostól.

Ennek a nőnek a nyugtalansága már-már patologikus volt. És sajnos, mégis Szonja volt az egyetlen a világon, aki Hargitai Zoltánt meg tudta nyugtatni.

Török Szonja valamilyen megmagyarázhatatlan módon erőssé és magabiztossá tette.

Egyszer, nagyon régen, reménytelenül belezúgott egy évfolyamtársnőjébe.

Na, az az érzés kisemmizte, totál idiótát csinált belőle. Alig tudta kirángatni magát a narkós bűvöletből. Azután már óvatosabb volt.

Szonja elődei iránt szórakozott rokonszenvet érzett. Egyikük a fejéhez is vágta, hogy inkább csak jóakaratból és udvariasságból csinál úgy, mintha társas lény volna, valójában nincs senkire szüksége.

Készségesen elhitte. Lelke mélyén érezte, hogy ez igaz, és egészen addig úgy érezte, amíg nem találkozott Szonjával. És csak abban az órában vált egészen bizonyossá és visszavonhatatlanná, amikor megszületett benne az elhatározás, hogy. . hogy ennek az indiai ügynek a végére jár. Azt is elhatározta, hogy nem lesz ebben a végére járásban egyetlen durva szó, szemrehányás, de elnézés sem. Szembesítésre volt szükség!

Nem volt könnyű eldönteni, melyiküknek inkább. Szonjának egészen biztosan. Nem csak a hindi operatőrrel, a világ összes férfijával szembe kell hogy tudjon nézni!

Hargitai Zoltán még mindig nem hitte, hogy Szonja kettőjük dolgát csak úgy odadobta, nem hitte, hogy valóban képes volt tőle elszakadni, nem hitte, hogy közel került ahhoz a másikhoz, miközben tőle milliméternyit sem távolodott, nem hitte, hogy hazudott, nem hitte el, hogy kibukott belőle, nem hitte, elhitte, hitte, nem hitte, nem, igen, nem. .

A saját szemével akarta látni.

Várakozó pillantással nézett ki az ablakon.

Ezt hívják szerelemnek? Ezt az idióta fanatizmust?

Hatalmas toronyházak között kanyarogtak, ám néhány perc múlva egy hajmeresztő kanyarral a taxis begördült a szálloda kocsifelhajtójára. A két elefánt az idők kezdete óta cipelte a hátán a kétezer szállóvendéget, a turbános egyenruhás személyzetet, az egész pereputtyot. A házaspár mindkét tagja lakott már itt élete egy szédült időszakában.

A recepciós Szonja szédült korszakára még emlékezhetett haloványan.

Mindenesetre nagyra értékelte újbóli felbukkanását a szállodájukban. Amint megtudta, hogy a férjével érkezett, és Szonja szemlesütve hozzáfűzte, hogy friss házasok, egészen felvillanyozódott. Magához intette az egyik turbánost, aki illatozó garlandokkal tért vissza, és a nyakukba akasztotta.

– Nászutas lakosztály! – rendelkezett kurtán, mintha ezzel is jóváhagyná a hirtelen házasságot.

Hogy Szonja a legutóbbi itt-tartózkodáskor neki is beadta-e a háromnapos esküvőt részletező mesét (mint csaknem az összes szobaasszonynak), arra így utólag nehéz volt visszaemlékeznie. Ahogy azt is hasztalan próbálta a szürkésbarna arcról leolvasni, vajon beugrott-e neki, hogy alig pár hete, reggelenként egy másik férfival találkozgatott itt a lobbiban?

Ha rémlett is, nem tette szóvá. Vérbeli gentleman volt.

Szonja remegő szájjal indult a hordárok és Zívem után a nászutas lakosztályba. A látványhoz nem lehetett mit hozzátenni.

A hatalmas ágyon szívalakba rendezett bonbonok, kisebb-nagyobb méretű

párnák, a televíziós képernyőn repkedő galambok, a gyümölcskosár és a félhomály. . az émelygés és a mélységes zavar könnyek áradatában tört fel Szonjából.

Zívem a kezébe nyomott az éj eliszekrényre készített Kleenex dobozból egy zsebkendőt, amit egy pillanat alatt el is áztatott. Annyira abszurd volt a viskóváros látványa után a pasztellszínű, rózsaszirmokkal díszített, bonyolult bonbon-és párnaépítmény, hogy Szonjának zavaros, kiforratlan gondolatai támadtak arról, mi is a teendő egy nászúton?

A hordár, míg az ilyenkor szokásos busás borravalóra várt, az sz betűt következetesen „sh”-nek ejtve sorolni kezdte, milyen egyéb szolgáltatásokat vehetnek még igénybe:

– Két shemélyesh masházst.

– Gyertyafényesh vacsorát.

– Shív formájú jakuzzi kádat.

Tizenkilencedik

Adam a felsőtestével kényelmesen elnyújtózott a nyugágyon, lábai jócskán túlnyúltak a lábtartón, erőtlenül himbálóztak a levegőben. Nem zavarta, csak heverészett és járatta az agyát. Szerette a magas épületeket.

Angliai haverjait mindig elképesztette azzal, hogy a suli legfelső emeletén is kiült az ablakba és cigarettázott. Az egyetlen adottsága, amellyel képes volt elkápráztatni őket, hogy India-génjeinek köszönhetően sohasem szédült, nem ismerte a tériszonyt. Szívesen lakott ebben a mumbai toronyházban is, amit az NBC bérelt neki. Esténként kiült az erkélyre, és hallgatta a többsávos autóútról felszűrődő neszeket. A mélyen alatta elterülő város halk volt, mint az anyja hangja.

„Nem érdemes másokat irigyelni – hajtogatta a babaszerű asszony, bármi is történt velük Londonban. – Mindenkinek megvannak a maga körülményei, a maga élete, abból kell kihozni a legjobbat.”

A család többi tagja, „akik Indiában gondolnak ránk”, mesebeli alakokként jelentek meg a képzeletében. Akkor jártak iskolába, amikor ő aludt, a Föld másik oldalán lépkedtek fej el lefele. Legmerészebb álmaiban sem hitte volna, hogy ha felnő, otthagyja Londont, és ebben a tótágast állt világban készül letelepedni.

A gyerekkor távoli földrészén.

A félhomály és a tenger felől felszálló köd összezavart agyából régebbi és kevésbé régebbi emlékeket hagyott felkúszni.

Nahát, Szonja. Csak visszajön hozzá!

Eltöprengett a lányon. Jön és eltűnik, de mintha sohasem volna teljesen jelen ott, ahol éppen felbukkan. Vannak emberek, akik puszta előzékenységből vesznek részt az élet kalandjában, azt sugallva, mihelyst nem lesznek szem előtt, lelépnek, mert van egy b-tervük. Na, ez a nő éppen ilyennek tűnt, és talán ezért volt vele olyan egyszerű dolgozni. Nem akadékoskodott sokat.

Adam az első este meglátta Szonja tekintetén, hogy bármit hajlandó neki elhinni. Elég volt kimondani azokat a bűvös szavakat, amelyektől a külföldiek mindig ellágyultak:

– Indiának sok arca van. Némelyik látható. Némelyik nem. De ha a szemedbe néz – és itt mélyen a zöld szemekbe nézett – már, soha többé nem leszel ugyanaz.

Szonja nem is akart többet látni. Követte vakon és jegyzetelt.

Nem véletlen, hogy az idegenforgalmi hivatal is ezt a pár mondatot választotta szlogennek. Éppen eléggé sokat ígér, és utólag sem ad okot reklamációra.

A lány nem is volt kíváncsi másra, mint amit ő mutatott neki. Ő pedig minden nyugati forgatócsoportnak ugyanazt mutatta. Pontosan ismerte az észjárásukat, Hogy mire kíváncsiak, mit bír el a lelkük vagy inkább a lelki ismeretük.

Viszonylag korán megértette, hogyan keveredik ereiben a keleti és a nyugati vér, és mikor melyik szavára hallgasson. Gyerekkorában a Breach Candy Clubban töltötte vakációit, a feszített víztükrű, India alakját formázó medencében tanult meg úszni. Nagyszülei ezt az egész rokonságnak elújságolták. Elég kiterjedt rokonságuk volt, anyja hét testvér legkisebbjeként nőtt fel. A szülőkkel együtt mindannyian egy szobában laktak. Egyedül az anyja, akinek táncosnőként mély, regeneráló alvásokra volt szüksége, aludhatott kiváltságosként a hűs verandán, egy gyékényen.

A sok nagynéni és nagybácsi aztán tovább vitte a pletykát a környéken, hogy az unokaöccsük az előkelő Breach Candyben tanul úszni, még indul is a házi versenyeken. Adam nem értette, mire ez a felhajtás, csak jóval később hozta összefüggésbe a múltból ott maradt, kissé rozsdamarta táblácskával, amely a bejárat fölött függött:

Dogs and Indians are not permitted.

A tilalom főleg a kutyákra vonatkozott, épeszű indiainak eszébe sem jutott volna, hogy egy angol klubba járjon úszni. Egyáltalán, hogy úszkáljon.

Egyedül Adam lubickolt ott boldog öntudatlanságban. Féleszű, félvér gyönyörű gyermek!

Ő volt a világ közepe, kecses táncosnő anyja körülötte keringett. A nagyszülei pedig különös elégtételt éreztek, hogy egy kis nugátszínű, kékesszürke szemű angolt kényeztetnek.

A nagyszülők enyhe nosztalgiával emlékeztek a brit birodalomra, mert mindenüket elvesztették az angolok távozását követően. A függetlenség kikiáltása utáni évek a lángoló eszmék, vad ideológiák korszaka volt. A csaknem két évszázados angol uralmat egy erőszakmentes, mélyen spirituális szabadságharcban sikerült megtörni. Azóta sem fordult elő ilyen az emberiség történelmében.

Gandhi zsenialitása előtt még Einstein is meghajolt.

Adam írt erről egyszer egy szívhez szóló iskolai dolgozatot, ám a londoni St. Mary általános iskolában nem fogadták kitörő lelkesedéssel.

Nagyszülei annak idején könnyes szemmel hallgatták a rádióban, hogy Anglia visszaadja a „korona legszebb ékkövének” kulcsát jogos tulajdonosának. Néhány évvel később viszont már a megosztott India sorsát siratták.

A megnemesedett milliók a felhevült hangulatban egyetértettek a nagyvonalú elmélettel, persze, miért is ne legyen önálló hazája és otthona a muszlim kisebbségnek is végre? És megszületett a két igazságos állam, India a hinduknak, Pakisztán a muszlimoknak.

Sajnos ezúttal sem találkozott egymással az idea és a valóság!

A nagyszülők már úgy mesélték Adamnek, hogy a negyvenes évek végén, nem sokkal azután, hogy összeházasodtak, a határokat meghúzták, és hirtelen mindenki a „rossz oldalon” találta magát. Muszlimok, hinduk egyaránt.

Vagy mert el kellett hagyni az otthonaikat, vagy mert másokat kellett rávenniük erre. Felégetett házak, benzinnel lelocsolt muszlimok, lemészárolt hinduk, tízmillió kifosztott, hajléktalan ember. Köztük Adam nagyanyja és nagyapja.

Senki sem tudja azóta sem eldönteni, hogy az erőszakmentes, ám győzelemtől mámoros negyvenhét utáni időszak hogyan fordulhatott át véres holokausztba?

Mást és mást mondott a bombayi nagyszülők utcájában lakó összes szomszéd. Az idea és a valóság között tátongó szakadék (amely nagyobb volt, mint ami az atlaszokban található) két oldalán két nukleárisan felfegyverkezett ellenfél nézett egymással farkasszemet, és harcolt az apró állam, Kasmír felügyeleti jogáért.

Még szerencse, mondogatta Adam összes indiai ismerőse, hogy Mahatma nem érte meg, ahogy műve összeomlik.

Az egyszerűen csak Mahatmának, „Nagy Léleknek” hívott Gandhit negyvennyolcban, egy évvel a függetlenség kikiáltása után gyilkolta meg egy fanatikus, aki úgy találta, túlságosan is szimpatizál a muszlimokkal. Még egy országot is ajándékozott nekik. A sok millió megnemesedett lélek ekkor megszeppent, de az addigra már életre hívott szörnyet örökösen táplálni kellett. Hol az érinthetetlenek kasztját irtották, hol a muszlimokat, hol a szikheket. A vérontás és az erőszak kora egyszerűen nem akart véget érni. Az emberek hiába építették új á a házaikat, nyitották meg a boltjaikat, újra és újra ki volt téve minden a pusztulásnak.

Adam családjának angol ága ugyancsak enyhe nosztalgiával, ám tárgyilagosan tekintett a korona egykori ékkövére.

Szerintük elsorolni is nehéz, mennyi jót és mennyi rosszat adott hazájuk Indiának. Egységes állammá szervezték a szubkontinens hercegségeit, kiépítették a világ leghosszabb vasúthálózatát, az oktatási rendszert, a jogrendszert. De csődöt mondtak az iparosításban, modernizálásban, miközben nem tanulták meg tisztelni a hagyományokat. Az egységesített India az összeomlás szélére jutott az angol uralom alatt. Gandhi a maga burkolt eszközeivel megértette az angolokkal, hogy sok rabolni való már amúgy sem maradt.

Így a britek, akik India történelmének, tudományának, művészetének feltérképezésében vitathatatlan érdemeket szereztek, nem túl dicsőségesen távoztak. Indiaiak százmillióit hagyták maguk mögött. Kifosztva, lenézve, lekezelve.

Adam váltakozó érzelmekkel készítette multikulturális dokumentumfilmjeit. Meglepte, hogy Szonja még forgatni akar. Hisz a teljes egységcsomagot leszállította neki.

(Mire a lány se szó, se beszéd, lelépett.)

Vannak nyugati nők, akik úgy cikáznak ide-oda, mint az elvakított éj eli lepke, megfutamodnak a családosok kötelezettségei elől, még csak tudatában sincsenek gyáva nőiességüknek. Épp elég ilyennel találkozott Londonban.

Túlságosan is sok fehér nő babrált ki vele!

A sok kibabrálás nála különös módon szerelmi életének felszabadulásával járt, rászoktatta, hogy fontosabb legyen számára úgy általában az emberek, mint egyetlen ember véleménye.

Tulajdonképpen megkönnyebbült, amikor anyja halk hangján felvetette, levenné a válláról a családalapítás gondját.

És női határozottsággal mindent elkövetett, hogy fiát hozzásegítse a családfői szerephez. Először egykori iskolatársnőjével egyezkedett, de az nagyon nem értette az igényeit, így végül az interneten talált rá a megfelelő

jövendőbelire.

Pontosabban a lányos anya bukkant Adam adatlapjára, de a modern időkben ennek már nem volt semmi jelentősége. Az élelmesebb lányos anyák mind az NRI site-on (Non-Resident Indian) keresgéltek.

Adam maga volt a megálmodott nem indiai illetőségű vőlegény. Munkája az anyaországhoz kötötte, ám rendelkezett egy kis londoni lakással és hozzá állandó munkával. Abban az országban, ahol a legnagyobb bollywoodi sztároknak templomot emelnek, az operatőri munka sem csengett éppen rosszul.

A greatmatrimonial.com-ra dőltek a levelek.

A kiválasztott menyasszonyról annyit lehetett tudni, hogy Új-Delhiben él, szűz, húszéves, középiskolai végzettsége van és IT-szakembernek készül.

Adam családjából még senki sem találkozott vele személyesen. A leendő

örömanyák viszont rendszeresen chateltek a gyerekeikről, és mélyen egyetértettek szinte valamennyi lényeges kérdésben.

A „dowry” ügyét is sikerült megnyugtatóan tisztázni. Ha a frigy létrejön, Adam jól eleresztve kezdheti a családi életet.

A fotó, amelyet a menyasszonyáról küldtek, egy alacsony, mosolygós lányról készült. Inkább az anyja ízlése, de a még meg lehet barátkozni vele kategória. Ahogy azt az adatlap hirdette, jó bőr volt, bár a „fair skin” nyilvánvalóan a világos bőrárnyalatot jelezte. Tekintettel arra, hogy Indiában a házasságkötések mindössze egy százaléka bomlik fel, a hazatelepülő Adamre hosszú és tartós családi élet várt.

Szonja érkezése másodszor zavarta össze.

A magyar nő társasága önfeledt kilépés volt a fantasztikum világába, hirtelenjében minden, ami kettőjükön kívül maradt, elvesztette értelmét és tartalmát. .

Jól emlékezett arra az estére, amikor kipróbálták a somát éppen itt, ezen az erkélyen. Az azt követő hetekben ez a fantasztikum lassan az őrület enyhe formáját kezdte ölteni, nem hagyta nyugton álmában sem, sőt, akkor még jobban elmélyült.

Ébren meglepőnek találta, hogy egy értelmes, gondolkodó, kritikus lény eljusson arra a pontra, amikor eltűnik az óvatossága. Pedig az élete másból sem állt, mint éberségből és szabadkozó mosolyokból. Annyira elborzadt önmagától, hogy megfogadta, amint Szonja megérkezik, kíméletesen közli vele, nősülni készül, ezért a munkán kívül semmilyen más kapcsolat nem lehet közöttük.

A kétségbeesésbe, hogy szenvedést okoz a fehér bőrű, könnyen vörösödő

lánynak, kár lett volna tagadni, valami homályos büszkeség is vegyült.

A Dharavi viskóvárost könnyedén nézik bűzös nyomortelepnek. Holott ugyanolyan negyede a méregdrága Bombaynek, mint a többi, csak jóval barátságosabbak a lakbérek. Négy dollárért bárki otthonra találhat itt, igaz, illegálisan és a körülmények sem éppen rózsásak. Hiányzik például a csatornahálózat. Ám ez is világhírt hozott az itt élő csaknem egymillió embernek.

A film, amelynek nyitójelenetét az ő budijaiknál forgatták, egy csomó Oscar-díjat besöpört.

Azóta turistabuszok parkoltak a gáton, a pottyantós vécék mellett.

Az igazat megvallva nincs is még egy ilyen fekvésű szabadtéri alkalmatosság a világon. Ha valaki bent végzi a dolgát és felpillant a tető

nélküli tákolmányban a szabad égre, csillagokat lát.

Dharavi ugyanis nem csupán két metróvonal közé szorult, mint egy szendvics, hanem egy magánrepülőtérrel is szomszédságban állt. Pár száz méterre a teleptől landoltak a bollywoodi filmcsillagok.

A kartondobozokból, vékony műanyag lemezekből tákolt viskókban alvó helyi lakók már fel sem riadtak a magánrepülők zajára. Azzal a megnyugtató tudattal szenderegtek, hogy Mumbai teljes jogú városrészében hajtják álomra a fejüket. Az itt élők érdekképviselete szívesen hangoztatta, hogy a Dharavi a város tüdeje, nélkülük az egész metropolist ellepné a szemét és a kosz.

A város vezetősége mégis különféle nagyszabású terveket szőtt, hogyan tüntessék el buldózerekkel a feltérképezhetetlen mennyiségű viskóotthont.

Holott az itteni lakosok igazán nem követeltek maguknak sok helyet. Az egyszobás bérleményekben nyolc-tíz fős családok éldegéltek. Hova is mennének innen, hova? Miből keresnék meg a kenyerüket?

A szűk sikátorok örökké hegesztőgépek zajától visszhangoztak, üveget, műanyagot, akkumulátorokat, káros hulladékot próbáltak újrahasznosítani.

Virágzott a szemétbiznisz.

Ezt a szagok alapján kár is lett volna tagadni.

Hargitai Zoltán fejében egy pillanatra megfordult, hogy nem kellett volna Szonját iderángatni. De éppen ezt szerette volna, Szonját az igazi Indiával és általában a dolgok valós arcával szembesíteni. Több mumbai kollégájától is megérdeklődte és mindegyik állította, hogy a környék koszos ugyan, ám abszolút biztonságos. Majd meglátják, kevesebb kéregető fogja őket megrohanni, mint bárhol másutt.

A mezítlábas gyerekek röhögve rázták le magukról a pátosszal teli, harsány gettóképek diktálta élet kényszerét. Valami ismeretlen eredetű sportot űztek, meghatározott vezényszavakra égnek emelték kibelezett mobiltelefonjaikat.

– Ribancok fattyai! – kiabált rájuk Adam előbb hindiül, majd Szonja és a pasija felé fordulva előzékenyen le is fordította.

A maszatos kölykök rájuk villantották szemüket, azzal a bosszúsággal, amely a világon mindenütt elfogja a megzavart sportolót, és szétrebbentek az útjukból.

A lelógó elektromos vezetékeken tarka ruhákat szárítottak. Lakások és műhelyek váltogatták egymást, a vállalkozói tevékenység valahogy mind a szemét köré szerveződött, volt, aki csak újságpapírban, más kizárólag zsebtelepekben utazott.

Hargitai Zoltán a nyomában caplató Szonjával és Adammel a tanárnőt kereste. Egy állami iskola tanárnőjét, aki miután férje Dubaiban vállalt munkát, gyerekei meg kollégiumban laktak, nem akart drága lakást bérelni a városban. Kivett hát egy szobát egy kőből épült házban, a „slum”-ban. Mert azért elvétve akadt egy-két kőház is a telepen a pénzesebb kuncsaftok számára.

Hargitai visszafordult.

– Te Adam, szerinted jó felé tartunk?

A hatalmas léptekkel haladó kalapos egy pillanatra sem lassított.

– A viskóváros szívét könnyű megtalálni, csak a síneket és földre köpött vörös bételfoltokat kell követni.

Amikor Szonja egy idegen pasas oldalán bukkant fel a szálloda lobbijában, Adamnek az volt a benyomása, csak véletlenül álldogál mellette. Miután a lány és a férfi mozgása között szinkronitást vélt felfedezni, kissé meglepődött.

Azon pedig, hogy egyszerre nyújtották felé a kezüket, már egyenesen felháborodott. Erős vágy élt benne, hogy sarkon forduljon, és faképnél hagyja a bambán vigyorgó párost.

Szonja nem túl érthetően a férjeként mutatta be a kefefrizurás férfit. A lány motyogása nem tűnt felhőtlennek, de a szeme feltétel nélküli odaadásról árulkodott.

Csupán néhány hete még őt követte árnyékként mindenhová.

Elmosolyodott. Hihetetlen. Micsoda romlottság!

Két puszit nyomott az arcára. A pasasnak kezet nyújtott.

Ugyanezt a pillanatot Hargitai Zoltán nem kevés bátorsággal és elemző

kedvvel élte át. Megértő arccal rázott kezet az operatőrrel. Tényleg átkozottul jóképű. Mint egy jól lesült. . ki is? Arra a flúgos ír színészre gondolt, csak nem ugrott be neki a neve. Ha nő volna, ismerte el tárgyilagosan, ő is Adamet választaná. Tekintetével egy pillanatra fogva tartotta a merészen kék szemeket. Nagyon szerencsétlen percek voltak, de Hargitai Zoltán megőrizte az önuralmát.

– A különbségeket könnyű bemutatni! – magyarázta. – Arra a szintre kell eljutnunk, ami közös. Az érdekesebb. A közös kulturális szinergia..

Szonja rémülten bólogatott. Adam valamivel határozottabban. A munka az munka, és ő mindig alkalmazkodik a megrendelő igényeihez! Azt a bennfentes információt, hogy a percről percre változó Indiát megörökíteni úgyis képtelenség, inkább megtartotta magának. A „slum”-ba érve Szonja fellélegzett, hogy ilyen szépen sikerült szinergiát teremteni Zívem és Adam között. Megkönnyebbülése törékenynek bizonyult.

Képtelen volt megállni, hogy újra és újra Zívemre sandítson. A férfi arcának minden négyzetcentiméterét figyelte, égő szemmel. Mert nem lehetett tudni, mikor történik valami.

Ez az őrködés a pokoli hőségben kimerítő volt. Nem számított.

Az egész bőre alatt szétterjedt az érzés, hogy egyetlen pillanatot sem mulaszthat el, résen kell lenni, mert bármikor beállhat a fordulat. Amikor Zívem majd megint úgy néz rá..

Elfogódott ünnepélyességgel gondolt a férfire, minden, amit tett, mondott, vagy gondolt, különös jelentőséget nyert.

Vézna, kiálló hátgerincű tehén sétált el a sikátorban, Szonjának az utolsó pillanatban sikerült csak oldalra lépnie. Miután maga mögött hagyta a tehenet, rádöbbent, hogy Adamről, az Adammel kapcsolatos valamennyi érzetről és emlékről viszont totálisan és teljesen megfeledkezett. Még egy szarvasmarha nagyságú emléket is nehezére esett fellelnie. Adam, aki három hete még nagyon is valóságosnak tűnt, egyre halványuló káprázatként lépkedett előtte.

– Ez a kapu lesz az! – jelentette Hargitai.

Egy nő sietett feléjük ragyogó mosollyal a lombos fák alatt.

– Namaste, Sonja!

A hindu Sona meggypiros topot és ünnepi, aranymintás, bordó szárit viselt. Sűrű fekete haját bordó hullámcsatok tartották.

– Salaam, Sona! Aap kaise hain?

Az asszony belökte a műanyag függönyt és betessékelte őket.

Az európaiak feszültsége, a tanárnő elfogódottsága és az ebéd intenzív hagymaszaga cikázott a levegőben. Amint letelepedtek a földre dobott párnákra, a háziasszony a rezsó melletti polchoz sietett, friss zöld bételleveleket vett elő egy kis alufóliából. A szélük megbámult és felpöndörödött, miközben fürge uj aival beléjük tömködte a tölteléket. Zívem törökülésben helyezkedett el a földön. Várta, hogy ehessen. Évek óta járta a világot, szervezetének volt ideje hozzászokni a döngölt padlóhoz, az olcsó tányérokhoz, amelyek nem láttak még mosogatógépet.

Az iránt érdeklődött, milyen errefelé az élet.

– Sapno ki duniya hai – merengett Sona. – Egy karnevál! Egyedül a vízkérdés.. Tudják, csak reggel öt és tíz között van hozzáférés, ezért aztán mindennap hajnalban kell kelni, beállni a sorba az edényekkel, hogy jusson főzéshez, mosakodáshoz is.. De hát mit tegyünk, engem ide sodort a végzet.

Van erre nálunk egy mondás. Inkább vezesse az embert a sorsa, minthogy kapálózzon ellene, és vonszolni kezdje.

– Az ember ne kapálózzon a sorsa ellen – ismételte Adam, mintha bonyolult metafizikai tétel volna -, mert akkor vonszolni kezdi.. Hát nem fantasztikus?

Zívem megsemmisítő pillantást vetett rá. A Tata Intézetből egy kollégája javasolta, hogy feltétlenül keressék fel a tanárnőt, aki maga köré gyűjti a nyomornegyed gyerekeit, és angolra tanítja őket. Nem mindennapi, tüneményes teremtés.

Sona bételleveleket nyújtott Szonja felé, aki elvette, megköszönte és lázasan kereste a szemével, hova rejthetné.

– Meg ne próbáld – hallotta a háta mögül magyarul -, talán napok óta koplal, hogy tisztességesen megvendégelhessen.

Szonja félresöpört az arcából néhány tincset, lehunyta a szemét, és megkóstolta az előételt. Savanykás, sós, fűszeres ízek bontakoztak ki a szájában, kicsit hasonlított Enikő híres majonézes ráksalátájára. A két férfi egymással versengve dicsérte. A jó, közös étel íze egy ábrándos pillanat alatt összekovácsolta őket.

– Elviszel egy angolórára? – kérdezte Szonja váratlanul.

– Thik hai! Thik hai! – Oké, oké, egyezett bele a druszája, és innentől kezdve mindenre ezt mondták: thik hai!

Az utcán kéregető, suliból lógó gyerekeket nem volt egyszerű meggyőzni arról, hogy sohasem fognak a „slum”-ból kitörni, ha csak hindiül beszélnek.

Sona ötven kis srácot gyűjtött maga köré. A diákok dumáltak, lökdösődtek, nevetgéltek, de azért mindennap lelkesen megérkeztek kis összecsukható székeikkel az esővíztároló mellé. Óra után fejest ugrottak, vagy legalábbis úgy tettek, a koszos, meleg medencébe.

Sona kiabált velük, hogy ne nyeljenek a fekete vízből és a kígyókkal is vigyázzanak, ne érjenek hozzá a medence fenekéhez. Aztán a kölykök, akik nagyon elfoglaltak voltak, mert munkaidőben kéregettek és utána még különórán is részt vettek, szétszéledtek. Bújócskázás közben is hallani lehetett, ahogy angol szavakat ordítoznak: teacher, pen, I love you, honey. ., miközben az árusok barakkjai, a szemétdombok között, a zegzugos sikátorokban megannyi szuper rejtekhelyre lelnek.

– Accha. . – nézett körbe Sona fáradtan -, mindjárt kezdődik a sorozatom.

Benézzünk a szomszédhoz?

A tanárnő az angolóráit társadalmi munkában tartotta, ennek fejében egy sor szolgáltatásra volt jogosult az utcában. A szomszéd remekül értett a különféle zsinórok megbütyköléséhez, és ha áramról vagy kábelről volt szó, az egész „slum” tudta, hogy Mohsinnál minden csatorna fogható.

A szomszédhoz egy kis lépcsőn kellett felmászni, ami igen előkelő

dolognak számított. Monszun idején az emeleti lakások megmenekültek az árvíztől.

Mohsin a lépcső tetejéről kiabált nekik.

– Namaste, Sona, kaisay ana hua?

Az aranyszáris asszony csettintve csak annyit mondott: Aami Kanh! És Mohsin máris heves thik haiozásba kezdett.

A szobában mozdulni is alig lehetett, annyian zsúfolódtak a tévé köré.

Ámulattal bámulták az izmos Aami Kanht és a gyönyörűen sminkelt, műszempillás, elegáns kocsikból kikászálódó nőket. Maska pavot, valami kalácsféleséget kínáltak körbe.

Adam egyfolytában kamerázott, Zívem a küszöbön egy muszlim férfival az iszlámról beszélgetett. Ez volt az a pillanat, amikor Szonja először, minden különösebb ok nélkül boldog volt Bombayben. Most legalább tudta, hogy ez lehetséges. Ritka, távoli dolog persze, de lehetséges.

Mohsin jóleső akolmeleget árasztó otthona egyetlen helyiségből állt, középen egy lepedővel elkerített mosakodóblokkal. Az éjszaka használt gyékények összetekerve a sarokban hevertek. Amikor Szonja megkérdezte Sonát, nem zavaró-e, hogy mindenki egymás hegyén-hátán él, a tanárnő úgy nevetett, hogy még a könnye is kicsordult.

- Egyszer volt külön szobám. Egy iskolai osztálykiránduláson.

Megpróbáltam, de nem tudtam aludni abban a széles faágyban. Az éjszaka közepén át kellett kopognom a kolléganőmhöz. Te, hogy az is hogy megkönnyebbült! Még ketten is rettegtünk a hatalmas szobában.

Most, hogy a családja messze tanult és dolgozott, Sona minden éjszakára befogadott pár gyereket a túlzsúfolt szomszédságból. Lakásának szélesre tárt ajtaja és ablakai mellett a lassan enyhülő éjszakákon egymás hátához bújva aludtak el. A „slum” sikátoraiban ilyenkor néhány órára elnémultak a hegesztőgépek.

Huszadik

A hatos stúdió csapóajtója előtt álldogáltak, a falat támasztották. Csaknem egy órája vártak Nonitára és Maheshre. De hiába, nem jöttek. Szonja a győzelem édes mámora és a teljes reménytelenség állapota között ingadozott. Az egyik pillanatban úgy érezte, hogy mindenkivel mindent sikerült elsimítania, a másik pillanatban, hogy még tart a vesszőfutása, és a táv feléig sem jutott.

Adam a felszereléssel matatott, cipzárazott, átpakolt, lecsatolt. Egyszer szólaltak csak meg, hogy megbeszéljék, ha öt percen belül nem bukkan fel senki, visszamennek a szállodába. Nyilvánvalóan elfeledkeztek róluk.

Zívem elgondolkodva meredt a stúdió feletti lámpára.

– Talán Heinrich Zimmer. . – tűnődött – vagy egy angol indológus mondta? Mindegy. Ha minden igaz, Zimmer szerint az India-kutatók olyanok, mint az öreg aranyásó, aki az egész kontinenst átutazza, hogy meggazdagodjon. Pedig az arany végig ott volt elrejtve a konyhája kőpadlója alatt. .

Mahesh rántotta fel a csapóajtót és izgatottan hadonászott.

– Gyertek, élőben nézhetünk végig egy kivégzést!

Libasorban indultak utána.

Az indiai szórakoztató műsorokat ugyanolyan csigatempóban forgatták, mint a világ bármely más pontján. A nézők órák óta ücsörögtek a levegőben függeszkedő üléseken, hátuk mögött a vezérlő, előttük egy tenyérnyi területen, a súgógépek gyűrűjében ott tátogtak a hangyányi méretű sztárok.

Óvatosan lépkedtek befele, a földön mindenhol szigetelőszalaggal rögzített kábelek. A közönség sokkal lelkesebbnek tűnt, mint Pesten, alig volt dolga a bemelegítő embernek. A nézők hörögtek, vihogtak, felhördültek.

– Most mutatják be az új díszleteket a főszerkesztőnek – Mahesh arcán elégedett vigyor jelent meg -, ki fogja dobni. A tegnapi nézettségük hét százalékkal esett vissza. Ez hatszázezer embert jelent. A mai sorsdöntő nap lesz. Az előző heti nézettség kilencven százalékára kell visszatornázniuk magukat, különben a műsornak befellegzett.

Szonja máris mélyen együtt érzett a Vidám Péntek (Funny Friday) nevű

háromórás szórakoztató egyveleg valamennyi közreműködőjével. Semmi kétség, a piaci és az intellektuális tőke harcában ők, értelmiségi alkotóművészek, sajnos vesztésre álltak.

A Háttér volt az egyetlen téma, amelyről Zívemmel esténként, amikor kettesben maradtak a szállodaszobában, beszélgetni lehetett. Attól teljesen lázba jött.

Egyébként minden más hidegen hagyta.

Szonja már az első este tapogatózó lépéseket tett és előhalászta a bőröndből Sexy Little Things hálóingét (vagy inkább csak hálóját).

Minthogy érezte, az udvarias visszautasítást élete végéig nem tudná kiheverni, a biztonság kedvéért rávette a szálloda XL-es méretű, emblémás frottírköntösét. Utóbb nem győzte dicsérni magát az előrelátásáért. Miközben Zívem a mogul és a rádzsput paloták virág-és állatmotívumait elemezte egy negyvenes években kiadott angol útikönyv megsárgult fotója fölé görnyedve, visszaosont a fürdőszobába és felkapta cseresznyemintás sortját meg egy fehér atlétát. Mire visszatért a nászutas lakosztály párnáktól fulladozó franciaágyába, a férfi már a dzsaina templomok istenszobrainál tartott. Szonja még sosem ácsingózott jobban a férfi után, arcát a párnájába fúrta, de még ott is érezte Zívem bőrének összetéveszthetetlen, mindig kissé sós tengerillatát.

Nagyon piszkos kis módszerei vannak, nyugtázta, miközben felült, hogy megcsodálja az egyik kivehetetlen mintázatú miniatúrát. Sexy Little Things visszavonult a sárga műanyag bőrönd oldalsó rekeszébe. .

– Reklámban vagyunk, figyelmet kérünk!

A csatorna kétnyelvű volt, a vezérlőből angolul jöttek az utasítások, ám a nézők vették a lapot és máris tombolni kezdtek.

– Kapcsolunk. . öt, négy három, kettő..

– Ez élőben megy?

Mahesh megbűvölve meredt a felvétel helyszínére, és gépiesen válaszolgatott.

– A talkshow igen, a sitcom-ot felvételről adják be. Ezt nyomjuk minden péntek este.

– Nonita mikor jön?

Nonita szóvivője érdeklődve hordozta körbe a tekintetét.

– Nem mondtam? Elnézéseteket kéri, sajnos nem tud jönni.

Kismamavizsgálatra ment.

– Kismamavizsgálatra? – kérdezte Szonja, Zívem és Adam egyszerre, de különböző hangsúlyokkal.

Az indiai rakhi testvér figyelme még mindig a műszakiakra irányult, de vidám hangja megváltozott, jellegtelen és száraz lett.

– Valami kivizsgálás. Lehet, hogy még nincs is gyerek.

Hazudik. Csak megérzés volt, vagy inkább valamiféle belső bizonyosság.

Nonita igenis gyereket vár. És neki nem is írt róla.

Hiába tért vissza Bombaybe, hiába írta az e-maileket, a sokszorcsokolindia.com-ról nem érkezett válasz.

Szonja megadóan fogadta Nonita hallgatását.

Az ember eleinte még törvényt ül maga felett, a sors szigorúsága ellen lázadozik, aztán már nem is követi a jó és a rossz dolgok görbéjét. Minden arra mutatott, hogy ez az összeadás és kivonás ostoba, a végeredményt tekintve megoldhatatlan, semmiféle jelentőséggel nem bír, okosabb, ha a napi túlélésre szorítkozik.

Rakhi testvér megpróbált barátságosabb hangot megütni.

– Advaita viszont mindjárt itt lesz. Mindent tud, tizenhat éve dolgozik a műsoron.

– Ez már tizenhat éve megy?

Hargitai Zoltán elismerően nézett a forgó színpadon csörgőkígyó táncot lejtő tánckarra.

– Tessék, már itt is van! Advaita a szerkesztő és a produkciós koordinátorunk egy személyben.

Advaita kis kitűzőt hordott élénklila száriján, és leginkább egy fogpiszkálókon mozgó hordóra emlékeztetett. Ez a hordó azonban olyan régen gurult fel-alá a hatos stúdióban, hogy senki sem merte volna annak tekinteni.

– Hi, everybody! – rázta meg határozottan a kezüket, és várakozóan Hargitai Zoltánra nézett.

Szonja felemelte a kezét, jelezve, hogy az ő mikrofonjába kell beszélni.

Advaita már mondta is, mint akin lenyomták a play gombot.

– A műsorunk tizenhat éve töretlen népszerűségnek örvend, produkciós vezetőnk ösztönösen ráérez, mitől leszünk jobbak hétről hétre. Sikerült magunk mellé állítanunk az alfafogyasztókat, akik elsőként tudnak mindenről..

Mahesh egy intéssel csatornát váltott rajta.

– A nőkérdésről beszélj nekik. .

Advaita tekintete egy pillanatra elkalandozott, azután bólintott.

– Nos, igen. A falusi női lakosság körében népszerűségünk bámulatos mértékben megugrott. Az utóbbi években harmincmillióval nőtt a kábellel ellátott háztartások száma, ez százötvenmillió új kábelnézőt jelent. .

Szonja lehajtotta a fejét és nagy odafigyeléssel bal keze körmeit kezdte tanulmányozni, ez jól bevált taktikája volt, ilyenkor a beszélő ösztönösen lényegre törő lett. Advaita is észbe kapott, és rendületlen szenvtelenséggel igyekezett érdekességeket mondani.

– Az emancipáció legújabb fegyvere a szappanopera! – jelentette. – A sitcom.

És újabb statisztikai adatokat hintett a hallgatóságra.

- Korábban a nők háromnegyede tartotta természetesnek, hogy a férje rendszeresen veri. Ma – nézett egyenesen Adam kamerájába – mindössze ötven százalék. A falusi nők nagy része rendszeres nézője a sorozatainknak.

Rádöbbentjük őket, hogy lehet másképpen is élni. Nincs semmilyen egyéb összehasonlítási alapjuk, a férjüktől még ahhoz is engedélyt kell kérniük, hogy a piacra menjenek, ám a tévét bekapcsolhatják otthon is. A mi produkcióinkban nincs asszonyverés! A Vidám Péntek egészen más nőképet sugall. Ezt több nőjogi szervezet felmérése is alátámasztja. Nálunk a nő

dolgozik, önállóan dönt, és főleg nem főz. .

Szonja az utolsó mondatba belekapaszkodott.

– Nem főz?

– Nem – Advaita határozottan csóválta a fejét.

– És.. mit esznek a Vidám Péntek estében?

Advaita kezdett türelmetlenné válni.

– Mi nem főzünk. Feszegetjük a merev társadalmi értékek korlátait.

Vidéken a nők élete másból sem áll, mint főzésből, háztartásból, gyereknevelésből, a férj kiszolgálásából. Pedig ha nem kellene mindennap több fogást főzniük, ha élni tudnának például az otthoni bedolgozás lehetőségével, amit a kormány már a legtöbb helyen biztosít számukra, önálló keresetre is szert tehetnének. Ez számukra a férjtől, családtól való függetlenedést jelentené. Amíg ennyire kiszolgáltatott a nők helyzete, nem kell csodálkozni azon, hogy a lánymagzatokat elvetetik. A legújabb kimutatások szerint a kábeltévénézők között tizenkét százalékkal nőtt azoknak az aránya, akik már a lánygyermeket is isteni áldásnak tekintik.

A díszletablakon éppen ebben a pillanatban hajítottak át egy szörfdeszkát, majd szép ívű tigrisbukfenccel egy úszótrikós táncos következett. Tompa puffanással landolt a laticelen. A díszlet innenső oldalán egy miniruhás alak félreugrott. Sűrű haja árnyékot vetett a forgó színpadra, ezért a rendező

elordította magát:

– Leállunk!

Nonita, aki a Vidám Péntek este több százezer nézőjéhez hasonlóan a leánygyermeket is isteni áldásnak tekintette, cipőjével a kezében, nesztelen léptekkel osont a csapóajtóhoz. Kifelé igyekezett a stúdióból. Mert már látta, amire kíváncsi volt.

Vadonatúj Mercedesében Ranjit minden este begördült a székház elé, hogy hazavigye állapotos feleségét. Nonita lobogó hajjal, Audrey Hepburn stílusú fekete miniruhában, fehér gyöngysorral a nyakában, futólépésben közeledett.

Integetett az út szélén várakozó Ranjitnak; olyan érzése volt, mintha valamilyen rendkívüli alkalomra sietnének, mintha mindennap a diwalit ünnepelnék. Igen, folyamatosan a fény ünnepét ülték, mert minden, ami eddig sötét volt, ami eddig beárnyékolta a közös életüket, eloszlott. Olyan könnyedén ment, nem is értették, mi volt ezen idáig olyan bonyolult.

Mindenre jutott idejük, mindig frissek voltak, és az emberek feléjük fordultak, szinte tapadtak hozzájuk, újra felfedezték a házaspárt ezekben a napokban. A többsávos, szmogos autóúton egy jó szagú fiatal pár suhant el, jó szagú, klimatizált, elsötétített kocsiján.

– Remélem, nem hajtottad agyon magad.

Nonita legyintett, cigarettáért kotorászott a táskájában, aztán rájött, hogy megszabadult az összes doboztól.

– Képzeld, itt vannak Szonjáék.

– Hol? – nézett körül Ranjit aggodalmasan.

– A hatos stúdióban. A Vidám Pénteket nézik.

Csend.

– Mit szóltak a gyerekhez?

– Csak Mahesh találkozott velük. Én majd később, most nem volt kedvem.

– Helyes.

Elmosolyodott, átnyúlt a sebváltó felett és megszorította Nonita kezét. A felesége beszámolt róla, hogy Szonja egy magas, világos hajú férfivel volt, miközben Adam enyhén zavart arckifejezéssel ott loholt a sarkukban. A magyar pasas jobban illik hozzá, szögezte le a férjének. Nonita objektívnek, éles szeműnek és jóindulatúnak érezte magát, mint aki már felülről néz le a párkapcsolatok bonyolult viszonyrendszerére.

– Megálljunk az Elco Arcade-nál?

– Accha! Honnan tudtad, hogy megkívántam a pani purit?

Ranjit elnevette magát.

– Volt már olyan, hogy nem kívántad?

Miközben Nonita mohón tömte magába a fűszeres sajttal töltött sült tésztagolyókat, nyakkendős, frissen nyiratkozott férje elgondolkodva szórta ki a piros műanyag tálcára a massala chipset.

– Na és? Döntöttél?

– Mivel kapcsolatban?

– Tudod. Amiről tegnap a vacsoránál beszéltünk.

A szokásnak megfelelően, mióta Nonita gyereket várt, anyósa földszinti lakásában ettek, hogy a vacsorakészítés gondjával se terheljék a kismamát. A fiatal anya a férje mellett ült, aki egy bonyolult tápláléklánc-elmélet szerint kínálta neki a tálakat, minden fogásnál mérlegelve, vajon a baba javára válik-e.

– A moszkvai akkreditációra gondolsz? – kérdezte Nonita. – Mert az most szóba sem jöhet.

– Ki beszél itt Moszkváról! – szakította félbe Ranjit türelmetlenül. – Hanem, tudod, amit anyám kérdezett. . hogy meddig akarsz még bejárni?

Mrs. Rothy hasztalan próbálta rábeszélni Nonitát, hogy kímélje magát és vonuljon vissza. Pedig a leghatásosabb adut is bedobta, a baba mellett a házasságában beállt szerencsés fordulattal érvelt. Nem kerülte el a figyelmét, hogy fia és menye egyre jobban kezdenek hasonlítani egy házaspárra. Mintha összetartoznának.

„Ha túl sok dolgot csinálsz egyszerre, csak ideges és kimerült leszel, feszültséget teremtesz magad körül és darabjaira hullik a családod.” Érdekes módon még Rupa is, aki minden vacsorára meghívatta magát, hogy a fiatalokra vigyázzon, csak bólogatni tudott.

„Végre eljött az életedben az anyaság ideje! Ha most valami történik, azt egész életedben bánni fogod. Én ismerlek, sosem bocsátanád meg magadnak. .”

Bár a főnökei is megérezték a szokatlan energiát, amely Nonitából áradt és még egy külföldi akkreditáció lehetőségét is meglebegtették a szeme előtt, ő

hajlott rá, hogy szép fokozatosan visszavonuljon. Harmincas évei közepén járt, amit ugyan a Hindi tévénél nem vetettek a szemére, de azért tartott tőle, hogy a végtelenségig nem lesz eladható a magas piaci értékre feltornázott mosolya.

A baba mellett majd újságíró-képességeit kamatoztatja.

Hiszen a család aggodalma az ő aggodalma!

Mindig is irigyelte barátnőit, szinte kivétel nélkül bevált számukra a szüleik által elrendezett házasság. Csak ő volt örökké a megtévedt lány. De most ő is kapott egy utolsó esélyt. Ellágyulva figyelte, ahogy Ranjit akkurátusan visszaviszi a tálcákat.

– Azt majd befejezed a kocsiban – mutatott férje a pani puris zacskóra.

Ennél nagyobb kegyben aligha részesülhetett volna Nonita. Ranjit megszállottan kényes volt az autójára. De igen, igenis részesülhet! Ranjit fél kézzel vezetett, hogy a másikkal foghassa a kezét.

– Jól van. A hatodik hónaptól leállok – jelentette ki.

– Legyen egészséges a fiam, ennél semmi sem fontosabb. Meglátod, otthon még a lábad nyomát is megcsókolják, királynőnek érzed majd magad.

– Máris annak érzem. .

– Akkor minek annyit várni? Dr. Roshan is megmondta, az első három hónap a legkockázatosabb.

Nonita finoman megszorította a kezét.

– Nem is hiszed, mennyire jól esik, hogy figyelsz rám. De tudod, Ranjit, egy könnyű kis elfoglaltság még jót is tesz.

– Csak az az állandó pörgés.. a stressz.. én azért nem nevezném könnyűnek!

Csend telepedett rájuk, aztán Ranjit nyíltan nekiszegezte a kérdést:

– Mi lenne, ha holnap beszélnél a főnökkel?

– Az nem olyan egyszerű – tiltakozott Nonita -, nem szabad minden hidat felégetni magam mögött.

– Ugyan miért nem?

– Már csak babonából sem. Stressznek mindenhol ki van téve az ember, még a családon belül is. .

– Az én házamban nincsen semmiféle stressz!

– Na. Máris mérges vagy.

– Kérlek. Mérges vagyok, de ha nem látnád, uralkodom magamon. –

Megenyhülve tette hozzá: – Hagyjuk ezt a hülye vitát, nem akarom, hogy megint feszülten állítsunk be anyámékhoz vacsorázni.

– Még vacsorázni akarsz?

– Maradjon a mi titkunk a kis bűnös nassolásunk! A vacsorát nem lehet kihagyni, Mamiji számára a nap fénypontja.

– Látod – sóhajtotta Nonita -, éppen erről beszélek.

– Miről? – kapta fel a fejét Ranjit.

– A családi élet sem egyszerű. Nem. Köszönöm, én inkább lepihennék.

Miért nem tölthetünk legalább egyetlen estét együtt?

– Most ki szeszélyeskedik? Figyelj ide, Nonita. Nem, most ne beszélj.

Semmi értelme. Megpróbálok uralkodni magamon. Most szépen hazamegyünk, felfrissülsz egy kicsit, erőt veszel magadon, és lemegyünk Mamijihez vacsorázni.

– Egy perccel ezelőtt még milyen jó barátok voltunk.

– Figyelj, az istenit, bár semmi közöd hozzá. Iszonyú kemény napom volt, elveszítettem három ügyfelet, de én rohanok a feleségemért és elviszem az Elco Arcade-ba, hogy jobb kedve legyen. Ez a folytonos kurva lelkizés, hogy mit kell csinálni, hogy mit fognak hozzá szólni. . Isten a megmondhatója, hogy olyan rossz a lelkiismeretem, hogy majd megfulladok tőle és már megint itt tartunk!

– Szegény Ranjit. .

– Nem kell az együttérzésed! Vedd el a kezed! Nem hallod? Ne érj hozzám. .

Heves mozdulattal elkapta a karját és azzal a lendülettel félrerántotta a kormányt. A körülöttük lévő autók fülsértő, eszeveszett tülkölése közepette a Mercedes áthajtott egy pingvin formájú postaládán. Majd megpördült, és nekivágódott az út menti betonkerítésnek. A légzsákok azonnal kinyíltak, és ők mozdulatlanul ültek a kipárnázott, fura fényekkel, hangokkal és káprázatokkal teli világban.

Huszonegyedik

Szonja gondosan megválogatta a körülményeket, mintha egy darab színpadra állításán fáradozott volna. Azt még nem tudta, milyen darabot fog rendezni, Molnár Ferencet vagy Ionesco-abszurdot, de úgy döntött, a továbbiakban nem hajlandó megadni magát az ösztönös létnek. Már második hete voltak Bombayben, itt volt az ideje, hogy kezébe vegye a sorsát, elrendezze a viszonyait. Úgy érezte, Nonitával kell kezdenie, vele könnyebben boldogul, hisz csak egy ártatlan félreértés állt közéjük, és különben is, a harmadik felvonás szabályai szerint a szerelmi kibékülést kell a végére hagyni.

Hargitai Zoltán az egész tervből semmit sem érzékelt, Bombay utcáit rótta saját csavaros nászút-forgatókönyve szerint. Minden második lépésnél megtorpant, hogy különféle kompozíciókat fotózzon. Amikor nagy nehezen eljutottak a Főpostáig (európai és indiai stílusjegyek bájos ötvözete), Szonja hirtelen megragadta a karját és azt javasolta, hogy találkozzanak este a szállodában. Majd elképedt férje szeme láttára átfutott a négysávos úton, a túloldalon várakozó feketesárga taxikhoz.

Bemondta a Christina rezidencia címét, és hirtelen megszállta a nyugalom.

Hátradőlt a taxi műbőr ülésén, kinézett a nyár végi napfényben dolgukra siető

bombayiekre.

– How are you today? – köszöntötte Nonitáék portása és már hajolt is befelé az ablakon, hogy kialkudja a viteldíjat.

Hiába csengetett az emeleti lakásnál, senki nem nyitott ajtót. Szonja fülelt, egy darabig tanácstalanul álldogált, majd visszafutott félretaposott cipőjű

barátjához, hogy megérdeklődje, merre járhatnak, amikor még a lépcsőházból is hallani, hogy működik a lakásban a mosogatógép.

A portás összevonta a szemöldökét.

– Talán a klíma hangját hallja.

Szonja nem tudta hirtelen eldönteni, lehet, hogy a klíma. A portás bűntudatos bizalmassággal azt tanácsolta, hogy inkább telefonon érdeklődjön, mikor érdemes visszanézni. De Szonja, akit feszített a rendezői koncepció, inkább úgy határozott, sétál egyet a környéken, míg Nonita hazaér.

Ez a város nemigen kedvezett a magányos sétáknak.

Bombaynek nem volt olyan utcája, ahol pillanatokon belül ne verődött volna össze maroknyi ember, amely a következő pillanatban emberfolyammá szélesedett. Az indiaiak amúgy is szerettek csoportokban lófrálni, a gondolatokat kiszellőztető séták fogalmáról még csak nem is hallottak. Ha valaki magányosan álldogált, odaléptek hozzá, mert megsajnálták. Szonja megszokta, hogy bármerre jár, előbb-utóbb hozzácsapódik valaki, de most ő

szúrt ki az utca végi újságos mellett egy ismerős alakot.

– Karol bába. . – kiabált az utcán át.

Mindenki megfordult, a mentaszínű turbánost kivéve, aki rendületlenül haladt tovább.

Sőt mintha meg is szaporázta volna a lépteit.

– Karol bábá! – üvöltötte Szonja kettőzött hangerővel.

Remélte, hogy nem kell sokáig a nyomában futnia, mert súlyos monszunfelhők telepedtek a városra. Egy motorkerékpárt máris ponyvával takart le aggódó tulajdonosa.

– Please, stop. . Ong Namo Guru Dev Namo. . – gondolkodott mit is mondhatna még. – God bless You!

Karol bábá lefékezett. Ezúttal is fehér kurtát viselt, és ahogy visszafordult, hogy vizsgálódva a hangoskodó nő arcába meredjen, kétoldalt a varrások megfeszültek. Az elmúlt hetekben legalább öt kilót hízott.

Szonja hirtelen elbizonytalanodott.

– Férjhez mentem. . – mondta végül -, a múlt héten.

– Gratulálok. Növekedjetek, gyarapodjatok, ragyogjon házatokra Lakshmi istennő az idők végezetéig.

Ám mielőtt Lakshmi istennő elkezdhette volna a ragyogását, Szonja kifakadt.

– Azt hiszem, igaza volt. A házasság nem nekem való..

Karol bábá félrebillentette mentazöld turbánját.

– Ki vagy te?

– Szonja. Nonita magyar barátnője.

– Barát vagy ellenség. . Ez változó. Aszerint avatunk baráttá vagy ellenséggé valakit, hogy szerintünk milyen érzelmeket táplál magában irántunk. Pedig az emberek alapjában véve semlegesek. Na és mit szeretnél tudni?

– Hogy. . – hirtelen kívülről látta a jelenetet és roppant kínosnak érezte -, hogy Nonita mikor ér haza?

A szakállas, harcsabajuszú férfi szeme bosszúsan villant.

– Talán a titkárnője vagyok? Vagy a portása?

– Mondja, igaz, hogy gyereket vár?

– Nonita? Melyik az?

– Itt laknak a Christina házban.

És a háta mögé mutatott. Karol bábá bólintott.

– Mrs. Murthy menye? Igen, lányom, a felsőbb akarat kegyes volt a családhoz. Mrs. Murthy nem hiába tartotta a böjtöt. A lány nem utazik.

– Hova nem utazik?

– Moszkvába.

Ez túl sok információ volt egyszerre.

Köztudott volt, hogy Indiában egy ájtatos asszony a rendszeres böjttel sok mindent képes elintézni. A férj kinevezését, a rossz horoszkóp semlegesítését, de hogy utazásokat is lehet töröltetni, ez nem szerepelt Szonja jegyzetei között.

És vajon miért Moszkvába? Miért éppen a moszkvai járatot kellett töröltetni?

– Mondd csak – hunyorgott Karol bábá a monszun előtti fényben -, böjtöltél te a férjedért?

Nonita mesélt róla, hogy böjtöléskor úri dolga van a nőknek, felékszerezik magukat, orrgyűrűt viselnek, karjukon karkötők csilingelnek, a férjek készételt rendelnek. Hajnalban az asszonyok még megreggeliznek, de napkelte után már nem esznek egy falatot sem. Templomba mennek, hennadíszítéseik vörösében ott lapul a remény, hogy kívánságuk valóra válik. Közben olvasgatnak, DVD-znek. .

Igen, mindezt kész lett volna vállalni Zívem bocsánatáért.

– Eddig még nem, bár most a böjt értelmet nyerne. . Karol bábá, én. .

A nagy tudású férfi végigmérte a szeme sarkából, haloványan derengeni kezdett neki a lány.

– Oh, rai! Végül csak a saját fejed után mentél. Szerelmi házasságot kötöttél! No, nem baj, ötszáz rúpiáért elkészítem a horoszkópotokat.

Szonja a fejét rázta.

– Erre semmi szükség. Tudom, hogy összeillünk.

Karol bábá uralkodott rosszallásán.

– Édes lányom, ez nem így megy. Hosszú út áll előttünk, ha fokozatosan el akarjuk távolítani magunkból a káprázatainkat. Hisz születésünk óta tartanak fogva. Nagyon hosszú folyamat! Ám lassacskán a tudatunk összhangba kerül a dolgok valóságos voltával, és akkor már igazán gyerekjáték megoldani minden problémánkat. – Egy pillanatra megakadt a szavalatban. – Nem nekem kell a pénz. Az alapítványnak! Én tele vagyok megrendelésekkel. De veled kivételt teszek, te visszatérő ügyfél vagy. Mrs. Murthy éppen az imént látott el újabb megbízással. Egy Londonban élő barátnője kérte, hogy keressem fel a fia házassági horoszkópja ügyében. Nagyon előkelő hölgy. Londonból, érted? – Rámeredt a lányra. – De hisz te ismered a fiút! Az a langaléta.

Magára erőltetett nyugalma dacára Szonja arca elsötétült. A mély bíbortól egészen feketébe játszott.

– Adam? – kérdezte gyanakodva. – Adam nem házasodik!

– Erre nézve semmiféle jelet nem látok a horoszkópjában. A nősülést már nem is lehet tovább halogatni. Szerető édesanyja mindent elrendezett.

Remegő hangon tiltakozott.

– De hát Adam világcsavargó! Nem olyan férfi, akinek a mamája választ feleséget! Vagy igen?

– Nem olyan férfi, nem olyan férfi – mondta Karol bábá halkan, szemrehányóan -, a házasság közvetítéssel, a lehető legideálisabb körülmények között köttetik.

Aztán felpillantott a fejük felett gyülekező felhőkre.

– Akarsz horoszkópot vagy nem? Reggel tíz és este hét között lehet telefonálni. Mrs. Murthyval is üzenhetsz.

Amint elbúcsúzott, hangosan dobolni kezdett a járdán a trópusi zápor. Az utca percek alatt kiürült, aki tehette, fedezékbe húzódott. Sáros tócsákat kerülgetve futott vissza a Christina házhoz.

A portás testtartása, fej mozdulata már messziről ismerős volt. Olyan szomorúan korrekt.

– Mégis visszajött – állapította meg.

Az öreg portás elcsodálkozott, mennyire makacs ez az európai nő, szerette volna megérinteni a kezét, vagy a vállát, figyelmeztetni, megkérni, mert a zöld szemei annyira tájékozatlanok voltak, mosolygók. . Végül csak annyit mondott:

– Menjen Mrs. Rupához.

– Mrs. Rupához? – kérdezte Szonja.

– Igen. Most ott lakik Nonita – és megadta neki a címet.

Kettesével szedte a lépcsőket, kirohant a főútra, leintett egy autóriksát és csak akkor jutott eszébe, hogy nem állíthat be üres kézzel. „Majd meghívom vacsorázni”, döntötte el. Ez jó ötletnek tűnt, legalább nyugodtan beszélgethetnek.

A csöngetésre azonban ennél a lakásnál sem jött elő senki, még Nonita ajája sem, pedig ő ki sem mozdult otthonról. Eszébe jutott, hogy az öreg dajka nagyot hall. Még egyszer csöngetett, ezúttal kitartóbban. Hát már soha többé egyetlen ajtó sem nyílik ki, hogy beszélhessen indiai barátnőjével? Karol bábá mondta jól? A lány, akivel az automatánál és a férfi, akivel a lány kertjében találkozott, valójában számára semleges emberek?

Gyalogosan vágott neki a heves esőnek. Olyan érzése támadt a trópusi özönvízben, hogy visszatalált fiatalsága napjaihoz, amikor rendszeresen lógott az egyetemi óráiról. Az illegalitás ízéhez.

A legtöbb barátját akkoriban szerezte.

Meglapult ebben az indiai esőben. „Nyugalom”, hajtogatta a színes ruhákban hömpölygő járókelők közt fennhangon magyarul, „Nyugalom!” Úgy beszélt a testéhez, tudatához, mint két ijedt háziállathoz. Ahogy ment az utcán, nézte a mellette futó csatorna örvényét, hogyan nyeli el a cigarettásdobozokat, metrójegyeket, eszébe jutott Párizs. Meggyorsította a lépteit. . Egy vékony, hálóinges alak a függöny mögött hosszan követte a tekintetével.

Hargitai Zoltán felismerte a lift tompa érkezéséről, hogy Szonja jött meg.

Hallotta a szétnyíló, majd bezáródó ajtók után a léptei kopogását. Mennyi lehet az idő?

A tévé digitális órája negyed kilencet mutatott. Egy másodpercig kedvet érzett hozzá, hogy kimenjen az erkélyre és leereszkedjen az elefánthátakra, hogy a lány ne találja a szobában. De ellenállt. Ez volt az első dolog, gondolta, abból a százból, amitől vissza fogja magát tartani az este folyamán.

Csakhogy Szonja már átvágott a szobán, nyaka köré fonta a karját, és suttogva bocsánatot kért. Nehéz volt eldönteni, hogy ez egy átfogó vagy rész-bocsánatkérés volt az aznap délutáni lelépésért.

Megköszörülte a torkát.

– Mii-mii volt?

– El kellett mennem Nonitához.

– És?

– És nem engedett be.

Hargitai Zoltán ettől a beengedés szótól, de főleg a hangsúlytól, ahogy Szonja kimondta, zavarba jött. Mintha a bocsánatért kopogó emberekről dönteni lehetne. Beengedjük? Vagy hagyjuk őket kint ácsorogni? Kezdte kényelmetlenül érezni magát a mindennel szembesítő nászút miatt. Az ember a saját hangulatai, érzelmei és a másik vallomásai alapján valóban bíráskodhat?

A lány haja csapzottan az arcába lógott, minden ázott és gyűrött volt rajta.

Hirtelen rátört egy emlék Hargitaira, és az erkélyajtó felé fordította a fejét.

Csak akkor fordította vissza, amikor Szonja szívet tépő zokogását hallotta, ami viszonylag gyakori élmény volt. Becsületére legyen mondva, mindjárt a kapcsolatuk legelején felkészítette rá, hogy könnyen elbőgi magát, de csak azokat a sírásokat vegye komolyan, amelyek közben az arca is megcsúnyul.

A többi egyszerű hangulati elem, hisztéria.

Ezt szerette Szonjában, hogy olyan végtelenül korrekt volt.

– Mii-mii van? – kérdezte ismét, mert a lányt kellő mértékben csúnyának találta.

– Szívat a szobalány – és a szirmokra mutatott. Minden ágyazásnál újabb és újabb adagok érkeztek, ahogy fondorlatos módon a földre dobált párnák is estére visszarendeződtek szívalakba a nászutas lakosztályban.

– Tudom, tudom. . – lépett Szonjához, és átölelte.

Az északi városrészben, pontban kilenc órakor megkondultak a harangok.

Hargitai Zoltán kicsit morbid elragadtatással megszólalt, és azt javasolta, másnap nézzék meg a Szent Mária hegyi katolikus bazilika melletti piacot, ahol viaszból készült testrészeket árulnak. Így, magyarázta, miközben hunyorogva a szétdobált párnákra nézett, a hívek megvehetik a beteg testrész modelljét, és a csodás gyógyulás reményében letehetik az oltár elé.

– Aha, menjünk – hagyta rá Szonja a szerelmeskedéstől nagylelkűen, és nézte a lebarnult, eleven kart, amely keresztülnyúlt a hasán, megakadályozva abban, hogy a fürdőszobába menjen, és megszárítsa a haját.

Huszonkettedik

– A Tímea-kérdést most már nem lehet tovább halogatni!

Ebben mindenki egyetértett. Csak Tímea nem, mert őt nem hívták meg az értekezletre. Halálra sértődött, a sminkszoba összes lehunyt szemű

kuncsaftjának esküdözött, hogy többé be sem teszi a lábát a székház épületébe.

Utolsó, „Boldog újrakezdők” című munkáját azonban még befejezi, abból nem enged, ennyivel tartozik a talkshow rajongóinak, a remény utolsó szalmaszálába kapaszkodó tévénézőknek.

A hosszú, ovális asztal körül vita támadt. Nem kellene azt az egy epizódot óriási médiafelhajtás mellett mégis leadni?

Végül úgy döntöttek, a Tímea-show sajnálatos módon nem érheti meg a

„Boldog újrakezdők” epizódot, noha nagy comebackje lett volna benne annak az asszonynak is, aki a kamerák előtt leköpte csalfa férjét, majd mindjárt utána Tímeához vágta a veszkócsizmáját. Akkor ki kellett vezettetni a stúdióból.

Azóta megváltozott. A stylist (dacára annak, hogy hét adás honoráriumával tartoztak neki) új frizurát talált ki a számára.

A hetedik emeleti tárgyalóba betűzött a nap.

De ez már a bágyadt, szeptemberi, európai napfény volt, nem az a rozsdavörösre izzott, párás hővel melengető indiai, amely Szonját négy nappal korábban a bombayi repülőtéren búcsúztatta.

„Az én soha nem állandó” – ezt írta valaki szemceruzával a B terminál női mosdójának pelenkázóasztalára. – „Minden vágy újabb vágyat szül, és máris változást idéz elő”.

Lám, a Tímea-show is elindult az anyag véges-végtelen körforgásában.

Szonja jól látta Ottó és Andrea arcán, a felsőbb tudat és a székház menedzsmentje csak azt fogadja el, ami ebbe az értelmi rendbe bele tud illeszkedni. A Háttér súlytalanul lebegett a látszatén, a látszat-világ, a látszat-televíziózás felett.

Senki még csak említést sem tett róla az értekezleten.

Pedig alighogy második indiai útjáról visszatért, Szonja azonnal előrukkolt a hatrészes dokumentumfilm újabb verziójával. Zívemmel kockáról kockára végignézték, és úgy találták, ez a javított, bővített kiadás ugyan nem lett sokkal vidámabb, de lebilincselően érdekes képet festett Indiáról. Az őszi műsortervben sorra véreztek el a korábbi, nagy nézettségű műsorok, ám a Háttérrel kapcsolatban hiába kérdezősködött, csak talányosan mosolyogtak.

Enikő volt az egyetlen, aki szóáradattal fogadta.

– Nahát, mennyire örülök nektek! – hajtogatta izgatottan.

Ujjongva jegyezte meg, hogy Szonja már egy teljes hónapja házas, és azt a kis hullámvölgyet lám, el is felejtették.

– Nem szóltam róla senkinek! – esküdözött égre-földre.

Amikor Ottó nagy sokára mégis beengedte napfényben fürdő irodájába, kapszulás Nespressóval és dán keksszel kínálta. Majd gondterhelten ránézett:

– Basszus, Szonja, figyelj. . Én épp két kapcsolat között vagyok. Nem azt mondom, hogy okvetlenül rám hallgass. De azért adnék egy jó tanácsot. .

Enyhe csalódást érzett, hogy nem a Háttér került napirendre.

– Felkészültél? – érdeklődött Ottó, aztán kissé előrehajolt, az arca megfeszült. – A társad nem elengedhetetlen része a műsortervnek. Soha!

Érted? Házastársak jönnek és mennek. .

Bólintott.

– És? – Ő is előrehajolt. – A Háttér?

– Mi van vele?

– Része a műsortervnek?

Ottó homloka elfelhősödött. Tapogatózó mozdulattal felnyúlt a feje fölé, és lassan behajtotta a nyitott ablakszárnyat.

– Mit szépítsünk – verítékezett. – A főnökség hallgat.

– Látták a második India-verziót. Belenéztek?

– Jobban tetszett nekik. .

Szonja bátorítóan nézett rá.

– Jobban tetszett nekik, de. .?

– De vannak még. . még mindig nem elég állat!

– Nem elég harsány?

– De harsány, harsányabb..

– Harsány és jó?

– Mi ez, barkochba?

A nyelvébe harapott, hogy ne kérdezzen többet.

Türelmesnek kell lennie. Úgyis minden meg van írva. Minden.

Visszaballagott háromdossziényi alapterületű irodájába.

A folyosón szegény Tímeába ütközött.

– Szonja, szia! – rikkantotta a természetesnél hangosabban. – Hát téged is?

– Engem? Nem tudom.

Tímea egészen biztos volt benne. Ezek fasiszták. Mindenkit kiirtanak. Akik szerintük már nem tudnak a nézettségért gályázni. Az öregeket. A betegeket.

A nőket. Az értelmiségieket. Főleg az öreg, beteg, értelmiségi nőket. Aztán zaklatottan ismertette a jövőt. Szonja kicsit unta, mert reggelre már az egész bulvármédia lehozta, mihez kezd Tímea. ( Van lé a Tímea show után is, holott a hivatalos sajtóközlemény szó szerint így hangzott: Van élet a Tímea-show után is). Tímea legalább a vállalkozásaiból megélhet.

Szonja ellenőrizte, kinn van-e még az irodája ajtaján a neve. Aztán fáradtan benyitott. Még mindig az átállástól szenvedett. Gépiesen a bejövő üzeneteire kattintott.

India.com-ról semmi üzenet.

Azon töprengett, vajon miért is vitte a sorsa ebbe a távoli országba, amikor az ott forgatott filmet még csak le sem adják, és Nonita, az egyetlen láncszem, amely Indiához kötötte, ilyen gyengének bizonyult. Adam is csak azért jött, hogy kis híján tönkretegye a pesti életét. Vagy, és ezen meghökkent, éppen ez volt az egész expedíció értelme? Mindent elveszíteni, és mindent megnyerni?

Ilyen fűszeresen tanította India szeretni?

Egy e-mail sokat segített volna, hogy kiderítse.

De nem jött e-mail és ideje sem maradt töprengeni rajta. Zívemnek ismét utaznia kellett. Úgy döntöttek, fondüsütéssel búcsúzkodnak. Az egész éjszaka az övék lesz!

Ám amint betoppant, a férfi intenzív győzködésbe kezdett, azt szerette volna, ha Szonja haladéktalanul tárgyalni kezd a digitévésekkel. A lány az unalmas, hivatalos teendőktől nyugtalan lett. Hetekkel korábban kereste meg egy induló csatorna, de az utazás miatt képtelen volt időt szakítani a találkozóra.

Iszonyatos füst és égett sajtszag árán beüzemelték a fondüsütőt, miközben Hargitai egyre csak magyarázott.

– Hát nem érted? Annak vége, hogy a központból szórnak egy adott műsortervet. Tíz éve még azt sem tudtuk volna elképzelni, hogy felvehető és megállítható lesz a tévéadás.

Szonja hullafáradt volt.

– De hát mi hasznom van nekem ebből? – reagált meglehetősen bágyadtan.

Zívem egészen kijött a sodrából. Mert a tudatos tévénézői szokásokkal Szonja talán megúszhatja. Azért. Az átlagosan négy és fél óra, amit a magyar néző a képernyő előtt tölt, csökkenni fog, ha az emberek csak a kedvenc műsorukat nézik meg. Akkor, amikor éppen ráérnek. Vége a cinikus programigazgatók teljhatalmának! (Itt nyilvánvalóan Ottóra célzott, holott nem tudhatta, hogy éppen aznap délelőtt kérdőjelezte meg a helyét a műsortervben.)

– Azt hiszed talán, hogy eddig a néző kezében volt a távirányító?

Szonjára nézett. De nem érkezett válasz.

– Akkor kap egy tévécsatorna sok pénzt a reklámfelületért – győzködte Zívem fondünyárssal a kezében -, ha minél több ember nézi a műsorait, ezt pedig úgy éri el a legegyszerűbben, hogy szexszel, misztikummal, brutalitással átlép a néző ösztönzónáján. Aztán egy reklámszünettel megszakítja az egész műveletet, hogy felturbózva fogadjuk be a reklámozott termékeket. Szellemi zombikat nevelnek!

– Nem kellene kivinnünk az egész sütőt az erkélyre?

Lihegve nekiálltak, hogy kirángassák.

Zívem lendületesen mártogatta a kenyérdarabkákat a sajtba, és azt bizonygatta, hogy hamarosan az internet is átköltözik majd a monitorokról a nagy képernyőre. Hamarosan tévéről intézik a családok a bankügyeiket, levelezésüket, és a tévé visszaváltozik azzá, ami. Totemoszlopból használati tárgy lesz, és akkor. .

Szonja bement kenyeret vágni. És akkor majd. ., kiáltott utána az erkélyről, akkor esetleg újra lesz esélye az olyan finom, árnyalt dokumentumfilmeknek, mint az ő Indiájuk. Azért Szonja csak ne totojázzon, üljön le tárgyalni a digitévésekkel. Mielőtt késő lesz.

Zívem elutazásának fénytelen délutánján, amikor Szonja sovány volt és boldogtalan, Enikő lármás hívása hasított tenyérnyi irodája csendjébe. A sminkszoba melléke villogott a kijelzőn.

– Na. Totál ki fogsz akadni.

– Már most totál ki vagyok akadva..

– Akkor kapaszkodj! Leadják Indiát!

Szonja maga elé meredt.

– Ez biztos? – kérdezte, csak hogy időt nyerjen.

Enikő mindig mindent biztosan tudott, a folyosói pletykák az ő

sminkszobájában nyertek mélységet és értelmet. Kérdések özöne döngetett Szonja agyában. De hogyan? Mi helyett? Melyik műsorsávban? Neki miért nem szólnak?

Aztán a legfontosabb:

– Na, egy pillanat! Melyik verziót adják le?

– Basszus, nem mindegy? A lényeg, hogy leadják. Hogy nem cserélnek le!

Szonja agyában hirtelen világosság gyúlt.

– Az elsőt. Ugye? Az első verziót választották. .

– Andrea szerint egy kicsit felturbózva.

Rohant Ottó irodájába. Egy testcsellel kikerülte az éppen haját igazgató asszisztensnőt. Akadozó nyelvvel kiáltott Ottóra:

– Megnézhetem Indiát? A ti.. a leadásra kerülő változatban?

– Gratulálok! Megmentetted a szerdánkat!

Ottó karon fogta, és vonszolta magával a folyosón, élvezte a helyzetet, köszöngetett jobbra-balra. „Szonjáé a szezon dobása!” Hosszan bámultak utánuk.

Ami a monitoron körvonalazódni látszott, az a legvadabb elképzelését is felülmúlta.

– Van neki egy bizonyos egzotikus bukéja – ismerte el Andrea.

Egy fakír levitált a főcím felett, elefántfülek vitorlaként dagadtak.

Táncosnők kígyóztak át a képernyőn, a Káma-szútra egymásba fonódó párjai alá nyöszörgő effekteket játszottak. Mesét akartak. Keleti románcot. A világ összes becsapott nézőjének a káprázatát.

Szonja rémülten kapkodta a szemeit.

– Figyeljetek! – Ököllel verte az asztal szélét.

– Pszt! Most jön a legjobb..

A Mumbai Egyetem turbános professzorának hangját levették, csak az látszott a képernyőn, ahogy Szonja kivágott kérdésére válaszolva jókedvűen hátraveti a fejét, és oldalt kivillan az aranyfoga.

– Ali baba. . – mormolta Ottó elégedetten.

Szonja percekig káromkodott lélegzetvétel nélkül.

A csatorna dolgozói érdeklődve néztek rá, egyik nap még le akarták cserélni, most meg egyszerre ennyi képességét megvillantja.

A siker elsöprő volt. Minden képzeletet felülmúlt. A média imádta.

Felkapták a bloggerek. Cikizték, citálták. A „rupi, rupi” szállóige lett.

Bekúszott a kollektív tudatalattiba. Városszerte rendeztek Goa-partikat. A közösségi oldalakon az éncelebek már csak száriban és kurtában fotózkodtak.

Az év végi fogadáson a legyűrhetetlen Török Szonjaként konferálta be a nagyfőnök.

És Ottó bizalmasan odasúgta az újságíróknak:

– Egyelőre még nem hivatalos. De nem kizárt, hogy ő lesz Tímea utódja.

Ám megint csak nem találkozott egymással a káprázat és a valóság. Szonja még a karácsony előtti héten bekopogott Ottóhoz egy doboz mézes karácsonyfadísszel.

Főnöke magából kikelve ordítozott.

Majd a szelíd rábeszéléssel próbálkozott. Végül ismét fenyegetőzött. Arca egyre jobban elsötétült. Annyira kihozta a sodrából Szonja, hogy be kellett kapnia egy savmegkötő tablettát. Mélyeket harákolt. Hát szándékosan kínozza?

Mennyi éve van ebben a frusztrált riporterlányban! Gondolkodott, hogy pontosan mennyi is. Kurvaélet! Erre így cserbenhagyja.

Ottó még néhányszor nekirugaszkodott, hogy a csatornánál tartsa, ígért pénzt, nagyobb irodát, új imidzsfotót, bizonygatta, hogy Szonja a vesztébe rohan. És a vesztéből már ne is hívogassa, mert örökre kitörli a nevét a mobiljából.

Zívem ott sáncolt mögötte, ahogy reggel ígérte. Gondoljon csak rá felmondás közben! Szonja a sarkára állt.

Amikor három nappal az ünnepek előtt összepakolt, azon kapta magát, hogy nosztalgikus év végi jókívánságokat hagy maga után. Külön egy szívhez szólót Ottónak.

Mielőtt dolgozóodvában rákattintott volna az elküld gombra, észrevett egy beérkezett levelet. Nem nyitotta ki rögtön.

Lecipelte a garázsba a papírdobozt és azon töprengett, hogy szedhetett össze ennyi nehéz emléket. Ott voltak Gábor megsárgult rózsaszirmai az Ikea vázában. A Lámpaláznénak írt félelemfüzet. A nézők levelei, kétszersültes doboz, a hirdetők év végi szóróajándékai, kézkrém, fotók, apróságok egy halomban. Szonja abban a bonyolult állapotban érezte magát, amikor a szíve csordultig volt sajnálkozással és megkönnyebbüléssel.

Egy utolsó pillantást vetett mindarra, ami annyi éven át az élete volt, és kilépett a szobából. Kattant az érkező lift.

Egy dzsip hajtott ki a parkolóból és telibe találta a kipufogó gázzal. Az egész doboz tartalmát leborította a hóba. Talán jobb is így. Összeszedegette, amit tudott és a közeli konténerbe dobta.

Zívem nyitott ajtót, remek hangulatban volt. Próbálta feldobni.

– Lebuktál! Megint rendeltél valamit. .

Szonja az agyát járatta, így is, úgy is átgondolta a dolgot.

– Nem rendeltem – mondta határozottan.

Zívem elővarázsolt egy postai értesítőt.

– Tessék. A postaládában találtam.

Feltépték a borítékot.

(Tárgy: Nemzetközi küldemény érkezése.

Tisztelt Ügyfelünk! Értesítjük, hogy az ön címére India feladású RX0027266

ragszámú, 0,680 kg súlyú ruhanemű, vám tartalmú küldemény érkezett.

Kérjük, hogy küldeménye vámkezeltetése végett a 17. számú Vám– és Pénzügyőri Hivatalnál [Budapest, Orczy tér 1.] az ügyfélfogadási idő alatt intézkedni szíveskedjék. Munkatársaink készséggel állnak a rendelkezésére.) Szonja előkapta a telefonját és lázas keresgélésbe kezdett az e-mailjei között. Az utolsó befutó üzenet a szerkesztőségi postafiókjára az india.com-ról érkezett. Happy Christmas! szerepelt a tárgynál.

Jó sokáig görgethetett lefele, mire az aláírást megtalálta.

Drága Szonja!

Csatolva küldöm az igazolást a vámkedvezményhez. Mit szólsz? Hasonlít arra, amit a bárszék alatt hagytál? Remélem nem, mert ez valódi esküvői szári, nem turistáknak készített gagyi. Fogadd szeretettel. Öt méter hosszú, kézzel szőtt selyem, le lehet mérni!

Ez az én utólagos nászajándékom.

Vékony alsószoknyát vegyél alá. Csípőnél kezd magadra tekerni, jól tűrd a szoknya szegélyébe, húzd át a hátadon, ahogy mutattam, aztán a fejeden, mint egy csuklyát. A mintás rész a bal válladra kerüljön. Nyugodtan használj biztosítótűt.

Drága Szonja, most már el kell hinnem, hogy tényleg férjhez mentél egy háromnapos esküvőn, és azóta sem váltál el. Ezt nem mindenki mondhatja el magáról. Tizenegy év után, szeretett szüleim bölcs közvetítésével elköltöztem Ranjittól.

Tudom, hogy te jót akartál. Csak rosszul. Ne haragudj.

Sértett voltam és megalázott.

Hivatalosan nem mondták ki a válásunkat. Fogalmam sincs, Ranjit belenyugszik-e valaha is. Sajnos bebizonyosodott, hogy mi sohasem leszünk már egy család. A természet, de főleg Ranjit természete úgy intézte, hogy a gyermekünk ne jöjjön a világra. Ezt nagy belső harcok árán vettem tudomásul.

Mindent elkövettem, nem hiszem, hogy bármelyik elkövetkezendő életemben rendeznivaló számlám volna a férjemmel. A meghozott kompromisszumok már nehezen voltak tűrhetőek, sorsomat elfogadtam.

Imádkozom, hogy ő is elfogadja.

A lehetetlen álmot felcseréltem egy jóval valóságosabbra. Januárban Moszkvába költözöm. Én leszek az első tudósító a csatornától állandó akkreditációval. Anyám szörnyen büszke rám. És az is igaz, hogy számomra egérutat jelent, Ranjit családjának keze talán nem ér el olyan messzire. Tudom, nem lesz könnyű (Látod, mennyivel egyszerűbb neked belebújni egy száriba!).

Röviden, nálunk ezek a hírek.

Már biztosan lement a sorozatod. Láttam a cédét, amit a Hindi tévéhez küldtél. Szép, tisztességes anyag. Annyira örülök, hogy sikerült egy kicsit indiai fejjel gondolkodnod..

Februárban, ha már berendezkedtem, meglátogathatnál Moszkvában! Vagy összefuthatnánk egy párizsi kávéautomatánál. Jövök és megyek. Mindig így képzeltem.

Addig is viseld a szárit egészséggel, boldogsággal!

Ahogy volt anyósom mondaná, a női méltóság szimbóluma.

Shub Naya Baras!

Sokszor csókol. .

Ps.: Ha sehogy sem marad meg a válladon, nézd meg, hogyan viseljük mi, indiai nők, fenn van a YouTube-on.

Szójegyzék

A könyvben előforduló indiai kifejezések, hindi mondatok jelentése

„Accha”: Oké, jól van.

A hat rasas: Az édes (madhur), sós (lavana), keserű (tikta), fanyar (kasaya), csípős (katu), savanyú (amla) ízekből az indiai hagyomány szerint tanácsos naponta fogyasztani, hogy kiegyensúlyozzuk az emésztést, a szervezet igényeit.

Ájurvéda: A szanszkrit szó jelentése: az élet tudománya. Holisztikus módon ötvözi a pszichológiát, az asztrológiát a dietetikával, a gyógynövényekkel, különféle orvosságokkal és mantrákkal végzett gyógyítással. Mindez a tudás a védáknak nevezett, több ezer éves hindu könyvekből maradt ránk.

Bahan: Néni.

Bangle: Tradicionális indiai színes karkötő, üvegből vagy nemesfémből.

Banghra: Pandzsábi eredetű tánc, amelynek jellegzetes mozdulataival egyaránt találkozhatunk a szórakozóhelyeken, a művészeti kurzusokon és a bollywoodi filmeken.

„Baap re!”: „Jaj, istenem!”

Bhaiya: Bácsika (így nevezik az indiai Big Brothert is).

Bhélpuri: Galuska (puffasztott rizs, koriander, menta és krumpli keveréke, Bombay kedvenc csemegéje).

Bindi: Festett pont a homlokon, régebben a férjezett asszonyok viselték, a hagyomány szerint nem csupán a feleséget, a férjet is védelmezi. Mára divatkellékké vált, fiatal lányok is viselik, kapható matricás, strasszos, színes, minden öltözethez illő előre csomagolt változatban is.

Bombay vagy Mumbai?: A 14 milliós világváros neve 1996 óta hivatalosan Mumbai, ám a helyiek egy részének még ma is a Bombay név jön először a nyelvére, mint nálunk annak idején az Andrássy út – Népköztársaság útja –

Andrássy út változtatások esetében. Főképpen az egészen egyszerű emberek, illetve a hagyománytisztelő, anglofil, tehetős családok emlegetik gyarmatkori nevén, ezért használtam én is Nonita történetében gyakrabban Bombayként.

„Bombay, sapno ki duniya hai!”: „Bombay, az álmodozók városa!” Chapati: Lapos, kelt tészta, finom, indiai kenyér.

Chola-kulch: Finom, fűszeres szósszal töltött, sült gombóc.

„Chota. .”: „Egy kicsit. .”

Csóli: Száriblúz, szűk szabású, rövid felsőrész, amit a szárihoz viselnek.

Dhobi: Mosó-, vasalóember.

Diwali: A fény ünnepe.

Dowry: Hozomány. Törvény tiltja, a családok mégis elvárják, hogy a menyasszony családja egy kisebb vagyont ajánljon fel a vőlegény családjának.

Mindennapos eset, hogyha nem elég magas ez az összeg, a fiatalasszonyt háztartási balesetnek álcázva egyszerűen leöntik kerozinnal és elégetik, majd a férj újraházasodik.

Firangi: Külföldi az indiai szlengben.

Godh bharaiye: Babaváró buli, a várandósság utolsó harmadában.

Guawa: Bogyószerű, lédús, fanyar, mégis édes gyümölcs, natúr joghurttal keverve a világ egyik legfinomabb desszertje.

„Hai Rabbah!”: „Jóságos isten!”

Kaajal: (régebben koromból készült) Sminkeszköz, a szemek hangsúlyozására.

Nők, férfiak egyaránt használják, sokan hisznek benne, hogy gyerekeknél véd szemmel verés ellen, sőt a látást is erősíti.

Kathak tánc: A templomi istentisztelet része volt, később világivá, az északi királyi udvarok népszerű táncává vált. Általában vallási, mitológiai témákat dolgoz fel, számtalan csodás kézmozdulattal, arckifejezéssel, testtartással.

Kósimbír: Frissen készült, vegetáriánus előételek.

Lakshmi istennő: A szerencse, a szépség, a gazdagság, a termékenység kegyes istennője, de az indiai férfiak gyakran becézik így a szívükhöz közel álló hölgyeket.

Mangli: A hagyomány szerint a Mars jegyében születettek különös kihívásokkal szembesülnek a pártalálás, párkapcsolatok területén.

Masala: Speciális fűszerkeverék az ételek ízesítéséhez, szinte minden indiai családnak megvan a maga titkos receptje.

„Namaste! Aap Kaise hain?”: „Üdvözlöm, hogy van?”

„Namaste Sona, kaisay ana hua?”: Szonja, mi járatban erre?

„Nonita, Meri jaan!”: „Nonita, drágám!”

Pandit: Hindu pap, végigkíséri a nagycsalád életét, vörös fonallal összekötött tekercsekből olvassa fel a családtagokat érintő fontosabb eseményeket, ő

választja ki az újszülött gyermek nevének kezdőbetűit, ő vezeti az esküvői szertartást, ő búcsúztatja az eltávozottakat.

Pani Puri: Olajban sütött, belül üreges tészta, ízesített, fűszeres vizes töltelékkel.

Rakhi: A testvérek ünnepén, a vér szerinti vagy fogadott testvérek, jó barátok színes fonalakat kötnek egymás csuklójára.

„Salaam Sona! Aap kaise hain?”: „Isten hozta, Szonja, hogy van?”

„Shukria!”: „Köszönöm!”

Szalvar kamez: A nadrág-tunika összeállítás a fiatalabb nők körében lassan népszerűbb, mint a szári, kényelmesebb, de legalább olyan szemrevaló módon lehet viselni.

„Thik hai!”: „Rendben.”

Vátszjájana: Az indiai tudós, filozófus Benáreszben állította össze szanszkrit nyelven a Káma-szútrá t feltehetőleg a harmadik században, a szerelem tudományának máig legismertebb kézikönyvét. Rövid tőmondatokban, szútrákban foglalja össze a tudnivalókat: az udvarlásról, öltözködésről, pozitúrákról, örömlányokról és a házasságról.

Köszönet

Farkas József, Szilágyi Árpád, Bácsi Viktória, Kuldeep Singh Kanda, Hóka Péter, Dózsa Tamás, Balogh Dániel, Divrina Dhingra, Mrs. Karla, Chinmayee Manjunath, Indrajit Sathe! Hogy elvezettek Indiába, és utána sem engedték el a kezemet. .

Szeretteimnek és barátaimnak, hogy az írás-utazás-anyaggyűjtés feszült hónapjaiban nem csupán elviseltek (leginkább a hiányomat), hanem biztattak és tartották bennem a lelket. No meg hozták a finom ebédeket!

Kiadómnak, a százszázalékosan profi munkát és emberi gesztusokat.

Hálával tartozom Kepets András kiadóigazgatónak, Huszti Gergő

főszerkesztőnek, Vándor Ágnes kommunikációs vezetőnek, Szűr-Szabó Katalin szerkesztőnek, Darvas Adrienne pr. és marketingesnek, és a szerkesztőség teljes csapatának, hogy így figyeltek a könyveimre.

De a legtöbbet ezért a kötetért talán mégis az Olvasó tett, aki megállít az utcán, ír a Facebookon, megkeres a könyvesboltokban. Nélküle ebből a regényből egy sor sem született volna meg. Namaste!

V.V.

Document Outline

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

Table of Contents

��

Table of Contents

��