Tartalom

- Első

- Második

- Harmadik

- Negyedik

- Ötödik

- Hatodik

- Hetedik

- Nyolcadik

- Kilencedik

- Tizedik

- Tizenegyedik

- Tizenkettedik

- Tizenharmadik

- Tizennegyedik

- Tizenötödik

- Tizenhatodik

- Tizenhetedik

- Tizennyolcadik

- Tizenkilencedik

- Huszadik

- Huszonegyedik

- Huszonkettedik

- Huszonharmadik

- Huszonnegyedik

- Huszonötödik

- Huszonhatodik

- Huszonhetedik

- Huszonnyolcadik

- Huszonkilencedik

- Harmincadik

- Harmincegyedik

- Harminckettedik

- Harmincharmadik

- Harmincnegyedik

- Harmincötödik

- Harminchatodik

Vass Virág

Ulpius-ház Könyvkiadó

Budapest, 2009

A történet valamennyi szereplője a képzelet szülötte.

Köszönöm életem regényes hőseinek, hogy meglódítot-

ták a fantáziámat. Kölcsönadták a szavaikat, virágszir-

maikat, szemszínűket, éttermeiket, jó és rossz pillanatai-

kat. És az első olvasóimnak. Szeretettel, lámpalázzal…

A klíma, a női szerepek és személyiségünk változásáról

szóló részekhez nagy segítséget jelentett Eric Berne, Su-

san Jeffers, Csíkszentmihályi Mihály, Erich Fromm,

Müller Péter, Borhidi Attila ökológus akadémikus, to-

vábbá Hargitai Miklós újságíró munkája. Valamint Al

Gore Kellemetlen igazság című írása.

A következő történet nem született volna meg a párbe-

széd nélkül, amelyet az Elle magazin munkatársaival,

menedzsmentjével és hűséges olvasóival folytatunk már

sok-sok éve.

Első

– A Jóisten csak néhány percre néz majd be hozzád – ígérték neki egyszer régen a Palatínus strandon, amikor hisztigörcsbe merevedett egy vattacukorárus láttán. Karmantyúival csapkodott. Fel. (Az égieknek.) És le. (A láböblítőnél ücsörgő gyerekekhez.)

– Épp csak bekukkant az életedbe – szorították meg a karját.

– Grüsszgott!

Fellélegzett.

– Csak az a baj – folytatták azon nyomban, mert minden könnyű ígéret után beúszik egy „csak” valahonnan –, hogy sohasem tudhatod előre, mikor számíthatsz a vizitre.

Negyedszázada, rémült meg Török Szonja, folyamatos vendégvárásban élek. Kihúzta a derekát a gondolatra. A várakozás puha, süppedős érzése olyan tökéletesen illett hozzá, mintha a Jóisten, aki egyelőre nem tette tiszteletét, eleve rászabta volna. Most minden idegvégződésével azt sürgette, hogy szólaljon meg a telefon. És ez utálattal töltötte el. Úgy várakozott, ahogy – mióta Bell feltalálta a távbeszélő készüléket – nem tanácsos várni. A makacs sóvárgás lefékezi a hangsebességet. A nők többsége nincs tisztában ezzel a törvényszerűséggel, talán ezért várnak 1876 óta ostobán a férfiak hívásaira. És mert egyre csak félnek. Hogy nem szerzik meg, amit akarnak. Vagy hogy elveszítik, amijük van. A pánik állapotában várakozni a legnehezebb.

A csend, amely Szonját körülvette a nappaliban, egyenesen és koncentráltan a férfitól érkezett. Rá lehetett ismerni. Ez az ő senki máséval össze nem téveszthető csendje.

Karcos, lényegre törő, földbe döngölő.

Utánaszámolt, kilencedik napja nem beszéltek.

Kilenc nappal ezelőtt autóval elindultak Buda irányába a Szentendrei úton. Előtte megvacsoráztak, majd, talán a kissé hatásvadász étterembelső hatására, teátrálisan összevesztek. Még most is hallotta saját dühös hangját. A lelke mélyén tudta, hogy a botrányt, a drámát keresi, hiába. A szemrehányásai már süvítve szálltak, akár az elhajított dárdák, és hamarabb értek a piros lámpához, mint ahogy a kocsi lefékezett volna. Akkor kipattant, és bevágta maga mögött az ajtót.

Erre nem volt ideje felkészülni.

Pedig a férfi közeledtét megérezte. Megsejtette, mielőtt belépett volna az életébe. Volt valami varázsos azokban a hónapokban. Sorra mosolyogtak rá az idegenek. Kávéházban. Autómosóban. Megesett, hogy egy téves hívást követően randevút kértek. A világ férfiak szemével nézett rá, azzal a határozott szándékkal, hogy felcsípje.

Ez a túlhabzó figyelem korántsem volt számára természetes. Szonja életében gyakran megállt az idő, csak úgy egy helyben levitált a feje fölött. Olyankor nem történt semmi érdemleges, az emberek úgy siettek el mellette, mintha egy pályaudvaron felejtett csomag lenne.

Azon a nyáron viszont egyik napról a másikra meglódult körülötte minden. Az év legbódultabb hónapjában váratlanul elérte szakmája csúcsát.

Pedig csak Toscanába készült. Egy autóskempingbe.

Valakinek az a merész ötlete támadt, hogy az ügybuzgó szerkesztőlánnyal a harmadikon lehetne kezdeni valamit.

– Tehetséges, mint a nap. És képernyőre való a feje.

Ezen elvitatkoztak egy ideig a menedzsmentben. A rendszerváltás és a kereskedelmi televíziózás hatalomátvétele után sok-sok évvel sem volt stabil vállalati álláspont a képernyőre való fejeket illetően. Vagy legalább standard, nemzetközi, megfelelő orr-száj-szem rendszer.

Semmiben sem lehettek biztosak!

Talán ki lehetne egyenesíteni a haját. Vagy épp ellenkezőleg. Viselhetne kék kontaktlencsét. Ezt elvetették, mert senki sem emlékezett biztosan, nem kék-e eleve a szemszíne.

Volt egy másik esélyes jelölt is abban a versenyben, amelyre Szonja be sem nevezett. Csakhogy a székház hirtelenszőke, ernyedt-puha széplánya sajnálatos módon felszedett pár kilót a nyári szünetben. És a susogó hangjai sem voltak rendben.

A szabadságra készülő három igazgató végül azt a rea-

lista elöntést hozta, hogy szeptembertől Szonjának képernyőre kell kerülnie.

Ez a következő bonyodalmakkal járt:

Egy toscanai autóskempingben foglalt sátorhely lemondásával.

Két hónap megfeszített tempójú, pokolian unalmas és fárasztó felkészítő tréninggel.

De mindenekelőtt le kellett számolnia a lehetetlen földszíneivel. A lámpalázával. És a nagyon is indokolt szüntelen kétellyel, örüljön-e egyáltalán ennek az egésznek.

Kiváló háttérmunkás, remekül szerkeszt, és mindenkit elkápráztat riportjai sikkes átkötő szövegeivel. Miért is ne érhetné be ennyivel? Egészen bonyolult metafizikus gondolatok kavarogtak a fejében a sorsról, a lehetőségekről meg a korlátokról, és helyéről a világban, de egyetlen gondolata sem jutott el a végkifejletig. A lelke mélyén tudta, egyszerűen csak fél.

Ha bizonyos emberek jelen voltak egy társaságban, elnémult. Ez olykor konkrét személyekre, olykor csupán a létszámra vonatkozott. A kritikus tömegre.

A Háttér kétmilliós nézőszáma kétségkívül meghaladta azt a lélektani határt, amelyen túl Szonja már csendben szokott maradni.

Másfelől viszont, ezt bárki igazolhatja, a műsor valódi kihívást jelenthet egy szerkesztő-riporter számára.

Különösen egy néma szerkesztő-riporter számára.

Azokban a késő nyári hetekben, amikor mindenki görögdinnyét evett, az ő fejében a Háttér szignálja, a beszédtanár orgánuma és a stylist kurta, metsző mondatai visszhangoztak:

– Ezt szeretem! Ezt utálom!

A határozott ízlésű, lófarkas fiú hisztérikusan dobálta le a földre a ruhákat.

És Lámpalázné, a súlyos keblű és rezgő felkarú tréner, aki vállalta, hogy megvív Szonja gyomorremegésével és azzal a Szörnyű, Reményt Vesztett Nézéssel (ahogy a pingvinek néznek az olvadó jégmezőkre a globális felmelegedésről szóló dokumentumfilmekben).

Lámpalázné úgy festett, mint egy kartársnő a tantestületből. Viszont angolszász coaching módszerekkel dolgozott. Azon a megnyugtató hangon beszélt, amely még soha senkit nem nyugtatott meg.

Szonja már nem hallotta önmagát. Ütős szövegeket írt, amelyeket aztán elfúló hangon olvasott a súgógépről.

És saját asszisztense lett.

Csak ő látta, mibe kerül Szonjának mindez.

Az első csokor nem sokkal a szeptemberi adás után érkezett. A csokorhoz nem mellékeltek kártyát.

Talán sajtómeghívó, vélte Szonja, egy trükkös marketinges agyszüleménye.

– Volt már rá példa – magyarázta Asszisztenslánynak –, hogy titokzatos éjféli randevúra hívtak a Vajda-hunyad várához, és fogkrémprezentáció lett belőle. –Asszisztenslány kötötte az ebet a karóhoz. Ez bizony férfi. Rajongó!

A lány régóta asszisztenskedett a székházban, sokat tudott a férfi rajongókról, így a hír nem zaklatta fel, csak a kíváncsiságát csiklandozta. Egy csésze gőzölgő kávét tett a csokor mellé. Szonjának nem volt ideje megvárni, míg kihűl, mert rohanni kellett Lámpaláznéhoz, méghozzá azzal a tudattal, hogy három napja nem vezet naplót a belső kritikus hangjáról. (Pedig, és ezt trénere megmondta előre, ő Szonja énképétől függetlenül számláz a Csatornának.) Sohasem hitte volna, hogy naplóírásra vetemedik. De ha már így hozta az élet, különös elszántsággal tette. Selyemborítású könyvecskét vásárolt, amely mintha tiltakozna, hogy coachingolnia kell, és a bejegyzések inkább tárgyilagosak, semmint szépek, az első napon elszakadt.

Akkor Szonja, kicsit elkedvetlenedve, a félelemfüzet belső borítójára egy Apollinaire-idézetet másolt zöld filccel.

– Gyertek el a peremig! – mondta.

– Félünk – mondták.

– Gyertek el a peremig! – mondta. Odamentek.

Lelökte őket, és ők repültek.

A borító nem hasadt tovább. Mindenhova hurcolta magával a füzetet, csak nem volt ideje kinyitni.

Lámpalázné azt mondta, megérti, de sürgősen alakítsa ki a Biztonságos Helyét, ahová, ha beindul a félelemspirál, bármikor visszamenekülhet. Kezdhetnék mindjárt egy virágos réttel.

A virágos rétről Szonjának bevillant, ha tényleg Férfi és Rajongó, nem sokáig fogja bírni, előbb-utóbb életjelet ad. Mert, ahogy Asszisztenslány rátapintott:

Senki sem ad ki egy rakás pénzt azért, hogy inkognitóban maradjon.

Talán Szonja, ha virágokat küldözgető férfinak születik. Ha így halad, karmikus okokból arra is sor kerülhet.

A Rajongó(?) férfi(??) sokáig bírta.

Olyan sokáig, hogy mindenféle izgalmas karakterjegyekkel ruházta fel, szellemességének és vonzerejének nem akadt párja. Mindeközben megtanult kicsavarodni a félelemspirálból, visszabeszélni az elképedt stylistnak, és levinni a hangját a garatjába, érzéki-bongóra.

(Ez az elvárható minimum egy háttérműsorban.)

Három csokor érkezett, viszonylag szabályos időközönként, ám egyiket sem kísérte levél. Vagy fogkrémprezentáció.

Asszisztenslányt ez gondolkodóba ejtette.

Miféle új módi ez, hogy csak hevernek gazdátlanul a csokrok, mint ottfelejtett esernyők a villamoson? És mit árul el mindez egy férfi jelleméről vagy a párkapcsolatok természetrajzáról?

Ő vette fel a telefont, amikor a Rajongó(?) már valóban nem bírta tovább. Szonja éppen egy ifjú karmesterrel egyeztetett az esti interjúról. Kétségkívül furcsa egybeesés. Rajongó a Zeneakadémia folyosójáról beszélt.

Asszisztenslány sem bírta tovább cérnával, minden szabályt felrúgva bekapcsolta, miközben Szonja még a másikon telefonált.

– Szintén zenész?

Hirtelen nem jutott jobb az eszébe.

– Öööö… szintén zavarban?

Ami azt illeti, fiatal hang. Legfeljebb Kamasz Rajongó.

– Miért küld virágot, ha nem üzen vele semmit?

(Magában pedig, miért küldesz virágot, ha berezelsz, te kis ravasz kamasz?)

– Kellett volna? Végül is a csokrot… fel lehet fogni. Vagy nem?

Szonjának továbbra sem jutott eszébe semmi használható válasz. Aztán hirtelen azt mondta:

– Nem szeretem, ha lerohannak.

Amint kimondta, szerette volna visszaszívni. A „lerohan” ige olyan elbizakodottságra utalt, amelyet legföljebb Lámpalázné díjazna.

– Azért… próbáltam adagolni.

Ez igaz volt. Heti egy átlagban. Az valóban adagolós tempó.

– Kivel beszélek?

– Rendnek Gábor.

Olyan készségesen mondta a nevét, hogy Szonja elnevette magát.

– Török Szonja.

– Azt hiszem, meggyőzött a csokrokkal kapcsolatban – ismerte el hirtelen Rendnek Gábor.

– Igen? – kérdezte Szonja csalódottan.

– Ezentúl szirmokat küldök. Az sokkal… tapintatosabb.

A következő napon érkezett egy boríték tíz rózsaszirommal. És utána mindennap. Csütörtökön egy Ikea váza, egy kérdéssel: Ha ez megtelik, összefuthatnánk egy kávéra?

Asszisztenslány egyszerűen imádta. Főnöknője megnyúlt arcát látva újra és újra bevillant neki: meg kell tanítanom szegénykét élni. És biztos volt benne, hogy csak a jóindulat vezérli. Rendnek Gábor borítékjait a napi posta tetejére rakta, és elvárta, hogy Szonja, folyó ügyeit azonnal félretéve, kinyissa. A rítus azzal zárult, hogy Asszisztenslány behintette a szirmokat az Ikea vázába.

– Nem nyomogatni lefele! – figyelmeztette Szonját, mintha Rendnek Gábor asszisztense volna. Vagy a virágkertésze.

Figyelte, ahogy gyűlnek a szirmok. És pöndörödik a szélük. Valahányszor Asszisztenslány benézett, vetett egy pillantást a vázára. Szonja azonnal rázendített.

– Hozzá se nyúltam!

Három hónapba és több mint száz sziromba került a kávé. Akkor becsületesen telefonált, és jelentette, hogy megtelt a váza. Így ismerkedtek meg Rendnek Gáborral.

Második

„Le akar feküdni velem?” – érdeklődött Christina Aguilera a rádióban. Elsőre talán valószínűtlennek tűnhet, de ez a mondat döntött kettőjükről.

Szonja egy darabig kóstolgatta, dúdolgatta, hogy vu-lévu kusé ávek moá, sző szoár, vulévu… aztán elszánta magát a szirmos pasasra. Bár nem volt rá különösebben büszke, élete számos döntését popslágerek és tenoráriák refrénjeire alapozta. A flancos étterem parkolójában üldögélt, hosszú percek óta, és próbálta felgöngyölíteni az eseményeket, amelyeknek kiszámíthatatlan láncolata ehhez a zavarba ejtő helyzethez vezette. Ha Christina Aguilera nem akart volna ennyire lefeküdni, Szonja talán megfutamodott volna. Így viszont felsőbb utasításként értelmezte, noha a virágszirmokat küldözgető férfi viselkedését továbbra is érthetetlennek, hatásvadásznak és gyanúsnak találta.

Viszont elbűvölőnek is.

Sajnos be kellett látnia, a visszavonulás útja már el van vágva.

Túl késő van ahhoz, hogy most értesítse.

(A váratlan dologról. Ami bárkivel megtörténhet.)

Minél tovább üldögélt, időnként lebukva, ha egy-egy elsuhanó kocsi reflektorának fénye ráesett, annál nagyobb faragatlanságnak tűnt csak úgy lelécelni. És annál elképzelhetetlenebbnek, hogy bemenjen.

Tudta, az étterem falai mögött, a beugróban, ahogy megbeszélték, ott ül Rendnek Gábor. Olyan masszív esdeklés áradt felé abból az irányból, hogy meg kellett kapaszkodnia a kormánykerékben. Végül úgy döntött, ha a kívánságóra következő hallgatói kérése bármilyen kézenfekvő üzenetet hordoz, azt a tudatalattija küldi.

Christina Aguilera felszólítására végül kikászálódott az autóból, és ugyancsak bizonytalan tűsarkain imbolyogva és Lámpalázné hasilégzés-technikáját alkalmazva elindult befelé.

A flancos étteremben nem volt sokkal világosabb, mint a parkolóban. Egy pincér segített botorkálni. Valószínűnek tűnt, hogy Rendnek Gábor cinkosa, és be van avatva. Ezért Szonja úgy tett, mint aki tisztában van vele, kivel fog vacsorázni aznap este.

Megkérdezte, merre van a beugró.

A pincér nem értette. (Vagy csak úgy tett!)

– Valami bemélyedés. Vagy kiszögellés – hebegte Szonja, és a körülötte ülő arcokat kémlelte. Bízott az ösztöneiben.

– Elmondom, mi lesz – vázolta aznap délután Asszisztenslánynak. – Felveszem a lila, csónaknyakú kasmírpulóveremet. Egy cigarettafazonú farmert. Magas sarkút. A fiatal zenészek nem szeretik a flancot. Talán idősebb vagyok nála. Négy év még belefér?

Nézte a fiatalabbnak tűnő arcokat. Csak egyet talált. Egy lepattogzott festékű etetőszékben.

A zenésznek tűnő arcokat.

Olyan is volt. Éppen azt harsogta: Na zdarovje!

Ránézett a pincérre, mire az határozottan elindult:

– Az úr, azt hiszem, önt várja a különteremben.

A különterem egy szalvétányi télikert volt, merész, vitrines kiszögellés a hóesésbe. Rendnek Gábor ott ült a hópihék között, akár egy jókedvű manó az üveggömbben. És mosolygott.

– Hoppá – kapta el a szalvétát, amit Szonja lesöpört a táskája szélével. – Nem ilyennek képzelt.

De, pont ilyennek, csak valamivel fiatalabb és zenészebb kiadásban, gondolta Szonja, miközben szigorúan felügyelte vonásait. Nagyon hamar rájött, hogy igyekezete teljesen hiábavaló.

Látta, hogy a férfi jól ismeri ezt a tekintetet. És felkészült belőle. Szonja mégis élete egyik ádáz és keserű pillanatának érezte. Vulévu kusé ávek moá? – háttérzenével.

Már megették az előételt, mikor Rendnek Gábor vallomást tett. Öt-és hatéves kora között veszettül jóképű akart lenni. Többféle módszert is kidolgozott, ezekkel nem szívesen untatná Szonját, de a legtöbb időt a fülcimpa leragasztásának szentelte. Makacsul hitte, hogy a fülcimpák megfelelő hajlásszöge egyenesen arányos a férfiak vonzerejével. Ezért valahányszor az anyja befejezte az esti mesét, elővette kamionja rakteréből a leukoplasztot, és éjszakára leragasztotta a fülcimpáit. Roppant kényelmetlen így aludni, ezért három héttel később úgy döntött, inkább nem akar jóképű lenni. Azóta ez a kérdés nem foglalkoztatja.

Szonja úgy érezte, elveszett. És Rendnek Gábor megtalálta.

Éjjel egyig üldögéltek az üveggömbben. Szonja fuvarozta haza, szíve összeszorult a gondolatra, hogy szegény fiú különtermet foglaltat, csokrokra, lazactatárra szórja a pénzét, miközben nyilvánvalóan tömegközlekedéssel érkezett. Rendnek Gábor összegörnyedve ült mellette a Miniben. Kár, hogy nem találkozom vele többet – gondolta, mikor egy budai ház előtt sorsára hagyta a fülcimpáival együtt.

Másnap összefüggéstelen emlékfoszlányok derengtek fel benne Rendnek Gáborról, amitől újra és újra elvigyorodott. Asszisztenslánnyal közölte, ki kell vinni a vázát, nem állhat mementóként a világ végezetéig a számítógép mellett.

Vulévu kusé ávek moá? – dúdolgatta, és hangja a garatjából (ahol a Háttér miatt tartózkodnia kellett) magasabb tartományokba csúszott.

Egyszer csak azon kapta magát, hogy ismét Rendnek Gábort fuvarozza a Minivel. És újra. Pedig, és ez váratlan információ volt, a férfinak fuvarozóvállalkozása van. Meg egy futárszolgálata. Jóllehet (igaz, többszöri halasztással), közgazdászként végzett. Két évvel Szonja előtt.

Továbbá – újabb meglepő információ – egy telemarketinges leányvállalat társtulajdonosa.

Néha Klagenfurtból telefonáltak a Könnyű Hasizomgépek ügyében, anélkül hogy sejtették volna, a készséges munkatárs Budapesten segít a hatodik kerületben. Meg kell hagyni, Szonja elég keveset tudott a telemarketinges cégek szervezeti működéséről, de mint kiderült, ez a világon mindenütt így megy. Persze, apránként derült ki.

Miután egyszer a férfi jött érte hatalmas autóval. És az autó mahagóni műszerfala előtt Toller úrral, a sofőrrel.

Az egész cseppet sem tűnt életszerűnek. Mielőtt kilépett volna az ajtón, az ablakhoz osont, és félrelibben-tette a függönyt, hogy biztos legyen benne, Rendnek Gábor nem csak az ő képzeletének a szüleménye. A jelenetről a film noir jutott az eszébe. Ahogy az autó kivágott egy hosszú sötét foltot a délutáni utcaképből, abban benne volt a kétértelműség, egy letűnt kor értékrendje, és ki tudja, miért, a züllöttség és a jókedv.

Szonja még akkor sem ajánlotta fel, hogy tegeződjenek. Egy hangyányi szadizmus a hódításra törő férfiakkal szemben. Valamiféle megmagyarázhatatlan káröröm, a nő tiszavirág-életű diadala, amikor felülkerekedhet néhány másodpercre a nemek között időtlen idők óta tartó viadalban. Aztán persze a dolgok előre kiszámítható menete szerint alulmaradt.

Nem a férfi volt olyan erős. Csak Szonja volt túl gyenge.

Harmadik éve állomásozott a tetőtéri lakásban a házak felett. Ismerős és meghitt volt minden. Még a napfényben rezgő porszemek is hozzátartoztak, mikrokozmoszának részei, naponta többször ki-és belélegezte őket. Azért költözött ide, mert a lakás sok titkot és csodát ígért. Tele volt ívekkel, sarkokkal és zugokkal, kerek ablakokkal, ahol megpihenhetett a szem. Mióta itt élt, csalódást érzett, valahányszor idegen lakások téglalap alakú szobáiba lépett.

Telefoncsörgés hasított Gábor csendjébe. Szonja lassan már azt képzelte, ha végre megszólal a telefon, a férfi olyan, emlékezetes szavakat vár majd tőle, amelyek egy életre visszhangoznak a fülében. Egész nap ilyen szavakon töprengett.

Nem találta a hordozható készüléket. Pedig egyre élesebben lármázott, harisnyában csúszkált a hang irányába. Bekapcsolt az üzenetrögzítő. Saját optimista üdvözlő mondatait hallgatta, és sürgető szükségét érezte, hogy bongóbb, garatból érkező hangon ismételje el újra a kimenő üzenetet. Ez Gábor lesz, döntötte el, mikor az utolsó pillanatban felkapta a telefont.

– Halló.

– Szonjuska!

Enikő robbant be, hívatlanul és izgatottan, a férfi kilencedik napja analizált, dédelgetett csendjébe.

A barátnőjével azóta irigyelték és szerették egymást, mióta ráeszméltek, különös történet kezdődik egy rakéta formájú mászóka tövében.

A hűség ellentétes pólusú komponensekből áll. Talán nem is tudunk tiszta szívből ragaszkodni olyasvalakihez, aki legalább egy okot nem ad rá, hogy megszabaduljunk tőle.

Azon a réges-régi májusi délutánon félkörben világított rájuk a lebukó nap, akár egy mulatóban. Hogy a játszótér publikuma lássa, ez a két gyerek hamarosan feljut a rakétamászókán a kozmoszba. És meghódítja a világmindenséget.

Enikő le tudott menni hídba. Szonját már akkor is lenyűgözte a tehetség. Minden formája. Az is lenyűgözte, hogy Enikő ruhája mindig makulátlan (közvetlen azután is, hogy lement hídba). Erős, fejlett lány volt. Szonja madárcsontú és – az időnként lelassuló idő miatt – alacsonyka. Csak a szeme nőtt villámgyorsan. Azokat az éveket nem is töltötte mással, mint nézelődéssel.

Enikő azt kérdezte a vonal másik végén, felugorhat-e hozzá.

– Gyere – mondta, és megijedt.

Az a fajta tapintatos barátság volt az övék, amely nem követel a másiktól lehetetlent. Hagyta, hogy megbonthatatlan szövetségük szabályait az élet mindennapi praktikuma felülírja. Ok nélkül nem törtek a másikra, akármilyen kézenfekvő lett volna, hisz barátnője mindössze kétutcányira lakott a tetőtéri lakástól. Bár Szonja sohasem ismerte volna be, ez is fontos szempont volt otthona kiválasztásakor.

Mielőtt kibúvót találhatott volna, Enikő ott állt az ajtajában. Szőke volt és elszánt. Akár egy atléta a győzelme utáni sajtótájékoztatón. Utcai ruhában, tusolás utáni finom sminkben.

– Na. Akkor most ülj le!

Ki is húzta a széket otthonosan, mintha nem ő érkezett volna két perccel korábban a lakásba.

Szonja engedelmeskedett, és közben Gáborra gondolt. Vajon mit csinálhat délután hatkor? Film noir jelenetek peregtek a fejében. Eltökélte, egyszer és mindenkorra tisztázni fogja vele a dolgokat. Hacsak nem tűnt el végérvényesen a színről, mert ebben az esetben… Enikő hangszínére figyelt fel. Más volt az íve.

Más a ritmusa. Arca fénylett. Arányos arc, csak egészen kivételes alkalmakkor esett áldozatul a verítéknek. A szem se nem túl kicsi, se nem túl nagy. Épp jó. Kék.

– Attila… ma reggel előkerült.

– Hogyhogy előkerült?

– Hát előkerült – jelentette Enikő szárazon. – Nem igaz, hogy külföldön volt. Heteken át fogalmam sem volt róla, hová tűnt.

Szonja megrázta a fejét. Arra gondolt, nincs joga a felbuggyanó őszinteséghez. Mindig megtorpant, ha be kellett hatolni egy másik ember lelkébe, emlékei, kudarcai, kétségbeesései közé. Enikő normális állapotában, amikor nem zihál, nem fénylik az arca és talán kevésbé kék a szeme, nem volna hajlandó arról beszélgetni, hogy fogalma sincs, merre járt hetekig a férje. Szonja idegesen előkapott egy mandarint, és hámozni kezdte. A gyümölcs illatával próbálta semlegesíteni a még ki sem ejtett, de elkerülhetetlenül elhangzó mondatokat, amelyek majd megülnek az étkezőjében, hogy napokig ki sem lehet őket szellőztetni.

– Azon az estén, amikor nem jött haza, hívtalak. Ki voltál kapcsolva! – mondta Enikő szemrehányóan, mintha ez elegendő indok volna rá, hogy kamuzzon neki a továbbiakban. – Egész éjjel vártam. Képzelheted… Legalább egy sms-t dobott volna! Hideg van!

Szonja engedelmesen felállt, és becsukta az erkélyajtót.

– Mindenütt hideg van… – panaszolta Enikő. – Bár féltem, hogy hülyének néznek, bementem a rendőrségre. Elmondtam, hogy nem tudom elérni, senki sem tudja.

Próbált Enikő sminkje mögé látni. Mindig tökéletesre és hűvösre sminkelt arca most elmázoltnak tűnt, akár egy prostié, és azt ordítozta: kegyetlenül és pusztítóan szerelmes vagyok. És a férjem el akar hagyni. Mit tegyek? Jó fejek voltak vele a rendőrségen, de ő átlátott rajtuk. A XI. kerületi kapitányság teljes állománya élt a gyanúperrel, hogy talán Enikő házassága szorul sürgősségi ellátásra. Azért végigtelefonálták a kórházakat.

Enikő kényes a házasságára. Óvatosan kellett kezelni minden olyan fejleményt, amely megkérdőjelezheti életének ezt a területét. Erre mindenki ösztönösen ráérzett a közelében, tapintattal és tisztelettel bántak vele, amit ő nem vett másnak, mint környezete helyeslő visszajelzésének. A házassága szent volt.

Így születnek a legendák. Egy kis bizonytalanságból.

– Ez melyik nap volt?

– Négy hete. Pénteken.

Szonja megdörzsölte a halántékát.

– Te egy családi dráma kellős közepéről érkeztél Eszter születésnapjára?

Szonja nem tudta volna megmondani, miért éppen ez a részlet kavarta fel. Egyszerűen elképzelhetetlennek tartotta, hogy Enikő képes az után, hogy az életét (vagy a férjét, ami nagyjából ugyanaz) elnyelte egy fekete lyuk, Most mutasd meg? –et játszani (és nyerni) egy születésnapi partin, ahová frissen beszárított hajjal érkezett. Mandulatortával. Szonját a technikai részletek érdekelték. Hogyan lehetséges ilyesmi néhány órával a történtek után? És aztán még huszonvalahány napig?

Enikő anyósa három nappal később jelentkezett. A fia jól van, a srácokat puszilja. Enikőt is üdvözli. De nem volt hajlandó elárulni, honnan. Szonja azt is tudni akarta, hogyan fejez be az ember egy ilyen beszélgetést. Miután átadták az üdvözletet, automatikusan azt feleli, én is?

Enikő heteken át feszülten szimatolt. Árulkodó jeleket keresett, de csak az orrával. Testének többi porcikája tette a dolgát, ahogy szokta. A gyerekek, a szomszéd, az óvó néni úgy tudta, Attila külföldön kapott jól fizető, váratlan megbízást. Minden bizonnyal az egész világon kapósak az olcsó és megbízható úszómedence-alkatrészeket tervező szakemberek. Ezt lassan Enikő maga is elhitte. Amikor egy cipőboltban említette, Szonja agyán átsuhant, nyilvánvalóan több úszómedence alkatrész fogy az EU-ban, mint Budapesten.

Gábor senki máséval össze nem téveszthető csendje szégyenkezve átadta helyét egy drámai, már-már zenei generálpauzának. Most a barátnője játszott egy szomorú, érzelgős darabot, egy igazi melodrámát.

Enikő hajában fennakadt a mandarin fehér bőréből egy kis darab. Szonja nem merte félbeszakítani ilyen jelentéktelen apróság miatt. Pedig Enikő háklis volt az ilyesmire. Azzal a lendülettel, ahogy belépett, mindannyiszor megigazította a bejárati ajtó kukucskálója felett az elfordítható kis lemezt. Szonja ezért a mozdulatért nagyon szerette.

Enikő váratlan fordulattal ellentámadásba lendült. Szokása volt a hirtelen kitörés, ha bajban volt, touchék-kal védekezett.

– És Gábor? Nem bántad meg?

Mintha a Gábor néven is el kellene révednie, hogy felidézze, a legnagyobb lelki nyugalommal megrázta a fejét. Nem kell mindent azonnal a másik ölébe pakolni.

– Nem is hiányzik?

– Most rólad beszélünk… – állt fel az asztal mellől, hogy kávét tegyen fel. Merő megszokásból visszatámadt: – Gábort lezártam. Különben is, hol van az enyém a te problémádhoz képest!

– Nem kellett volna kirúgnod – erősködött tovább Enikő, mielőtt visszakanyarodott a saját történetéhez.

Szonja őszintén csodálta, de nem szívesen hallgatta. Arra gondolt, Enikő soha nem fogja tudni megállni, hogy ne foglalja össze röviden a helyzetet, őt állítva az események középpontjába, amint épp elbaltázza az életét.

– Szerinted hány ilyen kaliberű pasi bukkan még fel az életedben? – makacskodott Enikő.

A mandarinhéj szőke hajából leesett a tányéralátétre. Észre se vette. Mélyen beszívta a levegőt, akár a súlyemelő, mielőtt húsz kilogrammal feljebb megy.

– Attila ma reggel végre felhívott – nyögte ki végül. –Boldogan újságolta, hogy ikrei születtek.

Harmadik

Szonja mély és olthatatlan vonzalmat érzett az ikerpárok iránt. Az ikerbabák valójában trófeák. Az ő első trófeái.

Jutalmak a nehezen kisilabizált és megfejtett betűkért.

Senki sem értette, hogy miért, de gyerekkorában sokáig nem tanult meg olvasni. Mindenfajta módszernek makacsul ellenállt. A szótagolásnak, az épp akkoriban kifejlesztett szóképolvasásnak, a fürdetés közben bepárásodott tükörre rajzolt szülői hieroglifáknak. A „k” betűnek például egyáltalán nem volt értelme.

– Kutyabetű! – próbálkozott Márti néni a szomszédból, mert már az egész környék hallott az analfabéta iskolásról. Márta néni fogai előreálltak, és még jobban csücsörített, miközben bátorítóan a kutyabetű hangjait formálta.

Szonja makacsul összeszorította a száját. Nem ellenkezve, inkább csak úgy, mint aki nem tart kutyabetűt raktáron.

– Válási árva – legyintett végül Márta néni türelmét vesztve.

Szonja vitathatatlanul visszaélt a helyzettel. Anyuszi és Apa bíróságra jártak, és ki tudja, mit műveltek még. Időről időre felbukkantak a gyerekszoba ajtajában, bűnbánó arccal, egymás kezét fogva.

Vagy nem fogták egymás kezét. Csak Szonja képzelte.

Senki sem vette észre, mikor szedegette össze hozzá a megfelelő betűkészletet, de váratlanul lecsapott A két Lotti című könyvre. Egy szuszra végigolvasta. Mintha hirtelen megvilágosodott volna. Attól a naptól fogva szenvedéllyel és mohón vetette rá magát minden nyomtatott szövegre. A többiek az osztályban a tőmondatoknál tartottak a munkafüzetben.

E nem várt diadal szülte az ikerbabákat. Mindjárt másnap átvehette Kar

lint és Karlinkát. A nevük a partedlijükre volt hímezve.

Enikő nem szeretett babázni, tornamutatványokkal múlatta az idejét, az NDK-rongybabák láttán azonban sürgető szükségét érezte, hogy bejelentse Szonjának, neki is ikrei lesznek.

– Kézen fogva jönnek majd ki a fenekemen.

Szonját elképesztette Enikő ostobasága és harsánysága. Mindenki tudta, hogy a gyerek a mama hasán jön ki, ezért fut a bikinis anyukák napbarnított bőrén egy halovány csík köldöktől lefelé.

Karlint és Karlinkát sokszor sétáltatták együtt a csehszlovák import babakocsiban, amely akkoriban, a hetvenes-nyolcvanas évek fordulóján menő darabnak számított a játszótereken: remekül rugózott, és műanyag fóliaablakkal is büszkélkedhetett. Enikőre bármikor rábízhatta az ikreket. Karlin és Karlinka kapcsán gyakran kellett magyarázkodniuk.

– Mi nem együtt sétáltatjuk a babáinkat – mondta Szonja Márti néninek türelmesen. – Ezek testvérek. Ikrek.

– Mint mi! – tódított Enikő.

És Szonja várta, hogy Márti néni megcsóválja a fejét, válási árvák.

De nem csóválta meg.

Szonja és Enikő egyke volt. Így kicsinyítették az egyet az emberek. Ha megnőnek, egyek lesznek, gondolták bizakodva. (Ami tulajdonképpen már majdnem testvér kategória.)

Furcsán beigazolódott mindez.

Bár egyáltalán nem hasonlítottak egymásra, sorsuk elválaszthatatlanul összefonódott. Nem lehetett tudni, hol végződik Enikőé, és hol kezdődik Szonjáé. A sorsuk sem hasonlított. Jobban már nem is különbözhetett volna.

De nem volt mese. Egyek, és egyek is maradnak! Az életük a maga meghökkentő kacskaringóival egy idő után végül is összesimult. Szonja egyetemre járt, a nyári szünetben különböző szerkesztőségekbe gyakorlatra, Enikő kozmetikusversenyekre. De Szonja, amint tehette, kirángatta a panelház kocsi tárolójában nyitott kozmetikai szalonból, és vitte magával a tévészékház alagsori sminkes részlegébe. Még a konyhabútoruk is hasonló volt. (A nyilvánvaló funkcionális különbségek ellenére.) Fehér, country stílusú. Szonja lakásában valamivel kisebb alapterület jutott ételkészítésre, viszont azt a néhány négyzetmétert telezsúfolta sohasem használt, szépen csillogó, króm konyhai kiegészítőkkel.

Enikőéknél az olajzöld falra ráfért volna egy tisztasági festés. Gyerekrajzokat meg egy családi uszodabérletet mágneseztek a frizsiderre. Edények, dobozok, rejtélyes biztonsági zárak, lekerekített sarkak… az a fajta kaotikus otthonosság, amely Szonja számára az állandóságot jelentette.

Amikor barátnője betoppant, az elcsépelt „kilenc napja nem hív” érzést felülírta az apokalipszis rémülete. Az utolsó család, amely a földlakókat túlélte, a válási árvák szakadéka felé tartott. Mikor Enikő felajánlotta, csinál egy francia pirítóst, Szonja úgy érezte, hogy bármi áron meg kell állítania őket.

– Hogy tudsz most serpenyőt venni a kezedbe? Reménykedett, hogy van rá módszere, mert Enikő francia pirítósa felülmúlhatatlan volt.

– Neked fogalmad sincs, hogy ez milyen.

Enikő hősiesen tartotta vissza a megaláztatás alamuszi könnyeit. Napokon át imádkozott és alkudozott az égiekkel, őt nem is érdekli, merre jár a férje… tényleg nem, csak halott ne legyen, ezt az egy szempontot vegyék figyelembe. Figyelembe vették.

Szonjának eszébe jutott, milyen volt az első napokban Gábor hűlt helye. Mennyire örült volna egyetlen aprócska részletnek a szakítás előtti világból! (És most is hogy örülne.) Erre a gondolatra felsóhajtott, de félúton abba kellett hagynia a ruhája széles öve miatt. Beérte hát annyival, hogy beletörődő, réveteg arckifejezéssel nézett a serpenyőre, amit még együtt vettek Gáborral az autópálya melletti hipermarketben Balatonra menet.

A krómserpenyő szenvtelenül sercegett.

– Láttam magam előtt, amint leparkol egy forgalmas út mentén – mondta Enikő, mint aki most is látja –, kiszáll a vezetőülésről, anélkül hogy hátranézne, és… vége. Elsodorja egy kamion.

Leszegte a fejét, arcára konokság ült ki, úgy hajtogatta:

– Képtelen vagyok szabadulni ettől a képtől.

Az volt a trükkje, hogy kenyér helyett kalácsot használt, mindkét felén vékonyan megvajazva, vaníliás cukorral gazdagon meghintve. A saját konyhájában fahéjat is kevert volna hozzá, de Szonja konyhájában ilyesmi nem volt fellelhető.

– Miközben felvették a jegyzőkönyvet, egyre határozottabban éreztem, hogy elrabolták. Gyakoribb az ilyesmi, mint gondolnánk.

– Hogyhogy nem hívtál? Odaszóltam volna a BRFK sajtóosztályára.

– Mintha csak úgy felkapnád a telefont! Adásban voltál, értekezleten…

Mire végre elérte, már úgy érezte, tulajdonképpen ő nem is szólna senkinek, amíg… nem lát tisztán. Zsiráfot hívta, a rendszergazdát. Megkérdezte, hogy az internet segítségével meg lehet-e találni egy embert. A fiú, aki arról volt híres, hogy bad hair day napjain baseballsapkában jár, azt felelte, meg lehet oldani.

Enikő alig nyúlt a pirítóshoz. Közönyösen viszonyult saját konyhai remekműveihez, csakis éhes családtagjait és barátait traktálta velük. Az ortorexia nevű kórban szenvedett, a túlzásba vitt egészség betegségében. Kizárólag organikus táplálékot vett magához. Makacsul hitte, hogy az enzimek egyszer csak elfogynak az emberi szervezetből. Nem is maradt már örömmorzsa az életében, a boldogság legapróbb enzimje sem.

– Körüzeneteket fogalmaztam. Aztán eszembe jutott, mekkora balhét csapna, ha tudomására jutna, hogy világgá kürtöltem a halálhírét. Vagy az elrablását… Mindig is kényes volt erre.

Könnyű volt belátni, Attila halála esetén is kényes lenne minden olyan helyzetre, amelyben alulmarad. A kamion alatt is kényes lenne. Azzal az eshetőséggel Enikő nem számolt, hogyan esne Attilának, ha mindenki megtudná, hogy egy másik nőtől ikrei születtek. Szonja eltűnődött, ő mire gondolt volna a barátnője helyében, és vajon milyen lépésekre késztették volna a szóba jöhető lehetőségek. Pontosan ilyenekre, helyeselt magában.

– Most akkor mi lesz? – kérdezte ostobán.

– Mi lenne? Haza fog jönni.

Enikő vágott egy grimaszt, ami azt jelentette, elég képtelen történet, de a kimenetele egyáltalán nem kétséges. És nem is lehet semmiféle befolyással a család életére. Beharapta az ajkát.

– Hol talál még egy ilyen feleséget? – érdeklődött, nem is annyira kétségbeesve, mint inkább kihívóan. –Öt perc alatt összeütök egy citromtortát… Szültem két gyereket… két gyönyörű gyereket. Mire kettőt pislogtam, leperegtek rólam a kilók – a csípőjére csapott. – Együtt készültünk a félmaratonira. Még az érdeklődési körünk is egyezik! Most mondd meg… mondd meg őszintén.

– Na de Attilával mikor ültök le?

Értetlen pillantás.

– Nem mondta, hogy le akar ülni.

Enikő élete a szokott mederben folyt tovább, mindössze egyetlen aprócska különbséggel. Hiányzott otthonról a férje. Maga is meglepődött, hogy ez a legkisebb fennakadást sem okozza a napirendjében.

Szonja tanácstalanul asszisztált a „mintha mi se történt volna” játszmához, úgy körözött körülötte, ahogy az alvajárót próbálja bekeríteni az ember, ügyelve rá, nehogy hirtelen felverje. Puha, óvatos léptekkel.

Enikő csupán egy dologra panaszkodott újra és újra.

– Hullafáradt vagyok – mondta a közértben, a teraszon, a munkahelyén, a jógaórákon. Nem tűnt fáradtnak, az egyetlen dolog, ami szemet szúrt rajta, a szokottnál haloványabb sminkje volt. Mintha – a stresszhelyzetre adott válaszként – pórusai azonnal beszívnának minden elevenséget. – Olyan fáradtság van rajtam, hogy ahhoz képest a féltékenység… pláne őrjöngés… igazi luxus. Az egész élet zavaros, nevetséges, kibírhatatlan. Csak egy dologra vágyom: aludni. Bekapni egy aszpirint, és aludni – hatalmasat ásított, mint a bábfigurák az esti mesében. – Talán ebben az ólmos fáradtságban fogom leélni a hátralevő életemet.

Barátnője drámába dermedésével párhuzamosan Szonja rosszkedve enyhülni kezdett. Régi pszichológiai tény, hogy a gödörben lévők és a telefonhívásokra várakozók azonnal erőre kapnak, mihelyst sorsukat egy még mélyebben lévő ismerősükével vetik össze. Emiatt egy egészen kicsit restelkedett.

A legváratlanabb pillanatokban rátelefonált Enikőre, gyakrabban benézett hozzá a sminkszobába, és átvitt néhány szirupos DVD-t. Aztán másnap néhány blőd vígjátékot. Miután a szirupos visszafelé sült el. A makacs várakozást lázas tevékenykedés váltotta fel. Törékeny magabiztossága az őt ért csapás viszonylagos jelentéktelenségéből fakadt.

Es a barátnőjét ért csapás viszonylagos nagyságából.

Negyedik

Gábor valószínűleg megkönnyebbült, hogy végre nem fogja vissza a makacs várakozás fékje, mert megtörte senki máséval össze nem téveszthető csendjét. Egy késő esti órán bejelentkezett.

– Nézz ki az ablakon!

Nem volt hajlandó addig folytatni, amíg Szonja az egyik tetőtéri ablakhoz nem lépett. A telihold pontosan az ablakával szemben kereklett, mintha csak arra várt volna, hogy elhúzza a függönyt.

Annyira megdöbbent Gábor teátrális felbukkanásától, hogy nem volt ideje belelépni a papucsába.

– Nagyon szép! Szép kerek.

Meztelen lábával a mamusza után tapogatózott, ami mélyen becsúszott az ágy alá.

Gergő, első nagy szerelme, akit, olykor elengedve, olykor újra nekiveselkedve, végigvonszolt a huszonévein, egyszer azt mondta neki, ő a hold leánya. Holdnőből kevés van – ingatta a fejét a huszonnégy éves Gergő –, csak Napnőkkel találkoztam eddigi életemben.

– Megkeresem a papucsomat. Vagy nem illik a műélvezethez? – négykézláb araszolt a franciaágy körül. –Ki vagy hangosítva.

Gábor próbált bensőséges hangot megütni.

– A rózsaszín lila kockás?

– Impresszionista stílusban… – mondta előkelően, miközben az ágy alját vizslatta – az orrán egy meghatározhatatlan formájú és üzenetű kávéfolttal.

– Jöhet!

Órákig beszéltek. Szonjának csak akkor jutott eszébe búcsúzkodni, amikor Gábor a felbukkanó napkorongra hívta fel a figyelmet.

– De hiszen még fel sem jött egészen!

– Gondolod, félúton visszafordul?

Gábor cseppet sem hasonlított a nevelőapjához. Szonjából mégis nevelőapaszerű déjá vuket hívott elő. A tetőn keresztül a szobába bevilágító telihold és a hozzákapcsolódó társalgás mímelt emelkedettsége valahogy eszébe juttatta Julie-t. A francia cseregyerek huszonnyolc órás vonatút után bukkant fel a nappalijukban a nyolcvanas évek végén. Egy rózsaszín hátizsákkal és tele kérdésekkel.

Julie-t két dolog érdekelte: a fiúk. És Julié.

Miután tizenhat évesen az éppen leomlóban lévő vasfüggöny mögé merészkedett, jogosan számított némi rokonszenvre. Szonja nevelőapja merő rokonszenvből már az előszobában Pierre Bayle idézeteivel fogadta.

Hiába szóltak hozzá franciául, Julie csak meredt maga elé.

– Gondolom, hallottál már Bayle-ről – ragyogott a nyelvész családfő a rózsaszín hátizsákos, korán felvilágosult, kialvatlan franciára. – Voltaire minden idők legizgalmasabb dialektikusának nevezte!

Anyuszi, aki negyvennyolc kilójával és riadt tekintetével Julie-nél sokkal jobban illett az ellentmondást nem tűrő professzor mellé az ötvenkét négyzetméteres babaházba, váratlan mentőakcióba kezdett.

– A pizzát szereted? – kérdezte Julie-től németül, amit a szeplős lány azonnal megértett. Noha, mint később kiderült, az ő családjukban egyáltalán nem elvárás, hogy a családtagok három nyelven beszélgessenek Pierre Bayle-ről. Vagy a Hawaii pizzáról. Szonja nem győzött hálát adni a sorsnak, hogy hozzájuk is megérkezett a nyugati világ üzenete. (Plusz a gyorsfagyasztott pizza, a Mirelit BNV-nagydíjas terméke.)

Vannak pillanatok, amelyeket olyannak kell elfogadni, amilyenek, gondolta Szonja azzal a homályos érzéssel, hogy valami hasonló jelenet már lejátszódott valahol. De már nem emlékezett rá, hogyan sült el. Gábor jótékonysági estre hívta.

Hálás volt a fiúnak, amiért megtörte a csendet, és még hálásabb azért, hogy nem említette azt a kevéssé romantikus nagyjelenetet, amelyet elválásuk napján a Szentendrei úton rendezett. Arra gondolt, talán itt kezdődik a férfiasság.

Ahogy elegánsan elsiklik a tény felett, hogy néhány hete menet közben kiugrott a kocsijából. És azt üvöltözte neki, vége.

Szentendréről tartottak hazafelé, egy elviselhetetlenül rémes vacsoráról. A fülébe csengett saját hisztérikus zokogása. Így utólag nyilvánvaló túlzásnak érezte.

– Nem kell hogy hazavigyél! – sivította.

Gábor higgadtan meredt a szélvédőre. Szonja lába reszketett. Nevetséges vagyok – gondolta. – De hát megfogadtam, nem leszek többé együtt olyan férfival, aki fájdalmat okoz.

Szerette volna tudni, más nő hogyan viselkedik, ha a férfi a randevújukon felveszi a kitartóan csöngő telefont, majd fél órán keresztül nevetgél a másik barátnőjével. A haverbarátnőjével. Talán egy érett, normális nő nem kapná fel a vizet. Talán a haverbarátnő (aki érett, normális nő) nem akadna fenn ilyen semmiségen.

A szentendrei étteremben többen felfigyeltek a jelenetre. A telefonáló férfi udvarias, gyengéd mosolyokat küld az egyre feszültebb nő felé, aki a fogpiszkálóval kérdőjeleket rajzol a térítőre. Mikor végre letette, Szonja felcsattant.

– Hogy hívhatnak valakit Kármennek?

– Karolának hívták, mikor megismertem. A Kármen… aztán jött. Talán a második neve.

Gábor elmagyarázta neki, hogy a barátnője idealista művészlélek, és különben is mindenkinek joga van hozzá, hogy maga válasszon nevet a sorsához. Ez identitástudat kérdése. Szonja ezt elfogadta, de nem békélt meg.

– Hidd el, okos, érzékeny lány – kapta el Gábor a kezét az asztal felett. – Ha te is akarnád, jól kijönnétek.

Kijönni ők ketten sem tudtak. Még egy étteremből sem. (Bejönni, egymásnak, jóval, de jóval egyszerűbb.) Ahogy kiértek a parkolóba, még feszültebb lett a hangulat. A feszültség a piros lámpánál hágott a tetőpontjára. És most kilenc nappal később a vonal két végén bámulják a teliholdat.

Ott ragadt a virágos tapétás falból égre meredő ablak mellett, ahova Gábor vezényelte. Vajon miért várta az elmúlt két hétben a hívását olyan eszeveszetten?

A Szonja névvel összefonódó sors hirtelen fordulatai összezavarták. Így eshetett, hogy a hol megdicsőült, hol kórosan önbizalom-hiányos lelkiállapot közt hányódva a szerkesztőségbe érkező szirmok százait hatalmas női győzelemnek könyvelte el. Viszonylag gyorsan ráébredt, hogy ez a siker nem is olyan óriási. Az élet, különösen a nők élete, harcok sorozata.

A férfihoz fűződő érzelmeit nem lehetett ahhoz a feszültséghez mérni, amit a rá váró, megoldandó feladatok összessége jelentett. Ez a sok ingatag dolog, ami a tetőablaknál rázuhant, megrémisztette. Egyszersmind igen eltökéltté tette.

A jótékonysági estélyre fekete szmokingban érkezett. Alá – hosszas tépelődés után – mindössze egy fekete csipke melltartót vett fel.

Volt egy komoly ütőkártyája. Bármit megengedhetett magának, soha semmiben nem tűnt közönségesnek. Ezzel többször megpróbált gátlástalanul visszaélni.

A Csatorna vezető stylistja, aki az első adásnapra felkészítette, azzal hízelgett Szonjának, hogy a vérében elegáns géneket hordoz. „Az eleganciát nem lehet tanulni – hajtogatta ingerülten a lófarkas fiú –, hiába igyekszik ez a sok fasz itt. Elegánsnak születni kell!”

Habozás nélkül hitt neki. Lámpalázné biztatására minden hangyányi jóindulatba és pozitív megerősítésbe belekapaszkodott. Később ugyanez a stylist próbálta a trendiség nevében feszegetni Szonja eleganciájának határait, ám hiába vetette be legőrültebb ötleteit, az összhatás visszafogott maradt, híján minden eredetiségnek.

Gábor ma este nem fog szépnek látni, döntötte el, mikor a tükörbe pillantott. Elfordította a fejét jobbra, aztán balra. Pedig, és ez külön bosszantotta, itt vannak az elegáns génjeim.

A haját feltűzte. Hátha. Ezzel a háthával, anélkül hogy tudta volna, ráérzett egész eljövendő kapcsolatuk lényegére.

Pontban fél hétkor fékezett az utcájukban a hosszú, fekete árnyék. Vidoran röppent három dudaszó az erkély felé. A régi jelük. Szeretett volna még tenni valamit az este sikere érdekében. Tanácstalanságában a levegőbe fújt egy kis parfümöt, a szmoking kivágásába meg egy kis hajlakkot.

Úgy karoltak egymásba, mintha nem léptek volna túl egy bizonyos határt. Alig pár hete. Minden kapcsolatban van egy határ, magyarázta Lámpalázné, aki igen szívesen kalandozott a magánélet területére. Ha azt átlépik, onnan már nincs visszaút.

Tessék, például Enikő. Nála hol a határ? Hol? Egy pillantásnál? Egy ölelésnél? Egy másik lakásnál? Az újszülött osztályon? Évek óta boldog nő volt, és elhatározta, hogy az is marad, felfegyverkezve a határvédelem és a szemhunyás minden eszközével.

Ami őt illeti, nála már a haverbarátnő telefonhívása is betette a kaput. Egyáltalán nem olyan egyszerű az emberek szokásait, vágyait és határvonalait időben és térben összehangolni.

A férfi nem csókolta szájon, csak megszorította a könyökét. Széles mosollyal nyugtázta, hogy sikerült a Zeneakadémia épülete előtt leparkolnia. Jókedvűen vezette fel a lépcsőn.

– Elbűvölő vagy – súgta a fülébe.

Szonja korábban nem járt olyan férfival, aki ilyen szavakat használt volna. Gábor úgy ejtette ki, mintha neki ez a szó járna. Az ő szájából semmi sem csenghet hamisan vagy ódivatúan. Ugyanakkor úgy is mondta, mintha Szonjának is járna. A szmokingos lány, a sebtében feltűzött kontyával, legalábbis így értette.

A lépcső tetejéről három pincér leste őket pezsgős és narancsleves tálcával. Rájuk vetődtek, mintha amerikai futballt játszanának. A pincérek lelkesedéséből Szonja érezte, korán érkeztek. Amint tálcáikkal szétrebbentek, az első vendég, akit megpillantott, Kármen volt.

Úgy festett fehér bőrével, selyemharisnyás lábával és vérvörösre rúzsozott szájával, ahogy kell. Mint Gábor film noirjának női főszereplője, akinek édes mindegy, hogy céges partira vagy egy füstös bárba ugrik be. Szonját tetőtől talpig végigmérte (főleg a tetőt, a sebtében földobott konttyal). És nem esett ki a szerepéből. Hanyag csókot nyomott a férfi képére.

– Ő… Török Szonja – mosolygott Gábor ragyogó kisfiúszemmel.

– Oh – így a sokat látott, dekadens díva.

Kármen tekintete rezdülés nélkül, szakszerűen, akár egy sebészprofesszor keze operáció közben, feltárta Szonja gyengeségeinek legrejtettebb szöveteit. Aztán gyorsan össze is zárta a sebet.

– Elbűvölő.

Úgy látszik, Kármennek is jár, állapította meg Szonja.

Gábor átölte a vállát, és a sötét hajú femme fatale-ra mutatott.

– Mikes Kármen.

Egészében véve félszegnek és elveszettnek érezte magát azon az estén. Mintha csapdába esett volna. Békekötésre számított. A kilenc napja tartó feszült várakozás mámoros feloldására. De csak koktéloztak ezzel a nem éppen műkedvelő vamppal, aki épp az imént erősítette meg, mennyire imádja az új csellista játékát.

A koncert után félrevonultak pár ismerőssel. A pár ismerős Szonja számára felderítendő ismeretlen volt. A gazdasági elit meghatározó alakjai, akik próbálnak hanyag alázattal hódolni a csóró művészvilágnak. Az ilyen jellegű események sikere amúgy is nagymértékben függött a meghívottak összetételétől, minél meg-hökkentőbb és változatosabb, annál biztosabban tanúskodik a házigazda eredetiségéről.

– Csak hát az a baj – magyarázta az embersziget közepén Kármen hajlékony mozdulatokkal –, hogy ez az ízléshiány és értetlenség…

Szonja ámulva figyelte, hogy Kármen azt, amiről beszélt, mindjárt meg is jelenítette. Feszült érdeklődéssel bámulta az ujjait. Amit kimondott, oda is varázsolta a pezsgőspoharak fölé. A kis társaság nyilvánvalóan őt tekintette a szalonbeszélgetés háziasszonyának. Az is volt. Szalondáma.

Nem úgy szórta virtuóz megjegyzéseit, mint aki könnyű diadalt akar aratni. Úgy szellemeskedett, mint akit a végzet vert meg ezzel az ellenállhatatlan tudománnyal, mint aki arra született, hogy elegáns partikon embereket szórakoztasson.

Az már tényleg puszta véletlen, hogy Kármen Gábor cégénél valóban rendezvényeket szervezett. Évente négyszer a szállítmányozási cég jótékonysági partijait.

Első szerelmes, londoni hétvégéjükön mesélte Gábor Szonjának, hogy valamikor régen, a viharos egyetemi évek alatt ő és Kármen összetartoztak. Nem tartott sokáig.

Aztán a lány férjhez ment, nagy lábon élt, és ők elszakadtak egymástól. Hamarosan kusza ügyekbe keveredett a férje, tönkrementek, aztán elváltak. Ha nem fut össze Gáborral, akinek a sorsa érdekes módon éppen az ellenkező irányba haladt, szegény lány, ki tudja, milyen mélyre zuhan. Amikor a férfi egy rejtélyes vírussal ágynak dőlt, a jószívű teremtés elsőként érkezett egy tál húslevessel a karanténná alakított lakásba.

Szonja a londoni szállodaszobában heverészve próbálta elképzelni, milyen lehet, ha az ember jól megy férjhez, aztán huszonhat éves korára mindenét elveszti. A rendszerváltás utáni Magyarország visszahozta a régmúlt vadregényes időket. Ezer veszély leselkedhetett egy naiv, vidéki leányra!

Kíváncsi lett a regényes Kármenre. Akkoriban mindenre kíváncsi volt, ami vagy aki ehhez az okos, büszke férfihoz tartozott. De annyira azért nem volt kíváncsi, hogy fél óra múlva életük második szerelmeskedését szakítsa félbe a lány hívása. Az elsőt meg összecsapták.

– Burberrykockás sálat szeretne – mosolygott Gábor bocsánatkérően, és másnap órákig sálakat válogattak a Harrod'sban. Szonja valami minőségi darab után kutatott, mert meghatotta, hogy Kármen sms-ekben érdeklődik, jól alakul-e a hétvége.

– Őszintén szorít nekünk – tudósított Gábor az elegáns szállodai fürdőszobából. A kád szélén ült, és telefonja billentyűit nyomogatta. Azt is elárulta, hogy Kármen is részt vett a sziromgyűjtő manőverben, mert roppant kíváncsi volt, ki az a nő, aki a barátját ennyire elmebeteg megmozdulásokra készteti.

Itt, a partin, ahol először találkoztak személyesen, kissé csalódottnak tűnt.

– Sápadtabb, mint a tévében – súgta Gábornak úgy, hogy Szonja is hallja.

Ez rosszulesett Szonjának. Csupán egyszer látta Kárment elbizonytalanodni: amikor hozzájuk lépett Gábor anyja. Elegáns asszony, feszes, értelmes vonásokkal. Puszta lényével kibillentette Mikes Kárment a szalon-dáma szerepéből, de úgy, hogy szinte megtántorodott. Szonja legszívesebben utánakapott volna. A nők könnyű szívvel kívánják más nők bukását, de amint áldozattá válnak, megsajnálják. Végül is nők. Az asszony az egész drámából semmit sem észlelt, vagy nem mutatta. Rámosolygott Szonjára.

– Mondhatnám, hogy már sokat hallottam rólad, de a fiam mindig ugyanazt a pár lelkendező mondatot hajtogatja. Úgyhogy egészen biztosan különleges lány vagy.

Értelmiségi arc. Talán pedagógus. Elüt a parti konfekcióarcaitól, nincs a tehetős élet bágyasztó formáihoz szokva. A fia saját erejéből vitte sokra, a családnak nem volt ideje hozzáedződni. Szonja próbálta megfejteni, mi olyan nyugtalanító az asszony tekintetében. Egy olyan anya kihegyezett figyelme, aki a gyerekéért reszket, és cseppet sincs ínyére, hogy nők csimpaszkodnak az ő sikeres fiára.

– Találtam neked szabónőt! – karolt Kármen Gábor anyjába.

„Felvehettem volna egy topot” – villant be Szonjának. Elveszettsége és merész dekoltázsa között egyre nagyobb volt a kontraszt. Azonnal szemet szúrt. Mint a telitalpú csizmák a vékony bokájú ázsiai lányokon. Tisztában volt vele, hogy diadalmasan világít a bőre, és azzal is, hogy mindezt a férfias ruhadarab felkiáltójelként hangsúlyozza.

Elvégre ezért választotta. De azzal nem számolt, hogy az ember csak boldogan lehet szemérmetlen. A vereségtudat visszájára fordít és szánalmassá tesz mindenfajta kacérságot.

Elkapva Gábor anyjának töprengő pillantását, Szonja egyszerre szégyellni kezdte gyerekes, hiú igyekezetét. Úgy érezte, életében először, vészesen közelít a vulgárishoz.

Ötödik

A szerkesztőségben – mint általában a többemeletes irodaházakban – volt egy íratlan és igazságtalan szabály. Az élet lényeges kérdéseit a cigarettázásra kijelölt helyiségben tárgyalták meg. Ez a gyakorlat azt sugallta, a nem dohányzók életében nem vetődnek fel igazán lényeges kérdések. Vagy ha mégis, ne is számítsanak együttérzésre.

Szonja, bár próbált beilleszkedni, még soha nem szívott többet három slukknál, és valamilyen rejtélyes okból azt sem sikerült letüdőznie, így nem nyert bebocsátást az élet lényeges kérdéseinek szentélyébe. Egy pszichoanalitikus minden bizonnyal valamilyen latin nevű komplexust fedezett volna fel az ilyen fokú nem dohányzás mögött. Idegenkedését a bűzös rudacskák-tól az elfojtott szexualitásával vagy a felnőtté válás tudattalan hárításával magyarázta volna. Szerencsére Enikő esetében nem jelentkezett hasonló probléma, ő ezen a téren is életrevalónak bizonyult. Néha, miután befejezte műszakját az alagsori sminkszobában, felfutott ide az emeletre. Kocadohányos. Ez volt az ő alkalmi, kapkodva beszippantott, „közéjük tartozom” élménye.

A szűk üvegrezervátumban sűrű füst burkolt be minden elejtett mondatot, elharapott célzást, jelentőségteljes összenézést. Dohány, kávé és kókuszos légfrissítő illata keveredett mindazzal, ami benne volt a levegőben. Amint Enikő belépett, megrohanták.

– Hallottad, hogy Szonját felterjesztették?

– Azért az érdekes, hogy évek óta hátterezik… most meg hirtelen ő lesz az év felfedezettje.

– Ez komoly? Nem is tudja!

Sokatmondó csend.

– Tényleg nem tudja! Mondta volna.

– Úgy látszik, a menedzsment nagyon hisz benne – sóhajtotta Szórakoztató Műsorok kisasszony. Aztán türelmetlen pillantást vetett rá. – Hadd nézzem, ahogy elszívsz egy cigit! Most vagyok leszokóban.

Enikő szolgálatkészen rágyújtott, Szórakoztató Műsorok kisasszony pedig lehunyta a szemét és elmosolyodott, ahogy a füstöt mélyen beszívta a tüdejébe.

– Alapos, meg minden… De azért lássuk be – fordultak Enikő felé a többiek is –, nem egy show-woman.

– Ismeritek Szonját – jegyezte meg tűnődve és általánosságban Enikő –, még a vécén ülve is az élet nehézségein töpreng.

Szonja fél órával később robbant be hozzá, hajcsavarókkal, három szövegkiemelővel és fénymásolt papírokkal a kezében. Az a fajta nő volt, aki úgy érzi, soha sincsen készen. Minden gondolatát három átkötő mondat töltötte be.

– Hallom, felterjesztettek. Miért nem szóltál?

– Nem tudtam, hogy ez vezető hír. Szonja elvigyorodott.

– Oké, nekem is most szóltak két perce.

Ült a sminkesszékben, lesütött szemmel, és gépiesen számolgatta az ujjait. Azt kérték tőle, hogy a második oldal harmadik sora legyen rövidebb. De csak három szóval.

– Azért… az ilyen díjakat nem osztogatják akárkinek. – Enikő szájszeglete elindult a halántéka irányába. – Főleg hajcsavarós nőknek nem.

Szonja úgy látta, barátnője halovány arcán hetek óta először ismét élni kezdenek a színek.

Csak egy díjukba került, és visszakékült a szeme.

Enikő világéletében büszke volt a szeme színére. Kamaszkorukban ártatlan, ám annál nyilvánvalóbb célzásokkal próbálta a beszélgetést a szemszínekre terelni. Egytől egyig végigkérdezte a környékbeli fiúkat, milyen színű szem tetszik nekik a legjobban. Diadalittasan közölte az eredményt: az a szép, akinek a szeme kék.

A zöld szeműek dobogóra sem kerültek.

Enikő az íriszek kerületi bajnokságát leszámítva sohasem akart reflektorfényben állni, nem hajtott szakmai elismerésekre, nem várt el szerelmes e-maileket vagy rózsaszirmokat, amelyek olykor a szerkesztőségbe érkeztek. Sohasem vágyott igazán arra a fárasztó, merészebb, nyilvánosabb életre, amit Szonja élt, habár kétségkívül volt mit irigyelni benne. És, tette hozzá gondolatban, neki jobban is menne.

Néha maga is eltöprengett ezen a különös feladványon, amely előtt minden közös ismerősük megtorpant. Örökké szorongó barátnője remegő izgalommal keveredik hajmeresztő helyzetekbe. Míg ő, aki sokkal talpraesettebb és magabiztosabb, csendesen meghúzódik a háttérben. Szonját ki tudja, mi hajtotta, de konokul és szenvedélyesen keresett valamit, minden beszarisága ellenére.

– Ami az én ambícióimat illeti – gondolta Enikő ellágyulva –, azok egészen más természetűek.

A zsúfolt sminkszobában, ellentétben a cigarettázó-helyiséggel, ritkán esett szó ilyen bensőséges, személyes dolgokról.

Ott hevertek a Csatorna sztárjai centiméterekre egymástól, pőrén és kendőzetlenül az állandó felfordulásban. Maszkokkal vagy maszk nélkül. Szonjától jobbra Időjáráslány adta át magát a neonfénynek és Jucus párnás kezének. Duci Juci a szigorú, inas Enikő jobbkeze volt (néha a szó szoros értelmében). Enikőnek csak egy szavába került, és már ugrott is, remekül lehetett zsarnokoskodni felette.

– Nekem nincsenek arcvonásaim – panaszolta Időjáráslány Duci Jucinak. – Amíg ki nem festesz, nincs is fejem! Ne azt az alapozót, pörsenéses leszek tőle.

Jucus párnás kezével elővarázsolt az asztalon heverő kozmetikum-, sminkkellék-és szépítőszerhalomból egy másik alapozós tégelyt meg egy pipettát, és anyáskodva Időjáráslány fülébe súgta:

– Paraffint is cseppentettem bele.

– Remek. Paraffinban áztathatom a szarkalábaimat vénségemre!

A többdiplomás életvidám Dóri, valamilyen rejtélyes okból, lehorgonyzott a ciklonoknál meg a meleg frontoknál. Szonjával egy időben került a Csatornához friss, új arcként, mára régi arcoknak számítottak mindketten.

– Gratulálok, Szonjuska, hallom, te vagy az év felfedezettje.

Azért helyes ez a csaj, állapította meg magában Szonja, igen, de tényleg, igazán jószívű.

– Úgy látszik – dünnyögte, míg Enikő keze álmosítóan ügyködött az arcán –, én tudtam meg utoljára.

– Melyik anyagért?

– A béranyákért.

Próbált az ölében heverő, három színnel kipreparált jegyzet halomra sandítani, de Enikő ráripakodott.

– Maradj veszteg!

A Háttér összes műsorvezetőjét Enikő csinálta készre, így mondták, és így is volt. Nélküle felkészületlenül ültek volna a székbe. A gyed-évek meg a mesterkozmetikusi szakvizsga után szerezte neki Szonja ezt az állást, és nem vallott vele szégyent. Friss sminkjeivel új iskolát teremtett az erős kontúrú make-upok egyeduralmának utolsó korszakában. Meglágyította a feszült vonásokat, hamvas pírrá satírozta a lámpalázat, szuggesztívvé varázsolta az ostoba vagy fásult tekinteteket. Művésznő! – édelegtek vele a nők. A barátnőjét behunyt szemmel is kisminkelte volna. Arcának minden négyzetmilliméterét ismerte. Tizenkét évesek voltak, amikor először kifestette. Szerette ezt az arcot. Nem barátságból, szakmai szempontból. Precízen tudott dolgozni vele. Egy affektáló, tetoválásokkal borított, kórosan sovány fiú rontott be, és idegesen ráncigálta kifelé Szonja hajából a csavarókat.

– Itt lógsz a sminkben, nekem meg két perc jut, hogy összedobjak valami hajat neked.

Szonja feljajdult. Enikő rámordult.

Minden egyes adás előtt úgy érezte, rossz szakmát választott. Utálta a kamerát. Azt állították, a kamera szereti őt.

Ő nem így látta.

Aki ezt nem érti, annak nem is érdemes magyarázni. Lámpalázné mesélt neki az ünnepelt színésznőről, akinek az előadásaira csak azért jártak a kritikusok, hogy szétájulják magukat. Mégis minden egyes premieren a művésznő hasmenéssel küszködve lépett a színpadra. Szonjára csuklásrohamok törtek, a rohamot a szó szoros értelmében kellett érteni. Lámpalázné javaslatára hasi légzéssel próbálta visszaverni. A magabizonytalanság hajlama a legcsekélyebb összefüggésben sincs a közlésvággyal vagy egyéb képességekkel. Netán egy istenadta kipárnázott sorssal. Néha éppen ez a trükk benne. Szonja számára egészen nyilvánvaló volt, hogy nem véletlenül csöppent ebbe az országba, ebbe a családba, Anyuszi ölelő karjai közé és Lámpalázné coaching módszereinek kísérleti stádiumába. Hadd teljesedjen be rajta a magabizonytalanok végzete! Éljen a sírva vigadó magyar nemzet, éljen dr. Csernus! És persze minden nagyvárosi neurotikus keresztapja, Woody Allén. A keresztanyjukkal, Helen Fieldinggel egyetemben. (Ők ketten még nem házasok, bár Szonja fejében egyszer már randevúztak, és sajnos pocsékul sült el.)

Nem tehetett mást, mint hogy alapos műgonddal készült az interjúira, remekül szerkesztett, és levitte a hangját a garatjába. Verbálisan kreatív, írták a megjegyzés rovatba, mikor kinevezték. De a kamerától tartott. Elszántan néztek farkasszemet estéről estére.

Amint megpillantotta beszélgetőpartnerét a stúdióban, megnyugodott. A SOTE rektora ült a forgószéken. Ősz professzor, türelmes szemmel. Ez a fajta higgadtság megrendítette.

A stúdióban meg szokott állni az idő. Ez ismerős tudatállapot Szonja számára. A külvilág kontúrjai összemosódnak.

Lassan bele a semmibe… És fél óra múlva vissza.

Asszisztenslány keze T betűt formált. Reklámban vagyunk, öt, négy, három… Idő van! Leállnak a biológiai funkcióik, nem öregednek a sejtek, és nem tudnak a világban pusztító hurrikánokról, terrorcselekményekről és áremelkedésekről. Aztán az interjúalanyok, mintha hipnózisból ocsúdnának, összerezzennek: Ennyi az egész?

Az összes kérdését feltette, amit kigondolt, és a professzor fontolóra vette valamennyit. Szépen gördültek az átkötések, eltűnt a feszültség, eltűntek a nézők, eltűnt a kamera, az év felfedezettje is eltűnt, csak ketten ültek ott, hogy végére járjanak tisztességesen minden homályos vagy nagyon is szembeötlő problémának.

A legjobb módszer lámpaláz ellen – idézte Lámpalázné buddhistához illő ragyogó arccal a dalai lámával készült interjút –, ha elfeledkezünk magunkról, és csak arra koncentrálunk minden idegszálunkkal, hogy elmondjuk, amiért odakerültünk a reflektorfénybe.

Miközben minden idegszálával az idős professzorra összpontosított, gépiesen ügyelt a lábtartására. Egyszer megrótták, hogy a cipősarkait billegteti, miközben a kamera az asztal alá lát.

– Ez egy komoly háttérműsor, nem libatolksó! – üvöltözött a főnöke magából kikelve.

Többet nem billegtetett.

A Háttér után Enikő az aulában várta, és a kezébe nyomott egy műanyag tégelyt.

– Kovaföldkapszula. Evés előtt vedd be. Jennifer Aniston is ezt szedi a hajára.

Ha egyszerre végeztek, Szonja fuvarozta haza barátnőjét. Enikő újrahasznosított papír bevásárló zacskókat zsúfolt a két ülés közé. Míg Szonja adásban volt, nyilvánvalóan villámlátogatást tett törzshelyén, a szomszédos pláza Zöld Szigetén.

Most, hogy Attila nem lakott otthon, nem kellett, ahogy oly sokszor panaszolta, „kétfelé főznie”. A gyerekek a szójás, tofus, nádcukros remekei láttán könnyen lépre mentek. Ritkán kérdezősködtek az apjuk felől. Csak az ikercsecsemők csigázták fel a fantáziájukat. Attila anyja újságolta el nekik, hogy kistestvéreik születtek.

– Fel kell hogy gyere – kérte Enikő, miközben az ülés háta mögül a szatyrait rángatta elő. – Valamit meg akarok beszélni veled.

Szonja együtt érzőn kászálódott ki a kocsiból. A Nagy Összeomlásra várt éberen, állandó készenlétben.

Be fog következni, törvényszerűen, hiszen Enikő legérzékenyebb pontjára mértek megsemmisítő csapást. A házasság persze annyi illuzórikus garanciát ígér, tipródott Szonja, hogy nincs abban semmi meglepő, ha sorra kiderül mindegyikről, hogy nem is arra vonatkozott, illetve nem pontosan úgy, és általában véve réges-rég lejárt. Néha előfordul, hogy garanciát kapunk valakitől, akiről – ha őszinték vagyunk magunkkal – pontosan tudjuk, nem is állíthatna ki ilyen jellegű dokumentumot. Nem az ő hatásköre. Csak úgy hozzákeveredtünk a biztos vétel reményében. Miközben, anélkül hogy sejtenénk, egy mélyebb szinten, ahol az önáltatások már nem működnek, mindketten keresgélünk tovább. Néha egyszerűen csak úgy, hogy nyitottak maradunk. Enikő viszont teljesen bezárult. Továbbra is az volt a meggyőződése, hogy bármikor kicseréltetheti vagy helyrehozathatja garanciálisan a házasságát.

Szonja hetek óta tervezte, utánanéz a Google-ban, vajon ez a mentális dermedtség normális fázis-e. De kiment a fejéből.

Enikő kipakolta a szatyrait, kidobott a hűtőből néhány lejárt szavatosságú joghurtot, átnézte a postáját, összehajtogatta Sára konyhaszéken felejtett köntösét. Csak ezután fordult szolgálatkészen ácsorgó barátnője felé.

– Mi van? – kérdezte Szonja, felkészülve a legrosszabb fázisra. (Aminek nem nézett utána.)

– Semmi.

Enikő akkor hisztériás mozdulattal megragadta a karját, bevonszolta a nappaliba, állával a kanapé felé bökött, és azt kérdezte.

– El tudod képzelni csíkos huzattal?

Szonja most már nagyon bánta, hogy nem tájékozódott az interneten. Mit jelenthet egy kanapéáthúzás mentálhigiénés szempontból? Egyéb higiénés szempontoknak azonban az ötlet maradéktalanul megfelelt.

A barátnője nyolc hét alatt teljesen átrendezte korábbi életének díszleteit. Túlestek a régóta esedékes festésen, lecseréltette a huzatokat, a függönyöket, a csempéket, a fürdőlepedőket, a kéztörlőket. És a vattapamacsokat. (Hogy menjenek a csempéhez.)

Valahányszor Szonja megpróbált segíteni, Enikő éktelen patáliát csapott.

– Ne állj magas sarkúban a létrára! – visította. Szonja, aki éppen eltalálta a súlypontját, nem hagyta magát, lélegzetét visszafojtva adogatta lefelé a könyveket és a nippeket.

– Még összetöröd a pásztorlányt – jósolta Enikő. Rövid, ellenséges csend támadt.

– Majd én felmászom – hadonászott idegesen, és szőke feje már araszolt is felfelé a létrán.

Majd én berakom a dobozba. Majd én leakasztom. Majd én összesöpröm. Majd én cserélek porzsákot. Majd én főzök kávét. Jobb, ha nem nyúlsz hozzá! Add ide a rolnit. A tapétát mondjuk rolninak, nem a folpackot!

Nem lehetett vele vitatkozni. Ellógni sem lehetett. Szonja barátnő a bajban.

Ez a tudat elégtétellel töltötte el mindkettőjüket.

A munkások lelkesen helyeseltek Enikőnek, erős asszony! A csíkos kanapéhuzat és a tojáshéjszínű mennyezet kitűnő választás. Kár, hogy a férje kimarad belőle, bizony nagy kár. Ezt egyszer majd ő is belátja, kedves asszonyom. (Kinek a nevére állíthatjuk ki a számlát, számla nélkül viszont nem számítjuk hozzá az áfát.)

Egy héten át takarították dühödten a piszkot, amit az idegen férfiak, akik igen sokra tartották Enikőt, maguk után hagytak. Szonja a takarító nénijét, egyszersmind életvezetési tanácsadóját, Magdust is cipelte magával. Barnabás volt az egyetlen férfi, akinek a segítségét elfogadta ez a dühödt női osztag. A kisfiú egyenként hajtogatta ki a nippeket a védőnejlonból (amit ki is lehetett pattogtatni). Minden várakozásukat felülmúlva, óvó gonddal helyezte vissza valamennyit a polcra. A pásztorlányt kivéve. Kíváncsi volt, igaz-e a hűséges kutyák sztereotípiája, utána ugrik-e, ha a pásztorlány kútba ugrik. Nippkutya hűségesen követte pásztorlánykát a parkettára.

– Mindkettőjük agyveleje szétloccsant – jelentette Barnabás tragikus hangon.

Hatodik

Késő este elcsigázva esett be Gáborhoz.

A zuhanyozás után, ahogy fokozatosan hűlt le a teste, ólmos álmosság tört rá. Komoly kísértést érzett, hogy otthon maradjon. De végül csak felrántott egy khaki vászonnadrágot, egy fehér trikót, hagyta megszáradni a haját, és utolsó erejével kisminkelte az arcát. Smink nélkül sohasem lépett utcára. Hiányzott volna az a néhány nárcisztikus mozdulat, amellyel kifestette a szempilláit és egy kis fényt kent a szájára.

– Ha egy nő másfél órás késéssel betoppan, az mindig olyan, mint a megváltás – vetette oda Gábor gonoszul és lelkesen. A nappali öblös foteljához vezette. Engedelmesen belerogyott.

Teljesen nyilvánvaló, hogy egy falat kajája sincs, futott át az agyán, és már bánta, hogy nem magához hívta a fiút.

Gábor komótosan élt, naponta egyszer estebédelt hét óra tájban nesztelen, jobb időkre váró, méregdrága éttermekben. Szonja a rendszeres étkezés híve volt. Ha nem jutott három-négy óránként kajához, izgatott lett, úgy érezte, menten elájul.

A lakásban félhomály fogadta, csak a képeket megvilágító spotlámpák égtek. A sötét festmények és az üvegezett könyvespolcok kordonjában saját világos konyhájába vágyott.

Egy Nietzsche-kötet hevert az állólámpa melletti asztalon. Gábor megcsókolta a bőrét a trikó pántja mellett.

– „Aki vagyok, szomorúan köszönti azt, aki lehetnék. „

Lehunyt szemmel elmosolyodott, és várta a folytatást. Időbe telt, mire rájött, Gábor figyelme ismét a kötet felé fordult. Úgy érezte magát, mint legutóbb, a telihold társaságában. Megbűvölve és ostobán.

– Várj, ezt imádni fogod!

Szonja megelőlegezett egy vékonyka mosolyt.

– „Nagyon is sokáig rejtőzködött a nőben a rabszolga és a zsarnok. Ezért az asszony még nem képes a barátságra, csupán a szerelmet ismeri. „

A térde, amire Gábor a könyvet támasztotta, erősen zsibbadt. Jó, hát mostantól testestül, lelkestül, térdestül Gáboré.

– Kopog a szemem, olyan éhes vagyok – bukott ki belőle hirtelen. – … És hullafáradt.

Gábor érdeklődve nézett fel a térdének támasztott könyvből. Isteni eredetű volt, ezért nem érzett éhséget, fáradtságot. Szonja úgy próbálta a férfi érzékelhető fölényét ellensúlyozni, hogy kitartóan hajtogatta magában egy ritmusban a korgó gyomrával: Kellenek a béna tulajdonságok! Ha nem ismerjük meg őket, és nem mondjuk ki soha, hogy tudnánk változni?

Fájdalmas, egyszersmind elnéző arckifejezést öltött, ez volt a kedvenc mimikai egyvelege.

– Enikőnél, tudod… lakásfelújítás volt… és csak mi, nők melóztunk, mi végeztük az összes piszkos munkát.

Ne hidd, hogy panaszkodom, de szerintem ma jobban megtapasztaltam a barátságot, mint a szerelmet.

Remélte, hogy nem célozgat túl nyilvánvalóan. A fiú becsukta a könyvet, és újabb csókot nyomott a trikópánt mellé.

– Kidolgoztam egy príma kis tervet! Hétfőtől mehettek manikűrözni. Kézbe veszem a dolgot.

– Nem kíván engem – zendített rá a fejében egy hang, amelynek egyáltalán nem volt önfegyelme. Próbálta nem meghallani, de a hang konok volt és kitartó, akár egy autóriasztó. Szonja csodálta, hogy Gábor nem rezzen össze, és nem nyargal vele azonnal a hálószobába.

A fejében egymást követő nyűgös gondolatoktól egyre levertebbnek érezte magát, megalázottnak és sebzettnek. Iskolás lány korában nekiesett egy walkmanes srác a négyes buszon. A vártnál élesebben vette a kanyart a sofőr, meglódultak az iskolatáskák, ezüstróka kucsmák, bevásárlószatyrok. A srác és haverjai éles vak-kantásokkal röhögtek. Igyekeztek testületileg Szonjára zuhanni, amit ő leplezetlen női kacérsággal fogadott. Icike-picike pont volt az ünnepek előtti csúcsforgalomban. Nem jó pont.

– Nem jó nő – nézett végig szakértő szemmel a walkmenes a vézna lányon.

Szonja még aznap este megbeszélte Jó Nő Tervét a Jóistennel. Áldást kért rá, mert csakis üdvös dolgokba fogott bele. A Nagyitól tanult imák szabályos rigmusa és a saját maga költötte fohászok kissé csapongó nyelvének keverékén beszélgetett a Jóistennel, aki csak egyszer néz majd be hozzá, ezt jól az eszébe véste. Nem akarta hiú vágyakozással elbaltázni az alkalmat. A gyerekszobából feltörő fohásznak valójában nem sok köze volt a hiúsághoz. Vagy a sértett kamaszvágyhoz. Csak a félelemhez.

Mi lesz az emberi kapcsolataival, ha nem bukik rá a kutya sem? Kudarcra lesznek ítélve. Végül is, gondolta, a kapcsolatépítés a Jóisten hatásköre. És ha, jött az isteni sugallat, holnaptól szedni kezdeném a szemöldökömet?

Kérjetek, és megadatik.

Tizenkilencedik születésnapjára pontosan olyan testet kapott, amire vágyott. Meg amire mások is vágynak.

Jónősége másnapján dísztáviratot küldött Gergő, a szerelme. A hetvenes-nyolcvanas években nagy divat volt a dísztávirat, de akkoriban már nem küldözgettek ilyesmit egymásnak az emberek.

Je te félicite, ma chérie, pour notre premiere nuit amou-reuse.

Gergő egy kukkot sem tudott franciául. Gratuláló sorait barátja nővére fordította. Szonja maga alatt volt, biztosan az egész haveri kör, továbbá az összes postás rajta röhög a kerületben.

Très bien. A szüzessége elveszett. Ekkora késéssel. Rajta lesz a bélyeg. A postának a francia a hivatalos nyelve, ezt mindenki tudta. Csak Gergő nem. Erre ő is emészteni kezdte magát, hogy helyesen ragozott-e.

Gábor, akinek szintén volt egy Jó Pasi Terve (de ő nem a Jóistenre bízta, saját maga próbálta kivitelezni leukoplaszttal), felsegítette a fotelból. Bizonytalan léptekkel közelítettek a hűtőhöz. Márkás italok és néhány Godiva csoki árválkodott az amerikai típusú monstrumban. A fiú kicsit habozott, mielőtt a csokoládé után nyúlt. A Godiva volt a gyengéje.

– Egy kis bátorítás? – nyújtotta át a becses vastartalékot.

– Miért gondolja bárki is, hogy bátorításra szorulok?

Visszatette a csokit a hűtőbe. Ott a jégkocka-adagolónál, amikor igazán nem számított rá, leesett vércukrához képest meglehetősen nagyvonalúan előtérbe furakodott jófej énje. Szonja elképedve hallgatta.

– Tedd csak el. Végszükség esetére… Belecsókolt Gábor öblítőillatú ingnyakába.

Aki vagyok, szomorúan búcsúztatja azt, aki lehetnék. Semmi újság! – üzente Nietzschének. Gábornak pedig:

– Muszáj mennem, holnap korán kelek.

A fiú betartotta az ígéretét. Egyébként mindig betartja.

Hétfőn reggel egy baseballsapkás fickó csöngetett Enikő ajtaján. Már a küszöbön jelentette, az úr előre rendezte a számlát. Megcsinált mindent, amiért szerelők és volt férjek nem jönnek házhoz. Visszacsavarozta a konnektorokat, összeszerelt egy Ikea konzolt, megnézte a szigetelést a gyerekszoba ablakában. A távirányítót is megragasztotta, amit néhány napja Sára elejtett.

Breaking news. A nappaliba visszatér a Fashion TV meg a CNN.

– Egy pillanatra, de tényleg csak a másodperc töredékére – pontosított Enikő délután a tévészékház lépcsőfordulójában – az is átsuhant az agyamon, hogy Attilát talán megszállta a Szentlélek. Hogy tán ő küldte…

Arcára volt írva, hogy ez a lehetőség, egy gondoskodó, ha elhagylak is, imádlak én férj lehetősége tényleg megfordult a fejében.

– Hanem ez a te Gáborod… – ragadta meg Szonja karját, mint aki lényeges felismerést készül vele megosztani. De végül csak ennyit mondott:

– Ezt most ne baltázd el.

Odakinn úgy közeledett a tavasz, mintha egy méltatlanul elfeledett évszak lenne. A márciusi szél tüntetőn végigsöpört a kerületen, befújt az autókba, égnek meresztette a frufrukat, kicsípett az arcokból minden megszokott fásultságot. A lejárt gondolatokat nem tudta kisöpörni, de a könnyek, amelyeket előcsalt, átmosták a hunyorgó szempárokat, a tekintetek kifényesedtek. Enikő széllel szemben gyrosért igyekezett. Úgy haladt előre a parkban, mint aki ellenáramoltatós medencében tempózik. Sodrásiránnyal szemben. Sorssal szemben.

Szőke haja a széltől a járomcsontjára simult. Utálta ezt az érzést. De roppant fegyelmezetten viselte az utálatos érzéseket.

A Kisbüdösben sorban állók csak egy ballonkabátos nőt láttak, aki formás lábán határozott céllal feléjük menetel. Összébb húzódtak, hogy még beférjen.

– Sssz…….

Enikő elmélyülten tanulmányozta a pultot, őrködött a világ legegészségesebb nőjének anyagcseréje felett, és gyrosba való, enzimekben gazdag táplálékok után kutatott. (Mielőtt teljesen kifogyna az enzimekből, ahogy harmincéves korára a reményeiből is kifogyott.)

– Ssssz… sssssz……

Szonja nutellás palacsintából nem akart kifogyni, újabb és újabb adagok szállítására kérte fel, mintha semmilyen más fiziológiai élvezet nem kínálkozna közel és távol a székház környékén. Enikő undorodva megrendelte a palacsintákat.

– Ssssz.. .ssssz… Encike!

Felnézett. Ottó fokhagymaöntettől fénylő mosolyát látta maga előtt. Úgy érezte, erre neki is muszáj elmosolyodnia. A Csatorna hírigazgatója az a fajta férfi volt, akit a boldog nők nem vesznek észre. De a kevésbé szerencsések fantáziáját megmozgatja. Kötött garbót viselt, tömzsi nyakán a kötésminta azt írta ki: Tommy Hilfiger. Az álla alatt a márkajelzés is mosolygott, mintha a Csatorna hírigazgatójának nem csupán szolgálati autó, hanem, egymás felett, két száj is járna.

– Megjött a tavasz! – mondta Ottó (felső szája). És kacsintott. Mikor Enikő arcán látta, hogy a kaján szélre gondol, gálánsán hozzátette: – Szőkén és üdén, mint mindig.

Félreállt, hogy jelezze, csak addig eszi ott fokhagymaöntetes gyrosát, míg a lány nem végez az enzimekben gazdag töltelékek összeválogatásával. Enikő hátrafeszítette a vállát, úgy mutogatott a kiszolgálónak manikűrözött, hosszú körmeivel. A következő pillanatban ott tempóztak egymás mellett, visszafelé a parkban.

– Lejársz még edzeni a Kristályba? – suttogta bizalmasan Ottó, de Enikő a márciusi szél süvítésétől nem hallotta. Ordítva megismételte.

– Lejársz még a Kristályba?

Enikő azon tűnődött, erre a kérdésre mi a helyes válasz. A stramm, sportos nő? Vagy a szegééény, vigaszra vágyó nő?

– Olykor-olykor – mondta kitérően.

Óvatosan harapdálta a gyrost, úgy találta, roppant nőiesen.

– Kár is lenne ebben a friss, tavaszi időben. Egy margitszigeti nagy kör, az kell ilyenkor! Volna kedved, Encike…

Felvillanyozva dobta le Szonja íróasztalára a papírtálcát, hisz hamarosan sportolni kezd.

– Ottóval futottam össze. Ott álltTommy Hilfiger-es garbóban a Kisbüdösben.

A Csatorna hírigazgatójának nevére Szonja gyomra összerándult. Ottó irányította annak idején Lámpaláznéhoz, és azóta árgus szemmel figyelte, kigyomlálta-e már Szonjából a bizonytalanságot, vagy csak a semmiért állít ki számlát a hónap végén. Így aztán Szonja szemében mindennek súlya volt, amit a hírigazgató mondott vagy tett. Egy ilyen félelmetes pasas, mégis – és ezen nem győzött csodálkozni – tökéletesen láthatatlan a női szemeknek.

Ottó megrögzött agglegényként három kiskorú gyermekkel büszkélkedhetett. Mély tisztelettel beszélt a gyerekek anyukáiról, de úgy, hogy soha senkiben sem vetődött fel a kézenfekvő kérdés, hogy akkor miért nem engedte be őket az életébe? Legalább egy rövid időre.

Szonja próbálta feltérképezni, milyen nyomokat hagyott ez a találkozás Enikőn. Barátnője szabályos vonásait frissen mosott, szélfútta haj keretezte. Sértetlen. Jót tesz neki, ha eszik, állapította meg. Enikő olyan ritkán hagyta, hogy az étvágya vezesse, hogy minden falat különleges fénybe vonta az arcát.

– Szombaton kinézünk Ottóval a Margitszigetre. Várta, hogy Enikő bővebben kifejtse. Nem kellett sokáig várnia. Visszafelé a parkban, verdesett frissen dauerolt szempilláival Enikő, Ottó megkérdezte tőle, lejár-e még a Kristályba edzeni. Aztán meghívta egy nagy körre.

– Utána talán beülünk szaunázni a Thermalba… Jártál már a szálloda wellness központjában? És vigyázol szombaton a gyerekekre? A második kérdésre válaszolj előbb.

Szonja, aki csupa gyanakvás volt, komoran tömte magába a palacsintákat.

– Feltéve, ha elmondod, mi a terved.

– Mi lenne.

Nem firtatta tovább. Annak idején a Csatorna valamennyi szerkesztőségében futótűzként terjedt a hír, hogy Enikőéknél „ikreket hozott a gólya”. Ám ez csupán jelentéktelen kis színes volt a házban dolgozó soksok kusza életű szerkesztő, riporter, operatőr és tévésztár eseménynaptárában. Enikő dermedtsége a tavasz közeledtével valamelyest felengedett, és lassan áradni kezdtek belőle az indulatok. Csakhogy nem volt kire zúdítania. A férje egész egyszerűen nem volt jelen.

A felújítást követő napokban felbukkant ugyan a lakásban, bár szemtanú erre nem akadt. Elvitte a műanyag szennyesládát. Meglepő mennyiségű mosatlan jár két újszülöttel, erre Attila egyáltalán nem volt felkészülve. Minden mást ott hagyott Enikőnek, legalábbis egyelőre, mert nem nyilatkozott a terveiről a régi családját illetően.

Szonja nemigen feszegette, mi lehet az oka, hogy hat hónappal a történtek után Enikő még mindig nem mozdul, nem adja be a válópert. Struccpolitika. De annak is tudatában volt, hogy meglehetősen járatlan a házasságok, megcsalatások, válóperek és megfutamodások harcmezején. Lehet, hogy a barátnője valójában kitűnő stratéga. Csatát vesztett ugyan, de majd háborút nyer.

Talán ez az érett nők bölcs taktikája.

Vagy a reményt vesztett nők gyávasága.

Vagy csak a barátnője élete.

Ezt nehéz volt eldönteni.

Hetedik

A sportos szombat délelőttre Enikő konyharuhával letakart piknikkosárral érkezett. Vásárolt néhány önbeteljesítő ruhadarabot, egy fehér melegítőfelsőt, egy sztreccs futónadrágot és egy push-up melltartót a Csatornánál csak éjféli csapdának becézett szomszédos, lepattant butikban. Szombatra szexi, szigeti hosszútávfutó lett. A szivacsbetétek úgy folytak szét a nedvszívó sporttrikó alatt, mint tejszínhab a somlói galuskán.

– Piknikkosár?!

Ottó ostobán figyelte, amint a lány a Suzuki csomagtartójából átemelte az elemózsiát kupéja anyósülésére.

– Egy kis harapnivaló. Sportolás utánra.

A férfi nem szólt semmit. A Kongresszusi Központ parkolójában találkoztak, innen ő szállította tovább Enikőt meg a kosarát. Ottó minden szombaton lekocogta a szigeti nagy kört, utána bedobott egy proteines turmixot a szálloda szaunájában, és ráérősen kiteregette maga elé a Financial Timest.

Enikő utánozta hajlongásait, szökdécseléseit és kitöréseit, amit a férfi nyilvánvalóan bemelegítésnek szánt. Lehajolt, arcát a térdéhez nyomta. Érezte, ahogy Ottó elismerő tekintete felfelé vándorol az Achilles-inán. A női hajlékonyság, révedt a gyepre Enikő, minden férfit levesz a lábáról.

Hűvös délelőtt volt, az arca foltokban pirult és sápadt. Meglepve tapasztalta, hogy az izzadság utat tör magának a kibélelt kosarak között, végigfolyik a hátán. A mosoly összecsomósodott az arcán. Egyre erősödött benne a bizonyosság, hiábavaló minden méter, inkább otthon kéne néznie Sárával a Szívek szállodáját. Olyan oda nem illő jelenség volt a sétányra zsúfolódott pesti sportemberek közt, mint Ottó kupéjában a piknikkosár.

Arra számított, romantikus lesz valahol a Duna-parton elmajszolni egy körözöttes bagettet. Egészen halkan azt remélte, a nádcukorral készült kuglóffal leveszi a lábáról az örökösen ironizáló agglegényt. A teát meg majd cseresznyés termoszból kínálja hozzá. A lányától kunyerálta. Sára szobájából nézve bájos ötletnek tűnt.

Bár a közelében élt, rutintalanul mozgott Ottó sima, hanyag világában. A férfi erre ráérzett. Nagyon kedvesen rátette a kezét Enikő combjára a szaunában.

– Csak fájdalmat okoznék neked. De ahhoz túlságosan is kedvellek.

A lány ajkán olyan mosoly játszott, amely tökéletesen meghazudtolta fásultságát. Pedig újra érezte, mennyire fáradt. Futni támadt kedve, erősödni, bekocogni Ottó vagy bárki más világába. Kijárt szombat délelőttönként a Margitszigetre, és bármilyen banális megoldásnak tűnt, lánykori önmagánál is vékonyabb lett. Mindenfélét összevásárolt magának, a legképtelenebb ruhadarabokat. Csak az ízlése mentette meg attól, hogy az egész az ablakon kidobott pénz legyen.

– Holnap Ottóval vacsorázom – jelentette egy pénteki napon, miközben a sminkasztal alá rejtett szatyorból előkotort egy falatnyi farmer miniszoknyát. Mert már az ízlése is fáradni kezdett.

– Sárának vetted?

Szonja nem is figyelt, lehunyt szemmel várta, hogy Enikő kipördítse a pilláit. Ottót viszont felizgatta a falatnyi szoknya. Az elkövetkező hetek lázas izgalomban teltek, a sminkszobában bonyolult terveket szőttek, miképp falazzanak az igazgató úr és a sminkes lány (akihez ikreket hozott a gólya) titkos románcának.

Enikő arcáról diadal áradt. Ez nagy hatással volt Szonjára, a női diadalérzet az ő szemében fényes bizonyítékvolt arra, hogy jó úton járnak. Szelíd megindultsággal figyelte, hogy az élet mégiscsak igazságot tesz.

Attila virraszt az ikrei mellett.

Enikő virul a lányka méretű farmerszoknyában.

Az egyre langyosabb tavaszi levegőben ott remegett a várakozás, habár senki sem tudta volna megmondani, pontosan mire várnak. Mindegy. Az általános pozitív fordulatra.

Arra a napra Szonja mindig emlékezni fog. Épp egy bankautomatából vett ki pénzt, amikor Enikő kétségbeesett telefonja utolérte.

– A kurva életbe… – mondta fuldokolva. – Ottó lélegzetvételnyi szünetet szeretne.

A váratlan események sohasem gyorsan történnek, szólt Szonja híres axiómája. Türelmesen adagolja őket az élet. Lassítva, felnagyítva, hogy az ember felfogja.

Ha bárkit megkérdeznek, milyen körülmények között értesült a szeptember 11-ei terrortámadásról, részletesen emlékezni fog azokra az órákra, mert megvilágítja a villanófény emlékezet.

Szonja és Enikő életében úgy robbant az elválás, egyazon napon, mint öngyilkos merénylők összehangolt akciója.

Enikőék teraszán találkoztak.

– Azért közvetlenül Attila után… ez kicsit durva… Enikő bement desztillált vízért. Nem azért, mert végezni akart magával, hanem azért, hogy a véget – egy homályos természetgyógyászati elméletre alapozva – minél távolabb tolja.

– Őszintén szólva… – Szonja a szavakat keresgélte, a jó szándékú, vigasztaló szavakat. Igyekezetében kissé meggörbítette a vállát. – Talán ennyi volt Ottó dolga. Hogy magadhoz térj…

Mondatai üresen csengtek, mint általában, ha mások életének tanulságait próbálta összegezni. Enikő újra bement, ezúttal azért, hogy lekapcsolja a nappaliban égve felejtett villanyt. Mire visszatért, barátnője az erkély korlátjánál állt, és ütemesen rázkódott a válla.

– Gábort elbaltáztad.

– Szórakozik velem.

A kékes szempillák alatt érdeklődés csillant.

– Mi az, hogy szórakozik?

– Szeret, nem szeret… eltűnik, felbukkan… Vigasztaló, rábeszélő duruzsolás következett.

– Ez egy minőségi pasas. Finom lelkű. Intelligens – bólogatott Enikő, mintha lelki finomság dolgában nem volna nála avatottabb döntőbíró. – Van tartása.

– Tudom – zokogta Szonja. – De szórakozik velem. Mágnesként vonzotta magához azokat az eseteket, amelyeket kapcsolatuk panaszkönyvébe beírhat. A legutóbbi bejegyzés szerint Gábor pontban tizennyolc órakor jött elé a pilates órára, a vacsorát viszont lefújta. Kárment kellett elkísérnie egy hétkor kezdődő aukcióra. Úgyhogy végül csak bekaptak egy melegszendvicset a fitneszterem kávézójában. Szonja fokozta éberségét.

– Végre egy erős férfi – csattant fel Enikő türelmét vesztve. – Csak éppen belőled teljességgel hiányzik… a női alázat.

A csend, amely közéjük telepedett, kis híján elnyelte a desztillált vizes poharat. Enikő fejében száguldoztak a gondolatok.

– Már ne haragudj, de ez a Kármen-ügy annyira gyerekes!

– Ne mondd, hogy téged nem zavarna.

– Nézd, a férjem gyereket csinált egy huszonéves könyvelőnek. Mindjárt kettőt. Piknikkosárral loholtam egy férfi után, aki hat hét után ejtett. Szerinted zavarna, ha egy érzékeny, de kőgazdag pasas hajtana rám, és időnként telefonon fecsegne a tíz évvel korábbi csajával?

Szonja szerette volna meglátni helyzetének előnyös és irigylésre méltó oldalát. Olyan nyilvánvalóan, ahogy Enikő lefestette. De nem látta.

– Azért vagy így kibukva, mert nem hiszel magadban – folytatta Enikő. – Az isteni Kármen biztos mindenben sokkal jobb, ez zavar téged. Nekem ne mondd, hogy nem. Ismerlek…

Ez az eshetőség elgondolkodtatta. Egyáltalán nem tudok semmit a szerelemről. Semmit. Egyre kevesebbet. Kár, hogy a zérót nem lehet fokozni.

– Milyen alapon vár az ember hűséget? – kérdezte rosszkedvűen.

Enikő rikácsolni kezdett, hogyhogymilyenalapon-hogyhogy…

De Szonja nem tágított.

– Két eshetőség van – emelte fel ő is a hangját –, vagy boldoggá tudsz tenni valakit, úgy, ahogyan ő elképzeli a boldogságot, vagy ha nem, mégis milyen jogon várod el, hogy melletted maradjon?

– Jól van… Egyszer majd megtudod… És akkor megérted, hogy milyen alapon!

Enikő halántéka lüktetett a haragtól. Szonja arra gondolt, veszélyes terepre tévedt. Házasságban élőkkel illetlenség hűségről vitatkozni. Férj nélkül házasságban élőkkel egyenesen szadizmus. Különben meg az is lehet, hogy Enikőnek igaza van. Az emberek körülötte furcsállták, hogy nem jut dűlőre Gáborral. Az emberek hozzá illőnek gondolták. Az emberek azonnal férjhez mentek volna Gáborhoz. Az emberek Kármennel együtt ropták volna a lagziban.

Egyedül Lámpalázné fogta rövidre.

– Ha igazán szeretne, az erősítene. Ha te szeretnéd igazán, nem küzdenél vele. A szerelemnek nincs ellenségképe – vélekedett, mikor Szonja felhívta. – Úgy viselkedtek, mint két izgága kölyök!

A csiki-csuki a következő hetekben folytatódott. Gábor tett felé egy lépést, majd visszavonulót fújt. Szonja kivirult, majd sértetten bezárkózott. Az így és úgy is értelmezhető sms-ektől már alig lehetett megnyitni az üzenet fiókot.

Gábor moziba hívta. Szonja dobott egy mosolyjelet. Gábor megérkezett a ház elé, zsibbadt arccal. Mint aki legszívesebben visszafordulna, csak nem tud. Szonja kettőjük helyett mosolygott. Ez csak rontott a helyzeten.

A moziban úgy ültek súlyos, komor csendben, mint akiket a multiplex jegypénztárosok bosszúja sodort egymás mellé. (Hogy megfizessenek a padlóra szórt pop-cornért és a szemetes mellé hajigált szívószálakért.) Szonja keze a köztük lévő karfán hol felbukkant, hol visszahúzódott. Megint felkerült a karfára, várakozott, újra visszavonulót fújt. Gábor a szeme sarkából nézve úgy festett, mint az emberi kapcsolatok nagy igazságának eleven szobra, és ez, meg kell hagyni, egész jól állt neki. Eközben Szonja valósággal toporzékolt az idegességtől, de a Háttérben megtanulta, hogy a lábfejét fegyelmezze. Egyszeriben mégis úgy érezte, a helyzete tarthatatlan.

Imbolyogva felállt, miközben gondolatban Gábornak magyarázott, egyre ingerültebben, de az nem felelt. Leliftezett a főbejáratig, amely előtt egy szabad taxi várakozott. Egy pillanatig habozott, majd egyre fokozódó dühének lendületével feltépte az ajtaját. Beütötte Enikő gyorshívógombját.

– Felálltál a Vége felirat előtt? – kérdezte a barátnője olyan hangsúllyal, mintha ez az alkotmányba ütközne.

– Te nem érezted azt az elutasítást, ami Gáborból áradt… Alig tudtam felállni a székből miatta. Miért hívogat, ha látni sem akar? – szegezte neki a kézenfekvő kérdést Enikőnek és a taxisofőrnek, akit arra kért, vigye minél messzebbre a multiplex mozitól. – Elképzelhető… hogy csak azért akar visszarángatni maga mellé, hogy azután ő tehesse ki a szűrömet.

A taxisofőr szerint ez egy volt a lehetséges magyarázatok közül. Enikő hallgatott egy darabig, aztán csak ennyit mondott:

– Még egy okos férfi is lép néha ilyen büszkéket, sértődötteket.

A május szokatlan kánikulával döngölte földbe őket. A hatóságok iparűzési adót követeltek. És a muskátlik az erkélyen három hét alatt elszáradtak. Amikor Gábor telefonált, Szonja készen állt rá, hogy bedobja a törülközőt.

– Gondolom… szerelmes vagyok – jelentette Gábor a vonal másik végén.

Világosan emlékszik rá, milyen ruhát viselt aznap.

Kávészínű lenvászont, a derekán széles, sötétbarna övvel. Miközben a férfi ezt mondta, Szonja tekintete levándorolt a jókora íróasztal alá, a szandáljára. A szentlélek tartja, állapította meg, az elvékonyodott pántra pillantva. Agya lázasan kereste a megfelelő szavakat.

– Gyere értem a szerkesztőségbe.

És akkor valóban összemelegedtek. Együtt ebédeltek. Együtt aludtak, együtt rohantak munkába. Szonja este is, amikor az adást jelző piros lámpa kigyulladt, a szájfény alatt ott érezte Gábor forró, megkönnyebbült csókjait. Egyik száj hívta a másikat, és amikor találkoztak, még rajtuk volt Gábor szavainak melege.

Azon tépelődött, vajon mit jelenthet mindez.

Ha igazán szeretne, az erősítene. – Ez a mondat úszott keresztül újra és újra a súgógép monitorján, miközben interjút készített az ÁNTSZ Kommunikációs Főosztályának vezetőjével.

A parányi stúdióban (a barátai mindig elképedtek, milyen kicsi, amikor adáson kívül becsempészte őket) alig lehetett érezni a légkondicionálót. A gyártásvezető hóna alatt izzadságrózsával, unalomtól ködös tekintettel meredt a semmibe. Szonja interjúalanya rendületlen hévvel sorolta a frissen betiltott táplálékkiegészítőket. Szonját nem lepte volna meg, ha az Országos Tiszti-főorvosi Hivatal a graviolat tartalmú kapszula, az Enyhe Menses növényalapú vitaminkészítmény, valamint a mellnövelő tapasz mellett tiltólistára vette volna Gábor örökös tesztelését.

A férfi a székház bejárata előtt várta. A nyakába ugrott.

– Hazamegyünk?

– Majd vacsora után.

Szonja ez egyszer egyáltalán nem volt éhes. Íme, a szerelem, gondolta.

A Várba indultak, ahol hatalmas tölgyfák árnyékában, mécsesek fényénél elmosódott arcú emberek rafinált ínyencségeket lakmároztak. A pincér a szeme sarkából alaposan végigmérte Szonját. Nehéz volt megítélni, hogy a ruhakivágásának vagy a nemrég véget ért Háttérnek szól a tekintet. Egy sarokasztalhoz vezette őket, ahol hárman ültek. Lőrinc, Gábor kollégája, a várandós feleségével, és Kármen.

Fokhagyma-, curry-és parfümszag keveredett a levegőben. Lőrinc felpattant, amikor meglátta őket.

– Végre, összeülhet a haditanács.

„Miféle haditanács?” – fogott gyanút Szonja, de azonnal le is intette magát, csak semmi gyanakvás! És jámboran rámosolygott a társaságra.

– Igazából már mindent kiforraltunk – Kármen egy unikumos kupicát nyomott Gábor kezébe. – Hat héten belül indulnunk kell, hogy Lőrinc még visszaérjen a szülésre.

Ez túl sok információ volt egyszerre.

– Persze csak ha Szonja ki tud venni tíz nap szabadságot. .. Mert tíz nap az Adrián teljesen kimossa az ember agyát.

Vissza kellett kérdeznie, hogy biztos lehessen benne, jól értette-e. Mint kiderült, összeállt a csapat! Még Ervinek jönnek. A meleg fogorvossrác a barátjával. Kármen napjai pedig mostanában azzal telnek, hogy aprólékosan kidolgozza az útvonaltervet. Színesen és igézően fecsegett a látnivalókról a kis falvakban, ahol majd kikötnek.

Szonja fegyelmezetten mosolyogva ült az autóban.

Már éjfél is elmúlt, mire a lakása elé értek. Megfogadta, most az egyszer úgy él át minden másodpercet Gábor mellett, ahogy más józan, gyakorlatias nők tennék. Olyan nők, akikbe szorult egy kis alázat. Meg életismeret. Arra gondolt, ha kibírja egészen a kertkapuig anélkül, hogy a leghalványabb megjegyzést tenné a vitorlázásra, akkor az élete még helyrehozható. Gábor heves csókjaival a helyrehozott élet irányába terelte, egyre csak terelte…

– Alig várom, hogy szerelmeskedjünk a kabinunkban!

Szonja a kertkapura összpontosította minden figyelmét. Sikeresen felért a lakásba a vitorlázásra vonatkozó legkisebb megjegyzés nélkül. Reflexszerűen az előszobatükörbe pillantott, és megállapította, hogy még mindig koncentrál. Az erkélyajtóhoz lépett, hogy a redőnyt leeressze, de a keze megállt a levegőben. A boldogság egyetlen szóban összefoglalható, döntötte el, önáltatás. Az utcát nézte, ahol néhány pillanattal korábban a férfi, akár egy filmjelenetben, arról beszélt, mennyire várja, hogy szerelmeskedjenek a hullámok felett. Azt is mondta hazafelé, hogy Kármen mindig is kedvelte Szonját. Szonja ezzel nem értett egyet. Inkább úgy vélte, az első perctől fogva ki nem állhatja. De ezt a feltételezést megtartotta magának.

Elpuhult volna ebben az újfajta életben, ahol az emberek vitorláskabinokban szerelmeskednek és éjfélkor vacsoráznak? Belecsúszott volna egy bárgyú naiva szerepébe? Tényleg túlságosan bizonytalan lenne? Résen kell lennem – gondolta Szonja.

Egyetlen rántással leeresztette a redőnyt.

A fenébe is, Kármen legyen résen!

Nyolcadik

Az Év felfedezettje fogadást a hatodik emeleten tartották egy hatszögletű irodában. Egzotikus növények indáztak a kelet-európai halandók feje fölött, azt sugallva, fény csak azokra a kiváltságosokra hullhat, akik elég ügyesen helyezkednek a nemzetközi nagyfőnök irodájában. A nemzetközi nagyfőnök a reggeli géppel érkezett Pestre. A helyi nagyfőnökök izgatottan rendezgették dossziéikat és nyomogatták mobiltelefonjaikat.

Az Év felfedezettjei – négy kategóriában – anélkül, hogy a nagyfőnök megjegyezhette volna az arcukat, átvették a fejenként százezer forintot a Csatorna lógójával díszített borítékban.

Szonja megrázta a gondosan manikűrözött, puha férfikezet. Először került érintkezésbe a nagyfőnökkel, akinek a szeme alatt a hajnali becsekkolás következményeként szürke táskák lógtak. Kézipoggyász, mondta magában, hogy ne az oklevélátvételre figyeljen görcsösen. A férfiból édeskés, talán ánizsos samponszag áradt. Akkor csapta meg az orrát, egészen közelről, amikor felálltak a fotóhoz. Gondosan eltette ezt a szagot az ünnepi pillanatok számára fenntartott különleges helyre, ahová Lámpalázné állítása szerint bármely kevésbé ünnepélyes helyzetben visszatérhet.

Trendi falatkák után nézett. A titkárság napokkal előre jelezte, hogy a fogadáson trendi falatkákra számíthatnak. Méretükből kiindulva legalább harminc darabra lett volna szüksége ahhoz, hogy hirtelen leesett vércukrát valahogy feltornázza.

Ottó lépett hozzá. Vigyorogva.

Visszavigyorgott, és arra gondolt, milyen jót szórakoznak majd este az erkélyen, amikor elújságolja Enikőnek, hogy majdnem három milliméteres Ottó lenövése. Fakó színű sörték sarjadtak a mogyoróbarna választék tövében, idézőjelbe téve a nyakkendős, öltönyös kimértséget, és kiemelve, hogy arcszíne időről időre természetes sárgás rózsaszínből aggasztóan bordóra váltott.

– Mit szólnál Párizshoz július tizennegyedikén? Barátságosnak tűnt. (Mintha Szonja nem Enikő csapatához tartozna a szerelmesek lejátszatlan meccsében.)

– Úgy érted, tankoljak fel bagettel?

– Úgy értem, csinálhatnál egy portréfilmet. Vásárhelyi Kristófról – könyörgőre fogta. – Naaaa. Szonjuska… Világhírű fotós. Lesz egy kiállítása a párizsi Magyar Intézetben.

„Nem csinálok én neked semmit” – határozta el Szonja.

– Interjúvoltam négy éve.

– Egen, egen… Ő rukkolt veled elő. Amúgy Baltazár melója. Hallottad? Tegnap délután innen vitte el a mentő. Olyan zöld volt a feje, azt hittük, ott hal meg. Valószínűleg epekő.

Rámeredt a libamájas falatkákra, amiket Szonja lankadatlan lendülettel tömött magába. Ez csak megerősíthette abban, hogy még egy epeköves fiaskó nem történhet vele, és tovább győzködte Szonját.

– Négy napig forgattok kint, és… – ő is lenyelt egy falatkát – augusztusban egy hetet Pesten. Príma meló. Egész estés portréfilm – magyarázta tele szájjal. – Pörgős bejátszásokkal.

– A késő esti műsorsávban?

Ottó széttárta a kezét. Hol máshol. Művészportré.

– Ki az operatőr?

– Szabó.

Szonja mérlegelte az ajánlatot. Párizs. Persze. Úristen! De akkor is. Épp most, mikor ő és Gábor ilyen finom gesztusokkal építgetik közös életük mechanizmusait…

– Négy nap az semmi – közölte végül fitymálóan.

– Nem felvonulni küldelek. Gondold csak el, a Champs-Élysées… tizennegyedikén!

Szonja még mindig sokkal éhesebbnek látszott, mint lelkesnek.

– Ha jól gazdálkodsz a napidíjjal – súgta neki Ottó –, biztosan marad fél órád, hogy elverd a maradékot. Ilyenkor vannak a nagy leárazások.

Ottóra meredt. A férfi lelkesen evett, az ujjaival tolva be a falatokat a szájába, és elégedetten ingatta hozzá a fejét.

– Ha fizetjük a felárat, a párom elkísérhet?

– Most mondtad, hogy négy nap nem sok.

A lány lehervadt munkakedvét látva megvonta a vállát.

– Felőlem…

Izgatottan hívta Gábort már a liftben.

– Mit szólnál néhány átszerelmeskedett párizsi éjszakához? Benne vagy?

– Hogy sikerült a parti? Amúgy a válasz igen!

– Lényegtelen. Már nem is találom az oklevelem. Körbenézett, hátha mégis rábukkan valahol.

– Ott leszünk a Champs-Élysées-n a nemzeti ünnepen!

– De hát az július tizennegyedike! Tizenkettedikétől béreljük a vitorlást, nem emlékszel?

– A francba.

Szonja csalódottan szállt ki a másodikon.

Ha a Jóisten valamelyik bankszüneti napon, mondjuk, július tizennegyedikén nézne be hozzá, láthatná, milyen szenvedélyes szerelmet él át a szerelmek városában. Emberi kapcsolatai dübörögnek. Nem létezhet ennél magasztosabb szempont.

B terv: Karót nyelve mosolyog egy vitorláson Kármennel. (És a szíve nincs csordultig tele szeretettel.)

– Ezt a melót az égiek küldték. – Enikő felnézett a sminkszoba plafonjára. – Megúszod a vitorlázást, és elcsábítod Gábort.

– Jé, én azt hittem, ezt már megtettem.

Úgy lesett a barátnőjére, mint gyerekkorukban, alulról felfelé, feszülten.

– Tényleg azt hiszed? A csábítani folyamatos ige. Rafkós az a lány, nem ülhetsz a babérjaidon.

– Te valóban azt gondolod, hogy a férfiak körül forog az életem?

– Igen. Mint ahogy mindannyiunk élete – válaszolta Enikő mély meggyőződéssel még mindig a tükörnek.

– De hát most lépett le a férjed – vetette fel Szonja, és várta, hogy ez az újabb szempont a barátnőjét gondolkodóba ejtse.

– Na. Éppen erről beszélek.

Hirtelen sajnálta, hogy elhagyta az oklevelét, és nem dughatja Enikő orra alá. Mint a nem férfiak körül forgó életutak hitelesített tanúsítványát. De csak a bagett morzsáival teli szalvétát gyűrögette a markában. Pedig Enikő igenis megértett valamit a bizonytalanságból, elsajátított egy komolyabb fejezetet a csalódásból, a magányból, csupa olyan dologból, amelyek alapvetően nem tartoznak a kétgyerekes családanyák érdeklődési körébe. Szonja nem sejthette, hogy barátnője teljes szívével megélte az elhagyatottságot, de közben homályosan arra gyanakodott, hogy ez valahogy nem a fogyatékosságaival, inkább az erényeivel függ össze. Attila túl sok éven át volt kényszerű szembesülni felesége fölényével. És egyszerűen összeroppant.

Az egész világ megpróbált összefogni aznap este, hogy Szonja Párizsba mehessen a szerelmével. Gábor mosolyogva intézkedett, telefonált, visszahívta, sms-ezett. Bárcsakátlehetnetenniafoglalást… fohászok kerültek föld körüli pályára, kupaktanácsok elé, ahol útitársak latolgatták az esélyeket. A vitorlásbérlő portálokra, ahol operátorok törték a fejüket. Neptunushoz, a tenger istenéhez, sőt Szent Jupáthoz is, a kenusok védőszentjéhez, aki megnézte, mit tehet.

„Minden hiába” – jelezte Gábor némán, széttárt karokkal, míg Szonja bedobta a forró vízbe a virsliket.

– A kauciót nem fizetik vissza. És Lőrinc sem érhet később vissza! Így is mindenórás lesz már Ditke.

Türelmesen beszélt, ahogy a sors elkerülhetetlen fordulatait fogadni kell.

– Egy ilyen négykabinos jachtot nem olyan egyszerű ám átfoglaltatni. Egész nyárra betáblázták.

Szonja felvonta a jobb szemöldökét, mint mindig, ha a megoldást kereste. Rossz szokása szerint a posztmodern konyha ovális asztalán ült, amit Gábor egyébként már többször szóvá tett. Hirtelen mozdulattal magára rántotta a fiút, aki hevesen viszonozta a rohamot. Olyan átívelés volt ez, amely nemcsak fizikai értelemben rövidíti le az emberek közti távolságot, ami ez esetben hajszálpontosan megegyezett az Adria méretével. És konyhaasztalnyivá zsugorodott. Ádázul szerették egymást, mintha mindketten meg akarnák győzni a másikat, csakis őmellette számíthat minden nyári gyönyörre. Szonja kifulladva, boldog mosollyal jelentette.

– Elforrt a virsli vize.

Gábor már az ingnyakát gombolta. Bámulatos gyorsasággal volt képes visszavedleni vasalt küllemű és vasalt modorú üzletemberré. Nyomatékosan, de még mindig ernyedt vonásokkal súgta a lánynak:

– Majd megcsinálja más Vásárhelyi portréfilmjét… Akinek se fülig szerelmes barátja, se epeköve. Csak akad ilyen abban a böhöm nagy épületben. Egy vacsora a Várban?

Szonja ellágyult.

– Ennyire szeretnél vitorlázni?

– Veled szeretnék vitorlázni.

A következő napokat Szonja azzal töltötte, hogy módszeresen végigkérdezgette kollégáit, nincs-e magánéleti vagy szervi akadálya annak, hogy július tizennegyedikén készítsenek Párizsban egy portréfilmet. Ez nem is volt olyan egyszerű, mint képzelte. Végül Novák Miklós vállalta, késznek mutatkozott arra is, hogy Szonjával szövetkezve Ottót meg Szabót meggyőzze. (Az operatőr nem állhatta a kiszámíthatatlan riportereket.)

Aznap este, hogy ilyen szépen elrendeződött minden, megszólalt a telefon. Egyedül volt otthon, a lábkörmeit lakkozta, miközben a váltókolléga a Hátteret vezette.

– Török Szonja? Elnézést, hogy ilyen későn. Emlékszel? Négy éve…

A hang feltört és aztán elsüllyedt.

– Bocs. Vásárhelyi Kristóf. Nem is mondtam a nevem…

Szonja minden karácsonyra és húsvétra kapott tőle egy sötétkék üdvözlőkártyát. Fegyelmezett sorokkal kívánt sikerben gazdag boldog új évet, ezüstszínű filccel. Ez mindannyiszor meghökkentette. Valahogy nem illett a magasra nőtt fiúhoz. Az arcába hulló hajához. A barackmag formájú szeméhez. Főleg a szeméhez nem. Minden bizonnyal azon is elképedt volna, hogy Vásárhelyi Kristóf, mielőtt tárcsázta a budapesti számot, átgondolt mindenféle variációt, beleértve a legrosszabbat: hogy Szonjának nem ugrik be, kivel is beszél. Gyorsan a lényegre tért.

– Szeretném, ha te csinálnád a portréfilmet. Szonja próbálta megnyugtatni.

– Annyira jó lenne. Tényleg… A múltkori anyag siker volt. És ott van Párizs… – Csak utána rukkolt elő a lényeggel. – Az a bökkenő, hogy meghívtak egy vitorlástúrára. Pont arra a hétre. De Novák Miklós tényleg jó! – tulajdonképpen jólesett neki, hogy a fiút győzködnie kell. – Nem szúrja el.

– Hát? Erre nincs jó érvem. Csak tudod… benned megbízom. Lesz egy kiállításom Pesten is. Az első. Augusztusban. – Tényszerűen beszélt, mint aki senkit sem akar befolyásolni. – Majd gyere el.

Egy kalappal! – gondolta Szonja. A belső hang mindjárt utána nyűgösködni kezdett: utálok Párizs helyett vitorlázni. De ezt úgysem lehet senkinek elmagyarázni.

Benne tényleg megvolt a jó szándék, két nap alatt kisebb archívumot gyűjtött a portréfilmhez.

A Christophe Vasarrelly névre 16 000 találat jött ki az interneten. Szonja meglepődött, milyen hihetetlen módon felkapták az elmúlt négy évben. Herb Ritz stílusú szenvedélyes fotóiból nem egy diaporáma kerengett a youtube-on. Képei bejárták a világsajtót. Harmincéves korára törzsvendégnek számított a legtöbb művészeti biennálén.

Vásárhelyi Kristóf apja alkalmazott grafikusként dobbantott a hatvanas évek végén. Elvett egy francia lányt, akivel a Magyar Ifjúság levelezési rovatán keresztül ismerkedett meg. A fiuk Párizsban született, de a család valamilyen ismeretlen okból éveken át Tuniszban élt. Erre Szonja elfelejtett rákérdezni a négy évvel ezelőtti beszélgetés során. A fiú akkoriban nagyon fiatal volt, és nagyon türelmetlen. Nem látszott valószínűnek, hogy valaha is befut, ahhoz túl… vidámnak tűnt. Egyfolytában mosolygott. A portfolióját rendezgette. Szeretett pecázni. Erre Szonja emlékezett.

A négy évvel ezelőtti portréfilm a kora délutáni műsorsávban ment le, egy márciusi vasárnap. Az égiek úgy rendezték, hogy Nagyi még a földi csatornán láthassa unokája első hatvanperces gyöngyszemét. A család körülállta Vásárhelyi Kristófot a képernyőn, és lélegzetvisszafojtva próbáltak következtetni a fotós válaszaiból Szonja minden kétséget kizáróan zseniális (bár a film feszessége miatt kivágott) kérdéseire. Egyedül Nagyi nem aggódott, készpénznek vette Szonja tehetségét. A konyhában intézkedett, nem állhatta, ha különféle segítők megbolygatják a mély-, lapos-és desszertes-tányérok koordinátáit, és átrakosgatják a dolgait. Amikor a tepsiben rezgő aranygaluskával megérkezett a nappaliba, a lába egy pillanatra földbe gyökerezett.

– Van valami ennek a fiúnak a szemében – mondta, miközben megbűvölve meredt a képernyőre –, ami Szonjára emlékeztet.

Christophe Vasarrelly időközben a francia sajtó kedvence lett.

Szonja nem sokat konyított a fotográfiához, így nem tudta eldönteni, vajon a vitathatatlan sármja vagy a tehetsége viszi jobban a szekerét előre.

– Beau, comme l'amour – lelkendezett egy párizsi kollegina vezércikkének címében. Szép, mint a szerelem.

Reggel, amikor Gábor mellett kinyújtózott az ágyban, elmosolyodott. Milyen dagályosan és merészen használják a franciák azt az agyondédelgetett nyelvüket!

Kilencedik

A munkanap éppen véget ért, rengeteg autó zsúfolódott a Hűvösvölgyi útra, de Gábor fekete monstrumának mindenki utat engedett, amitől a fiú simára borotvált arca kifényesedett, és Szonjának megmagyarázhatatlan jókedve lett.

– Képzeld, Kristóf telefonált – mesélte a kocsi ablakának dőlve, miközben Gábor anyjához tartottak.

– Milyen Kristóf?

– Vásárhelyi. Tudod, a sztornózott párizsi alany. Gábor az elvek embere volt.

– Hogy adhatják ki bent a számodat?

– Megvolt neki. Mondom, forgattam már vele. Több szót nem fecséreltek Vásárhelyi Kristófra.

A mama fehér porcelántálban szervírozott vadassal várta őket. Szonja kényszeres késztetést érzett, hogy segítsen a konyhában, miközben minden mozdulattal újabb kockázatot vállalt, hogy nyilvánvaló járatlansága szemet szúr az anyósjelöltnek.

Enikő emlegette így Szonja aktuális kapcsolatainak felmenőit. Anyósjelölt. Apósjelölt. Szomorú rokonaspiránsok, akik ítéletre várnak. Annyiszor hallotta már, hogy gondolatban ő is használta, bár a szó kétségkívül úgy visszhangzott a fejében, mint amikor becsapódik egy ajtó, és az ember összerezzen.

– Ó igen, imádtam Borsószem királykisasszonyt – mosolygott finoman Gábor anyja a desszertes tányérokkal a kezében. – Leszednéd nekem a kristálypoharakat? Fontos, hogy egy nő milyen meséken nő fel.

Ezek után ki merte volna bevallani, hogy Borsószem királykisasszony helyett Szutykos Panni történetét hallgatta estéről estére, akinek olyan kupleráj volt a szobájában, hogy egy napon az összes babája világgá ment. Monchichivel együtt leléptek.

Ebéd alatt mese-és játékszimbólumokról beszélgettek.

– Örülök nektek… – fordult hozzá az asszony a konyhában hirtelen. Majdnem elejtette a poharakat. –Tudod, Gábornak sem egyszerű. Jöttek-mentek a lányok. Kéthavonként. Vagy három. De ti… úgy tűnik, jót tesztek egymásnak… – és kitárta az ajtót, hogy utat engedjen neki a tálcával. – Mindenki menjen át a nappaliba! Üljetek le, üljetek le minél gyorsabban, jön a somlói galuska!

Valahogy azt képzelte, a család és a baráti kör számára teljesen érthetetlen Gábor választása. Az ilyen típusú emberek kizárólag maguk közül választanak társat. Nem tudta volna megmondani, mit ért az „ilyen típus” alatt, de magában így nevezte azt a valamit, ami közé és az „ilyen típusúak” közé furakodott. Ez a valami valószínűleg a kifinomultság iránti igényen, önfegyelmen és egyfajta szokásrendszeren alapult. Itt, Gábor anyjának konyhájában fedezte fel az emberi kapcsolatok legmegrázóbb alaptételét: nincsenek szabályok, nincsenek törvényszerűségek, és ez minél inkább nyilvánvalóvá válik, a viszony annál nagyobb vonzerővel bír.

Gábor ennek még nem volt teljes mértékben tudatában.

Mindketten makacsul hitték, hogy sikerül megtörniük a másik egocentrikusságát. Szonja erre a teljesen nyilvánvaló jelekből következtetett. És Gábor is leleplezni vélte, ami szerinte Szonja félszegsége mögött rejtőzött: a barátnője azért bizonytalan, mert úgy érzi, körülötte forog a világ, és mindenki őt bámulja, mint a középső hintalovat a körhintán.

A somlói galuskát a nappaliban tálalták. A mama könnyed art deco bútorok között élt. Szonja nem mert rákérdezni, hogy vajon családi öröksége, vagy esetleg az Ecserin ejtett zsákmány, amit rendbe hozattak, és most arra vár a család, hogy apránként mindegyik bútor felfedje és hozzáadja a családi legendáriumhoz a maga titkát. Mindenesetre enyhe, békebeli otthonszag vegyült a vasárnapi ebéd illatmaradványaihoz, az a fajta, amelyet spray formában is lehet rendelni az interneten.

Súlyos függönyök közt függött a família arcképcsarnoka. Az ifjabb generációk a szivárvány minden színében, az idősebbek meleg, barnás vagy éles, fekete-fehér fotográfiákon. Szonja megpróbálta elképzelni saját képmását valahol az ajtófélfa közelében. Nem túl előkelő helyen. De folyton a Csatorna hivatalos narancssárga-kék fotója ugrott be neki, ami cseppet sem ment a függönyök olajzöld színéhez.

A mama a munkájáról érdeklődött. Szonjának tetszett, hogy következetesen irodát mond szerkesztőség helyett. Gábor a hátát simogatta, mozdulataiból sütött a vasárnapi ebédek utáni nyugalom. Mint egy lepke, rájuk borította tarka szárnyait.

Mesélt a kútba esett párizsi interjúról. Észrevette, hogy az asszony a Párizs szóra kissé elkalandozik. Hirtelenjében közelebb érezte magához a bubifrizurás mamát, mint a fiát.

Az asszony mintha megérezte volna ezt.

– Nahát. Jót tesz majd nektek egy kis tengerszag. Olyan túlhajszoltnak tűntök, gyerekek.

A nappali levegője megenyhült. Igen, határozottan családszaga volt. Anyaszaga.

– Gábor azt mondja – fordult Szonjához –, azért imád vitorlázni, mert ahol a víz és az ég összeolvad, eltűnnek a keretek…

– Túl sok a keret az életében – helyeselt Szonja is, és közben arra gondolt, kinek nem?

– Rengeteg képet csináljatok! – búcsúzkodott az asszony, aztán még magával vitte Szonját a kamrába, hogy megmutassa az új kenyérsütő gépet. A lány őszintén lelkesedett, a konyhai gépek voltak a gyengéi. Még ha nem is használta őket. Majd egyszer, bizonygatta, eljön annak is az ideje. Ki tudhatja, hány év, hány hónap, hány hét hordozza, nevelgeti magában titokként a kenyérsütő gépet?

Gábornak nem volt ellenére, hogy esténként étteremben vacsorázzanak. Vagy hogy az átolvasgatott, átdumált szombat délelőtt vége felé összenézzenek: rendeljünk valamit? Szonja mégis úgy látta, valósággal kivirult, mikor Kármen az egész hajóscsapatot vendégül látta apró étkezőjében. A lány azonnal kizavarta a segíteni (nem túl hevesen) igyekvőket.

– Mindenki tűnjön el a konyhámból!

Szonja fellélegzett, és nekibátorodva átvette a társalgás irányítását az étkezőbe száműzött férficsapatban.

– Hallottatok már Florence Arthoud-ról?

– A francia csaj? Amelyik tök egyedül kilenc nap alatt átvitorlázott az Atlanti-óceánon?

Gábor hallott róla, ezen Szonja cseppet sem csodálkozott, de a többiek egymás szavába vágva hitetlenkednek.

– Kilenc nap alatt? Egy csaj?

A fiúk kétkedve néztek Szórtjára. Kármen jelent meg a tolóajtóban apró virágos edényfogóval, mint nőjogi aktivista:

– Miért ne vitorlázhatna át az óceánon egy nő kilenc nap alatt?

Körömcipőben, szűk szoknyában, ujjatlan angóra-pulcsiban sürgött-forgott a konyhában. Ez a semmire se jó ruhadarab, amely vastag, de mégsem melegít, tökéletesen illett a lakáshoz, ami leginkább a német délutáni sorozatok kulisszáira hajazott. Félkörívben panorámafüggönyök takarták az ablakokat. Néhány, a kilencvenes évek elejéről ott maradt tárgy arra utalt, hogy a belvárosi lakás valaha nagystílű vacsorák színhelye volt. A bordó tapéta határozottan jól állt Kármennek. Szívesen kérdezgette vendégeitől: a tiédet ki rendezte be? Ezt mindenki magától értetődőnek találta, mert ha nem is látszott az étkezőn, egykor neves lakberendezők fordultak meg a lakásban. Az, hogy a társaság kivetett-e valakit, miután „egzisztenciálisan megváltoztak a körülményei”, sokszor csak az illető stílusérzékén múlott. És Kármenből, a panorámafüggönyök dacára, továbbra is fesztelen elegancia áradt.

– Nem az a lényeg, hogy Florence Arthoud nő! – tiltakozott Szonja. – Az a lényeg, hogy tizenhét évesen lebénult. Volt egy szörnyű autóbalesete, hosszú ideig feküdt kómában. De visszajött. Újratanult járni. Ez a csaj egy magányos harcos. Ehhez képest kilenc napon át egyedül az óceánon…

– Na, azért álljon meg a menet, az nem kis meló ám! – szólt közbe Gábor.

– Te ugye nem vitorláztál még?

Kármen szívélyesen mosolygott Szonjára. Üvegtálban vadast tálalt eléjük. Pontosan ugyanaz az illat, mint hétvégén az anyósjelöltnél. Szonja rögzítette, hogy megint bevillant neki a szó.

– Ezt hogy csinálod? –Mit?

– Hát ez az illat… Majoránna… vagy nem tudom. Pont ilyet ettünk Gábor anyukájánál szombaton.

– Ajjaj! Fiúk, sürgősen keresünk a fedélzetre egy szakácsinast. Nem fogok egymagam főzni, mint Florence Arthoud.

– Szonja, vadasba nem tesznek majoránnát! – mondta Gábor fáradt elnézéssel.

Elvörösödött, és ez önmaga és egyszersmind a fiú ellen hangolta.

– Eddig azzal hencegtél, azt sem tudod, merre van a konyhaajtód…

Ervin felnevetett.

– Hé, ti ketten, egyelőre ne csináljatok gyereket!

Gábor is vele vigyorgott.

– Én tökéletesen beérem a tiéddel. Engem úgyis csak a dolog kellemes része érdekel. Majd elviszem Kiservint a planetáriumba, összeválogatom a könyvtárát. Ha ennyivel megúszhatom, minek vesződjem a magaméval?

Szonja szótlanul evett. A zsemlegombóc, ezt el kellett ismerni, hibátlan volt, formás és omlós.

– Desszert nincs. Csak pia – jelentette Kármen vidáman, és a társaság átvonult a nappaliba.

Előkerültek a képek a korábbi túrákról. Gábor baseballsapkában egy szőke, szoláriumozott lány oldalán. Kármen hatalmas napszemüvegben a hajó tatján. A csapat fáradtan, esőkabátban, vízpermettől hunyorogva. Egy közeli a serpenyőről, amelyben rákok pirulnak. A kép sarkába belógott a fotós mutatóujja.

– Emlékeztek ezekre a rákokra… milyen frissek voltak? – Kármen kinagyította a tévé képernyőjén a fényképet. – Pár órával korábban foghatták.

Még sohasem nézett tévén nyaralásról készült képeket. Ott motoszkált benne a gondolat, hogy a fiú mellett megoldottnak tekinthető az élete. Technikailag. Feltéve, gondolta ingerülten, ha beéri a baráti kör kölcsöngyerekeivel és planetárium látogatásokkal.

– Ervin képes volt felkelni hajnalban, hogy idejében kiérjen a halpiacra. Életem legpompásabb reggelije volt…

Gábor hirtelen felélénkült a vacsora utáni bágyadtságából:

– Tarthatnál Szonjának egy intenzív kurzust! – fordult Kármenhez. – Csak ti ketten, lányok! – Bátorítóan mosolygott. – Nem olyan hosszú a menü egy vitorláson. Konzerveket is viszünk… Három este alatt begyakorolhatnátok.

Szonja sűrűn hangoztatta, hogy lépcsőházi ember. Ha az elevenébe vágtak, legkésőbb a lépcsőfordulóban feltalálta magát, és már tudta is, mi lett volna a frappáns válasz. Ám azon az estén, másfél órával később, szótlanul hagyta el a házat. Egyre mélyebbre süppedt az anyósülésen, és még mindig nem jutott eszébe egyetlenegy használható mondat sem.

Gábor nem sejtette, milyen lázasan dolgozik Szonja agya, álmodozva ült a volán mögött.

– Elmegyek Párizsba – a lány maga is meghökkent. Ennyi az egész. Mindössze ennyit tudott kisütni. Ez volt az a mondat, amit olyan sokáig keresgélt.

A hatalmas autó hirtelen zökkenéssel fékezett a ház előtt. A tetőtéri lakás kerek ablaka elérhetetlen távolságban magasodott fölöttük.

– Szonja, ne csináld már. Egy ilyen értelmes, okos nő… Tényleg annyira nem illik hozzád. Na jó – sóhajtott Gábor megadóan. – Akkor elmagyarázom. Ez nem Kármen kontra…

Kramer – gondolta magában Szonja. Érthetetlen, hogy játszik itt a szavakkal, miközben Gábor mindent megmagyaráz. A fa lombja a fiú szemére vetett árnyékot, de így is látni lehetett, milyen meggyőzően fókuszál maga elé, a szélvédőre. Szonja leszegte a fejét, arcára konokság ült.

– Ervin gyerekét akarod hurcolni a planetáriumba? – kérdezte. És tetejébe, tette hozzá gondolatban, Kármenhez is elküldesz intenzív kurzusra? Valami felcsattant, aztán nagy nehezen elnémult benne.

Gábor felsóhajtott.

– Hová lett a humorérzéked? Szonjus, ne hisztizz… Na figyelj, kicsit felfújod ezt az egészet. Tudod, a fedélzeten a kapitány szava dönt. Mindig. És mindenkinek megvan a feladata. Ez vérre menő játék.

De mennyire, hogy az – helyeselt Szonja némán.

– Nincs gyorsbüfé a hajón. Kármen nem győzi egymaga.

– Valahogy eddig is megoldottátok.

– Mindig jött velem valaki – csúszott ki Gábor száján.

– A szőke szoláriumos?

Gábor megmozdult, a fény a homlokára hullott, és Szonja látta, hogy megfeszül az arca. Végigsimított a halántékán, és megismételte.

– Elmegyek Párizsba.

– Menjünk vitorlázni… – kérte Gábor kisfiúhangon.

– Jobb lesz így – Szonja reménykedve nyújtotta a tenyerét. – Oké. Üzletet ajánlok! Én nem hisztizem, te nem fogod fel tragikusan.

A fiú nem csapott bele.

– És utána elutazunk csak mi ketten valahová?

– Csak mi ketten – végre kezet ráztak. – Valahová.

Szonja meg volt győződve róla, hogy a józan, gyakorlatias nők vizsgáját (akikbe szorult némi alázat) végül mégiscsak elbukta. Erre riadt fel az éjszaka közepén. Gábor, aki szintén úgy érezte, alulmaradt valami nehezen meghatározható férfiassági vizsgán, kétségbeesett sms-re ébredt fél kettő tájban: „Gyere velem Párizsba!”

Tizedik

A RueTronchet nem túl széles utca, de forgalmas. A Haussmann sugárutat köti össze a Madeleine-templommal. Az eső csak szakadt és szakadt. Nem a júliusi záporok mindent átmosó lendületével, inkább őszies, céltalan konoksággal. Párizs rosszkedvűen fogadta, a délelőtt sápadt és nedves volt. Mégis már a reptérről a központig araszolva felvillanyozták az újságosbódék fényreklámjai, a kávéházak kirakatból elővillanó pultjai, az esernyőjüket magasba tartó francia férfiak. Ha szállodaszobája ablakán kicsit kihajolt, a templom görögös oszlopaira látott. Az Akropoliszra emlékeztette, egy régi kirándulásra Gergővel. Két héten át ragyogott a fejük felett az ég. Nem morgott meg dübörgött, mint ebben a fölényes, de könnyen elérzékenyedő városban.

Alig ötven percük maradt, mielőtt Vásárhelyi műtermébe indultak volna. Nem sok kedve volt lemenni az utcára. Bekapcsolta a tévét a faliállványon, hogy a tusolás mellé vegyen egy nyelvfürdőt is. Az ilyen szavakat egyszerűen imádta!

Unalmas vetélkedő ment az Antenne2-n, a játékosok hosszú némaságba burkolóztak, majd váratlanul felkiáltottak: voyelle! Vagy: consonne! Képtelen volt rájönni, miért olyan fontos, hogy a göndör hajú nő és a szigorú arcú, rózsaszín inges férfi magánhangzóhoz vagy mássalhangzóhoz jusson.

Mindjárt az első zuhanyzásnál elhasználta az összes testápolót, amit a tükör melletti kosárka kínált. A tenyérnyi fürdőszobát marokkói csempe burkolta, a szobaberendezés viszont inkább angolos volt: virágmintás tapéta, krémszínű ágytakaró, világoskék padlószőnyeg. Óvatosan mozgott a szűk falak között. Próbálta megsaccolni: talán tizennégy szoba lehet az egész szállodában.

Ritkán fordul elő, hogy az interjúalany foglal szállást a stábnak, de amint Szonja üzenetet hagyott, hogy tizennegyedikén reggel, a 7-50-es géppel indulnak, Vásárhelyi elrohant a keskeny, szabad szemmel alig észlelhető Hotel Massenába.

– Felejtsd el a gyártásvezető szállodáját! – győzködte. – Hotel Bobigny… merde, az a világ végén van…

Szonja bizonytalanul hümmögött, nem mert szólni az alig ezereurós dologi költségről, de a fotós higgadt tónusban közölte.

– Olcsó, de tiszta. Középkorú házaspár vezeti, reggelenként a nő teszi saját kezűleg mikroba a croissant-okat. Ha Pestről jön hozzám valaki, mindig bekönyörgöm magam…

Szonja levette és visszaakasztotta a vállfákat. Úgy festettek, mintha fejből amputálták volna valamennyit, az akasztó a szekrényben maradt, megelőzendő az újabban aggasztóan elharapózott fogaslopásokat. Kiválasztott egy nyakba kötős topot, és visszabújt a farmerjába. A falikarral megvilágított keskeny tükörbe pillantott.

„Tökéletesen megfelelne egy kis adriai kikötőben…” – dünnyögte, és résnyire összehúzott szemmel, tárgyilagosan végigmérte magát. De nem egy olyan városban, ahol a postaládához sem futhat le az ember, ha nem elég „soignée”. Leakasztott egy nyári ruhát. Nem túl lenge. Nem túl soignée. Épp jó. A nyári ruhához csomagolt szandáljában (Gábor nem akarta elhinni, hogy négy napra öt lábbelit visz magával) leballagott a lépcsőn. Mint a legtöbb környékbeli bérpalotában, a szállodában is csak hívógombos lift működött. A franciák lépcsőn járnak, más testedzésnek nem is igen hódolnak. És rengeteget gyalogolnak.

Azzal a konok pesti fejükkel séta helyett taxit rendeltek. Pied noir-t. A „fekete láb” metálszínű autóval járt.

A taxis úgy tett, mintha a két hátsó ülés már nem az ő univerzumához tartozna, hevesen gesztikulálva mobilozott valamilyen egzotikus, darabos nyelven, rá se hederítve az utasaira. Szabó, az operatőr hallgatagon üldögélt Szonja mellett. Kizárólag két dolog hozta lázba: a Bauhaus építészet és a keleti konyha. Az épületek homlokzatát tanulmányozta csalódottan. Minden csupa csín, csupa lágyság, sehol egy tiszta forma. A figyelemtől megfeszült a nagydarab, puha test, és Szonja ellenállhatatlan kísértést érzett, hogy belecsípjen a berregő motor ritmusára ütemesen rázkódó combjába.

– Késünk. Telefonálni kellene Kristófnak. Vásárhelyinek igaza volt, ilyen dugók mellett rengeteg időt vesztegettek volna el egy külvárosi szállással.

– Kiszállnak? – fordult hátra a sofőr tört franciasággal. A Paris Taxi több száz alkalmazottjának többsége bevándorló és gyalogláspárti. (Talán a hatvanas években rájuk sütött „fekete lábak” billog miatt, Szonja megpróbálta elképzelni, ahogy a sofőr a Reebok cipője nélkül átgyalogol a tengeren Marrakechből Nizzába.) A fickó attól a pillanattól utálta őket, hogy bemondták a közeli címet, de hogy ráadásul olyan helyre vezényelték, amely kizárólag araszolással érhető el, az végképp nem szerepelt a jegyzetei közt. Egyszerűen fellázadt.

– Facture? – kérdezte Szonja, mert Ottó a lelkére kötötte, hogy mindenről számlát kell hoznia. Aztán legyintett, három eurót mutatott a taxaméter.

– Miért nem adott számlát?

Szabónak cseppet sem volt ínyére, hogy ki kell kászálódnia dögnehéz felszerelésével az esős járdára.

– Gyakorlatilag el sem indultunk – csattant fel Szonja.

Szabó kezdte idegesíteni. Hátralevő éveiben készít még egy tucat portréfilmet, amelyek ott landolnak majd a székház archívumában. Szonja máris restelkedett kicsit miatta. Ismerte Vásárhelyit, jellegzetes fegyelmezettségét, amely egyébként az igazán megszállott emberek sajátja. Biztos volt benne, Szabó ki fogja borítani. Abban is biztos volt, hogy ezt majd szívélyes mosolyokkal leplezi. Vásárhelyi viselkedésében az udvariasság és a tartózkodás egyszerre volt jelen, amitől néha egy kicsit fennhéjázónak hatott.

Úgy tervezték, hogy fél kettőkor kezdenek a fotózáshoz, készítenek néhány vágóképet, rövid interjút a stábbal, a felkapott litván modellel meg Vásárhelyi ügynökével. Az ügynöknek legkésőbb háromkor el kell mennie, csakis a portréfilm kedvéért jött el az irodából. Vásárhelyi ezt többször is elmondta.

A ráérősen cihelődő operatőr egyenes szálú haja nagy, szögletes, tanácstalan arcához tapadt. Szonja felkapott egy oldaltáskát a cókmókjai közül, és állát előreszegve megindult. Hagyta, hogy az eső rácsorogjon az arcára. A Fauchon kirakata előtt mentek el. Egy pillanatra rámeredt a vékony, fekete szemű asszonyra, aki épp lendületet vett, hogy villájára szúrja az epres linzerkosárkát. Este majd eljövünk ide, mondta kis híján Szabónak, de belátta, a férfi nem fog vele epres kosárkát falatozni Párizs egyik legdrágább édességboltjában. Nem az a fajta.

A 84-es busz hajtott el mellettük, rákanyarodott a Rue Royalra, ahol végre megindult a forgalom. Szonja reménykedve nézett utána.

– Ott a busz! Húzz bele!

Ebben a pillanatban szólalt meg a telefonja. Megpróbálta fél kézzel kinyitni, közben Szabó lehagyta.

– Halló – szólt bele villogó szemmel, mert a busz ajtajai alighogy kinyíltak, már össze is csukódtak.

– Ellenállsz még Párizs csábításának, vagy már beadtad a derekad?

Gábor sohasem járt Párizsban. Beutazta a világot. Ezt a várost valahogy kifelejtette. Szegény, szegény, listáról lemaradt Fények Városa! Aki nem ismeri személyes tapasztalatból, hajlamos magakellető metropolisnak tartani. Szonja viszont sokszor látta így kendőzetlenül, esőáztatottan.

– Most rakott ki minket a taxis. Loholok a vállamon tíz kiló fotóscuccal.

Gábor elnevette magát.

– Ne aggódj, mi meg, merő empátiából, itt ragadtunk Split mellett. Egy nagyon sármos kis faluban… Elszakadt a kocsi ékszíja.

Szonja, miközben próbálta az ütemet tartani, értesült róla, hogy Lőrinc el se jött. A terhes felesége miatt. Ervin és szerelme, Robi, pedig már két napja a kikötőben dekkolnak, és teljesen kiütötték magukat a part menti kocsmában. Gábor és Kármen éjszakára Horvátországban rekedt egy országút melletti fogadóban. Épp az előbb fogyasztottak el egy olívabogyós kenyeret halvával.

– Lerobbantál az autópályán? Csak úgy? Elromlott az a méregdrága autó?

– Képzeld, milyen banális – mondta Gábor, mintha élete legnagyobb kalandjába csöppent volna –, még szerencse, hogy félre tudtam kormányozni a leállósávba. Két órán át ültünk abban a furcsa, fémes szagban… Aztán befutott a sárga angyal. Azt mondják, akár meg is halhattunk volna – panaszolta.

– És Kármen?

– Ő jól van. Nagyokat röhögött rajtam. Te miért lihegsz?

– Mondom, loholok szakadó esőben, a vállamon tíz kiló cuccal – gondolkodott, mit mondhatna még. –Most le kell tennem.

Húsz órával korábban, nagyjából abban az időben, mikor Kármen beült egy vászontáskával Gábor autójába, Enikő hatodik érzéke letapogathatta a jelenetet, mert váratlan analizálásba kezdett Szonja gardróbjában, miközben a bőröndjét csomagolta.

– Az nagyon ritka, hogy ketten az ágyban éppolyan jól kijönnek, mint egy Nietzsche-kötettel az olvasófotelban. Nézzük a prókat és kontrákat!

Szonja előre tudta, hogy a prók lesznek túlsúlyban. Enikő még nem vont úgy mérleget egy kapcsolatról, hogy ne a férfi mellett szóló érvek kerekedjenek felül.

Fürge, gyakorlott mozdulatokkal pakolt. Enikő így utazott. Szonján keresztül. Tudni akarta, mit visz magával, milyen programokra milyen ruhákat, kivel fog találkozni, és milyen időjárásra számíthat. Egymás után kapkodta ki Szonja kezéből a holmikat, és gondosan újrahajtogatta a legbelytakarékosabb megoldás érdekében. Szonja csak látszatpróbálkozásokat tett, illendőségből. A saját elképzeléseit a helytakarékos hajtogatásról megőrizte a visszaútra.

– Mi az, ami miatt rákattantál Gáborra? Ezt tudni kell. Én például sokáig nem tudtam beazonosítani. Mióta Attila elköltözött, már tudom.

Nem úgy mondta, mint akit sajnálni kéne, inkább csak mint aki szeretne végére járni a dolgoknak.

– Olyan szexi… Szóval szexi az agya.

– Van ilyen.

– Mellette úgy érzem magam, mint egy regényhősnő. – Szonja bután felnevetett. – Tudod, a századik oldalig nem is történik semmi. A csajt egyre kívánatosabbnak látod, a fickót egyre férfiasabbnak…

– De hát ti rögtön az elején lefeküdtetek. Szonja leült a ruhakupac tetejére.

– Az lehet. De én még nem adtam oda magam teljesen.

Enikő egyre vadabbul simított és hajtogatott. Hát ilyet még életében nem hallott.

– Te komolyan… regényhősnőnek képzeled magad?

– Miért? Miért ne képzelhetném magam annak? A saját életem regényében!?

Na és ha regényhősnő vagyok, gondolta Szonja, Magyarország demokratikus állam.

– Köztünk, azt hiszem… ez egy nagy különbség.

– Ez csak egy technika! Lámpaláznétól tanultam. Van egy csokoládégyár, huszonöt éve ugyanazt a reklámot használja. Egy szívdöglesztő fickó sötét öltönyben leereszkedik a helikopter létráján egy nő ablaka elé, és amíg a lány alszik, letesz egy doboz csokoládét az ágyra. Érted? Lámpalázné azt akarta mondani ezzel, hogy igenis románcokra vagyunk programozva. Sose unjuk meg…

– Te erre vársz? Hogy házhoz jön a csokoládés pasas? Szonja rájött, hogy rossz mederben halad.

– Persze hogy nem erre várok. Igazad van. Ki mondta, hogy életed nagy szerelmével kell leélni az életed? Az olyan felfokozott… közelről nem is lehetne bírni.

„Adekvát módon reagálok mások igényeire” – gondolta elégedetten a minimálterápia végén, aztán elutazott Párizsba.

– Fel kellene hívni Vásárhelyit.

De Szabó a szemközti utcatáblára bökött. Rue des Victoires.

– Nem azt mondta, hogy Viktoár? – kérdezte az „á”-t hosszan megnyújtva. – Meg hogy látni onnan a tőzsdepalotát?

A férfi végre átvette tőle a csomagot a saját párnás, kissé gerincferdüléses vállára. Mi a fene, mormolta Szonja maga elé, miközben átvágtak a széles sugárúton. A Győzelmek utcája. Meglepte, hogy ilyen felkapott környéken találja Vásárhelyit. A bérpalota negyedik emeletén, a gondosan helyreállított kétszárnyas ajtó mögött csupasz falak fogadták. Semmi kétség, ez egy stúdió. Szonja arcába mosott tincsekkel, csuromvizes ruhában esett be a műterembe. Agya még mindig a tempós séta ütemére zakatolt. Újra és újra felrémlett előtte a sármos út menti fogadó, ahol olívabogyós kenyérrel várják a bajba jutott autósokat.

– Fújd ki magad.

Vásárhelyi állt a sokkazettás ablak fényében. Nyakában egy régi filmes meg egy másik, digitális kamera. Boldog kölyökkutya-tekintettel meredt rá, pontosan azzal a pillantással, mint négy éve, amikor először találkoztak. Megmaradt benne ez a tekintet. Emlékeztette valamire, de nem tudta volna megmondani, mire. Nem férfilelkesedés. Azt rögtön beazonosította volna. Volt benne valami, amit muszáj volt észrevenni és begyűjteni az emlékei közé, majd miután elraktározta, megfeledkezni róla. Most örömmel fedezte fel, hogy neki ebből a minden óvatosságtól mentes tekintetből van már egy valahol mélyen, kisagyának egy rejtett nyúlványában.

Pedig nem volt bizalma a szép emberekhez. Általában.

Tizenegyedik

Vásárhelyit egy idősebb kolléganője sózta a nyakába évekkel korábban, mert az interjú előtti napon elmozdult az egyik csigolyája. Vagy inkább – és ez a gyanú később csúfosan beigazolódott – nem látott elég fantáziát a fiatal fotósban. Szonja viszont mindent elvállalt, szép embereket és csúnyákat, művészóriásokat, akiktől rettegett, és ifjú titánokat, akik ártalmatlannak tűntek, de aztán rendszerint minden sztárnál hisztisebbnek bizonyultak.

Elcsigázott stáb fogadta őket.

A litván szupermodell szeme alatti karikákat szúrta ki elsőnek. Elhűlt a lány nyúzott gyerekarca és valószínűtlenül vékony combja láttán. Úgy képzelte, a híres francia fotósok és a legnagyobb magazinoknak dolgozó modellek valamilyen éteri lények. Akik nem ismerik a nyúzottságot, csak szexi egészséget. Ezzel kezdi majd az interjút. Nyilvánvaló, mindig ugyanarra kíváncsi. Az emberi esendőség, erre vadászik, lassan önmaga számára is kezd unalmassá válni. Szonja makacsul hitte, hogy az emberi esendőség az élet drámájának egyetlen finom mozgatórugója, de az fel sem merült benne, hogy az esendőség ugyanolyan százalékos eséllyel vezet heppiendhez, mint véres tragédiához. Az éteri topmodell meg a szem alatti karika sem éppen eredeti gondolat, de a végén úgyis kikerekít belőle valami használhatót, amit a nézők meg a tévéújságok kritikusai egész elfogadhatónak tartanak majd. Csak Lámpaláznét nem sikerült soha átvernie.

„Mintha mindenkiről azt bizonygatnád, hogy ugyanolyan beszari, mint te. Rossz megközelítés. Magadról bizonygasd, hogy bátor vagy!”

Szonja, talán gyávaságból, azt válaszolta, hogy ő igenis bátor. És rákezdett az önálló, független nő nótára, amelynek az útkeresés a refrénje, és az ismeretségi köre már kívülről fújta. Ő nem belevalónak akart látszani. Ő tényleg belevalónak érezte magát, és mindannyiszor meghökkent, ha a külvilágtól nem ezt a visszajelzést kapta. Szerette volna megóvni az önmagáról őrzött képet, úgy gondolta, saját bátorságának a kérdéskörében mégiscsak ő a legjobban informált. Ez különösen abszurddá és becsületessé tette az önbizalomhiányát.

„Ha bevállalósnak mutatod magad a külvilág felé, előbb-utóbb belül is megtörténik a változás, és a félelem helyét átveszi a magabiztosság. Ez pszichológiai tény. „

Lámpalázné a tények embere volt. Erre ő visszakérdezett, vajon érvényese mindez a szerelemre is, más szóval, ha az ember szerelmesen viselkedik, elképzelhető-e, hogy valóban belehabarodik a másikba?

Ezzel sikerült a tények emberét teljesen összezavarnia.

Szabó a kamerájával molyolt. Vásárhelyi a magáéval exponált. Szonja a hokedlire állított laptopot figyelte.

Villant a vaku, és pár másodpercre rá a Macintosh képernyőjén megjelent a kimerevített pillanat. Elképedt, hogyan rajzol át egy arcot a megfelelő szög és a világítás. Sokkal plasztikusabban, mint a fotoshop. A litván lány arca szlávos kerekdedséget kapott, és olvatag tekintetet a távol álló, vízkék, páva formájú szemek.

Enikő kék, közel ülő szemei jutottak az eszébe.

– Could I have some water?

A tinilány erős akcentussal és parancsoló hangsúllyal kért vizet. A sminkes máris ugrott az evianos palackért, szívószálat is tett bele, le ne igya a gyereklány a szájfényt. Vásárhelyi még mindig az exponálások lendületében, a ritmust őrizve babrált a gépén. Nem nézett senkire, halk utasításokat adott az asszisztensének. A halálfejes pólót viselő nyurga fiú szinte mozdulatok nélkül igazgatta a derítőt. Minden egyes milliméter után hátralesett a főnökére. Vásárhelyi arca feszült és fáradt volt. Szonja ennek nem örült. Fényes kiállításmegnyitóra készült, ragyogó közeliekkel. Gátlások nélkül épített Vásárhelyi szemérmetlen jóképűségére. Tán fennmarad néhány néző éjfélig, hogy ennek a négy napnak a végeredményét megnézze, ha a reklámblokk alatt, az előzetesben megpillantja a szívdöglesztő, magyar származású fotóst. „Milyen fiatal, és máris világhírű!” – sóhajtoztak a nézők Szonja becsvágyó képzeletében, és tekintetük odaszegeződött a képernyőre. Nem állhatta a lila ködös, bennfentes művész-dokumentumfilmeket. Egy fiatalember eleven portréját akarta. És ínycsiklandozó nézettséget, mmm… a késő esti műsorsávban.

Hogy vállalhatott Vásárhelyi erre a napra is munkát? Nem várt bonyodalom. Azért a néhány oldal divatfotóért. .. Szonja elfancsalodott. Na és ha roppant trendi magazin… Ő még csak nem is hallott róla. Elmegy vele az egész nap. A divatszakmában, akárcsak az ő szakmájában, nincs vasárnap, nyári szabadság, nincs reggel és nincs éjszaka, egy fotóst egyformán bukkolhatnak reggel hatra és az össznépi francia ünnep délutánjára.

Akkor is! Két órával a megnyitó előtt itt térdepel az est sztárja sokzsebes nadrágban, és hagyja, hogy a magyar forgatócsoport, amely oly sok év után megmutatja az arcát az otthoniaknak, ilyen csapzottan és néma, kivehetetlen szájmozgással örökítse meg.

Lassan őt is legyűrte a fáradtság. A hajnali kelés, hogy a gépet elérje, az ámokfutam a párizsi utcákon, a kíméletlenül záporozó eső meg az egyre erősödő szorongás, amit Gábor telefonja ébresztett benne, úgy érezte, teljesen letaglózta.

– Bruno Dolata.

Összerezzent. Egy poroszos férfi nyújtotta felé lapátkezét.

– Vous permettez… Je suis l’agent de Christophe.

Aztán dörgő hangján átkiabált Vásárhelyihez, cseppet se zavartatva magát, hogy megakasztja az elmélyült áhítatot. Ő, az ügynök pontosan tisztában van vele, mit lehet és mit nem a sztárfotósa műtermében. Bókolni mindig lehet. Szonja felé intett.

– Elle est très mignonne, la petite!

Vásárhelyi rávigyorgott.

A franciák megejtő nyíltsággal tudnak lelkesedni a fizikai adottságokért. Egy vádli, szempár, száj vagy haj-zuhatag egészen lázba hozza őket. Szakszerűen megvitatják, kiértékelik, és a jellembeli vagy intellektuális képességeket kissé háttérbe szorítva újra és újra felemlegetik.

Szonjának bevillant az az újságírónő, akivel Brüsszelben futott össze. ATF1 tabukat döngető, politikai botrányokat kirobbantó szép, szőke, negyvenes sztárriportere.

– Mindig legyen időd egy mosolyra, amikor a vitapartnered bókol neked – kötötte a lelkére. – Csak azután térj rá a következő kérdésre. Lehetsz nő, lehetsz befolyásos, és ragyogóan nézhetsz ki. De vigyázz, sohasem egyszerre. Azt nem bocsátják meg.

A sztárriporter vajszínű nadrágkosztümöt viselt, a blézerből kikandikáló púderszínű alsóneművel. Szonja arra gondolt, az ő műsoraiban nem szoktak bókolni a vitapartnerek, de azért alaposan az eszébe véste a nő tanácsát. A leghasznosabbat, amit Brüsszelben kaphat egy kezdő riporter.

Bruno Dolata sima, divatjamúlt fémkeretes szemüveget viselt. Szonját sokkal inkább emlékeztette egy normandiai halüzem vezetőjére, mint a párizsi művész-és divatvilág dörzsölt ügynökére. A tagbaszakadt férfi színes, kerek, buzgó mondatokkal nyilatkozott „Krisztof Vászárrreli” eredeti látásmódjáról, kompakt stílusáról, amely messze túlmutat az egyszerű termékábrázoláson. Azután csapott le a fiúra, hogy meglátta az akkor számára még ismeretlen fotós portrésorozatát egy underground kiállításon.

– A képek 50 mm-es alapobjektíwel, egy ablak előtt, természetes fénynél készültek – magyarázta Szonjának, miközben a háttérben vaku villant. – Képzelje el a kampányokból ismert modellarcokat természetesen, smink nélkül. A hatás leírhatatlan.

Négy hónappal később már minden valamirevaló divatlap Bruno új pártfogoltjával akart dolgozni, az Amicától a W magazinig. A normandiai halüzemvezető a laptop elé ültette Szonját, és hosszasan elemezte a pózok eleganciáját. Figyelték a képernyőn megjelenő sorozatot, és alig ismertek rá az orruk előtt kikínlódott pózokra. Ami a valóságban sokáig csiszolt, nyakatekert beállítás, az néhány másodperccel később, a monitoron könnyed mozdulatként köszönt vissza. A litván modellből Modigliani-lány lett. Finom, hosszú végtagokkal rugaszkodott el a talajtól, valahol a föld felett lebegve mutatta be ruháját a földi halandóknak.

Szabó elfordult az egyre fáradtabban küszködő tini lánytól, ő is a laptop monitorját vette kamerájával. Inkább a megörökített, mint a szeme láttára zajló pillanatot. Nyílt kapituláció egy másik képmágus varázshatalma előtt.

Hét órára elkészült az utolsó kocka. Egy fotózáson legalább annyi az üresjárat, mint egy forgatáson. Szonja már letett róla, hogy a litván modellt faggassa. Álmatag tiniarcából nem is nézett ki sok mondanivalót. Nem baj, gondolta, Kristóffal majd felveszi az anyagot a kiállításon, vagy másnap, ha a párizsi lakásán forgatnak.

Végigjárják a törzshelyeit, tervezgette, mert a fejében már majdnem készen volt az anyag. Ahova bulizni jár… ahol a bagettet veszi… Talán le kellene vinni a Szajna-partra.

A párizsi Magyar Intézet a Bonaparte utcában gyanúsan nyugodtnak tűnt. Csak a Luxemburg-kert felől érkeztek neszek. Szonjának az volt az érzése, a legszörnyűbb rémálma válik valóra: ők ketten lesznek Szabóval a közönség a sztárfotós kiállításán. Késtek is, mert meg akarta adni a módját. Sima vonalú fekete Calvin Klein ruhában feszített, balerinakonttyal és egy ragyogó türkizkék táskával. Mindent elkövetett, hogy belepréselje a mikrofonját. (Ehhez sajnos le kellett törnie a Csatorna hatalmas műanyag lógóját a cipője sarkával. Nem volt más választása.)

Arra gondolt, Gábor imádná rajta ezt a ruhát.

A szoborember a parkban legalábbis imádta. Amikor körömcipőjében elkopogott mellette, megmozdult, és csókot dobott utána. Tenyerét fel-le emelgette a szíve felett, pedig egy árva centime-ot sem kapott a kalapjába. A produkció értékét némileg csökkentette, hogy az utánuk gyógyszandálban baktató, narancssárga pólós turistanőnek pontosan ugyanezt a pantomimot adta elő. Talán szegény szoborembernek csak zsibbadt a válla.

Bruno fogadta őket szélesre tárt karokkal, mintha százéves haverok volnának. Remekül szórakozott Szonja borús ábrázatán. Nyolc órára volt meghirdetve, emlékeztette a lányt, aki hirtelen összezavarodott. Lehet, hogy mégiscsak van időeltolódás? Az órája nyolc óra húsz percet mutatott. Rajtuk kívül egy japán házaspár lézengett a teremben, roppant fegyelmezetten.

– Kristóf est disparu?

Próbált könnyed hangot megütni. Végül is nem gond, füstölgött magában, hogy ők itt álldogálnak, miközben Kristóf bánatában belevetette magát a Szajnába. Talán kudarckerülő típus. Párizsi partikon az ember nem akad fenn az ilyesmin. Főleg, ha az elhunytat csak egy rezzenéstelen arcú japán házaspár, egy tésztaképű magyar operatőr és egy normandiai halüzem-igazgató gyászolja.

– Ouf-vonta fel a vállát az ügynök –, artistes…

– Művészek… – vont vállat Szabó felé fordulva Szonja is.

Bruno fogadkozott, kilenc órára ott lesz „tout Paris”. Kilenc óra előtt öt perccel szállingózni kezdtek a vendégek. Farmerban, zakóban, piercinggel, bőrdzsekiben, atlétatrikóban, mélyen dekoltált nyári ruhában, bohém sálakban. Tényleg egész Párizs ott volt. A lököttebb Párizs. Szonja úgy érezte magát, mint egy német menedzserfeleség, akit egyszer az évben a férje elvisz a vállalat karácsonyi partijára. A tömeg a női mosdót is elözönlötte, egy szemüveges lány barátságos mosollyal kokaincsíkokat rendezgetett a fotóstáskáján. Óvatosan ment el mellette, nehogy meglökje vagy lefröcskölje.

Végre felbukkant Vásárhelyi.

Kopott farmerban, feltűrt ujjú fekete ingben tört utat magának az egyre sűrűsödő tömegben, feje felett két pezsgőspohárral. Elismerően mérte végig. Szonja ezt biztatásnak vélte, felhajtotta a felé nyújtott italt, és felvette a hömpölygő partizok ritmusát. Elvégre, győzködte magát, miközben ide-oda taszigálták, itt vagyok Párizsban a franciák nagy nemzeti banzáján, ahol mindenki olyan menedzserfeleség jelmezben mulat, amilyenben csak kedve tartja! És itt van egy barátja, aki karácsonyi lapokat küldözget neki, miközben a világ legjobb divatfotóit komponálja. A tömeg Kristóf láttán bravózott, senkit sem érdekelt, mit mond, a beszédét elnyomta az általános zsivaj. Sebaj. Szabadság, Egyenlőség, Testvériség! – kiáltozta egy kreol bőrű műkedvelő, és mindjárt le is öblítette egy pohár Camparival.

Tizenkettedik

A Teremtés hetedik napja óta neonfényárban úszó alagsori étkezdében rendetlen sor kígyózott. Néhányan előrefurakodtak, hogy szemrevételezzék a kínálatot, és visszakiabáltak a mellettük állónak:

– Lencsefőzelék, Stefánia-vagdalt, puncstorta!

Vagy:

– Négysajtos penne!

A sor hol helyeslően, hol csalódottan felmorajlott. Összekaristolt tálcákkal egymás mögött sorakozott a vezérigazgató titkárnője, a Híradó hórihorgas műsorvezetője, a pénzügyi osztály műanyag dobozkát szorongató osztályvezetője, aki speciális diétát tartott, ezért külön kérte a vagdaltat és külön a főzeléket.

Szonja és Enikő a legnépszerűbb sarokasztalnál üldögéltek, a meghitt női vallomások láthatatlan, de tisztán érzékelhető paravánja mögé húzódva. Senki sem mert melléjük telepedni. Talán az elegáns ajándékdoboz riasztotta el a próbálkozókat. Talán nem. Messziről kalapdoboznak tűnt. Fekete lakk sminktáska lapult benne, halvány rózsaszín béléssel. Enikő felsikított, mikor meglátta, aztán visszacsapta a doboz tetejét. Mintha attól tartana, a sminktáskák kémiai összetétele módosul a fasírozott szagú levegő molekuláival keveredve.

– Mindig rosszat sejtek, ha csinos nők sugdolóznak!

A két lány, mint akiket tényleg rajtakaptak, felnézett. Ottó állt az asztaluk mellett, tálcával a kezében. Enikő teljes dekoltázsával a férfit üdvözölte.

– Ha tudnád, a hátad mögött miket mesélek?

– Akkor muszáj idetelepednem.

Ottó finoman arrébb csúsztatta az ajándékdobozt, és nekilátott a lencsefőzeléknek.

– Ebben a kereskedelmi verkliben az ebédnek sem adják meg a tiszteletet.

– Mondtunk asztali áldást – koccantotta a villát Szonja a tányérjának.

Ottó szuszogva lapátolta magába az ételt. Rámosolygott a két lányra, ahogy a házi kedvencekre szokás mosolyogni.

– Hát, lányok, ti tényleg nem tudjátok, miről beszélek. A rendszerváltás idején a Rádióban a világmegváltó beszélgetések nem a Pagodában folytak, hanem az elkülönített á la carte étteremben. Én már akkor is ott ebédeltem. Taknyos kezdőként.

– Csodálom is – dünnyögte Szonja –, hogy most leereszkedtél hozzánk…

– Egen… A belső teremben, a fehér abroszos asztaloknál diszkrét tanácsokat osztogattak.

Elmerengett, hogy műsorigazgatóként az önkiszolgáló pultnál tolakodik, mint egy napközis, és még arra sincs ideje, hogy a szomszédos plázába kimenjen.

– Lencsefőzelék júliusban! Hát ennyit változott a világ az elmúlt tíz évben.

– Ugyan. Nem szabad hagyni, hogy elsétáljon mellettünk a jelen pillanat.

Enikő szőkén, bizakodva nézett rá. Ottó átemelte a puncstortáját a lány tálcájára, a francia manikűrözött körmök mellé.

– Te egyre vékonyabb vagy, én meg egyre kövérebb. Ez pofátlanság! Hívnálak futni a Szigetre hétvégén, ha nem tartanék tőle, hogy elfúj mellőlem a szél.

– Megbeszéltük. És nem fúj el.

Amint Ottó elvitorlázott a tálcájával, Enikő diadalittasan elmosolyodott.

– Te meg mi a fenét művelsz? – Szonja arca furcsán megnyúlt a neonfényben, és közben azt gondolta: „Most már tényleg tenni kellene valamit. Enikő állapota egyre csak romlik, romlik.

– Voltam egy pasasnál, amíg te Párizsban mulattál. Egy olyan látóemberfélénél. Teljesen átrendezett.

– Azt látom – mondta szárazon Szonja. Aztán taktikát váltott. – Figyelj, egyszerre csak egyikünk kerülhet szarba, és tudjuk, hogy az én szoktam lenni. Kettőnk közül te vagy a megbízhatóbb… – Elakadt a szava, amint Enikő a rettegett „E” tortát a szájához emelte. Csak tömte magába a rózsaszín cukormázat, közben rezzenéstelenül tartotta vele a szemkontaktust. És rendelkezett.

– El kell menned hozzá. Segítene tisztázni a helyzetet.

– Miféle helyzetet? – csodálkozott Szonja.

– Túlbonyolítod a dolgokat Gáborral.

Szonja írisze duplájára nőtt, mint egy japán rajzfilmfigurának az akciójelenetben.

– Szerinted van olyan nő, aki nem kombinálna a helyemben? Kármen kezdettől fogva ott illegeti magát a kapcsolatunk minden egyes… – kereste a szót – filmkockáján. Most lerobbantak az autópályán, szerinted mi jöhet még, hajótörést szenvednek egy lakatlan szigeten?

Eltöprengett. Ezek nem éppen azok a szavak voltak, amelyeket a saját szájából hallani szeretett volna. De a lényeg végül is nem a szavakban, hanem az általános tendenciában volt. Márpedig az események láncolata egyfajta tendencia irányába mutatott, még ha így kimondva kétségkívül kicsit ostobán hangzott is.

– Azt sem tudom, hogy igazából fáj-e, vagy csak utálom azt az érzést, ahogy Gábor visszaél a helyzettel és packázik velem. Vagy… tudat alatt szeretem, hogy packázik, ezért megyek bele…

Enikő bólintott. Kivett a táskájából egy cetlit.

– Hívd csak fel Látóembert. Kicsit dolgoztok az egyensúlyodon.

– Mi ez az egyensúlyszöveg?

– Apróságok. Nüanszok. Helyrebillentik az életedet. Attila félreizélése jót tett nekem – jelentette büszkén. –Felrázott.

Hatalmas csörömpöléssel húzták hátra a kondérokat a kiürülő étteremben. Enikő közelebb hajolt, és a neonlámpák alatt hirtelen ott rezegtek a mindent megmagyarázó mondatok. Attila mellett torz lett Enikő énképe. Szép, szabályos arca is eltorzult, ahogy ezt a felismerést megosztotta Szonjával. A Látóember arra kérte, fedezze fel újra, mi lakik benne valójában. A valójában szót végtelen áhítattal ejtette ki. Mint egy varázsszót. Csak mondta és mondta, hányféle biztosítékot találtak arra nézve, hogy feltáratlan kincsek lapulnak még valahol mélyen a lelkében. Ottó a segítségére lehet ebben a felfedezésben. Gyerekes dolog volna önérzeteskedni, amikor ilyen remek szolgálatot tehet, nem igaz?

Ahogy Enikő feltárta a szívét, Szonja csak a rátehénkedő dagadt Cupidót látta, és arra gondolt, hogy ez valójában a psziché szuicid kísérlete. Cupido helyeslően lóbálta hurkás lábát.

Enikő Attiláról is úgy beszélt, mintha a sors rejtélyes és buzgón munkálkodó követe volna. A férfi időről időre felbukkant, és elvitte hamburgerezni a gyerekeket, rákérdezett, olvassák-e a kötelező olvasmányokat, megjavította a hálószoba redőnyét, majd napokig nem hallottak felőle.

– Időre van szüksége – magyarázta Enikő, mintha a kezelőorvosa volna, és nem a válófélben lévő felesége. – Képzeld csak el az ő szempontjából… Teljesen feje tetejére állt az élete.

– Ha valaki gyerekeket nemz egy addigi életébe nem tartozó nőnek, könnyen arra a következtetésre juthat, hogy minden a feje tetejére állt körülötte – vélte Szonja.

Enikő nem hagyta magát kizökkenteni. Más, magasabb rendű szempontok vezérelték, amelyeket egyelőre maga sem értett. Csak homályosan sejtett. Ennek így kellett történnie, hajtogatta, és egyre konokabbul győzködte Szonját, lépjen kapcsolatba a Látóemberrel. A Látóemberről a lánynak egy laptop monitorja jutott az eszébe, ahogy peregnek rajta különböző megvilágításban a Modigliani-lányt megörökítő képek.

Olyan aggasztó csöndet árasztott maga körül, hogy egy pillanatra Gábort is zavarba ejtette. Pedig a hazatérők boldog mosolyával látott hozzá a vacsorához, amellyel a lány próbálkozott a posztmodern agglegénykonyhában. Gáborból dőltek a tengerészkalandok. A naplementés sörözések, a végtelen víztükör meg a felbőszült tenger, és a manschaft, ennek az összeforrt kis társadalomnak minden mulatságos, mégis felemelő belső folyamata, amiről Szonja most már csak hallomásból értesülhet. És amivel kétségkívül szegényebb. Egyikőjük sem tudta eldönteni, hogy a messzi vándorok mesélőkedve vagy a szerelem szakad ki így egy szuszra belőle.

A lánynak hirtelen az a megmagyarázhatatlan érzése támadt, hogy a fiú fél tőle. Elhessegette a gondolatot, de az visszatért, számtalan emlékmorzsát hozva erősítésnek, amelyek mind egybevágtak a logikátlan feltételezéssel: minél nagyobb elánnal próbál Gábor adni, annál jobban megijed.

Ez a felismerés felébresztette Szonjában az emberséget, ám mégsem oldotta fel teljesen az óvatosságot, amihez fokozatosan szokott hozzá, és amit az elmúlt tíz napban már egészen természetesnek vett.

Amikor a fiú mögé lépett és magához szorította, a testében ez a két ellentétes érzés viaskodott. Az óvatosság és az emberség. És megmozdult benne még valami, amiről már egészen megfeledkezett, az ismerős illat, bőr és izomzat kiváltotta feltételes reflex.

Ezt Gábor azonnal felismerte. Sejtelme sem volt azonban a frissen lesült karjai közt dulakodó erőkről: a mindenre elszánt gyengédségről és a mindent lefékező éberségről. Ezért gyanútlanul követelte a szokásos válaszmozdulatokat.

Szonja megmakacsolta magát, nem a lelke, hanem a teste. Egyszerűen nem engedett. Gábor évődve dulakodott. Szonja komolyan, fegyelmezetten. Nem néztek egymás arcába, így nem láthatták két különböző vértjüket. Volt egy pont, amikor egy pillanatra egymásra meredtek, hirtelen mintha a felismerés fénye gyúlt volna a szemükben, de aztán mozogtak tovább automatikusan, Szonja hátrálva, Gábor előrenyomulva. Nem lehetett tudni, mennyi ideje tartott a ziháló, magányos küzdelem, amikor a lány hirtelen taktikát váltott. Hagyta, hogy a fiút konoksága behajszolja megfeszülő, lázadó testébe. Okos enged, szamár szenved, gondolta, és halvány diadalt érzett.

Másnap élménybeszámolóra voltak hivatalosak. Kármennél gyűlt össze a csapat. Úgy fogadták Szonját, mint egy távoli ország követét, buzgó lelkesedéssel. Amire csak maximális és diplomatikus odaadás lehetett a válasz.

Újból végighallgatta a történeteket, ezúttal kissé más színezetben, Gábor itt már elvállalta egy-egy burleszkjelenet főszerepét, amikor a csörlő legyőzte, vagy amikor elfelejtette bekenni az orrát, és az három napon át hámlott márkás napszemüvege szívszorító kontrasztjaként.

A fiú a szokásos udvariassággal tüsténkedett körülötte, kicserélte a borospoharát ásványvizesre, megigazította az arcába hulló haját, és valahányszor elsütött egy poént, büszkén gyönyörködött benne. Kármen mosolyogva nyugtázta. Szonjában a teljességnek olyan békessége áradt szét, hogy be kellett hunynia a szemét. Nem tudta, honnan érkezett ez a boldogság, tán az okos engedett. De a szamár sem szenvedett.

A nyári napok tompán szövődtek egymásba a kánikulában, mintha biztonsági hálónak szánnák őket. Jól van, jól van, helyeselt Szonja, az események majd türelmesen megvárják, míg Gáborral kiókumlálják a nem tudni, mit. És majd módszeresen és megnyugtatóan el is rendezik. Csak egy-egy másodpercre, a másodperc töredékére villant be valami oda nem illő. De az esetek nagyon nagy százaléka odaillett.

Szombat reggel volt, mikor említést tett Vásárhelyi kiállításáról. Áfonyás müzlit kanalaztak sárga tálkákból, amelyeknek az oldalán körbe-körbe szorgos méhek repkedtek. A fiú, aki évtizedeken át lágy tojáson élt, roppant módon élvezte, hogy édességgel kezdi a napot az egészséges táplálkozás jegyében.

– Eljössz velem Vásárhelyi kiállítás megnyitójára? Jövő szombaton. Egy óra az egész…

Gábor szemügyre vette a lányt. Mintha most látná először. Kócos hajjal, kölcsön alvópólóban.

– Vegyél fel valamit a lábadra, felfázol.

Szonja lekapta lábát a szék pereméről, és elindult, hogy megkeresse a vendégpapucsot. Visszakiabált a konyhába.

– Tudod… Nem mehetek egyedül egy partira.

A píárosztályon egy csomó ilyen íratlan, de kötelezőnek számító szabály volt.

– Jó, és mi a másik ok?

– Milyen másik ok?

– Ha az egyik gyenge, kell hogy legyen egy másik ok. Szonja végighúzta az ujját finoman Gábor száján.

– Ott kell lennem. És te nem bírnád ki nélkülem a szombatot.

– Hát az mi a csoda volt július tizennegyedikén… Párizsban? Ami elrontotta a nyaralásomat.

– Nem rontotta el, remekül mulattál. És én is remekül mulattam Szabó sarkában loholva – megcélozta egy szárított áfonyával. – Gyere már el, fotók nőkről, nem olyan borzalmas…

– Jó nőkről?

– A világ legszebb nőiről. Gábor sóhajtott.

– És még hány kiállítása lesz az idén?

Szonjának bevillant egy kocka az interjúból. Vásárhelyi a francia nyelvről magyaráz. Ötéves koráig makacsul hitte, minden családban külön nyelven szólnak a szülők a gyerekhez. Dallamos anyanyelven. És ropogós apanyelven. Amikor először szembesült egy gyerekzsúron azzal, hogy az apák is használják ezt a nőnemű, puha francia nyelvet, sírva fakadt.

– Csak a Magyar meg a Francia Intézet cserélgeti egymás közt a kiállítókat. Ennyi. Augusztus huszadikán megy is adásba. Plíz, plíz, plíz…

Gábor átölelte.

– Na, hagyd már ezt a plízmarketinget.

Reggeli után felkerekedtek, és elindultak a délelőtti kánikulában elnéptelenedett autópályán a Balatonra. Szonja élvezte a nyarat, a vizet, a szabadságot, amiből mindössze négy nap jutott neki Vásárhelyi Kristóf kiállításai meg egy váratlan római meló miatt. Amelyikre jobb nem is gondolni. Majd a repülőn. Most biztonságban van. Sült halat ettek, és egymás karjában aludtak el délután egy gyékényen a Gábor szerint imponáló lombkoronájú platánfa alatt.

Tizenharmadik

A próbababa egy fiókos asztal tetején homorított falfehér, szemgolyó nélküli arccal, ajka körül Mona Lisá-s fél mosollyal. Kézfejét könnyedén pihentette a derekán. Lezsersége duplán szemet szúrt, minthogy Julia Roberts ruháját viselte, azt a fekete-fehér, enyhén bővülő modellt, amelyben a színésznő átvette az Oscar-díját.

Hogy kerül ez ide? Szonja aggódott Julia Roberts ruhatáráért. Talán konfekcióméretet váltott az ikrek születése után?

Egy római szabászműhelyben álldogált, körülötte ráncos arcok hajoltak valami áttetsző, könnyű kelme fölé, és gyors, ütemes mozdulatokkal gyöngyöket varrtak rá. Szájukkal tépték el a cérnát. „Mint a Nagyi régen – enyhült meg azonnal –, ahogy a homlokát ráncolta és hunyorított az alkotás lázában.”

Az egyik fehér hajú nénike olaszul mondott neki valamit, élénk gesztikulációval kísérte a szavait. Rámosolygott, és megrázta a fejét. Abban a pillanatban ott termett egy píáros.

– Julia Roberts csak kölcsönözte a ruhát – fordított készségesen –, ezt a gyöngyöset viszont meg is veszik, egy arab hercegnő menyasszonyi ruhája lesz. Húszezer dollár.

Kezdett hozzászokni ezekhez a számokhoz. Harmadik napja látta vendégül Valentino otthonában, a Via dei Condotti-házban. Még nem találkoztak. Csak a körülötte sürgő-forgó emberek fegyelmezettségéből következtetett rá, hogy ő is ott van valahol az épületben. A műhely, az első emeleten, hajszálpontosan úgy festett, mint bármelyik szabászműhely a világon. Azzal a különbséggel, hogy a falakat az elmúlt ötven év filmcsillagainak és hírességeinek fotói borították. Liz Taylor, Jackie Kennedy, Jennifer Lopez próbált, vagy pózolt egy fogadáson a Maestro oldalán. Szonjának bevillant a nőgyógyásza, aki saját világhírű kollekciójaként az általa világra segített újszülöttek fotóival tapétázta ki a várótermét. Volt közöttük egy ovális fejű baba, aki kimondottan gonoszul nézett a sarokfotelban ücsörgőkre.

– Nos, akkor röviden átvennénk a tudnivalókat, ha nincs ellenére…

A píáros szólalt meg, egy kissé piperkőc férfi, akinek az arcát muszáj volt újra és újra szemügyre vennie. De a píáros már megszokta ezt. Ebben a házban lélegzetelállítóan szép és fesztelen emberek jöttek-mentek, talán így akarta a Valentino-birodalom érzékeltetni fölényét a sajtó idetévedt munkatársaival szemben. Mióta elvállalta a párizsi melót, Ottó rákapott, hogy egyik napról a másikra zavarba ejtő helyekre repítse, ami Szonjának nem volt különösebben ellenére. Gábor udvarias mosollyal kísérgette a reptérre. A Maestro új illatának bevezető kampányához tartozott a hosszú római hétvége. Szonja képviselte a kelet-európai médiát, és ennek megfelelően is viselkedett: két napja egyfolytában vásárolt.

– Mr. Valentino a dolgozószobájában fogadja délután, és ezzel kapcsolatban volna egy kis protokoll…

A píáros fiú rámosolygott, miközben a tekintete tökéletesen hűvös maradt. Szonja próbált mindent az eszébe vésni, hümmögött és helyeselt.

– Á-á, szóval huszonnégy percet kapok?

– Igen, plusz három perc, mert Mr. Valentino lejön ön elé a lépcsőfordulóig, hogy fogadja. Ott történik a bemutatás, így az semmit nem vesz el az interjúból…

A píáros büszkén ismertette időtakarékos tervét, amely valóságos logisztikai mesterműnek bizonyult, ám nem kalkulált bizonyos váratlan tényezőkkel. Délután négykor Szonja a férfi diszkrét jelzésére, ahogy megbeszélték, elindult felfelé a lépcsőn, csakhogy mielőtt elérte volna a lépcsőfordulót, lehullott a lezser műgonddal vállára terített Kati Zoób kendő. Kénytelen volt érte lehajolni. Fél perc csúszás és mélységes zavar.

Hiába múlt el hetvenéves és lehetett volna a nagyapja, a társasági szabályok szerint Valentino Clemente Ludovico Garavarni is udvariasan a kendő után kapott, ami, ha lehet, tovább fokozta a pánikot. Vert seregként oldalgott a szoláriumozott divatcsászár után a dolgozószobájába.

– Ha egy nő belép egy szobába – szólalt meg Valentino a profi nyilatkozók rutinjával –, forduljon felé minden szempár.

– De mi van, ha félszeg?

Szonja a szokásos mederben kezdte az interjúját.

– Nos hát, én nem tervezek félszeg hölgyeknek. Akkor bizony keresnie kell egy másik kollekciót.

Az elegáns íróasztal mögött üldögélő férfi szolárium barnított bőrével és mogyoróbarnára festett hajával úgy festett, mint egy meglepett aranyifjú. Annak is született. Miután kibulizta magát, megpróbálkozott a táncművészettel. Nem volt tehetségtelen, ma is látni a tartásán. Keskeny kézfejét viszont igyekezett a térdére szorítani. Mindenki tudta, ha megfeledkezik róla, azonnal reszketni kezd. De ezen senki sem bánkódott. Valentino egész élete a luxus és a vidámság jegyében telt, ahogy itt mondják, aranykanállal a szájában született. Nyilván maradt neki elég aranykanala.

Azért lett a világ leggazdagabb nőinek bizalmasa, mert sohasem hagyta őket magukra a divat kiszámíthatatlan szeszélyeivel szemben. Még a kilencvenes években is, amikor a nők úgy festettek minimalista ruháikban és sápadt sminkjeikben, mint akik a névtelen narkósok partijára készülnek, Valentino vevői magabiztos dáma-ként ragyogtak ki a tömegből. Kölcsönös elégedettségük jeleként a Maestro négymillió dolláros partikon ünnepeltette magát. Ehhez képest a vacsora, amelyet a házában adott a kelet-európai sajtó képviselőjének, csupán nyolc fogásból állt. És mindössze néhány száz valentinovörös rózsa szolgáltatta az asztali dekorációt.

– Jól állna önnek ez a szín – vetette fel az interjú végén a Maestro.

– Hogyne, okvetlenül, köszönöm. Egész biztosan kipróbálom.

„Persze, csak le kell győzni az ösztöneimet, és jöhet is

a valentinopiros.” Szonja egészen hazáig hüledezett az ötleten.

Ez a nyár egyszerűen jól alakult. Sikerült megszerveznie az életét. Délelőtt tíz és tizenegy között koncentrált az értekezleten, ebédidőben kiürítette az elméjét a jógaóráján, majd megtömte a hasát az alagsorban. Az esti órákban, beosztásától függően, elmélyedt valamelyik közéleti problémában, vagy felreppent Gábor ölelésében. (Lassacskán munkamániás leszek. Plusz ölelésmániás.)

– Jó volt a ma esti műsor.

Gábor vigyorgott, mint még soha. Azért ennyire nem volt gáz. Nem mintha csodálatba akarta volna ejteni. Bár újra és újra meghökkent saját izgalmán, valahányszor a férfival találkozott. Különösen egy végigbakizott adás után.

– Ennyire ciki volt, amikor az áfaszigorítást egybemondtam?

– Pár perc múlva megnézheted a youtube-on – Gábor engesztelőén bokán rúgta az asztal alatt. – Tudtam, hogy nevetni fogsz.

– Én is tudtam

Szonja visszarúgta. „Na jó”, lélegzett fel, „együtt fogunk megöregedni”. Lopva nézegette a tányérok fölött. Bepakolták a mosogatógépet. Szép, kimért mozdulatokkal szerelmeskedtek. Aztán bevackolódtak a kanapéra.

– Lassan kezdünk összeszokni – jegyezte meg a fiú.

Megpróbálta eldönteni, vajon ez jót vagy rosszat jelent. Kis habozás után ellágyulva bólintott. Azt javasolta (tán az összeszokástól megrendülten), hogy a szombati kiállítás megnyitó után lépjenek le ők ketten. Bárhová. Az éjszakába. Csakhogy kiderült, szombaton rendezik a vitorlásversenyt. Azt, amelyikről Gábor már majdnem megfeledkezett. Bambán visszakérdezett, hogy fog leérni Gábor a megnyitóról a kikötőbe, de elég egyértelmű volt, hogy sehogy. Mert már péntek este lemennek.

„Mit tenne más normális nő, hogy viselkedne ilyen helyzetben?” A normális nők táborából Enikő ugrott be hirtelenjében. A barátnője hajlékony lány volt, úgy beszélt a küszöbön álló válásáról, mintha influenza volna, amely nemsokára elmúlik. Miközben a férje most rendezkedett be egy bigámista kapcsolatra, Enikő ambíciója nem csupán arra korlátozódott, hogy keresztülevickéljen a mindennapokon. Még jó napokat is akart gyűjteni!

Úgy döntött, utánozza. Néha úgy lehet jó napokat gyűjteni, hogy az ilyen irányú törekvéseinket elengedjük. Ezt a technikát Lámpaláznétól tanulta. Nem kell mindig jól járni. Ennek a belátása Lámpalázné szerint hihetetlen szabadságot ad az embernek. De hát megígérte, megígérte… szirénázott egy hang odabenn, miközben hangosan azt mondta:

– Okés, akkor elmegyek Enikővel.

Erre a hírre Gábor kikászálódott az ágyból, hogy megkeresse a távirányító-halomban a megfelelőt. Minden gombnyomásra működött nála: a fény, a hang, a levegő. Az egész világa. Henry Salvadortól a Mediterrán jazz hasított panaszosan a kivilágosodó szobába.

„Un courant d'air sur ton décolleté” – énekelte, és Szonja mindjárt érezte is a huzatot a dekoltázsán.

– Kapcsold ki a légkondit!

– Szonja, huszonhárom fokra van állítva… Ha ennél melegebbre rakom, az már kánikula.

Gábor megfordult, és a hálóból nyíló fürdőszobába indult. Hátán érezte a lány pillantását. Mint egy kéz érintését. Pár perccel ezelőtt még érintette.

– Megegyeztünk!

Teátrálisan vacogott. Gentleman agreement volt közöttük, Gábor lovagiasan két fokot átenged a szoba levegőjéből a nála vendégeskedő Szonjának.

– Mindig nekem kell engednem! – kiabált utána, és közben nem is szégyellte magát. Sikoltozni támadt kedve, hogy lehet egy kapcsolat ennyire küzdelmes, dühöngött némán…

– Édes istenem, annyira biztos voltam benne, hogy visszakapom a kiállításmegnyitót… Mert valójában erről van szó? Úgy képzeled a párkapcsolatot – tudakolta Gábor fejét kidugva a fürdőszobaajtón –, hogy mindig minden a te elképzeléseid szerint alakul?

– Persze, úgy képzelem, mert annyira önző és hülye vagyok!

– Te, nem vitatkoztunk mi már ezen egyszer?

– Nem vitatkoztunk mi már egyszer mindenen?

Csak miután bevágta maga után az ajtót, akkor kezdte törni a fejét, hogyan számol be Enikőnek és Lámpaláznénak (az ókori görögöktől kölcsönzött kórusnak, akik a cselekmény szövevényes szálaiból kántálva konklúziót vonnak) az újabb drámáról. Enikő, mikor másnap benézett hozzá, a gondolatolvasáshoz folyamodott.

– Arra gondolsz, hogy megint húzd meg, ereszd meget játszik? Elhiteti, hogy rád figyel, aztán tojik a fejedre? Ugye, ez járt a fejedben?

– Nem. De most már igen.

Enikő enyhe bűntudatot érzett, ezért rábólintott a kiállításmegnyitóra. Noha azon a héten volt a nyár legmelegebb délutánja. Hiába is próbáltak szabadulni a hőségpaplan alól. Tikkadtan kerengtek a Francia Intézet körül, Enikő szeme már káprázott. Egy asszony torzója jelent meg előtte, amint két kisdedet emel a keblére. A4-es gyerekrajzon.

– Szép telt, kerek mellek – hajtogatta feldúltan Enikő.

– Hihetetlen, hogy dolgozik Sára fantáziája – Szonja fél szemmel a visszapillantó tükörbe sandított, ahol megjelent Sára, szürke cicaszemekkel. Magának való kislány, megállás nélkül rajzol.

– Még csak tizenhárom éves!

– Ilyen szenvedélyes a képi világa.

– Egy csodát! Az apjuk elvitte őket, hogy megnézzék az ikerbabákat. Barnabás áradozott, hogy milyen édesek, Sára meg csak állt megkukulva. Ez a ribanc a gyerekeim előtt szoptatott!

– Sára pontosan tudja, mit érzel. Azért nem hozta szóba.

Enikő eszelős értetlenséggel meredt rá, hogyhogy nem lehet felfogni, miről van itt szó valójában?

– Olyan melleket rajzolt, amilyeneket egy plasztikai sebész honlapján láthatsz.

A francba, ahelyett hogy parkolóhely után kutatna!

– Szerinted Attila nője szimultán szoptat?

– Honnan tudjam? Én egymás után szoptattam a gyerekeimet.

Szonja már tolatott volna be egy gyanúsan szabadon hagyott helyre. „Nem látod, hogy várakozni tilos?” Na tessék, Enikő visszatért a való világba.

Az Intézet előtti téren tarka tömegbe verődtek a slampos újságírók, övtáskás turisták, frankomán sznobok, a hőségben szellemi pezsgésre vágyó nyugdíjasok. A biztonsági őr messzire nézett az emberek feje felett, kezével a bejáratot lezáró vörös zsinórba kapaszkodott. Alig egy méterre tőle megkocogtatták az ablakot. Szabó integetett át az üvegen, enyhe rosszallással, amiért Szonja nem volt élelmes riporter. Erre a lány élénk gesztusokkal elmagyarázta a fölé magasodó biztonsági őrnek, hogy a Háttértől jöttek, nem szórakozni, engedje be őket. A világoskék ruha éles ellentétben állt a vehemenciájával, amely azonnal csendes apátiába csapott át, mihelyst bejutottak az épületbe.

– Másfél óra – ígérte Enikőnek –, utána kiülünk a Liszt Ferenc térre.

A francia nagykövet három magyar mondattal nyitotta a beszédét, a közönség megtapsolta, aztán már csak a pattanásos tolmácslány kántálását lehetett hallani. Vásárhelyi lépett a mikrofon elé.

– A mai világban – kezdte tökéletes magyarsággal a fiú, akit a francia nagykövet Christophe Vasarrellyként mutatott be – semmi sem természetesebb annál, mint hogy képek között növünk fel. Lassan átveszik a szavak helyét, a filmekben rövidülnek a dialógusok, sokasodnak a vágások. Az utcákon fotók szólítanak meg, a telefonunkon piktogramok jeleznek…

Vásárhelyi ezúttal öltönyt viselt. Kicsit idősebbnek tűnt. Kölyökkutyaszemébe konokság költözött. Tán csak koncentrál, gondolta Szonja, és erről eszébe jutott, hogy még nem gondolkodott az interjúkérdéseken. Lassan doktorálhatna a munkáiból, a szokásaiból, az életrajzából és az r hangjaiból, amit nem úgy pörgetett, mint a franciák, de nem is ropogtatta, ahogy a magyarok. Apránként összeállt a portréja. Elégedett volt vele. Szabó minden lomhasága dacára remek ritmusérzékkel váltogatta a vágóképeket és a közelieket. Vásárhelyi villamossággal töltötte be a képernyőt. Ez az, amit odabenn a Csatornánál „dögnek” hívnak. Szonja ezt alaposan megtanulta. Van benne dög? – firtatták, valahányszor leadott egy portréfilmet.

– Elhoztam néhány képet Párizsból, pillanatokat, amelyek nekem sokat jelentenek – szónokolt Vásárhelyi, és Szonjának az a határozott érzése támadt, hogy őt keresi a tekintetével. Gyakran képzelte, mikor nézőtéren ült, hogy az előadó őt szólítja meg. Lámpavágy…

– A szépséget próbálom megörökíteni, bár nem tudhatom, ki mit tart szépnek. Ha belenézek a kamerába, egy egész sorsot látok, kudarcokat és apró diadalokat, ez mind ott van egy ember tekintetében – tartott hatásszünetet, mint egy profi szónok. – A legszebbnek az az arc tűnik, amelyen ott a sebezhetőség. Megakad rajta a szem, akár egy forradáson. De ott a tűz is, az a fajta szenvedély, amit nem lehet palástolni – újabb szünet. –Ezt a sajátságos elegyet keresem.

– Te… ez totál beléd zúgott.

Enikő kezdte élvezni a kiállítást.

– Honnan veszed?

– Nem vagyok vak. Téged kábít a szövegével. Olyan furcsa volt ez a mondat, olyan filmszerű, mintha egy forgatókönyvből olvasná.

– Te… te tényleg azt hiszed, hogy élete első hazai kiállításán más sem jár az eszében, mint hogy velem flörtöljön? Akivel amúgy is bármikor beszélhet?

Enikő megvonta napbarnított vállát.

– Csak rögzítettem a tényeket.

Szonja az előtte álló, széles tarkójú fickó válla mögül próbálta ellenőrizni, mit lát a barátnője Vásárhelyin. Mert Enikőnek fogalma sincs, mi mindent dob be az ember, ha meg kell írnia egy hatásos beszédet. Nem akarta kiértékelni a hipotézist, egyelőre csak a hitelessége érdekelte. Kábít, nem kábít?

Ismét meggyőződhetett róla, hiába nőttek fel kéz a kézben, világnézeti különbségek tátongnak közöttük. Barátnője az idő végtelen folyamának minden apró fodrozódását olyan rejtélyes örvénynek tulajdonította, melyet a férfi és nő közötti ellentétes erők generálnak. Minden, ami az életben történik, csakis a férfiak vonatkozásában nyer értelmet, az ő figyelmük vagy közömbösségük képes felemelni vagy megsemmisíteni, ami a nőktől különös, állandó készenlétet igényel.

Vásárhelyi befejezte a beszédét, és kígyózó sor alakult ki előtte. Az emberek, mintha kondoleálni járulnának elé, komoly, megilletődött arcot öltöttek. Szonja megpróbált jelezni neki, hogy Szabó bevilágított egy sarkot a büfében.

– Nem akarod levenni a cipődet? – érdeklődött a fotós, miközben letelepedtek az apró presszóasztalhoz.

– Kiszúrtam Párizsban, hogy az asztal alatt mindig megszabadulsz tőle.

Lábujjait önkéntelenül behajlítva a szandáljába kapaszkodott.

– És te? Hogyhogy öltönyben.

– Apám a lelkemre kötötte, hogy Pesten ezt vegyem fel. Harminc éve, mikor még neki voltak itthon kiállításai, gondolom…

Óvatosan formálta a szavakat, de nem mondott semmi újdonságot. Fáradt volt, reflexszerűen válaszolgatott a kérdéseire. Semmi, és erről Szonja alaposan meggyőződött, semmiféle alapja nem volt Enikő romantikus képzelgésének. Ettől felszabadult. Épp eléggé kimerítette Gábor nem verbális kommunikációjának kódolása. Nem hiányzott neki, hogy egy felkapott, elkényeztetett sztárfotós minden bizonnyal megterhelő figyelmét is a nyakába vegye.

Tizennegyedik

A forró esték egymással versenyeztek egy érthetetlen és haszontalan rekordért, anélkül hogy bárki tehetett volna ellene. Szonja Lámpalázné lávaként izzó rózsadombi paneljében üldögélt. A saját pénzén. Egy ideje nem fizette a Csatorna a lelki edzőjét. A Háttér műsorvezetőjét kameraképesnek nyilvánították. Ő maga viszont még mindig nem akarta elhinni, hogy két és fél millió emberrel néz farkasszemet esténként. Gyanította, büdzséokokból hagyták magára, és minden eshetőségre készen, időről időre felkereste a trénerét.

Nem utolsósorban ennek a pörgő ritmusú mondatnak a kedvéért:

Akarod vagy nem? (Vagy inkább: Aaakrd vagy neeem?)

Imádta, amikor Lámpalázné szájából elősistergett ez a villámkérdés. Ilyenkor a világ valamennyi problémája leegyszerűsödött, és rajta állt, melyik nyomógombbal dönti el a kérdést. Szonja csak tátotta a száját, hogy ez ilyen egyszerű.

Lámpalázné keble zaklatottan hullámzott a barackszínű otthonka alatt. Fel és le. A nyakában függő súlyos aranymedál hasztalan kereste a dekoltázsban a helyét.

– Szóval nem vállalod.

Élénkvörösre rúzsozott szája lebiggyedt, miközben ápolt, húsos kezével végigsimított verejtékező homlokán. Gyakran végzett apróbb házimunkákat, miközben privát ügyfeleit fogadta a lakásán. Most lecsót készült eltenni, paprikát aprított.

– Nem arról van szó, hogy megfutamodnék. Valentinóhoz is ugrottam. De ez… egyszerűen nincs rám szabva.

– Mmmm… Úgy gondolod?

Szonja vállat vont.

– Miért konferáljak én jótékonysági gálaműsort? Riporter vagyok. Teljesen betáblázva. Ott az egész estés portré arról a fotósról…

– Másfelől viszont nem kellene annyira berzenkedned a nem testre szabott feladatok ellen.

Szonja a tenyérnyi étkező napsárga falának döntötte a fejét. Jön a félelem-duma.

– A félelmeink sohasem múlnak el. Addig, amíg feszegetjük a határainkat, ugye… velünk maradnak. Ez teljesen természetes.

Párnás, sokköves aranygyűrűs kezével hozzáfogott a paradicsomok szeleteléséhez. Szonja elbizonytalanodott, nem kellene-e felajánlania a segítségét. De attól tartott, ha a tízezer forintos tiszteletdíjon felül házimunkával is fizet, Lámpalázné totál hibbantnak nézi.

– Mindaddig, amíg újabb és újabb kockázatot vállalsz, a félelem elkísér.

Az asszony barátságos szeme úgy volt sminkelve, mint az Abba-lázban égő tinédzsereké a hetvenes években. Megpróbálta elképzelni Lámpaláznét félelem nélküli tinédzserként, maga is meglepődött, hogy sikerült.

– Csakhogy ez a felkérés semmit sem tesz hozzá az életemhez…

Lámpalázné (trapézfarmerban és bongyor frizurával) nem hagyta magát eltéríteni a tárgytól.

– Gondolom, kapnál érte egy rakás pénzt. És szembenéznél a fóbiáddal, a színpadi beszéddel. Ez neked semmi? Olyan sohasem lesz, hogy egy szép napon csak úgy, nyugodtan elfogadsz egy ilyen felkérést. Előbb jön a „megcsinálom” érzés – és arcára vakmerő elszántság ült ki –, majd utána a „nem olyan vészes” érzés! – Látványosan fellélegzett. – Mindig ez a sorrend.

Most nem éppen ez a legégetőbb problémám, gondolta Szonja. Már bánta, hogy nem mondta le az aznapi szeánszot. A lakásban lecsóillat terjengett. Abban bízott, hogy Lámpalázné még az óra lejárta előtt kiteszi a szűrét. De az asszony ráérősen szavalta tovább, hogy a félelmet leküzdeni kevésbé félelmetes, mint azzal a lappangó szorongással együtt élni, amely a tehetetlenségből fakad. És minden második szó után odadobta, ugye?

Elszédült az olajtól sercegő étkezőben. Na és, ha elbizonytalanodik. Ki nem? Már bocs, de két és fél millió emberrel néz farkasszemet esténként. Mi kellene még? Tüzes karikákon átugrálni?

– Nem állíthatom magam örökösen bátorságpróbák elé! Úgy értem… közben élnem kell az életem.

Csodálta, hogy az asszony milyen fürgén mozog a szűk konyhában. Ha kinyújtaná otthonkás karjait, akár mindkét kezével firkálhatna a falra. Lámpalázné inkább Szonját fürkészte.

– Élned kell a magánéleted. Úgy érted?

– Hát… most az a legkuszább.

– Kinek nem?

Vajon hogy támad az embernek az az ötlete, hogy mások lelkének edzője legyen? Nyilvánvalóan olyasvalaki adja a fejét erre a szakmára, akinek magának is egy rakás megoldandó problémája van. Csakhogy Lámpalázné magasra szárított hajkoronája felett a megoldom? –glória ragyogott. A kiválasztottak jele.

– Tudod, mit mondok neked? – fordult felé a hajkorona glóriástul. – A bátor nő olyan, mint a mágnes. Aki kézben tartja az életét, vonzza az embereket. Azt verték a fejünkbe, hogy a magabiztosság nem nőies. Nagy tévedés! Akkor válsz szerethetővé, ha bízol az erődben. Na, hagyjuk…

Észrevette a lány egymásba kapaszkodó kezeit az asztalon.

Hát igen, helyeselt Szonja, miközben nekilátott a lecsónak, holott ki nem állhatta. Magam is bevállalós vagyok. Két és fél millió néző! Zsinórban nyerem az estéket. Lemosom a konkurenciát. Jó, akad, aki szerint inkább csak hagyom magam. És hallottunk már olyat is, hogy nem vagyok eléggé alkalmazkodó.

Képtelenség az embereken kiigazodni.

Ezt meg is mondta Lámpaláznénak.

Lámpalázné csak legyintett: mindannyian próbáljuk megtenni, ami tőlünk telik, és mindannyian attól rettegünk, vajon az elég-e. Mindig ugyanaz a nóta! Viszont a jó hír az, hogy szerelem és hatalom együtt jár. Szonja rábólintott.

– Számomra is fontos, hogy független, döntéshozó nő vagyok.

– Nos igen – ült ki a zavar Lámpalázné kerekded arcára. – De ne arra a hatalomra gondolj, hogy másokat rá tudsz venni arra, amit szeretnél. Én azt értem hatalom alatt, hogy saját magadat rá tudod venni arra, amit igazából akarsz.

Letelepedett Szonjával szemben, és nagyokat szuszogva nekiesett a tűzforró lecsónak. Olyan műgonddal tunkolt és mártogatott a zsemledarabokkal, ahogy Enikő az alapozót szokta felvinni a pamaccsal. És csak szónokolt tovább a magabiztosságról. Mert nehéz ám anélkül szeretni. Életveszélyes is lenne kitárni a szívet. Mintha egy falvédőről olvasná. Szonja körbenézett. Nem volt falvédő.

– Igen, igen, az ember nem tudja eldönteni, mikor van itt az ideje.

– Minek?

– Ööö… hogy kitárjam. És… hogy kinek.

Lámpalázné meghökkent, micsoda furcsa reakció ez?

Aztán megenyhült.

– Tudod, tízből négyszer a saját életemben is mellétrafálok.

– Négy? Nem is rossz.

– Mondd, nézted te annak idején az Onedin családot?

– Azt hiszem…

Lámpalázné elmerengett.

– Nekem Anne, a kapitány felesége, tudod, afféle… szerepmodell.

– Igen?

– Emlékszel Anne-re? – kérdezte gyanakodva Lámpalázné.

– Babaarcú szőke? Csak mert nem nézhettem esti filmeket…

– Az Elizabeth!

Szonja elméjébe újra és újra belehasított a kép, hogy egy lakótelepi konyhában multicégek otthonkás coaching gurujával az Onedin családról beszélget tízezerért.

– Akkor a csúnyácska barna…

– Nnna. Annak a nőnek hatalma volt. Nem egy szépség. Igaz. De vonzotta az embereket. Az ereje. Pusztán az, hogy ott van a szobában. James Onedin is beleszeretett! Pedig érdekből vette el. Tudod, miért?

Szonja előredőlt, mintha bármi, amiért James Onedin nősülni hajlandó, úgy érné, mint a mennyei manna.

– Egy rozzant vitorlásért! Anne az ujja köré csavarta – Lámpalázné leírt egy kört a mosogatószivaccsal. – Sohasem akartam igazából szép lenni. Erősnek lenni hatásosabb. Mára végeztünk. Jól van. Beírjalak vasárnap háromra?

Vasárnap három órakor jobb programja akadt. Útjuk az Ikeába vezetett, majd vissza Enikő lakásába. A Mini hátsó ülésén Sára tömte magába a hot-dogot néma boldogságban. Két felnőtt nővel utazott, akik piszkos kis titkokat suttogtak az autó utasterébe. Meg egy narancssárga fürdőszobaszőnyeggel. Mielőtt elindultak az Ikeá-ból, a kislány jó sok mustárt nyomott az adagolóból a kiflijébe, pedig nem is rajongott érte igazán. Jólesett az ujjainak. Vásároltak negyven darab ruhafogast, egy emeletes tálalót, energiatakarékos körtéket, virágmintás ágytakarót, egy woksütőt, mécses tartót, karnisvéget és egy Fabler baldachint az ágya fölé. Mindkét felnőtt rimánkodott, hogy legalább egyetlen éjszakára cseréljenek hálószobát, de a kislány hangos visongással elhárította.

Szonja keze a kormányon fagylalttól volt ragacsos. Rossz hír a Mini vajszínű üléshuzatára nézve, amely, ha hinni lehetett a katalógus leírásának, időtlen eleganciát árasztott. Ujjait óvatosan eltartotta a kormánytól. Üzenet érkezett, de senki sem mozdult. Enikő rosszul viselte a nem fogadott hívásokat, olvasatlan üzeneteket, összefagylaltozott és összemustározott ujjakat. Az első lámpánál kikapta Szonja táskájából a telefont, és az orra alá dugta.

– Vásárhelyitől jött az sms – jelentette, mintha az amerikai elnök várakozna a vonalban.

– Vasárnap van.

Igen ám, csakhogy Szonja agya már szerkesztői üzemmódba kapcsolt. Még nem adta le az anyagot. Ha bármi változtatást kér, jobb, ha túlesnek rajta.

– Kinyitod nekem?

– Ja, az ablakot ne mossam le? – Enikő egészségmániája miatt nem ehetett semmit, amit a megéhező bevásárlók magukba tömnek. Viszont üzeneteket nyitogathat mások helyett. – Egy jeges csoki az Art Hotelban?

– Mi van?

– Ezt írja.

Jaj ne, hagyjatok, most hadd legyek boldog. Hát vasárnap délután sincs nyugta? Egyszerre mutatta a nyugtalanság minden árnyalatát: ingerültséget, fenyegetettséget, óvatosságot, felháborodást. Igazi nyári égboltra kívánkozó indulatszivárvány. Aztán meg azt gondolta:mi a fene? Miafenemiafene… Enikő manikűrözött körmeit készenlétben tartotta a billentyűzeten.

– Szonja, az ég áldjon meg…

– Ez meg mégis miféle üzenet?

– Én megmondtam.

Szőke haja zászlóként lobogott ki a leengedett ablakon.

– Na de… jeges csoki??

Agyában hirtelen világosság gyúlt. Vásárhelyi nyilván valami rázósat akar kérni az anyaggal kapcsolatban. Rosszabb. Az egészet le akarja állítani. És amilyen simulékony, úgy gondolta, jobb, ha egy kávézóban adja be neki – jeges csokival. Érdekes, nem csak jeges kávé van?

Nem tudta eldönteni, mit tegyen, végül azt a bátor és realista döntést hozta, hogy nem tesz semmit.

– És ha lementünk volna Velencére? – Ez az ötlet egészen felvillanyozta. – Bent lehetnénk a vízben, ahol nincs térerő. Vagy a lángossütőnél, ahol elveszett gyerekek neveit ismételgetik a hangosbemondóban. Ott senki sem figyel fel egy pittyegő telefonra.

Enikő türelmét vesztve beletúrt a hajába.

– Hogy tetszik a frufrum?

Szonja szórakozottan oldalra pillantott. Kétség sem fért hozzá, Enikő homlokába két napja néhány szőke hajtincs hullott.

– Fiatalít. Úgy értem… olyan kislányos.

– Mondd, mit írjak neki! – hadonászott a telefonnal Enikő, hogy beleremegett a frufruja.

Szonja a szélvédőn át az aszfaltra meredt, és azon törte a fejét, mi lehet a legideálisabb válasz egy ilyen sokféleképpen értelmezhető üzenetre. Gáborra nem hivatkozhat. Egyrészt, mert elvitorlázott. Másrészt, mert mi van, ha tényleg az interjú miatt keresi? Vagy egyedül érzi magát? Valószínűsíthető, hogy Szonja az egyetlen ember, akinek tudja a számát a városban. Akkor is. Habozott. Akkor sem! Nem, tényleg nem volt ínyére ez az sms.

– Írd, hogy este hétkor – mondta nagylelkű mazochizmussal. De hirtelen egy nagyon is praktikus probléma kezdte foglalkoztatni: – Elküldted? Na igen, és este hétig hogy mosom meg a hajam?

Tizenötödik

Ottó arcszíne tökéletesen harmonizált a beosztásával. Valamennyi pórusa pezsgett. Az apró szempár nem fókuszált feleslegesen, tüdejének sem engedélyezett üresjáratot. Örökösen zihált, nyüzsgött, felmért, fürkészett.

Enikő látszólag álmodozva itta a szavait a squashbajnokságról, ahol harmadik lett, miközben agya tompán és kétségbeesetten kutatott valamilyen meggyőző érv után, amely teljesen nyilvánvalóvá teszi, hogy nekik este együtt kell elmenniük a premier előtti filmvetítésre. Ritkán kapott ilyen meghívókat. Ottó asztalán naponta hevert egy, bár csakis azokat az eseményeket tisztelte meg jelenlétével, amelyeket marketing-vagy kapcsolatépítési szempontból hasznosnak vélt. Ahol az egész város megjelent.

– Lazítanod kéne – fogott hozzá óvatosan Enikő. – Napközben is csak a versengés… Munka után épp egy squashbajnokság hiányzik neked – a melléhez simult, és felpislogott a férfira. – Mondd, te sohasem szoktál bambulni? Csak nézni ki a fejedből? Elmehetnénk este arra a hülye amerikai filmre.

A cigarettázóhelyiségben álltak, a kávéautomata mellett, Enikő moccachinót, Ottó dupla eszpresszót kortyolt a műanyag pohárból. Mindkettőnek bútorápolóíze volt. Rajtuk kívül senki más nem akart se cigarettázni, se kávézni. Máskülönben Enikő nem ragadtatta volna magát ilyen könnyelműségre. Ottó a szőke fej búbra tette az állát.

– Édesem, az valami szirupos gagyi. Inkább menjünk fel hozzám.

– Itt jegyzem meg, hogy még nem voltunk sehol kettesben.

A férfi eltolta magától, és gyanakodva végigmérte.

– Most is kettesben vagyunk.

– Tudod, hogy értem.

A legelőnyösebb mosolyával mosolygott rá, állat le, szemet fel. A férfi csak állt ott, mint egy hatalmas plüss-mackó, lelógó karokkal, de sokkal kevesebb derűvel a szemében.

– Nem, nem tudom. Attól függ, mi a fontos neked. Azt szeretnéd, hogy jól érezzük magunkat, vagy hogy végighurcolj, mint a véres kardot, a társasági eseményeken?

– Teljesen normális, hogy egy pár néha kimozdul.

Enikő próbálta Ottót mentegetni magában, szokatlan neki ez a helyzet… alapvetően egy szégyenlős kisfiú… visszatartják bizonyos körülmények…

A férfi visszahúzta magához, egy csókot nyomott a frufrujára.

– Sohase kifele nézz! Kettőnkre figyelj. Más lett a hajad.

– Oké, Szonjával megyek. Olyan ritkán kapok meghívót premier előtti filmvetítésre. Arra várhatok, hogy te magaddal viszel…

A szavak ott köröztek a cigarettázóhelyiségben, és nem akartak füstté válni. Enikő egész délután ezen rágódott. Zsinórban hívta Szonját, hogy együtt is rágódjanak, de ki volt kapcsolva. Meghökkent. Hiszen nem is látta a nevét az adásmenetben! Újra és újra rábeszélt az otthoni rögzítőjére. Még csak vissza se szólt.

Micsoda pofátlanság! Nem ugrott ő is azonnal, hogy elkísérje arra a dögunalom kiállításmegnyitóra? Hát mire valók a barátnők, ha nem arra, hogy az elfoglalt férfiak helyett helytálljanak? Végül Időjáráslány állt helyt két liter kukoricával, amit rendes körülmények között sohasem engedélyeztek volna maguknak. De most inkább aggasztónak tűntek a körülmények.

Nem is hitték volna, hogy ennyire. Jóval azután, hogy elsötétült a terem, Enikő Szonja sziluettjét vélte felfedezni egy hosszú férfiárnyékba kapaszkodva, amint feltűnés nélkül araszolnak a hátsó sor két szélső üléséhez. Előrehajolt, hogy meggyőződjön róla, nem téved, ám Időjáráslány megelőzte.

– Ki a fene az az ürge Szonja mellett?

– Egy ismerőse.

Próbálta visszaterelni a figyelmét a vászonra, ahol Jennifer Aniston minimál mimikával adta a szeleburdi szerelmest. Elnéző volt vele, az Aniston-teamhez tartozott, az elhagyott asszonyok teamjéhez. Angelina filmjeire elvből nem váltott jegyet. De Időjáráslány csak erősködött.

– Egymás kezét fogják!

Enikő vállat vont, és tüntetően belefeledkezett Aniston csókjelenetébe. Csak a szeme sarkából sandított Szonjáék felé, hogy ellenőrizze, nem fogtak-e bele szimultán egy másik csókjelenetbe. Azok ketten békésen ültek egymás mellett.

Alig várta, hogy másnap reggel kérdőre vonja barátnőjét. Kigondolt egy szemrehányásszálat, amelynek a mentén haladhat, de legnagyobb döbbenetére Szonja szúrta le, hogy miért nem falazott neki.

– Neked mégis milyen magyarázat ugrana be – kárálta Enikő a tükörnek hadonászva –, ha besétálnék egy új pasassal egy nyilvános filmvetítésre?!

Nem sokkal korábban végzett egy politikussal, aki kialvatlan szemmel a délelőtti matinéműsorba sietett, kénytelen volt felvinni rá egy vakolatszerű sminket, amitől amúgy is lejjebb zuhant az ingerküszöbe. Bézs gyöngyházfestéket dolgozott a barátnője szemzugaiba, miközben megállás nélkül dohogott.

– Hogy jutott eszedbe idehozni?

Szonja eltűnődött, hogyan történhetett.

– Gábor aggódott, hogy nem ért utol vasárnap, tudod, Kristóffal este tizenegyig kakaóztunk az Art Hotelban.

Hosszasan és összefüggéstelenül beszélt, a Hasselblad fényképezőgéppel kezdte, és úgy fejezte be: kiderült, hogy szinte minden egyszerre történt az életünkben.

– Akkor igazan nem tehetsz semmiről – tárta szét az ecseteit Enikő. – Ezt hívják sorsszerűségnek!

– Nem akar tőlem semmit.

– Ezt mondom én is.

És Enikő gondolatban jócskán előreszaladva látta, hogy kitör a világraszóló botrány. De Szonja ennek még az esélyét sem mérlegelte, habár kétségkívül gyülekeztek a sötét felhők a szerelmi élete felett. Aznap reggel összekaptak Gáborral. Megmondta neki, mennyire utálja, ha elszámoltatják az idejével. Tágra nyitotta a szemét.

– Ha Gábor eltűnhet két napra a Balatonra, én miért ne tűnhetnék el egy estére?

– Becsuk. Jogos. Mire ő?

– Azt felelte, oké, vette, akkor próbáljuk összehangolni a hétfő estét, és kísérjem el a Művészbe a kambodzsai filmnapokra.

Enikő elvigyorodott.

– Ez annyira gáboros. Kambodzsa kontra Aniston.

– Azt is megjegyezte, mekkora szerencse, hogy nem tervezünk gyereket.

Az ecset megállt a levegőben.

– Ezt mondta? .. .Hogy ti nem terveztek?

Szonja pontosan felmérte szavai súlyát.

– Mert szegényt teljesen összezavarná a kettőnk kusza napirendje.

– És te nem kérdeztél mindjárt vissza, hogy mégis ki nem tervez?

– Olyan váratlanul ért. Elköszöntem, aztán válaszoltam Kristóf üzenetére.

Összenéztek a tükörben. Nézésük egy komplett Ingmar Bergman-film dialógusával ért fel. Innentől kezdve Szonja már csak a tényszerű részletekre koncentrált. Vásárhelyi a Rómaira hívta. Halvendéglőbe. De szakadni kezdett az eső. Végül ott kötöttek ki, a filmvetítésen.

– Látod, milyen hülye helyzeteket hoz az élet – nézett fel Szonja elképedve, félig kifestve és – ezt kénytelen volt Enikő elismerni – ragyogva.

Soha nem tartotta női riválisának.

Élénken emlékezett arra a csenevész kislányra, akit szülei jajpiros Thälmann Pioneer dzsekiben járattak, hogy legalább az autósoknak szemet szúrjon, és el ne gázolják hazafelé menet. Thälmannról nevezték el az NDK úttörőszövetséget, és jó minőségű, vízlepergetős orkándzsekiket gyártottak a tiszteletére. Valamelyik hivatalos útjukról hozhatták Szonja szülei, és elégedetten állapították meg, hogy még van mibe belenőnie a gyereknek. A barátnője mértéktartóan nőtt, a dzsekit évekig viselte. Tizenhét éves kora körül hirtelen megnyúlt, csupán néhány centiről volt szó, ám ez elég volt hozzá, hogy a bizonyítványosztásra kikönyörgött Benetton farmer szeptemberre a bokáját verdesse. Mindez mégsem gátolta meg az iskola hímnemű diákjait abban, hogy váratlanul felélénküljenek, mikor az évnyitón farmerban és matrózblúzban felbukkant mellette.

A meghökkentő változást mindössze ketten nem észlelték: Szonja és Enikő. Ezért is értették meg egymást ilyen jól.

A barátnője szemében Szonja lökött, szétszórt és bizonytalan, aki felett anyáskodhatott. Néha gonosz mostoha volt.

Szonja a világ felé félszeg, humoros, megközelíthetetlen, minden türelmes férfiba beleszeret, lázálmokat kerget, olykor vakmerő, olykor gyáva, ragaszkodó, édesszájú. Nem is olyan szép, mint amilyennek látszik, gondolta Enikő, és ettől a gondolattól kicsit jobb kedve lett.

Tompán azért neheztelt a Sorsra az előző esti filmvetítésért. Mindjárt az érettségi után férjhez ment. Nem is ment, inkább rohant. Két gyereket nevelt, és hagyta, hogy a férje további kettőről gondoskodjon. Viszont nem hagyta, hogy ez a tény földbe döngölje. Elejtett egy hírigazgatót, egy igazi nagyvadat, egyszóval úgy érezte, minden tőle telhetőt megtett, igazából mindent, hogy ne kelljen egy kolléganő mellett ücsörögnie a moziban. Miután nem volt mellette férfi, sem Ottó, sem Attila, egész jól szórakozott volna a Jennifer Aniston-filmen. Ha nem esik be váratlanul Szonja.

Vásárhelyi a terítőcsipeszt piszkálta az asztal szélén, és nem értett semmit. Forró hullámokban tört rá az öröm, mikor a riporterlány váratlanul ebédelni hívta a Rómaira. Még Párizsban említette neki, hogy Budapest a kis halvendéglőket juttatja eszébe, meg a csónakházakat. És a lány itt, a folyóparton most azt próbálja megértetni vele, a legokosabb, ha bele se kezdenek abba, amibe még valóban bele sem fogtak.

– Tudod, én… csak szeretném normálisan csinálni a dolgokat.

Szonja egy elszabadult tincset próbált visszarendezni a füle mögé. A Duna majdnem odaült az asztalukhoz, a vízszint aggasztóan magasra emelkedett. A férfi vele szemben arra gondolt, milyen jó itt üldögélni. És ettől még jobban kétségbeesett.

– Valahogy az volt az érzésem, egyedül vagy… Párizsba is egyedül jöttél. Megfogadtam, ha a kiállítás megnyitón sem lesz melletted férfi, meghívlak egy kakaóra.

Kakaózni hívni valakit! Szonját még mindig elborzasztotta. Sehogy sem illett a fiúhoz, bár kétségkívül három pohárral is magába döntött az Art Hotelban. Ritkán volt elégedett a férfiak első randevús ötleteivel. Volt egy remek listája, amelyet tinédzserkora óta a fejében hordott, teljesen kiaknázatlanul.

– Nézd, te egészen különös srác vagy… – gondolkodott, hogyan folytassa. – Egy másik világban élsz. Ez a világ egy interjúra találkozott az enyémmel. Röpködsz ide-oda. Én meg bent ülök a stúdióban… És Gábor velem van. Ha nincs is mindig mellettem – tette hozzá halkan.

Kristóf csak meredt maga elé szórakozott, szinte már unott arccal, a terítőcsipesszel játszva. Lehúzta az asztalról, rácsíptette az orrára. Nem nevettek. Szonja arra gondolt, milyen kár, hogy ilyen szép. Ettől olyan furcsa látvány. Aztán rögtön lelkiismeret-furdalása támadt. Talán nem is szebb – mentegette magában –, csak érzékenyebb, és kevésbé hiú a többi férfinál.

– Nem tudom, mire számítottam. Értem én, téged minden ideköt.

Rövid, ilyen az élet csönd támadt.

– Arra gondoltam, itt maradnék pár hétre – teljesen magától értetődően rátette a kezét Szonjáéra. – Talán csak meg kellene ismerkednünk egymással. Ez a Gábor. .. szeret téged?

Szonja elnémult, a halántéka lüktetett. A keze nem mozdult.

– Erre szerinted mi a helyes válasz? – hallotta a saját hangját.

– Hogy szeret – mondta Kristóf komolyan. – Szerintem ez lenne az egyetlen helyes válasz.

Ebben a pillanatban egymásra néztek. Szonja a vékony szarkalábak útját tanulmányozta a zöld szemek sarkában, amelyek rendszerint a kamera keresőjén át nézték a világot. Érezte, hogy elpirul.

– Én szeretem.

Szótlanul felálltak a piros kockás terítős asztaltól. A Duna felől éles levegő csapott az arcukba. Ösztönösen mozdultak egy irányba. A legokosabb, ha miután lement az anyag, nem találkoznak többé. Szonja nem gondolt rá, hogy az efféle óvatoskodó megfogalmazások csak arra jók, hogy három pontot tegyenek egy esemény elé, amely egyszer úgyis bekövetkezik, ha be kell következnie. Ha másért nem, azért, mert az emberek imádnak újra és újra rácsodálkozni, mennyire megszépül az élet, mennyire kiélesednek a kontúrok és felerősödnek a színek, ha szeretik őket. Nem győznek vele betelni, pedig egy idő után elkerülhetetlenül visszaszürkül minden.

Elvitte a fiút az Árpád hídig, engesztelőén rámosolygott, és elhajtott. Nyugalmat érzett. Egészen a következő lámpáig. Ott hirtelen őrült nevethetnékje támadt, és remegni kezdett a gyomra. „Úgy látszik, én már sohase leszek képes…” – de nem tudta befejezni, mire, mert legalább annyira dühítette Kristóf távozása, mint amennyire néhány perce még sürgette.

Egyszerre csak arra várt, hogy a fiú ne hagyja magát. Őt se hagyja. Vásárhelyi megértette ezt a telepatikus, egyre türelmetlenebb hullámokban érkező követelőzést. Magától értetődően nyúlt a telefon után. Szonja visszafordult, át a villamossíneken, az aszfaltba döngölt babákon, és hatalmas zökkenéssel lefékezett Kristóf mellett. A fiú otthonos mozdulattal görnyedt be a Minibe.

– Hogy én milyen hülye vagyok – tűnődött Szonja, és megszűnt a gyomrában a remegés. Mintha valaki a kánikulában a kocsi ablakán át egy gyöngyöző üvegű ásványvizet nyújtana felé.

Tizenhatodik

Attila rózsaszínű ingben állt a küszöbön. Enikőnek néhány másodpercbe telt, hogy a látványt feldolgozza. Házasságuk tizenhárom esztendejét kizárólag kék, szürke, fekete és khaki férfi holmik kísérték. Egyetlenegyszer látta Attilát egy piros reklámpólóban. A férfiak ruhadarabjai, gondolta Enikő, korántsem olyan ártatlanok, mint amilyennek látszanak, a női holmiknál álszentebbek. A volt férje a vattacukor-kapcsolatok rózsaszín hirdetőoszlopaként sétált be a konyhába. Az ő régi konyhájukba, amire már alig lehetett ráismerni. A felújítás miatt.

– Gondjaim vannak Barnabással – kezdte Attila valóban gondterhelten.

Enikő elé tett egy tálka pudingot, meggyszemekkel a tetején. Vacsora utáni desszertnek készítette a gyerekeknek, de keze megelőzte a gondolatait, és ösztönös mozdulattal a férje elé tolta.

– Az ikrekkel helyesen eljátszik. De Dalmával olyan modortalan.

Enikő kicsit szégyellte magát Dalma előtt gondolatban.

– Keményebben kellene fognod.

– Úgy nevelem, ahogy eddig. Együtt állítottuk fel a szabályokat.

Nem tudta mire vélni ezt a hirtelen támadt érdeklődést családi ügyeik iránt. Egy pillanatra felcsillant a remény, hogy nevelési módszereinek kritizálása nem is jelent rosszat.

– Persze, senki sem vonja kétségbe, hogy jó anya vagy… De tudod, talán igaza van Dalmának. Nem tenne túl jót neki, ha befizetnénk abba a wakeboard táborba. Életében nem wakeboardozott, ki se próbálta! Nem teljesülhet minden kívánsága.

– Már elnézést, de mi köze a nődnek az én fiam táborához?

– Csak egy ötlet – mondta Attila, a pudingot kanalazva. – Az ikreket keményebben fogjuk. Tudod, ott lesznek a gyerekek az életnek kiszolgáltatva, ahol a szüleik nem voltak hozzájuk elég szigorúak.

– Ne haragudj, de hogy lehet keményen fogni egy tizenhárom hónapos ikerpárt?

Ez nem is kérdés volt, inkább leplezetlen csodálat.

– Például nem vesszük őket magunk közé az ágyba. Nem tudta eldönteni, vajon Attila előre megfontolt szándékkal vágta gyomorszájon ezzel a mondattal, vagy tényleg ennyire korlátolt. Mindkét gyereket a franciaágyukban altatták annak idején, bár nem dicsekedtek vele, és a srácok túlélték valahogy. Enikő úgy találta, egyébként sem túl ízléses a hálószobai szokásokat kiteregetnie a válófélben lévő férjnek a volt feleség konyhájában. De ezt a véleményt megtartotta magának.

– Barnabást nem kell annyira elkapatni. Sára teljesen háttérbe szorul miatta.

– Sárával meg mi a baj?

– Szinte meg se mukkan.

Enikő eddig tétován állt az ajtóban, de most összecsapta a kezét.

– Mert sohasem volt beszédes, ennyire ismerhetnéd a saját lányodat! Igazi mintagyerek. Leviszi a szemetet. Elmosogat.

– Erről beszélek. Barnabás meg egész nap gubbaszt a szobájában. Nincsen semmi dolga…

– De hát Sára lány. Barnust bevonom a férfidolgokba. Ő most itthon a férfi, ha elfelejtetted volna.

Attila felemelte a kezét, jelezve, jobb, ha inkább nem mennek bele ebbe az utcába. Kissé sértetten felemelkedett a székről, és rózsaszín sziluettje távolodni kezdett az előszoba irányába.

– Szeretném, ha Sárából önérzetes nő lenne. Nem olyan, aki körbeugrálja a férfiakat.

Enikő kimerülten nézett utána. Gyűlölte a férjét, amiért becsukhatja maga mögött az előszobaajtót, és elindulhat egy másik élet felé, míg ő minden bizonnyal húsz év múlva is itt áll magányosan, és ugyanezt a konyhabútort bámulja. Tán Sára hébe-hóba benéz majd hozzá.

Sárából boldog feleség lesz, ehhez a férje nem ért, ahhoz sem értett, hogy a saját feleségét boldoggá tegye. A lányában viszont minden képesség megvan egy jó házassághoz.

Odalépett a tálalószekrényhez. A lakás egyetlen antik bútordarabjához. A doboz a legalsó és legkeskenyebb fiókban lapult, cukormadzaggal átkötve. Nemigen illett a cukormadzag a míves mahagónikazettához, de Sára esküvőjéig úgysem láthatták illetéktelen szemek. Az ezüst étkészletet vékony csíkban huszonnégy karátos arany szegélyezte. Még a nagyanyja kapta a háború alatt a családtól, amelynél szolgált. Túlsúlyos volt a poggyászuk, mikor Ausztria felé elmenekültek.

Női ágon a hűség és a szolgálat volt az erősségük, csak ma már nem jutni vele semmire. Az egyetlen érték, amivé ezt az alkalmazkodó hajlamot nagyanyja konvertálta, ott feküdt előtte. Kísértést érzett, hogy átvágja a madzag csomóját, és meggyőződhessen róla, az odaadás ennyi idő után is aranyat ér, de végül megkönyörült a csomón. Teljesen felesleges, megnyugtatta az is, hogy végigsimította a dobozt. Az étkészlet, amit az anyja a nagyanyjától kapott és később neki adott tovább, amikor gimnáziumi osztályukból a legfürgébben férjhez ment, Sáráé lesz. Az esküvője napján ugyanazzal az anyai büszkeséggel nyújtja át neki, ahogy a nők szokták az ő családjában átadni a stafétabotot. Enikő jól érezte magát a régimódi gondolatok között. Már az is mérhetetlen boldogsággal töltötte el, hogy a mahagóni doboz épp belefért a legalsó fiókba, mintha anyai örökségek számára tervezték volna.

Ezt afféle biztatásnak vette.

Lehet, hogy tényleg eljön az a pillanat, amikor az embernek már nem szabad sokat akarnia? Lehet, hogy egyeseknél harmincegy évesen következik be ez a pillanat? De hogy van az, hogy mások olyan rejtélyes lázban élik az életüket?

Úgy döntött, meglepi Ottót.

A férfi bent ragadt az országos sztrájk miatt a hírszerkesztőségben. Nem lehetett tudni, szükség lesz-e rendkívüli kiadásra, mert hétfőtől esetleg leáll az élet, vagy a tárgyalófelek még a vasárnapi nagy film előtt egyezségre jutnak.

Betette a hűtőtáskába a maradék pudingot. A srácoknak, akiket remélhetőleg csak estére szállít vissza a nagyanyjuk, vesz hazafelé jégkrémet. Gyorsan visszatette a pudingokat. Egyszerre olyan anyukás ötletnek tűnt. Elővette a hatalmas görögdinnyét, felkockázta. Egy üveg rozét tett mellé a hűtőtáskába.

Gyakorlott mozdulatokkal sminkelte magát, homlokából hátrasimította a frufruját, egy csattal megtűzte. Fiatalnak és boldogtalannak látszott ezzel az iskoláslány-frizurával. Másik felsőt vett fel, és magas sarkú papucsot. Még mindig nem látszott gondtalan nőnek. De mégiscsak elindult, ez volt az egyetlen dolog, amihez kedvet érzett.

Szerette a félig kihalt tévészékházat a hétvégéken. Mintha az egész összezsugorodott volna, családiasabb, békülékenyebb volt a hangulat. Egészen lázba hozta, hogy hétvégén megy be a munkahelyére. A folyosón néhány rövidnadrágos, vietnami papucsos alak lézengett, a Híradó ügyeletes műsorvezetője kockás bermudában, ingben és nyakkendőben ücsörgött a számítógép monitorja előtt. A sarokasztal felé bökve jelezte Enikőnek, merre találja a hírigazgatót. Még csak fel sem nézett.

Ottó Lacoste pólóban üldögélt egy fotelban, fejtetőre tolt napszemüveggel, és nagy hangon telefonált. Mikor Enikő felbukkant, egy pillanatra elnémult. A lány elővarázsolta a hűtőtáskából a görögdinnyés tálkákat.

Erőtlen mosoly volt a válasz, aztán egy elismerő bólintás, de a telefont nem tette le.

Enikő megbánta, hogy vészhelyzetben kereste fel, itt, a hírszobában már korántsem tűnt olyan jó ötletnek. Álldogált, míg a férfi letette a kagylót és üdvözölte.

– Ez ám a meglepetés!

– Görögdinnye.

– Életmentő ebben a hőségben.

A nagydarab férfi mohón forgatta a kiskanalat hatalmas markában, és közben jobbra-balra sandított, van-e közönsége az irodai pikniknek.

– Rozét is hoztam.

– Édes, dolgozom…

– Persze, hülye vagyok. Majd megisszuk este.

– Sorsunk a sztrájkolok kezében.

– Még mindig nem dőlt el?

– Semmi.

Ottó elmerült a portál legfrissebb híreiben.

– Mit szólnál, ha áttennénk holnapra? Mire végzek, hullafáradt leszek…

– Hát persze, édes. Én majd kirúgok a hámból Szonjával.

– Tényleg, mi történt a mi kis barátnénkkal? Az a hír járja, hogy egyáltalán nem olyan jó kislány mostanában.

Ottó egészen felvillanyozódott, élvezte, hogy ilyen pontosan sikerült bemérnie a megfelelő fokozatot a bizalmaskodás és a kajánság egymásba folyó skáláján.

– Mi történt volna?

– Megcsalta a kőgazdag pasiját?

– Nem csalta meg.

– Egen… Látták a moziban kézen fogva azzal a fotós sráccal.

Enikő összeszedte a tálkákat a kosarába, és elmagyarázta, mennyire rosszul látták. Jellemző erre a kuplerájra. Együtt mentek, egymás mellett ültek. Na és? Haverok. A srác Párizsban él, pár napra itt ragadt. Szonja meg, hogy ne árválkodjon, elhívta a bemutatóra.

– Ugyan – húzta magához a férfi –, nekem elmondhatod. Látod, a mi kis ügyünket is milyen tapintatosan kezelem.

– Te, Ottó – vetette fel Enikő hirtelen a fejét. – Tulajdonképpen miért van nekünk szükségünk erre a fene nagy tapintatra?

– Épp most mondtad, miféle banda ez… a kisujjadat nyújtod nekik, és már le is vágták a karodat.

Körbenézett. Néhány álmos fej, akik merev nyakkal bámulták a monitort. Persze pontosan tudta, hogy ezekre a nyakakra is bármikor lecsaphat a guillotine, ha a televíziós székház ítélőszéke valamilyen apró magánéleti ballépés miatt gazdájukat pletykára érdemesnek találja. Odaintett Ottónak, és amilyen gyorsan felbukkant, ugyanolyan viharos sebességgel távozott. Húsz perccel később ugyanott állt a konyhában, a konyhaszék mellett, ahonnan elindult. Tegyük el magunkat holnapra, mondta a gyerekeinek. Olyan elcsigázva szállította őket haza az anyósa, hogy a srácok kivételesen nem is tiltakoztak. Holnap halnap.

A másnap is tele volt bosszankodnivalóval. Négy ismerős, kurta csengetéssel kezdődött. Sára rohant az ajtóhoz, és éktelen lármával bevezette Szonját a nappaliba. Enikő nézte a barátnőjét, aki most nem sokban különbözött a lányától. Vihogások felhőjében lebegtek, Szonja hadart, hadonászott, feltűzött haja félig leomlott, lerúgta a szandálját, felrántotta a frizsider ajtaját, aztán a mintegy kétperces villámjelenet után azt kérdezte:

– Használhatom a fürdőszobát?

Enikő Ottóhoz készült az előző napi balul sikerült látogatás után, és azt tervezte, szép komótosan renoválja magát.

– Mi a helyzet a te fürdőszobáddal?

Szonja intett, hogy szóba sem jöhet.

– Gábor olyan furcsa mostanában. Azt hiszem, láttam reggel elsuhanni a ház előtt a kocsiját – mondta szinte dadogva. – Még csak fel sem csöngetett.

Nehezére esett elhinni, hogy őt látta. Tétovázott. De mégis valahogy egyre biztosabb volt benne. Rémülten mondta:

– És most magára hagytam egy étteremben.

– Hogy otthagytad?

– Jaj, nem úgy, elköszöntünk, meg minden. Azt hazudtam, vissza kell mennem a rendkívüli kiadás miatt. Sztrájk-visszatekintést szerkeszteni…

Egy pillanatra elhallgatott, mert meglepte, milyen dühös Enikő arca. Magyarázkodni kezdett.

– Volt egy nem túl kellemes beszélgetésünk. Szerintem még meg is könnyebbült, hogy leléptem… Fél óra múlva találkozom Kristóffal.

– Mégis mit művelsz?

Gondolkodott, vagy inkább úgy tett, mint aki gondolkodik, mert a feje tökéletesen üres volt.

– Semmit. Gábortól időt kértem. Az elmúlt pár hónapban összezavart. És én már nem tudom, hányadán állok vele.

Enikő úgy érezte, rászedték. Ez nem az ő barátnője. Meglepődött, hogy személyiségének olyan zuga is van, amelybe ő nem lát bele.

– Ez a Kristóf… ez tényleg bekavart.

Szonja szégyenlősen tündökölt káosza kellős közepén.

– Nagyon kedves velem. Ennyi.

Magára zárta a fürdőszobát.

Alig fél órával később a Lánchídon sétáltak Vásárhelyi Kristóffal kézenfogva. Komoly arccal fogadkoztak, hogy amíg Kristóf Pesten lesz, végigsétálják a hidakat. Az összes hidat. Budáról Pestre. Vagy fordítva. Szonja két nappal korábban ezt az ideát a kakaós ötlet mellé helyezte volna a buta kis tervek polcára, de most egész egyszerűen zseniális elképzelésnek tartotta. Húszéves korban közhely, leöntve sziruppal. De túl a harmincon? Ötven felett meg egyenesen avantgárd gondolat. Hetvenesként talán le is csuknák őket néhány napra. Képtelen volt ellenállni ennek a javaslatnak, szedte a lábát Kristóf mellett, élvezte, hogy a szél úgy fújja a haját ki az arcából, mint a színésznőkét a szélgép a moziban. Évek óta nem járt gyalog a városban. A járókelők nem néztek az arcába, de megérezte, amikor a háta mögött összesúgtak.

A fiú gondolataiba merülve rótta a hidat, és időnként, teljesen kiszámíthatatlan ütemben, megszorította a kezét. Szinte elnyűtte az ujjait. Elvörösödve bukott a Dunába a nap. (Az olcsó közhely miatt.) Harminc felett, ébredt rá Szonja, a közhelyek nélkülözhetetlenek ahhoz, hogy az ember tökéletesen boldognak érezze magát.

– Próbáltad már a tantra szexet? – súgta Ottó a nyakszirtjének.

Enikő nagyon sajnálta, hogy még nem próbálta. A penthouse lakásba is betűzött a pesti oldalon közhelyesen lenyugvó nap. A sötétbarna wenge bútorok különös, meleg fényt kaptak egy félórára. A hálószoba egybefolyt a hatalmas fürdőszobával és az eltolható erkélyajtónak köszönhetően az egész várossal.

– Életed legcsodálatosabb élménye lesz – ígérte Ottó a naplemente fényében rákvörös arccal.

Enikő kuncogva tudakolta:

– Pontosan hogy is fogunk hozzá?

– Ez egyáltalán nem vicces. Mélyen spirituális. – Ottó egy kevés bort töltött a poharába, és borssal meghintett sajtfalatkával kínálta. Megpróbálta etetni, de a borsszemek leperegtek a selyem ágyneműre, ami a férfit kizökkentette egy pillanatra. Szerencsére visszatalált az áhítatba.

– Az alsó csakrákból felemeljük az orgazmust – ujjai elindultak Enikő meztelen hasán felfelé, és megállapodtak a homloka közepén. – Ide! Addig halogatjuk, ameddig csak bírjuk. – Elvigyorodott. – A mestere vagyok, ne aggódj. Persze – nézett Enikő szemébe –, a megfelelő partnernővel.

A lány igyekezett megfelelő partnernő mosolyt ölteni, csábos (de nem túl lényegre törő) mozdulatot tett az elnyújtott orgazmus reményében.

– Fehér tigris vagy mandarin kacsa? – kérdezte Ottó, miközben gyengéden megharapta a fülét.

– Mondtam, hogy még sohasem csináltam.

– A lényeg, hogy eloszlasd a gátlásaidat! Hogy minden figyelmedet a gyönyörre, a másik testére irányítsd – magyarázta a férfi türelmesen, enyhén gyöngyöző homlokkal. A lány nézte a hatalmas szőrös mellkasát, és arra gondolt, jin és jang.

– A kacsáknál a nőstény teljesen mozdulatlan. Csak a hím mozog.

Enikő megnyugodott, ez menni fog.

Utána következtek a Sirályok a szélben, majd a Kecske és a fa, végül a Főnix játszik a vörös barlangban. A szobában füstölő illata keveredett a nem túl üde ágyneműszaggal. Enikő úgy érezte, a combja kicsavarodott, a gerince deformálódott, belső szervei összelapultak. Miközben szexuális energiáik kiegyenlítésén fáradoztak, nem tehetett róla, mindvégig arra gondolt, milyen érzékletesen számol majd be élete első spirituális orgazmusáról Szonjának. Addig-addig késleltették, hogy valahogy sikerült az egészről lemaradnia. Minél inkább összpontosított, annál távolabb sodródott a nem mindennapi élménytől. Már patakokban folyt rá Ottó testének izzadsága, és belesajdult minden porcikája, de a nagy egybeolvadás csak nem akart bekövetkezni. Remélte, hogy a férfi azért eggyé vált vele, ha másképp nem is, legalább spirituálisán. Kéjes, halk nyöszörgéssel biztatta. Végül is, jutott Enikő eszébe, kétgyerekes anya vagyok, és elméjébe bevillant a kép a tálalószekrény legalsó fiókjáról, a cukormadzaggal átkötött mahagónidobozzal.

– Na? – nézett rá Ottó lihegve, miután hihetetlen dramaturgiai érzékkel egy halk sikolyt hallatott, pont a megfelelő pillanatban.

– Ugye megmondtam?

Mire feleszmélt, a terasz korlátja mögött eltűnt a város a sötétben.

Tizenhetedik

Vásárhelyi Kristófra most zúdult rá az öröm, hatalmasan. Az a fajta, amelyik csak a szerelem és a hétköznapok határátkelőjén zúdulhat az emberre. És mint mindig, amikor pompás hangulatban volt, takarítani kezdett. A szállodaszoba szürkéskék szőnyegpadlóján katonás rendben sorakoztak a vakuk, az adaptertubus, a napellenző, az objektívek, a széles körű, félkörű, távolba néző lencsék, a polárszűrő, az előtétlencse, a kártyaleolvasó, továbbá három fotósállvány. Díszszemlét tartott. Az év csaknem felét különböző hotelszobákban töltötte, az egyetlen fogódzót a rendezett poggyászok jelentették az életében. Pólóit és alsóneműit színsorrendbe pakolta a keskeny szállodai szekrényben. Átdörgölte a bakancsát a szállodai cipőfényesítővel, és újrafeszítette az ágytakarót, aminek a csücskét a szobalány nem igazította rendesen az ágyvégre. Körbenézett, mit tehetne még. Egy dzsessztrombita-futam hasított a katonás csendéletbe. Bruno, nyögte magában a fiú, és valóban. Az ügynöke szólt a készülékbe.

– Christophe! Gurítom a vodkákat a Hotel Costes-ban. Mikor tolod már ide a francos képed? Tele a hely Fendi táskás luvnyákkal.

A háttérből hallatszó zsivajból és piás hangszínéből Kristóf amúgy is kitalálta volna, honnan tudósít. Kurtán felelgetett a kérdéseire. Sejtette, nem fog örülni a hírnek, hogy egészen augusztus végéig marad, holott ilyenkor lehet zsíros munkákat elhalászni. Párizs kiürül, a fotósok átadják a terepet a kis kameráikkal a városba özönlő turistáknak.

– Ó, az isten szerelmére. Könyörgök! Csórikám, mindenről lemaradsz… – a hangja izgatott lett –, találtam egy tizenhat éves kijevit, perceken belül lecsap rá mindenki. Victor and Rolf le is bukkolta a kampányához. De előtte megcsinálhatnánk vele a Bergdorf Goodman katalógust.

Mindig is elismeréssel gondolt az ügynökére, persze vulgáris, műveletlen, semmi ízlése, de a feje olyan, mint a komputer. És kiváló stratéga. De most hagyta, hadd főjön a saját levében.

– Tele a város tizenhat éves oroszokkal. Ezért nem fogok hazarohanni.

A vonal másik végén éktelen káromkodás.

– Ilyen csajból nincs még egy. Negyvennyolc kiló és száznyolcvan feletti. Az ügynökség olyan spéci hormonkoktélt adott neki, hogy két nap alatt bedúsult a szemöldöke és eltűntek a mitesszerei.

Kristóf egyik bakancsos lábáról a másikra állt. Szerette volna rövidre zárni az egész alkudozást, így is túl sok idejét rabolta el. Pedig ritkán fordult elő, hogy valamennyi időt magára szán.

– A-á, ez nagyon jó. Egy amerikai katalógushoz akarsz csontsovány tinédzsert?

– Az ügynöke megígérte, hogy augusztus végére csináltat neki melleket – mondta Bruno szomorkásán, mert érezte, hogy nem jut semmire.

– Az jó. Az európai piacon már ki is nyírták. A bögyös modelleket csak Amerikában viszik.

– Kisasszony, lenne szíves… – Bruno nagyon udvariasan megkért valakit, hogy ne a laptopjáról szippantson, kotródjon a vécébe, ha kokszozik. – Na és? Ha Párizsnak kommersz, leragasztjuk azokat a ciciket. Te most a menedzsere vagy, vagy mi?

– Az isten szerelmére, ez egy gyereklány. Nem fogom a Goodmannak fotózni.

El volt tökélve, hogy nem mond le erről a néhány szabadnapról. A repülőjegyét is átfoglaltatta.

– Az a kis barna – mondta az ügynök lesújtóan.

– Ez a város félig az enyém… Apám itt nőtt fel. Néhány napot csak megérdemel!

Bruno felhorkant, próbálta túlkiabálni a váratlanul rákapcsoló DJ-t.

– Láttam, hogy fényesíted a bakancsodat, valahányszor feltűnt az a riporterlány.

– Szonjának hívják.

– Szonja. Emlékszem.

– Sajnálom, de most ki kell hagynom pár melót. Kristóf tényleg szenvedett a gondolatra, már amennyire a mostani állapotában egyáltalán képes volt szenvedni. Az pedig nem sok, hiszen teljesen belebolondult Szonjába, Budapestbe és a váratlan felhőtlen napokba. Most csak erre a háromra összpontosított.

– Mit tud ez a kis magyar, amit nem tudnak a katalóguslányok?

– Megnevettet.

– Ennyi?

– Még meg se csókoltam.

– Jézusom!

Bruno, a normandiai halüzemvezető nemigen tudta, mit mondjon.

– Hát mi a fenét műveltek?

– Végigsétáljuk a hidakat. Várom, hogy… hogy eljöjjön a megfelelő alkalom.

– Még azt hiszi, meleg vagy! Tudod, mit gondolnak a divatszakmáról. Aztán ahogy kinézel… Legalább füveznél. Akkor érteném, hogy hidakon sétálgatsz.

Kristófnak elakadt a lélegzete.

– Szerinted… Lehet, hogy azt hiszi, nem vagyok straight?

Ezt a szót a francia divatszakma is angolul használta. Villámgyorsan levették, ki straight, ki egyéb érdeklődésű; ezt minden közös munkánál tanácsos volt tisztázni. Ha egy fotós straight, a szakma íratlan szabályai szerint legalább munka közben illett rámozdulnia a modellre. Különben senki sem találja elég szexinek a végeredményt. Aki meg nem volt straight, attól annál dögösebb munkákat vártak. Túlbuzgóság.

– Oké, ma megcsókolom.

– Már nem hívtalak hiába. Mégis mikortól számíthatok rád? Ha kegyeskednél idejében értesíteni. Lemennék Ibizára…

– Majd csörgők.

Christophe Vasarrelly beleugrott sokzsebes rövidnadrágjába, a kifényesített bakancsába, és elindult, hogy élvezze a várost, ami félig az övé is. És hogy minden esetleges gyanút eloszlasson.

– Édesem! – a Művésznő mosolya szélesebb lett, ahogy teljes testével visszafordult, és fényszóróként ragyogtatta fogsorát Enikőre. – Én nem használok háromdimenziós spirált – mondta nagyon kedvesen. – Csak mű-szempillát.

Enikő elsápadt.

– Ez nem allűr. Megérted, ugye. Hát látod, a szivárványhártyám akkor kezd élni, ha ezeket a kis izéket beragasztod nekem. Szálanként. Mert az egybe-műszempilla olyan… mesterkélt.

– Otthon maradt a másik táskámban – Enikő remélte, hogy a Művésznő elhallgat a döbbenettől.

– Ott-hon? – a Művésznő hangja olyan magasságokba emelkedett, hogy a végére egészen elfúlt.

Egy másodpercig tanácstalanul meredtek egymásra.

– Elszaladok a fodrászkellékboltba. Kocsival negyedóra.

– Addig be nem teszem a lábam a stúdióba – mondta a Művésznő szabadkozva.

– Nem baj, rád teszek egy maszkot. Csak pihenj.

A Művésznő kényelmesen elnyújtózott a hátradöntött székben.

– Tudod, hogy nem fárasztanálak!

– Persze, én megértem. A szempilla keretezi a szemet. Neked ez munkaeszköz. Hozok ásványvizet.

– Szobahőmérsékletűt, édes. Menteset.

Enikő próbált szót érteni a gyártással. Szonja új fekete lakktáskája volt nála, meg egy régi fémdoboz, a félig kinyomott tubusoknak. A műszempilla minden kétséget kizáróan a másik táskában maradt. Három átizzadt pólójú férfi gyártásvezetőt próbált győzködni, hogy beszélje rá a nőt valahogy a háromdimenziós spirálra. Tiszta időpocsékolás.

Enikőből áradt a csüggedés, Ottó a különös zen éjszaka óta még csak nem is hívja. A csakráiban mintha csupa balul kiütő dolog áradt volna szét azon az estén. Nem értette, mit ronthatott el, és ez az értetlenség ostoba, figyelmetlen tettekre sarkallta. Mintha elátkozták volna. Bevágódott a kocsiba, és halkan imádkozott, hogy tartsanak néhány pillát és ragasztót a délután kettőkor záró, aprócska fordrászkellékboltban.

Az eladó – a karmikus végzet követe – álmos arccal elővett egy apró zacskóba bújtatott műanyag szempillát. Egybepillákat.

Enikő torkában a kétségbeeséssel kifordult a boltból, és rohant, rohant, hogy elérje a kocsiját. A gyártásvezető éktelen ordibálásba kezdett, mikor meghallotta, hogy a lány hazafelé vette az irányt.

– Átbumlizolavárosoncsúcsforgalomban?Apil-lá-kért?! Majdénbeszélekahülyelibával!

Enikő tudta, teljesen felesleges. Csak hajtott tovább. Alig ért a piros lámpához, megcsördült a mobilja.

Ottó! – hasított belé, mert így találta volna igazságosnak.

Több mint egy éve tart a Rémségek Éve. Nem is tarthatna tovább, mint tizenkét hónap! Teljesen indokoltnak látszott, hogy Ottó megtörje a varázst. De csak a Művésznő tört meg.

– Szívem, nem tudtam, hogy kollagénes a spirálod. Most mondja a kolléga úr. Mert a háromdimenziós rajtam nem segít. Viszont a kollagén még pumpálhat a szempillavégeken egy kicsit, nem gondolod?

Enikő ajzott szívvel és görcsbe rándult gyomorral fordult vissza a stúdióba. Tíz perc múlva már biztos, nyugodt mozdulatokkal vitte fel a kollagénes, sötétbarna festéket a nem létező írisz köré, a nem létező pillákra.

– Istennő vagy! – lelkendezett a Művésznő. – Megkaphatom a maradékot? Csak hogy mindig legyen nálam, tudod, végszükség esetére.

– Küldök egy originált, mire visszamész, le lesz adva a színház portáján.

– De drága vagy. Ez a lány – csivitelte a műszaknak – a legnagyobb a szakmában. Engem nem is sminkelhet más.

Szonja kukkantott be az ajtón, boldogságot cipelve magával. Roppant elővigyázatlanul.

– Mit akarsz?

– Találkoztam Gábor anyjával.

Enikő, bár nem tervezte, hogy érdeklődést mutat, kénytelen volt meggondolni magát.

– Hol? – kérdezte, mintha ez számítana.

– A bécsi kávézóban.

– Szonja, erre most nem érek rá. Mondd, mi volt.

Enikő felnézett a tükörbe, ahol a barátnőjét kereste, de saját magával találkozott. A Rémségek Éve alatt átélt borzalmaktól, ha jól látta, összecsomósodott az arca.

– Gáborról beszélgettünk. És egyre rosszabbul éreztem magam – mondta a másik, ragyogó arc a tükörben, és fintorgott hozzá, mint aki tényleg rosszul érzi magát.

– Hogy lehetsz ilyen álszent! – csattant fel Enikő. –Az egy büszke nő.

Szonja meghökkent Enikő indulatán. Valahol persze értette. Próbált is kiszorítani belülről minden boldogságot, hogy a helyén az együttérzés morzsáira bukkanjon. Máskor, ha jobban utánanézett, bármikor, bármilyen helyzetben talált, de most az is kimerítette, hogy Gábor anyukája előtt a tisztelet és a megilletődöttség paravánja mögé rejtse az érzést, amitől legszívesebben egy helyben ugrált volna az apró kávéházi asztalka mellett fel-le. Ehelyett nyugodtan üldögélt a tonettszék szélén, fegyelmezetten mosolyogva, mert becsülte az asszonyt. Hogy telefonált, és hogy cappuccinót iszik vele. Ha egyszer anya lesz, eldöntötte, így fogja szeretni a fiát.

– És miben maradtatok?

– Nem értette ezt a szünet dolgot. – Szonja igyekezett precízen visszaadni mindent, amit az asszony mondott vagy gondolhatott. – Azt is mondta, mennyire örül, hogy Gábor végre talált egy helyes lányt.

Bevillant neki az asszony bubifrizurával keretezett arca, amint a fián mosolyog. Úgy mosolygott, ahogy a bölcs anyák szoktak a gyerekeik gyengeségein. Tárgyilagosan és a végletekig elfogódottan.

– Meg hogy tudja, nem egyszerű Gáborral. Megszokta, hogy mindenkit megkap.

– És most te vagy az újdonság.

– Hát ez az, amit sose fogok tudni eldönteni. Talán tényleg jelentek neki valamit. Talán nem… Csak most képzeli, hogy így összezavartam.

És elcsodálkozott, hogy tükröződhet vissza Gáboron a saját zavarodottsága.

– Gondolj Kármenre!

Szonja nem gondolt. Egy homályos teória járt a fejében, amit egy tudományos folyóiratban olvasott, és többszínű filccel kipreparált, hátha jól jön valamelyik anyagához. Jegyzeteket is készített hozzá.

– Nem igaz, hogy csak úgy szerelembe esünk. Valójában mindig van egy pillanat, amikor még dönthetünk. Egyszerű neurokémiai folyamat. Ha hat rád valaki, hajlamos vagy arra koncentrálni, ami szerethető az illetőben, és utána csak azt fogod belőle érzékelni. Ezért, ha valakit nem akarsz elhagyni, egyszerűen csak rá kell szoktatnod magad, hogy azokra a tulajdonságaira összpontosíts, amiket szeretsz benne.

Enikő felszedte a földről a leejtett műszempillákat, és lezárta a témát.

– És ennyi? Szerintem meg ez egy nagy baromság. El fogod hagyni.

Szonjában most végre megmozdult valami. Valami morzsácska. Csak egy pillanatig tartott.

– Sajnálom magunkat.

– De azért nem eléggé – felelte Enikő szárazon, és visszatért a saját sajnálkoznivalójához.

Tizennyolcadik

A legszebb kilátás egy nyilvános vécéből nyílt a városra. A női mosdó ablakából egy kimérten himbálózó étteremhajón. Szonja lehajolt, mint a filmeken, hogy ellenőrizze, kandikálnak-e ki lábak az ajtók alól. Tökéletesen egyedül volt. A tükörképe tartotta csak szemmel. Egyszerű dolgokat látott. Egy nő fehér karját, amint telefonál. A csuklóján a tarka karkötőket. A hegyes könyökön kiérdesedő bőrt.

Hogy mik vannak, hüledezett egyfolytában a lány a tükörben.

Villámgyors reflexszel ugrott be a női mosdóba, mikor észrevette a kijelzőn Gábor hívását. Kristóf odakinn várt rá a szufléval, és azzal az édes ígérettel, hogy hamarosan végigsétálnak a Szabadság hídon. Északról délre haladtak. Ezzel a módszerrel már több mint a hidak felét megjárták.

Kristóf ugyanebben a pillanatban, a székén előrebillenve, meghozta a döntést: amint elhagyták a Gellért teret, nekiveselkedik a csóknak. Kinézett az ablakon, a hullámok felett, hogy gondolatban átvegye az útvonalat. Nagyjából háromezer lépés. Az nem olyan sok. Utána felsétálnak a szerpentinen. Bizonyos fák mellett majd ismét megtorpannak. Ránézett a Gellérthegyre, és szokatlanul kopárnak találta. Nem ez rémlett neki.

Míg Kristóf ezek között a kellemes gondolatok között időzött, Szonja a mosdóban vívódott. Szórakozott pillantásokat vetett a tükörképére, a lányra, aki ide-oda hajlítgatta a nyakát, vele együtt a telefont, próbálta eltalálni az egyensúlyát. Olyan ernyedt hangon beszélt Gáborral, mintha nem egy étteremhajó mosdójában állna, hanem ráérősen üldögélne otthon a foteljában. A beszédtanároknak mégiscsak megvan a maguk haszna. Nem akarta bántani azzal, hogy odakinn vár rá a másik. Arra a néhány pillanatra úgy intézte, hogy ne legyen semmiféle fotós formájú örvény az étteremhajón, amely rá vár, és bármikor beszippanthatja.

Miután Gábort ilyen szépen megkímélte, a bíró, aki odabenn csapkodta kalapácsával a pulpitust a mellkasában, úgy találta, most egyszerre Kristófot kell védelmeznie. Nem gondolt rá, hogy éppen ő az, aki fenyegeti. És ezzel el is dőlt a dolog.

Vajon mi alapján döntött? Szonja nem ismerte a választ.

Gábor egyáltalán nem sejtett semmit. Nem sejtette, hogy a lány, akinek magabiztos hangon a lelkére beszél, előző nap együtt cappuccinózott és tanácskozott az anyjával. Azt még kevésbé sejtette, hogy abban az áruló lelkében miféle korrupt bírák ítélkeznek vaktában, döntéseket hozva és visszavonva.

Szonja némán csodálta Gábor anyját, hogy nem szólt a bécsi kávézós találkozóról. Gábor közben előadta, miképp vélekedik a kialakult helyzetről az egyik nőügyekben kiművelt haverja.

– Bepa-si-zott- tagolta élethűen, úgy, ahogy hallotta.

– Ha egy nő szünetet akar, tuti, hogy másik pasi van a dologban^1.

Szonja ezen megsértődött. Miért ne kérhetne szünetet Kristóf nélkül is? Megvolna rá az oka. Számtalan oka. Gábor is erre gondolhatott, mert Szonjának nem is kellett magyarázkodnia. Mielőtt a fiú elköszönt, megkérdezte, mikor látja.

– A szünet után – vágta rá rutinosan. A telefont visszasüllyesztette a táskájába, megnyitotta a csapot a vályú formájú dizájnmosdó felett. Kihúzta a nyakát, hátrahúzta a vállát, és visszasietett Kristófhoz.

– Jól vagy?

Kristóf kiigazodott az arcvonásokon. A lány feje búbját látta maga előtt, amint a tányérját bámulja. De a fejek búbján is kiigazodott.

– A hidakra!

Szonja felemelte a poharát. Meglehetősen ügyetlenül hazudott. Megvolt hozzá a képzelőereje, de nem bizonyult elég erősnek az idegrendszere. Az elmúlt két napban azonban meghökkentően sokat fejlődött. Megtáltosodott. Füllentővirtuóz lett.

Fehér pólót, rongyos térdű farmert viselt. Szédületes benne a segged, lelkendezett Enikő, mikor a nadrág megérkezett a Victoria Secret csomagküldő szolgálatától. Ő is rögtön rendelni akart.

Szédületes, hogy újabban minden szót eltalálok? –állapította meg Szonja. Úgy érezte, ez a két adottság együtt, a szédületes fenék és a szédületes hazugságok, démoni képességekkel ruházzák fel.

Felkerekedtek az aznapi sétához. Magukkal vitték az autók zaját, és saját belső monológjaikat, keresztül a Dunán. A Gellérthegy felé tartva Kristóf gondolatai elcsendesedtek. A lány megérezte. Lépteit lehalkítva próbált igazodni hozzá. Végigjárták a szerpentint, de Szonjának még mindig mehetnékje volt. Azt javasolta, gyalogoljanak el egészen a házukig. A hosszú párizsi menetelésekhez szokott bakancsoknak nem volt ellenvetésük. Kristóf a csókjelenetre melegített, mély levegőt vett, miközben Szonja mindenféle haszontalanságra pazarolta a figyelmét.

A vékony láncra, amelybe beakasztotta a mutatóujját, és jobbra-balra húzogatta a nyakában. Egy gyerekkocsit toló ősz hajú úrra. A lombokon áttűző napsugárra, amelyik hasonlított a Citadellát éjszakánként átszelő lézerreklámra. A furcsa formájú szeplőre Kristóf vállán. A Gellért fürdőből kiszűrődő vízcsobogásra.

Alkonyodott, mire megérkeztek Szonja kerek ablakos tornyához. Tulajdonképpen már be is alkonyodott. De még nem szállt le az éj. Imbolygó árnyként suhantak a néptelen utcában, Szonja arra gondolt, az árnyéka pont olyan, mint ő. Sajnos, egy árnyalattal sem másmilyenebb.

– Szeretnélek megcsókolni – hallotta Kristóf hangját, és ezen meglepődött.

Még soha senki nem jelentette be, mi fog következni, mielőtt megcsókolta volna. Ez szabály volt. A csókok, amiket korábban kapott, váratlanul és követelőzőn érkeztek. Néha puhán, hogy aztán bekeményedjenek. Nem várta meg, hova vezet ez a bejelentés, kapkodva szájon csókolta Kristófot. Végre, gondolta megkönnyebbülten, megérkezett erre a biztonságos, széles szájra. Ott, ahol a fiú bőre találkozott az övével, csendben és nyugodtan libabőrözött. Kristóf sima izmokkal tartotta a karjában.

Hogy ő forgatta el, vagy Szonja fordult meg lábujjhegyen a szandálban, nehéz lett volna megmondani. Egyszer csak ott látta maga előtt.

Gábor gubbasztott egy rájuk vetődő nagy, sötét árnyékban. Mindjárt dudálni fog, gondolta Szonja, és várta, hogy megszólaljon a hosszú fekete autó kürtje a csendes utcában. Nem szólalt meg. Minden nagyon gyorsan történt. Tehát nagyon lassan. Gábor kimérten gördült el mellettük. Kristóf háttal, öntudatlan boldogságban egyre csak csókolta a tágra meredt szemű Szonját. Akkor hagyta abba, mikor a lány térde remegni kezdett. És ostoba, rebbenő, kifestett szemmel nézett Gábor ünnepélyes, feszült arcára.

– Verekedni fogunk? – kérdezte Kristóf roppant gyakorlatiasan.

Szonja arra gondolt, le kellene eresztenie a haját. A fiú csókjai kiszabadították a tincseit. Vagy lenne feltűzve, vagy lenne teljesen leeresztve – bosszankodott. Más, használhatóbb gondolat nem fordult meg a fejében. Egyszerűen semmi.

Kristóf a vállánál fogva a kertkapu felé fordította. Kérte a kulcsot. Kihalászta a kulcscsomót a táskája oldalzsebéből, és engedelmesen a kezébe nyomta.

– Most felmegyünk – jelentette Kristóf.

És tényleg. Szonja lépkedett befelé a házba, fel a lépcsőkön a toronyszobába. A fiú tapogatózva kereste a villanykapcsolót, majd leeresztette a redőnyöket. Ebben a pillanatban szólalt meg a telefon. A mobil és a vonalas.

Szonjának az volt az érzése, hogy szimultán. A fiúra nézett, aki kissé elveszetten álldogált a hallban.

– Főzök egy teát! – mondta Kristóf, és befordult a vadidegen konyhába.

Szonja félrevonult, és vékony hangon belehallózott a kagylóba.

– Gyere le! – kérte Gábor.

– Nem lehet – sajnálkozott, és letette. Zsinórban tizenkétszer telefonált. Addig számolták, utána Kristóf mindkét készüléket kikapcsolta. Szonja a kanapé előtt ült, két kezét a fülére tapasztotta. Akadozva mesélt valamit Gáborról, meg Kármenről, meg a bécsi kávézóról. Meg a túl sok dopaminról.

– Tudod, ha valamit akarunk, az agyunk dopamint bocsát ki. Az nem baj… – magyarázta, és csöndes, keserves sírásba kezdett –, mert a dopamin biztosítja a szükséges energiát ahhoz, hogy elérjük, amit akarunk.

– Mit mondasz?

– A dopamin miatt van… Hogy hívogat – kesergett tovább. – Ha megszereztük, amire a dopamin sarkallt, akkor szerotonin kibocsátással jutalmazzuk magunkat. Elégedettséget érzünk… – egyre csak sírt és sírt. – Gáborban most túl sok a dopamin. Nem maradt szerotonin-ja. Érted? Ezért olyasmit érez, ami a sóvárgásra hasonlít. A túl sok dopamin arra ösztönzi, hogy tegyen valamit annak érdekében, hogy visszaszerezze, amit akar…

– Mi most a szerelmi csalódás kémiai hátterét elemezzük?

Kristóf, aki ma először csókolta meg, először járt a lakásában és egy gombóccá gyűrt zsebkendővel itatta a könnyeit, próbált higgadt maradni.

– Csak nem tudtam, hogy hallottál-e róla, mire képes a dopamin…

Hajnali négyre valahogy sikerült összeszednie magát, megmosta az arcát. Mindössze egyetlen pillanatra kerekedett felül a józanabbik énje. Gyorsan kihasználta. Gábort tárcsázta.

– Hogy vagy? – hallotta a saját álszent hangját.

Gábor habozás nélkül belekapaszkodott.

– Az a kapuban, az búcsúcsók volt! Vásárhelyi búcsúzni akart. Nem felmenni. Tudom, hogy még nem történt köztetek semmi.

– Igen – mondta a lány, és közben két szó kergetőzött az agyában: minden és semmi.

– Felmegyek.

– Itt van velem.

Gábor letette. És azonnal újrahívta. Szonja bocsánatot kért Kristóftól. Gábortól is. Anélkül, hogy felemelte volna a kagylót. Szívesen körbefutott volna a házban, hogy a kései incidensért, amelynek rajtuk kívül egyetlenegy tanúja sem volt, bocsánatot kérjen minden álmából felzavart lakótól. Aztán eszébe jutott, hogy megágyaz Kristófnak. De a fiú a virrasztástól kábán (halotti virrasztás, bár a kihűlőben lévő kapcsolat a legváratlanabb pillanatokban telefonált) szájon csókolta és hazaindult. Mire Szonja végre besétált a hálószobájába, megvirradt.

Gábor az ablaknál állt, és nézte a hajnalt. Bonyolult terveket szőtt arról, hogyan vonhatná kérdőre finoman, mégis kellő nyomatékkal Szonját. Hogy egyszer és mindenkorra tisztázzák. És többé ne is kerüljön elő ez a téma. Merthogy a lány meg fogja bánni, efelől nem volt kétsége. És ő meg fog neki bocsátani. Mert van benne nagyvonalúság. Elegancia. Szonja gyerekes dolgai sokszor fárasztották. Ez a Vásárhelyi is egy ilyen gyerekes ötlet. Komolytalan férfi. Francia. Egy fotós! Manökeneket fotóz. Az meg miféle foglalkozás? Szépfiú. Szép nőkkel körülvéve. Az erélyesség hiányzik ebből a fajtából. A bátorság. A tartás. A tartósság.

A legelső dolog, ami Szonjában szemet szúrt neki, nem a külseje, hanem a habozása volt. Ismert jó pár csinos nőt. De olyat nem, aki ennyire bizonytalan lett volna. Kétségkívül megvan a magához való esze. Gábor nem tűrt ostoba nőket maga körül. Ebben a lányban megbízott, talán itt kezdhetett volna gyanakodni. Olyan ártalmatlannak tűnt, hogy szinte bevonzotta a bajt. Ugyan kit zavart, hogy mások a tévében bámulják. Kit zavart, hogy jön-megy a világban. Senkit sem zavart. Még az sem érdekelte, hogy egy rakás pénzt keres, és nem rendül meg, ha beül az autójába. Ezeken az apróságokon hamar túltette magát.

De az örökös habozásában volt valami nyugtalanító. Valami konokság. Mintha folyton a leghelyesebb döntéseket kutatná. A leghelyesebb döntések utáni kutatásban, mint minden expedícióban, ott lapul a szabadságvágy. Ezt kellett volna észrevennie, most már világosan látta. Mert a lány örökösen mérlegel, még ha ész nélkül cselekszik, akkor is.

Leginkább akkor.

Vásárhelyitől nem tartott. Az ilyen elkényeztetett emberekből hiányzik az állhatatosság. Hiába esett bele a lányba, képtelen hosszú távon ugyanúgy érezni. Látta azon, ahogy ölelte. Nincs meg hozzá a képessége, hajtogatta magában. Nem ért hozzá, hogyan nyugtassa meg, és hogyan tartsa izgalomban Szonját. A lány majd mérlegel, és akkor – legkésőbb akkor – visszajön hozzá. Megpróbálta bemérni a legeslegutoljára szóba jöhető legkésőbbet. Talán tíz nap. Tán egy hónap. Túlságosan hosszúnak tűnt. Nem Szonja nélkül. Válasz nélkül.

A lány, és ezt biztosan ő is érzi, nem maradhat sokáig adósa.

Tizenkilencedik

Szonja és Kristóf a teraszon ültek, fonott székekben. Reggeliztek. Vonásaikat átrajzolta a fáradtság és az egymásnak szentelt éjszaka. Arcuk egészen elmosódott volt a reggeli napfényben. Nézték, ahogy az utcán nem történik semmi. Egy fél pár papucs és egy doboz kakaó várakozott a földön.

Ez volt a tizenhatodik reggelijük.

Az után a bizonyos hajnal után, amelyről nem sok szó esett (Gábor hasztalan forszírozta dopaminjai és gondolathullámai segítségével), Kristóf beköltözött a kerek ablakú toronyszobába, és csak a blendéiért meg a nagy látószögű előtétlencséért tért vissza a szállodába. Szonja a kocsiban várta. Kristófnak nem sok személyes holmija volt, elfért egy hátizsákban.

Ez az egész boldogság úgy zúdult a nyakukba, mint nyári hőségben a zivatar, amire az ember nem számít, reflexszerűen megpróbál menekülni előle, de aztán felnéz az égre, és egyszerűen csak örül annak, hogy él. Talán éppen ez kergette őket egymás karjaiba. Hogy valamivel több adottságuk volt a boldogsághoz, mint a boldogtalansághoz.

Mindjárt az első közös reggelen a fiú készített róla egy képet. Szonja háttal ült neki, haját, ami nem volt se feltűzve, se leeresztve, türelmetlen mozdulattal feltolta a feje búbjára. Kristóf előkapta a táskájából a gépét, és lekattintotta a hosszú tarkót és a hosszú hátat. Meg félig az oldalra billentett állat.

Szonja felhúzta és átölelte a térdét. Nevetett. Felajánlotta, hogy kiköltözik hozzá Párizsba.

Kristóf szeretett terveket szőni, mindjárt egy egész éves tervvel rukkolt elő, amelyben a lány boldog, és ő is boldog, és ketten együtt valami egészen elképesztően boldogok.

A tervezőasztalról frissen lekerült év alatt nagyon sok minden meglepőt éltek át kettesben. A sok minden meglepőben nem szerepelt korai kelés, szülőknél vacsora, modellek, veszekedés, tüszős mandulagyulladás, karrier, tülekedés az árleszállításon, irigység, mardosó honvágy, kiállhatatlan főnökök, árulás vagy matracvásárlás. Ezek közül egyik sem.

Az volt a legkevesebb, hogy kivitelezhetetlen álmokat szőttek. Szonja ráállt. Tudta, hogy meg fogják csinálni, még ha nem is látta pontosan maga előtt, hogy hogyan.

A tizenhatodik reggeli után Szonja kivitte Kristófot a repülőtérre. Belecsókolt a B terminál levegőjébe, néhány milliméternyire a fiú lehunyt szemhéjától, és otthagyta.

Sohasem volt képes természetesen viselkedni a búcsúzáskor, és ez most mélységesen zavarta. Amikor autójával bekanyarodott a magányos utcába, elsuhant mellette egy fekete árnyék. Gábor ült benne hűvös arccal, de optimista szemmel és bizakodó mosollyal a szája sarkában.

A Csatorna évadnyitó bulija minden év szeptemberének első péntekén indult, este nyolckor. Enikő és Időjáráslány kedvenc nyár végi időtöltése volt, hogy fogadásokat kötöttek, melyik klub bizonyul abban a szezonban a legfelkapottabbnak. Elég felkapottnak ahhoz, hogy válogatott falatokkal és italokkal vendégül lásson négyszáz embert barterban. Más szóval ingyen és bérmentve, ha nem számítjuk a reklámidőt, amelyet valamelyik délutáni beszélgető-show végén kap az önzetlen vendéglátós.

A műsor vendégeiről a Black Tie Club catering szolgálata gondoskodott- mondogatják majd kilenc hónapon át.

Ezért az öt másodpercért cserébe, plusz az étterem lógójáért a stáblista végén, Enikő (aki a túlzásba vitt egészség betegségében szenvedett) a svédasztalnál az alábbi veszélyekkel találta szembe magát:

Chilivel párolt mozarellagolyók

Erdélyi padlizsánkrém friss bagettel

Almás sajtkrémleves roqueforttal és póréval csészében

Hideg libamáj terrine, lilahagyma-lekvárral

Füstölt libamell carpaccio

Fogasfilé gyömbéres, wasabis zöldspárgán tagliatellével

Megpróbált elmenekülni, de a fehér liszt, az állati méreganyagok, a sajtporok és az ismeretlen kifejezések hadserege bekerítette a híres harapófogó hadművelettel. Ott vergődött az U alakú asztal csapdájában, az egyetlen egérutat régi, legádázabb ellensége állta el: a töltött káposzta sült debrecenivel (és friss tejfellel).

Ingerülten remegett sörhasú, szederjes arcú kollégái között, akik önfeledten zabálták magukat valamelyik civilizációs nyavalyába, amikor végre felfedezte a tálak között tétovázó Szonját. Elkapta a könyökét. Szonja megindult a karjába utánfutóként kapaszkodó Enikővel, és azt dünnyögte:

– Brownie vaníliafagyival és epervelővel, vagy meggyes-mandulás rétes csokoládéöntettel?

Enikőt mindannyiszor felbőszítette a barátnője édesszájúsága. Inkább volna alkoholista! Az karakánabb. A gyerekes lelkesedést a desszertekért képmutató dolognak tartotta, és halálosan bosszantotta. Mert ugye az olyan édes, olyan ártatlan… Micsoda infantilizmus! Az érettség kalóriadús halogatása. Csakhogy most szüksége volt infantilis Szonja támogatására. Enikő hosszú percek óta úgy érezte, életbevágó, milyen benyomást tesz a Csatorna dolgozóira. (Minthogy nincs ideje kivárni, amíg a töltött káposztának és a sült debreceninek köszönhetően idő előtt elpatkolnak.)

Sok szempár szegeződött rájuk, mikor beléptek a terembe Ottóval. És remélhetőleg jóval kevesebb, amikor a férfi egy oszlop mögé húzta. Akik mégis odapillantottak, egy kedélyes, nagydarab műsorigazgatót láthattak, akinek a nyakkendőjén smile jelek vigyorogtak.

Meg egy szőke, egyre feszesebb és feszesebb ívben hátrahajló nőt, aki a jelek szerint le akar menni hídba.

Rájuk se hederítettek. A beszélgetők mondatai keveredtek a háttérzenével. Akadtak közöttük fiatalok, akik teljesen eláztak, idősebbek (harminc felettiek), akik be voltak füvezve, hivatalnokok és excentrikusak, tokásak és gyönyörűek.

Évente egyszer együtt szórakoztak.

Enikő fűszeres Gucci parfümcsíkot húzott maga után, ami kissé megbolygatta a meggyes-mandulás rétes szétterülő, édeskés illatát. Zöld blúzában, fényes, fekete nadrágjában, spirálsütővassal loknizott hajával és elkenődött szemfestékével nem a legjobb formáját hozta.

– Tudom, kissé titkárnős. Ugyanakkor visszafogottan érzéki. Nem érzéki?

Gyors egymásutánban elhúzta a tenyerét Szonja arca előtt.

– Mi van veled?

Szonja érzékszervei eltompultak. Néhány napja egy különös víziósor kísértette, mintha egy baleset kockái peregnének le előtte újra és újra. Gábor hűvös és udvarias arca egy sötét autóban, valamit vár tőle, de ő fejét leszegve eloson mellette.

Aztán hirtelen, mint amikor kinyitnak egy ajtót, és a hideg őszi levegő és az avar illata tör be rajta, arcul csapta a barátnője keserűsége.

– Ottó az előbb félrehívott. Szabadságra megy. Máskor is utószezonban szokott… Argentínáról mesélt, meg az esőerdei kunyhótúráról, amelyikre befizetett.

Enikő teljes érdektelenségbe ütközött. Ez arra ösztönözte, hogy rövidre fogja a mondandóját:

– …egyszerűen közölte, ha kiveszi a szabadságát, számára a munkahelyi dolgok véget érnek.

Szinte kilökte magából a szavakat, hogy minél előbb túl legyen rajta. A Csatorna jókedven fáradozó dolgozói mind bosszúsabban kerülgették őket a szűk kis folyosón, amely a svédasztalhoz vezetett a tömegben. Szonja, bár homályosan érzékelt egy kis zavart, továbbra is gondolataiba mélyedt.

Bevillant neki a régi Enikő, a dauerolt szőke hajával, farmer kertésznadrágban. Egy tűzforró délután, két hónap felnőtt kaland után, visszatért a szomszédságában lévő lakásba. Amint hazaért, a nevét kiabálta az erkélyen mélyen áthajolva. Szonja a vizsgaidőszaka közepén tartott, a hőség miatt sortban és bikini felsőben ült a jegyzetei felett. Erre azért emlékszik ilyen pontosan, mert mire Enikő a mondókája végére ért, teljesen leégett a válla. A barátnője feldúltan jelentette, visszaköltözik a szüleihez. El a szoba-konyhából, el a hatodik kerületből, ahol Attila tanyázott a nagyanyjától örökölt önálló lakásban.

– Miért?

Mélyen áthajolt a korláton, hogy jobban hallja a választ. Mert a fiú egy pár arany fülbevalóval lepte meg. Azért. Himbálózó, zafírköves fülbevalót nyújtott át a muskátlik felett. Szonjának nem tetszett különösebben, de meghatódott a gondolatra, hogy Attila milyen sokáig válogathatott az ékszerboltban. Óra-Ékszer, ez volt az apró, szögletes dobozkára aranybetűkkel nyomtatva.

Enikő biztosra vette, gyűrű lapul benne. Dühösen hadonászott a dobozzal.

– Nem úgy néz ki? – kérdezte csalódottan, és a hátracsatolt, dauerolt tincsek tövében egy halovány rózsaszín csík jelent meg. Szonja nem tudhatta biztosan.

– Megmondom én, milyen pasas! Aki csak terhes nőt vesz el! Olyan.

És az egész ház, az egész utca, az egész kerület, az egész univerzum hamarosan szembe találta magát azzal a meghökkentő fordulattal, hogy az alig több mint tizenkilenc éves Enikő (mindössze két héttel több) terhes nő lett.

– Ez az Ottó egy szemétláda! – ocsúdott Szonja, némileg megkésve. – És gyáva is. Nyilvános helyen próbál szakítani…

Enikő tussal keretezett kék szemét elfutották a könnyek. Mintha valaki nedves kézzel nyúlt volna egy ki-festőkönyvhöz, és a királylány arca elmaszatolódott volna.

– Csak kényelmes – mondta Enikő, mert úgy gondolta, ha meggyőzi Szonját, akkor saját maga is elhiszi. – Kényelmesebb neki a kurvázás. Arra rá lehet szokni. Itt mindenki kurvázik. Pedáns, rendes emberek. Ha nincs igényeiknek megfelelő barátnőjük, vesznek egyet. A minőségre mennek.

Szonja most megint látta, amint behajol az autóba Gáborhoz, ahogy a pedáns, rendes emberek kurvái szoktak, és szemérmetlenül beveti Nietzschét. Igen, Nietzsche jó lett volna. Kár, hogy nem ugrott be neki, amikor ott iszkolt el az autó mellett. A sors szeretete, emlékeztette volna a fiút, része Nietzsche filozófiájának. Az ember semmit se kívánhat másképpen, se előre, se visszafelé, se az egész örökkévalóságban! Nem csak elviselni kell, ami meg van írva. El is kell fogadni. Nietzschétől valószínűleg lángba borult volna Gábor arca, hiszen éppen ő olvasott neki az amor fatiról, alig egy hónapja. Ezen a nyelven talán értené… Nem könnyű Gáborral egy nyelvet beszélni, még életében nem járt McDonald'sban.

– Ja, biztos nívós dolog fizetni azért, hogy átéljék a barátnőfílinget – mondta végre Enikőnek, anélkül hogy felébredt volna.

– Miért? Ha sok pénzem lenne, és a nőknél is működne, úgy értem, ahogy a férfiak esetében, én sem bonyolítanám az életemet.

Szonja erre felfigyelt.

– Ki mondta, hogy a férfiak esetében működik?

– Még jófejségnek is számít. Bizonyos körökben.

– Honnan veszed, hogy kurvázik?

Enikő cinikusan felkacagott, Időjáráslányt utánozva.

– Ne legyél már ilyen naiv. Az egész tévé tudja. Maros is kurvázik.

– De hiszen két gyereke van… És Dóra – ugrott be hirtelen a neve –, a helyes, tüsifrizurás felesége?

Enikő elhúzta a száját.

– Az egy másik iskola. A kirakatcsalád. Sok meló, külön utak. Ottóból több szaladgál a székházban. Az örökifjú életművész, aki kulturáltan gondoskodik a srácokról, akiket útközben elpottyant. Éli a világát minden kötelezettség nélkül a penthouse-ban.

Szonja a meggyes-mandulás rétest nyakon öntötte csokoládéval, és Enikő kezébe nyomta. Körülöttük egyre emelkedett a hangulat, a város legjobb DJ-je állt a pulthoz, és elszántan nyúzni kezdte a bakelitet.

– Élvezz minden falatot! – kiabált Enikőre. – És adj hálát az égnek, hogy megszabadultál Ottótól. Egy ilyen ócska pasas…

– Csak kényelmes – ordított vissza Enikő. – Mikor megyünk már haza?

Huszadik

Ottó irodája előtt üldögélt a bőrkanapén, amelyhez zavaróan hozzáragadt a szoknyából kiszorult meztelen combja, és furcsa, cuppogó hangot adott minden mozdulatra. Inkább nem moccant, a falra kifüggesztett műsorvezető-portrékat bámulta. A Csatorna arcai mosolyogtak a hivatalos narancssárga és zöld háttér előtt, fölöttük műsoraik főcíme. A Háttér lógója alatt saját, nem túl jól sikerült fotóját látta. Ő egy másik képet választott a sorozatból, de a fotós állította, hogy ezen a felvételen teremt szuggesztív szemkontaktust a nézőkkel. Az lehet. Csak éppen megfagy bennük a vér a szuggesztív szemkontaktustól, annyira viasszerű a mosolya. A fotó újra emlékeztette, hogy az ő kicsi, mélyen személyes szabadsága szempontjából nem túl előnyös a Háttér műsorvezetői állása.

– Hát kilépek a panoptikumból – gondolta enyhe rémülettel és izgalommal.

Hivatalosan a szeptember tizenegyedikei emlékműsor miatt kért időpontot. Ottó jócskán megváratta. Nem látszott valószínűnek, hogy ez a pszichológiai hadviselés egyik formája volna, amelyhez gyenge vezetők szoktak folyamodni. Szonja inkább arra tippelt, a férfi még nem szedte össze magát az előző – minden bizonnyal átdorbézolt – éjszaka után. Igyekezett nem gondolni rá, mit művelt ez a baromarcú Enikővel, és háttérbe szorítani nőjogi aktivista énjét. Kislánykora óta ódzkodott a basáskodó, aktatáskás férfiaktól. Akik nem adják át a helyet a cekkerekkel felmálházott nőknek a villamoson. Most ezt az axiómát kibővítette a basáskodó, okos, telefonos, párnázott irodaajtók mögött lapító, kurvázó, nem a megfelelő imidzsfotókat falra aggató férfiakra.

Csoda, hogy ilyen őszintétlenek a hivatalos fotókon mosolygó arcok? Egy ilyen hazug, férfiak uralta világban?

– Szonjácska! Főzzek neked pörkölt mogyorós moccachinót? – tárta szélesre Ottó az irodája ajtaját. Arról volt híres, hogy neki van a legflancosabb kávéfőző gépe a székházban. Ezzel szívesen büszkélkedett. A titkárnője azt terjesztette, hogy csokireszeléket, vaníliás rudat és pörkölt, aprított mogyorót tart a fiókjában. Az óvszer mellett. Szonja előzékenyen lelkesedett egy kicsit.

– Az jó volna!

– Na, ki vele! – biztatta Ottó, miután megkávéztatta, ánizsos dán keksszel kínálta, és megosztotta vele a tegnap esti botrányos részleteket, amelyek azok után történtek, hogy elmentek.

Az azelőtt történt botrányos részletekről tapintatosan hallgattak.

– Hallottál már a sabbatical yearről?

Szonja, miután így előállt a farbával, sietve hátradőlt, mert Ottó szeme szórakozottan kalandozott a blúza kivágásán. (Szerinted hogyan tegyek rá jó benyomást?

– kérdezte Enikőt előző este, miután sorra vették Ottó jellemhibáit. Gombold ki a blúzod! – vágta rá a barátnője.)

– Sabbatical… Rémlik, rémlik. Pontosan mire gondolsz?

A szobában a kávé és a pörkölt mogyoró illatát füstölő nyomta el. Csak kényelmes, hallotta Enikő hangját. Tényleg ritkán találkozott férfival, aki ilyen műgonddal kényeztette volna magát. Ettől elbizonytalanodott.

– Már a Bibliában is említik – kezdte gyenge hangon. – Héberül Sabbath.

– Vallási témákba a Csatorna nem ártja magát – Ottó szavai kikerekedtek és hivatalos formát öltöttek.

– Nem, nem erre gondolok – tiltakozott Szonja kétségbeejtően barátságos mosollyal. – A vetés… illetve hát az aratás… Minden hetedik évben pihennie kell a földnek!

– Egen.

A férfi húsos arcán teljes tanácstalanság.

– Ma persze az angolszász országokban individuális célokra kivett, hosszabb szabadságot emlegetik így… – szavalta Szonja, mintha egy tankönyv passzusa volna.

Óvatos csend.

– Egyetemi tanárok is kivesznek ilyen szabadságot, ha könyvet írnak. Meg lelkipásztorok, hogy elmenjenek fekete Afrikába… – Szonja hirtelen felélénkült. –És Alain Prost!

Ottó arcán még mindig nem suhan át a felismerés.

– Az autóversenyző.

– Te a lelkipásztorok vagy az autóversenyzők táborába sorolod magad? Esetleg… disszertációt írnál?

Szonja hárító mozdulatot tett, és bánatosan ingatta a fejét.

– Kreatív feltöltődésre lenne szükségem.

A szobában csak Ottó türelmetlen lábrázását lehetett hallani. Szonjára meredt. Mi az új rajta? Alig lehetett ráismerni. Minden kínlódó mondata dacára sugárzott a lányról valami… olyan, jutott hirtelen a férfi eszébe, mintha egy karácsonyi reklámspotból lépett volna elő.

– Tudom, még nem vagyok hét éve a Csatornánál… De olyan régóta csinálom a Hátteret. Élő műsor napi aktualitásokkal. Pontosan tudod, mekkora nyomást jelent. Lehetőségem nyílt rá, hogy egy időre Párizsba…

A férfi arcán végre derengeni kezd valami.

– Ja! A francia pasid.

– Nem erről van szó.

– Dehogynem!

– Nem csak erről. Néha el kell távolodni kissé, hogy felfrissülve, új impulzusokat magadba sűrítve visszatérhess. – Szonja még mindig mosolyogni próbált. –Hogy újra hasíthass. Fásult emberekkel nem emelhetsz nézettséget…

Ottó elkomolyodott.

– Hagyd ezt a hablatyolást.

Szonja ijedten rámeredt.

– Ennyi az egész?

– Oké, deal! Nézettségről beszélünk? Az üzlet, az üzlet.

Biccentett, hogy rábukkant a csúcsra vezető egyetlen járható útra. – Elmész a Tímea-show-ba. Szépen elmagyarázod a nézőknek, miért tűnsz el egy évre. Te meg a romantikus francia szerelmed… ezt kajálni fogják. A sajtóosztály a következő hónapokban hint néhány morzsát a bulvárnak. Neked az egy Tímea-show-n kívül nem is kell belefolynod az egészbe. Egy kép az archívumból, ezerkarakteres szöveg. A francia megkérte a kezed… Lakást néztek Párizsban. Lakást néztek Pesten… mit tudom én! írhatnál blogot – teljesen belelkesedett. – Meglátod, jót is tesz az imidzsednek, alig várják majd, hogy visszagyere.

Szonja arcán elfojtott, mégis előlopakodó félelem ült.

– Tudod, hogy nem működöm show-műsorokban! Csak hírekről tudok beszélni. Elemzésekről…

– Ne add nekem itt az értelmiségi penészvirágot… Sabbatical year! Ismered a mondást, aki tévésnek áll, ne csodálkozzon, ha meg… ha meghívják a Tímea-show-ba.

Úgy látszik, rákattant erre a Tímeázásra… Hogy lehetne ebből kimászni? – töprengett Szonja. – Na jó, hát ez teljes képtelenség, nem mondhatja komolyan, nem akarhatja, hogy lebőgjek…

– Tudod, akárhányszor magamat kellene adnom, lámpalázas leszek. Utálok szerepelni. Híreket olvasok, riporterkedem. A hangom nem tölti be a nagyobb stúdiókat. Már gondoltam rá, hogy konzultálok egy gégésszel …

– Ezt meg se hallottam. Édesem, ez egy kercsatorna. Emlékszel… szórakoztató műsorokat gyártunk! Amikor elkezdted a Hátteret, fizettünk neked coachot. Profi vagy. Nem vagy profi?

– Igen – suttogta (a gégeproblémái miatt). Aztán erőt vett magán, és elcsicseregte, milyen forradalmi ötlete támadt az emlékműsor kapcsán.

Alig várta, hogy visszaérjen az irodájába, és elégtételt vegyen. A Csatorna számlájára hívta Párizst. Jó sokáig mesélt: „Jaj, Kristóf, képzeld, micsoda tragédia…”, és a fiú másfél órán át vigasztalta. Időbe telt, mire végre felfogta, miért nem mond Szonja egyszerűen nemet. Az érveit még akkor sem értette, a lányból viszont kezdett megérteni valamit, ezért újra és újra ilyen mondatokkal szakította félbe az önostorozását:

– Túl szigorú vagy magadhoz.

– Tudod, ki nem szigorú magához? – siránkozott Szonja. – Az amatőrök.

Naponta kétszer beszéltek neten vagy telefonon, és ez egyszerre hozta őket közelebb és távolította el őket egymástól. Hogy ráláthassanak a másikra, milyen a hangszíne, a stílusérzéke, mennyire intelligens, sokatmondó a hallgatása. Ezek csupa olyan információk voltak, amelyek tovább fokozták megelégedettségüket, nem győztek betelni egymással.

– Na, most már meg kellene nyugodnod – dünnyögte Kristóf.

– Tudod, ki nyugodt?

Keze a telefonzsinórt csavargatta.

– Az amatőrök?

És még beszéltek, beszéltek, beszéltek… elbeszélgették egy komplett Tímea-show telefonszámláját. Ottó nem is sejtette, milyen sokba került neki ez az ötlet.

A Tímea-show-t azért alaposan meg kellett fontolni. Vajon most készül fellépni a bátorságdobogó legfelső fokára? Vagy egyszerűen hagyja, hogy hülyét csináljanak belőle, és még le is adják a délutáni műsorsávban?

Ezt nem látta tisztán. Legvakmerőbb húzásainkat sokszor egy paraszthajszál választja el a totális idiotizmustól. Szakemberhez fordult.

Lámpalázné, mint felmentő sereg, egy órával később utat tört retiküljével a zsúfolt kávéház apró asztalai között, majd egy céltudatos huppanással jelentette, megjött az erősítés. A kovácsoltvas szék kerülete egyharmada volt a fenekének.

– Mit iszol? Ilyentájt én mindig feketézem.

Szonja megfigyelte, hogy bizonyos szavak szakadékként tátongnak nemzedékek között. Senki sem hívja feketének a kávét azok közül, akik a hatvanas évek után születtek.

– Friss narancslevet. Frissen facsartat – tette hozzá segítőkészen.

Vajon milyen szavakhoz ragaszkodik majd a saját nemzedéke?

– Édesem, ne vesztegessük az időnket!

Csak harmincperces ülést kért, nem volt kétsége afelől, hogy Lámpalázné ennyi idő alatt is helyre teszi az életét.

– Hááát… úgy fest, kitörök a komfortzónámból.

– Igen?

Lámpalázné, míg meg nem jött a feketéje, kizárólag a bordó mellényes pincér zónájára összpontosított.

– Feszegetem kicsit a határaimat. Elmegyek a Tímea-show-ba vendégnek.

– Tímea… Délután, az a nagydarab szőke, igen?

– Beszéltem Ottóval. Benne van, ha eladom a párizsi sztorit, tudod… afféle romantikus tündérmesének.

Mondtam, mennyire utálok szerepelni, de végül is… Szembenézek a legnagyobb párámmal…

– Na, álljon meg a menet! – Lámpalázné energikusan forgatta a mokkáskanalat az apró csészében. – Ez most valami alku? Azért mész a Tímea-show-ba, hogy elengedjen?

Szonja fészkelődni kezdett a székén. Automatikusan megismételte Lámpalázné mozdulatát, motollaként forgatta a csészében a kanalat, aztán rajtakapta magát, és elbizonytalanodott.

– Legalább gyakorolok.

– Édesem, pontosan mit csinálunk most? Gyakoroljuk a lúzer szerepet, igen?

Szonja nem kapott levegőt.

– Nem te mondtad, hogy esténként, mikor lehunyom a szemem, képzeljem el, milyen apró kockázatot vállalok másnap? És hogy a szorongás elfogadása és leküzdése éretté tesz? És… és… gyermeteg maradok azon a területen, ahol a korlátaimat nem sikerült átlépnem? Nem ezt mondod folyton?

Felháborítónak és sértőnek érezte, hogy magyarázkodnia kell, most, hogy végre összeszedte a bátorságát.

– Miben egyeztünk meg tavaly a legelső órán? Ott nálad, amikor festettek az irodádban… Emlékszel?

Sok minden elhangzott, és akkor még úgy tekintett Lámpaláznéra, mint egy Jiří Menzel-film szereplőjére. Gubbasztott csíkos Mangó ruhájában a vadonatúj íróasztala mögött, és próbálta feldolgozni, mi történik. Az asszony, aki erőteljes testalkatához képest vékony hangon nevetett, viszont minden porcikája beleremegett, arra kérte, gyakorolja, hogy autogramot ad. Előbb jobb kézzel. Azután ballal. Bólogatva figyelte, ahogy ügyetlenkedik, és a komfortzónájáról magyarázott neki. A tizedik aláírásnál az ismétlődő mozdulatot már bal kézzel is kezdte unalmasnak és természetesnek érezni.

– Abban maradtunk, hogy elmozdulok a habozásból a hatalomtudatig? Vagy… – próbálta előbányászni az emléket – az angyalos dologban?

– Milyen angyalos dologban?

– Az az idézet! Hogy az angyalok azért repülnek, mert könnyedén veszik az életet.

Az asszony rásandított, komolyan beszéle.

– Érdekes, hogy te mire emlékszel! – segítőkészen előrehajolt, teljes súlyával az asztalkára nehezedve. –Arról beszélgettünk, hogy az élet folyamatos döntésekből áll. A nap minden percében döntéseket hozol, ezért mondhatjuk végül is, hogy te formálod a saját életed. Még ha látszólag a külső események befolyásolják, akkor is. Mindig te döntesz, amikor így vagy úgy engeded magad az adott helyzetre reagálni.

– És most… nem jól reagáltam?

Forró hullámokban tört rá az aggodalom.

– Édesem, ezt csak te tudod eldönteni. Saját magadban kell körülnézned.

Mert azt minden épeszű ember tudja, az önismeret arról szól, hogy megpróbálunk valódi válaszokat találni a kérdéseinkre. Minél kevesebbet ütközünk a realitással, annál kevesebb a stressz. És a többi, és a többi. Lámpalázné jól ismerte ügyfelei arcán ezt a pánikot. Az órájára sandított, van-e még értelme belevágni.

– Ne felejtsd el, minden döntés jó döntés. Minket úgy neveltek, hogy folyton a mi lett volnán rágódjunk.

Ha így döntök, akkor erről maradok le… Ha úgy döntök, akkor azt kockáztatom… Csoda, ha bénultan hagyjuk, hogy megtörténjen velünk az élet? És mi lenne, ha úgy közelítenéd meg a dolgot, hogy ha erre indulok, ez a lehetőség vár rám. Ha meg a másik irányba, annak is megvannak az előnyei. Minimum gazdagabb leszel egy tapasztalattal.

Szonja kezébe nyomta az ötezrest.

– Ezzel aztán kisegítettél. Most menjek tímeázni, vagy ne menjek?

Lámpalázné ujjbegyeivel menetkészre nyomkodta a frizuráját.

– Mielőtt döntenél, tedd fel magadnak a kérdést: stabilabb lesz a helyzetem ettől az egésztől? A bizonytalanságomat vagy az erőmet növeli?

Visszafelé menet a székházba Szonja egész úton ezt a roppant egyszerű és kézenfekvő kérdést hajtogatta a léptei ritmusára, talán emiatt volt, hogy – aszerint, melyik lába volt előrébb – hol így látta, hol úgy látta.

Huszonegyedik

A felvétel órák óta folyt a külvilágtól hermetikusan elzárt stúdióban. Olyan nehezen hullott ki az idő feneketlen palackjából minden egyes keserves perc, mint amikor orvosságos üvegből próbáljuk kirázni az utolsó cseppeket. Szánalmas állapotban voltak mindannyian. A stáb egymás után döntötte magába a Red Bullokat. A warm-up ember hasztalan próbálta fölforrósítani a vendégekből és fizetett statisztákból álló közönség hangulatát. Bár Szonjával ellentétben imádott szerepelni, ő is valamilyen rejtélyes hangszálproblémára panaszkodott. Karcosan és elkeseredetten préselte ki magából a hangot a poénoknál.

– Talán gégerákom van – vetette fel minden egyes leállásnál, és senkinek sem volt rá ideje, hogy megcáfolja. Három adás anyagát kellett felvenni zsinórban.

– Mi ez a terítő rajtam? – érdeklődött Tímea az öltözőben. – És ki mondta, hogy ez ruha?

Minden testszínű volt rajta, a melltartó, a bugyi, a harisnya, a haja, a mosolya. Az egész nő – csodálkozott Szonja – egy tojás formájú, testszínű massza.

– Ha kérhetném, mellőzzük a hippis blúzokat – javasolta az alacsony stylistlánynak.

A műsora elérte ugyan a tizenhét százalékos nézettséget a teljes felnőtt lakosságban, a fiatalok körében azonban másfél százalékot veszített, és ez sérelemmel töltötte el a lelkét.

Szonja sem volt derűlátó hangulatban.

Azok, akiknek a véleménye egy hangyányit is számított a szemében, minden követ megmozgattak, hogy be ne tegye a lábát ebbe a műsorba. Anyuszi halk, józan hangon próbálta meggyőzni, hogy soha, amíg ő él, soha nem lesz olyan helyzetben, hogy ilyesmire kényszerüljön. Hogy hülyét csinálj magadból, édes lányom.

Egész pontosan így mondta.

Amikor látta, Szonja szűköl és nem tágít, a továbbiakban kizárólag azzal foglalkozott, milyen felsőrészt válasszanak. Mintha az előnyös felsőrész bombabiztos vértként minden megaláztatástól megvédhette volna.

Kristóf a végsőkig próbálta visszatartani. Ottó számát követelte. Te egy tehetséges ember vagy. Összetehetné a két kezét… Hogy jön hozzá, hogy zsaroljon? Ha egyszer odaadod magad a bulvárnak, darabokra szednek!

Nagyon nehéz telefonon veszekedni, különösen bizonyos kérdésekben. (Amelyekben a másiknak tökéletesen igaza van.)

De Szonja megpróbálta. Ez volt az első összecsapásuk, és mindent beleadtak. Kristóf egy teljes napra eltűnt. Aztán Pestre akart utazni, alig tudta kirimánkodni, hogy maradjon Párizsban. Megmakacsolta magát a világgal szemben, amelyik egyre csak azt szajkózta: Most első osztályú vagy. Ha ezt elvállalod, akciós leszel. Úristen, úristen…

Könnyű mosollyal sétált be a hatos stúdióba, de képtelen volt a tigriserejére koncentrálni, ahogy Lámpalázné az utolsó sms-ében javasolta.

Enikő kapkodva vitte fel az arcára az alapozót. Bármennyire is az volt az érzése, hogy Szonja az utóbbi időben elveszítette a talajt a lába alól (és elszállt a fellegekbe) , most vele izgult.

Aszerint sminkelt minden más vendéget, hogy jót vagy rosszat jelenthete Szonja számára. A csúnyasága. Az ápolatlan fogsora. A nagy álla. Vajon milyen talajt készít elő az éppen púderezett arc ennek a sokat átkozott fellépésnek?

Szonja előtt B listás hírességek számoltak be arról, milyen érzés csúnya válások és magányos szinglihónapok után újra felfedezni a mennyei boldogságot. A súgólapos fiúk arcizmai egy-egy mondat után összerándultak.

– Imádom az igazi szenvedélyt – ismerte be Tímea a felkonfban. Aztán belekacsintott a kamerába. – A szenvedélynél már csak a jó sztorikat imádom jobban.

– Beállítottam a tízesre a zártláncún, ha nézni akarjátok – súgta kedvesen Tímea asszisztense, aki hasztalan próbálta áthelyeztetni magát a Háttérhez a humánerőforrás osztállyal.

Felhangzott a műsor szignálja, és már érkezett az első vendég. A műsorvezetőnőnek bájos hajlama volt rá, hogy a végletekig idealizálja a megszólalókat. Mélyülő, rekedtes hangján olyan kérdéseket tett fel, mint:

– Úgy gondolod, most már tényleg ő az igazi? Szerinted szerepet játszott az új hajszíned abban, hogy rád talált a szerelem? Mondd, a kedvesed jól viseli, hogy közszereplő vagy? Mikorra tervezitek a trónörököst? És ilyeneket állított:

– Az élet már csak ilyen kiszámíthatatlan. Az ember akkor talál rá élete párjára, mikor a legkevésbé sem akarja. A távolság vagy felszítja a tüzet, vagy eloltja. Végül is… a legfontosabb a gyermekek boldogsága.

Szonja sorstársai rutinos tímeázók voltak. Félévenként megfordultak a narancssárga kanapén, hogy megosszák örömüket és bánatukat a nézőkkel. Az álompárok történetei néha összekuszálódtak Tímea fejében. Úgy tologatta nyelvével ide-oda a negédes kérdéseit, mintha cukorkát szopogatna.

A Háttér üdvöskéjével egyszerű dolga volt. Róla beszéltek a menzán, a dohányzóhelyiségben, még a pláza szaunájában is, a buggyanó úszógumik köré csavart frottírtörülközők takarásában.

– Sabbatical yeart akar! A szépfiú, a modellek, meg az okoskodó riporternő, aki mindent odadobva rohan Párizsba.

Felmérve szereplésének kockázatait, Szonja hosszasan gyakorolt otthon a felvételre. Zsinórban nyolc adást nézett meg DVD-ről. A negyedik után már nem is találta olyan rémesnek. A hetedik után kis híján megválaszolta a narancssárga kanapén ücsörgők helyett Tímea kérdéseit. Elpróbálta, hogyan őrizze meg rendíthetetlen nyugalmát Tímea magabiztos ősanyamosolya láttán. Erről álmodott éjszaka. Erre ébredt hajnalban. Józan, intelligens, frappáns válaszokat eszelt ki. Minden szóba jöhető kérdést feltett magának. Ilyen kérdéseket írt a post-itekre, amelyekkel aztán teleragasztotta a lakást:

– Előfordult máskor is, hogy beleszeretett egy interjúalanyba?

– Hisz-e a távkapcsolatokban?

– Képes lenne mindent odadobni ezért a szerelemért?

Ezekre a kérdésekre egész egyszerűen nem léteznek válaszok. Ezért Szonjának rendkívüli kreativitásra és dramaturgiai érzékre volt szüksége ahhoz, hogy konokul kitartson elhatározása mellett, és helyet foglaljon negyedik vendégként a Tímea-show-ban.

– Ezt, ugye, nem viszed magaddal! – emelt fel Enikő vádlón egy világoskék, Miki egeres H&M pamutbugyit. Gyakorlott mozdulatokkal pakolta Szonja alsóneműit. Külön pamutzsákba a melltartókat, egy másikba a harisnyáit.

– Szerencsét hoz.

Máris micsoda mázlista vagyok, hüledezett magában, miközben Mickey repült a többi közé. Legyőztem minden akadályt. Megvívtam Tímeával. Enyém a fele királyság.

Hosszan tervezgette és a legkisebb részletig átgondolta várható párizsi életrendjét, és arra a következtetésre jutott, az egész lakást el kell vinnie. A gardróbbal kezdték. Egy piros orkánbőrönd támaszkodott az ágy fejénél lévő, virágmotívumokkal díszített paravánnak. A kézzel festett cifraság helyettesítette az ágyvéget. Szonja hónapokig nem mert nekidőlni. Megfeszített nyakkal olvasta regényeit, és szomorúan állapította meg, hogy képtelen elmélyülni a kortárs irodalomban. Aztán egy ágyban elköltött reggeli alatt Gábor a Kétségek könyvéből olvasott fel neki. „A szívem úgy ver, mintha beszélne… „Akkor Szonja nekizuhant a paravánnak. Attól a naptól kezdve bárki, bármilyen céllal nekidőlhetett. Akár egy foltos bőrönd is.

– Mit akarsz ezzel?

Enikő gyanakodva meredt a kezében tartott DVD-halomra. Az ő elvei szerint az ilyesmi egyszerűen nem való egy útipoggyászba.

– Mit akarnék? Jógázni. Amíg Kristóf dolgozik.

A barátnője friss öblítő szagot árasztott. Maga volt az egyenes és biztonságos élet. Amikor nála járt vendégségben.

– Te, Szonja, végiggondoltad ezt? Teljesen kiszolgáltatod magad, te nem bírod az ilyesmit…

– Egyszer ki lehet próbálni.

Végigsimított a függönyein. Majdnem egy évig várt ezekre a mályvaszínű rongyokra. Mindig is tudott várni, ez volt az ő nagy erőssége. Most életében először elfogta a türelmetlenség. És Enikő, Időjáráslány vagy Gergő, akivel ugyan öt éve nem éltek már együtt, de azért időről időre őrjáratot tartott felette, ijedten tértek ki az útjából. Anyuszi melléállt. Hadd menjen! Megismeri, milyen függőségben élni. Csak erősebb lesz.

– Beszéltem Kristóffal.

Szonja felkapta a fejét a mályvaszínű függöny mögött.

– Nem is mondtad.

– Hívott a mobilodon, amíg Tímeánál a kínpadon szenvedtél. Hogyhogy még Vásárhelyiként van beírva?

Elvörösödött.

– Babonából. Nem mertem még átírni Kristófra.

– Hogy te milyen hülye vagy. Még sose váltunk el ilyen hosszú időre.

– De mit mondtál Kristófnak?

Enikő szemmel láthatólag élvezte, hogy felhúzza.

– Gondolom, megnyugtattam.

– Mesélted neki, hogy édeleg Tímea? A szirupos átkötő szövegeit?

Szonja szeme előtt rémes jelenetek peregtek. Kész horrorfilm.

– Mondtam, hogy az egész egy borzalom. Jól fogadta. Meg kell hagyni, normális pasas. Vicces.

– Viccelődtetek?

– Hát azért volt abban a délutánban némi irónia. Visszavitte a DVD-ket a nappaliba. Jobb, ha tisztalappal indul. Tervezetlen délelőttökkel. Ismeretlen fit-neszprogramokkal.

Hirtelen egészen más jutott Szonja eszébe.

– Szerinted hogy lehet berendezve Kristóf lakása?

– Még nem jártál nála?

– Mikor jártam volna? – felállt, és elindult a pipereszerekért a fürdőszobába. – Júliusban a Massenában szálltunk meg. Ott lakik valahol nem messze, a Madeleine-templom környékén.

– Legalább nem leszel elveszve.

– A francba! – bukkant elő Szonja tégelyekkel megrakodva. – A fényképezőgép.

– Azt a kézitáskádba tedd!

– Gábornál hagytam.

A régi étterem. A kerthelyiség a hatalmas platánfákkal. Az ismerős pincérek. Gábor ruganyos léptekkel közeledett, mintha szökdécselne. Szonja nem tudta, hova nézzen, a vállát védekezően felhúzta.

– Jól nézel ki – üdvözölte Gábor azzal a biztonsággal, amelyből a lány azonnal leszűrte, hogy nem a legjobb formáját hozza. Merő empátiából bő khakinadrágot, atlétát és egy laza fehér inget vett fel. Azon kevés ruhadarabok közé tartoztak, amelyeket nem visz magával Párizsba.

– Te is jól nézel ki.

Leültek a szokott asztalukhoz, és kellemesen elbeszélgettek. A rémisztő randevúkra begyakorolt mondatokkal. Szonja eltöprengett, megér-e ennyit egy digitális kamera.

– Itt van a dezertőr. Ezennel visszaszolgáltatva.

Szonja érdeklődve meredt a kamerára, hátha frappáns, elhagyott kedveseknek szóló szavakat véstek a hátuljára.

– Köszönöm – olvasta végül a 7.1 megapixel, all-weather alatt.

– Kieszelhetnél néhány újabb kompozíciós megoldást. Legalább a portréknál. Azok a fejből kinövő napernyőrudak meg ajtófélfák… kicsit egyhangúak.

Megkockáztatott egy vékonyka mosolyt. A fotóin valahogy mindig égnek meredt Gábor fejéből egy lámpaoszlop vagy egy karácsonyfa.

– Hát… próbálkozom.

– Most persze kaphatsz szakmai szempontokat – Gábor előrehajolt, és együtt érzőre mélyítette a hangját. –Szonja. Hogy vagy?

Nem jutott eszébe semmi használható válasz. Váratlanul ezt mondta:

– Láttál a Tímea-show-ban?

– Nem akartam szóba hozni – keményedett meg Gábor arca.

Szonja belekapaszkodott a térítőbe.

– Nagyon bánom, hogy belementem. Ha esetleg bármilyen kellemetlenséget okoztam volna…

Gábor elsápadt.

– Bármilyen kellemetlenséget? Földbe döngöltél azzal az ömlengéssel. Még anyám is látta.

– Annyira sajnálom.

Felrémlett előtte Tímea álmatag tekintete, és főműsoridős optimizmusa. Valóságos villámcsapásként érte a Háttér műsorvezetőjét a szerelem – hajtogatta a közönségnek, és álnokul megjegyezte: – Ugye, még kapcsolatban éltél akkoriban? Szonja Pifura, az operatőrre meredt. – Egy kevéssé körvonalazódott kapcsolatban – suttogta. Minden bizonnyal erre célzott Lámpalázné, mikor azt javasolta, aszerint döntsön, erősödni vagy gyengülni fog a műsortól a helyzete.

– Kevéssé körvonalazódott? Az összes haverom… mindegy, hagyjuk. Nem hittem volna, hogy idáig süllyedsz!

Hagyta, hogy Gáborból feltörjenek végre az indulatok, és bólogatott, hogy jó irányba zúdítja. Készen áll, fogadja. A pincér csalhatatlan ösztönnel megérezte, mikor kell közbelépnie.

– A süllőnk ma egészen különleges.

– Kérsz süllőt? – kérdezte Gábor megütközve.

Szonja ijedten rázta a fejét.

– A kisasszonynak egy lazactatárt – rendelte neki a szokásosat. És a rendelés társalgási hangnemében folytatta. – Nézd, én tárgyilagos vagyok. Semmit sem vethetek a szemedre. Kivéve egyet – most kicsit megemelte a hangját –, hogy nem voltál velem őszinte. Elém kellett volna állnod!

A lány bólintott, igaza van.

– Teljesen megvezettél. És tudod, miért?

Gábor előbb körbenézett, úgy mondta, halkan.

– Mert… sokat jelentettél nekem.

Szonja próbált hálát, együttérzést, viszontszerelmet és búcsúzkodást sűríteni a tekintetébe. Mindezt egyszerre. De Gábor nem nézett a szemébe.

– Soha nem bíztam még ennyire nőben.

– Nagyon sajnálom – hajtogatta ostobán.

– Az kevés – szűrte a fiú a fogai közt.

A pincér odavitorlázott a tányérokkal, rámosolygott a megkövült párra, miközben a pirítóst az ovális tányérok közé csúsztatta. Szonja azért kedvelte az ilyen éttermeket, mert csinos, kis adagokat tettek elé, amitől kedve támadt repetázni, vagy beleenni a másik tányérjába. Régebben rögtön megkínálta Gábort, mert attól félt, később úrrá lesz rajta a mohósága, és az utolsó falatig mindent bekebelez. Most kapóra jött a lazactatár.

– Kérsz?

A fiú fáradtan végigmérte a sajtos-lazacos halmot, a lány hosszú ujjait, majd óvatosan elvett egy késhegynyit. Szonja megkönnyebbülten rámosolygott. Még jó, hogy az életben a hétköznapi mozdulatok (a nagy számok törvénye szerint) legyűrik a drámaiakat. A kés, a villa, a napi menü, a pincérek, a citromszeletkék olyanok, mint a légzsákok az autóban.

– Még mindig sokat jelentesz nekem.

Ezt úgy mondta, mint aki utánanézett egy lényeges adatnak. És most pontosít. Szonja csüggedten meredt rá.

– Miért nem akkor szóltál, amikor együtt voltunk? Ólomlassúsággal vánszorgott az idő, míg végzett a lazactatárral. Úgy érezte, ott hagyni a tányéron újabb árulás volna.

Huszonkettedik

Egészen bámulatos hurkokat írt le a csomagszállító szalag a párizsi Charles de Gaulle repülőtéren. Szonja már az első huroknál kiszúrta hatalmas poggyászát (impozáns darab, mondta volna rá Gábor, aki, nem tudni, hogyan jutott hirtelen az eszébe). De annyian tülekedtek előtte, hogy lecsúszott róla. Megpróbált előrefurakodni, ám egy megtermett, rózsaszín lábkörmű, dzsellabás asszonyság arrébb tolta. Egyszerre landolt a budapesti és a marokkói járat.

Fantáziája édes ködében Szonja úgy képzelte a méltó bevonulást a szerelmek városába, ahogy Kate Winslet érkezett meg a Titanicra: végeérhetetlen sorban cipelnék utána monogramos bőröndjeit (Louis Vuitton, minden bizonnyal), ő pedig csatos körömcipőben, kalapja peremébe kapaszkodva óvatosan körbekémlelne, majd felnézne az égre. (A CDG repülőtér kopottas tetőszerkezetére. Ez a felpillantás jelképezné az utazás szabadságát, és a merészséget, amellyel maga mögött hagyta a biztos kikötőt, az anyaföldet.)

Megint sikerült elszalasztania! A piros orkánbőrönd perpetuum mobileként kerengett a gumiszalagon.

Hihetetlen érzéke volt hozzá, hogy utolsóként kecmeregjen ki az érkezési csarnokba. Ebből tarthatna tréningeket szemfüles megérkezők számára. Merthogy soha olyan fogadtatásban nem részesül az ember, mint amikor előtte szállingózik kifelé egy komplett (lehetőleg másik kontinensről érkező) járatra való utas.

Voltak pillanatok, amikor nem az idő lassult le Szonja körül, hanem ő próbálta fondorlatos módon visszatartani. Ilyenkor szinte kővé dermedt az elragadtatástól. Lábát megvetve igyekezett a pillanatot hátráltatni, fékezni, és legalább egyetlenegy kockáját kimerevíteni. Amikor a feltáruló fotocellás ajtóban meglátta Kristófot izgatott kölyökkutyaszemmel, sikerült neki.

A bőröndről egészen megfeledkeztek. Bárki lenyúlhatta volna, miközben ők repültek fel a CDG repülőtér szürke tetőszerkezete felé, tettek egy kört egymásba fonódva, majd, mint egy léggömb, puhán és könnyedén visszaereszkedtek a földre a kartonpapírokat szorongató sofőrök közé. MR. HARDY (Procter & Gamble), kék színű filctollal, nyomtatott betűkkel, bosszúsan kerülte ki őket.

– Nem vagy fáradt?

Szonja alig fért a bőrébe.

– Akkor ünnepelünk! – jelentette Kristóf. A jókora poggyászt elnyelte a rozzant dzsip hátulja, és megindultak a városba tartó soksávos autópályán.

Kristóf kocsijának erdőszaga volt. A szélvédő előtt Timex papírzsepi kandikált ki a dobozból. Igen, az a fajta férfi, akinek van egy doboz papír zsebkendő a kesztyűtartójában. (Egy amerikai komikus szerint, dobta be a fiúnak, a végérvényes bizonyíték a felső hatalom létezésére. Máskülönben ki nyomkodná kifelé a csücsköket újra és újra?!) Szonja úgy döntött, mindenük megvan, hogy elautózzanak a világ végére.

Jóval a világ vége előtt, a Boissy-d’Anglas utcában lefékeztek. Egy szálloda homlokzatát látta a dzsip ablakából, meg egy fekete fiút, sildes sapkában és vörös, aranysujtásos hosszú köpenyben.

– Szállodába visz – rögzítette, nem is annyira csalódottan, mint inkább érdeklődve.

Kristóf ragyogó arccal próbálta bepasszírozni a rozoga dzsipet egy parkolóhelyre. Ide még én se férnék be a Minivel! – gondolta Szonja, de tévedett. A járgány előbb az előtte álló Volkswagennek koccant, majd a hátulja egy kombi Renault-t is meglökött, végül a távolságot kicentizve megállt. Szonja aggódva sandított hátra a bőröndjére. (Kate Winslet a fedélzetről rögtön a szalonba sietett teázni, minthogy valamivel öt óra előtt érkeztek. A poggyászával a szobalányok bíbelődtek.)

– Le voilà! – jelentette Kristóf, miután kisegítette, és hátat fordított a szálloda bejáratának. Követte lefelé a lépcsőn, a szemközti pincehelyiségbe.

A menő lányok szúrtak neki szemet először. Káprázatos, áttetsző vagy merészen dekoltált felsőrészekben. Apró asztalok mellett üldögéltek, szívdöglesztő pasasok társaságában. Tükörfényesre vasalt hajjal, minimái-sminkben. Amikor észrevett egy családot, elhízott anyukát és divatjamúlt szemüvegkeretet viselő apukát, két unott tinédzserrel, fellélegzett. Amerikaiak. Előttük szusis tál, egy klubszendvicsnek látszó valami jókora adag sült krumplival és kecsöppel.

A háttérben loundge zene szólt. Az asztalok közt szlalomozva ösztönösen felvette a ritmusát. Csak akkor vette észre a szobrot, mikor kihúzták az asztalt, majd rátolták, akár egy kalodát. Egyenesen Buddha lábához ültették. A sötétből sejtelmesen felragyogó hatalmas arany istenség lehunyt szemmel pihent a vacsorázók feje felett. De Szonja érezte, hogy tetőtől talpig végigméri. Mi van, fordult meg a fejében, ha a Jóisten Buddha képében néz a körmére? Gáborra gondolt. Jó lett volna megosztani vele azt a megmagyarázhatatlan boldogságot, amely mindannyiszor elfogta Kristóf oldalán. Annyira túláradó volt, hogy élete összes szereplőjére rá akarta zúdítani, úgy érezte, Gábor és minden eddigi szerelme a gyereke és a testvére egyszerre, kötelessége velük foglalkozni.

Shalom! – énekelte a háttérben az Anima Sound System.

– Dávid apja találta ki ezt a helyet.

Kristóf ragyogott, mintha mindaz, amit Dávid apja tesz, az ő érdeme volna

– Hűűű… Jártam már egy Buddha Bárban Barcelonában, de az…

Gáborral, tette hozzá gondolatban.

– … csak koppintás. Semmi köze az eredetihez. Van egy Bejrútban, New Yorkban… Egyszer talán lesz Pesten is. A Visan család tíz éve viszi ezt a helyet. Dávid fiuk a haverom. Ő állítja össze a cédéket – áthajolt hozzá egy csókra. – Buddha hozott. Együnk tengergyümölcseit üvegtésztával!

– Igazán… – kereste a szót, hogy igazán milyen – zen.

– A buddhisták nem nagyon díjazzák, hogy Dávidék ezt a nevet adták az étteremnek. Volt is ebből pár balhéjuk. Remek píárfogás, ahogy ezt az egészet felépítették. .. Tudod, spiritualitás… trendi életérzéssel.

– Ezért van minden lány kicsípve?

Otthon is elveszettnek érezte magát a partitársadalomban, hiába találta szerkesztőségi íróasztalán rendszeresen a meghívókat a legexkluzívabb körökbe. Most felsejlett előtte Kristóf dizájner ruhás kapcsolati tőkéje. Érezte, ahogy a sminkje, amit kapkodva vitt fel a repülő tenyérnyi mosdójában, lassan lehámlik róla, párától nedves tincsei mintha rugóként pattannának vissza a válláról, begöndörödnek, és farmerja, erejét vesztve az utazástól, lecsúszik a csípőcsontjára.

– Itt a lányok partiszerelésbe vágják magukat, valahányszor vacsorázni mennek – Kristóf Szonja megnyúlt képét látva elvigyorodott. – Azért hoztalak ide, hogy villantsak veled.

Annyira beszámíthatatlan állapotban volt, hogy hinni kezdte, útban a CDG repülőtérről Buddha istenség lába elé megtalálta a vonzerejét. Amelyet oly sok éven át hiába keresett.

Este tíz is elmúlt, és az eső is rákezdett, mire Kristóf házához értek. Szép, klasszicista stílusú épület, a Körúton is állhatna, vagy a Móricz Zsigmond körtéren. Ha nem játszanának elefántcsontszínben a falak. Mintha az eső frissen öblítette volna le százötven év piszokrétegét a tiszteletére. A lépcsőház azonban semmiben sem emlékeztetett az otthoniakra. Balra a bejárattól üveges ajtó nyílt. A házmesterlakás! – villant be neki Zola Tisztes úriház című regénye. Kristóf nem olvasta, viszont nem is tudta, kik laknak a földszinten.

Az aprócska lift inkább hasonlított bárszekrényre, mint felvonóra. Lapjával befért Szonja és a behemót foltos piros bőröndje. A fiú benyúlt, hogy megnyomja a régimódi kapcsolótáblán a negyedik emeletet, aztán elindult futólépésben felfele. Szonja magára maradt a tükörképével, érdeklődve nézett rá. Idegenül csillogó szempár.

Nagyjából egy időben értek föl a kétszárnyas ajtóhoz. Gyönyörű, háromszobás lakás, szinte teljesen üres. Mint egy régi, szépen restaurált ruhásszekrény, amelybe az ember nem szívesen zsúfol pólókat meg széldzsekiket.

Szonja megbotlott egy földön felejtett cédétároló dobozban. Ez lett az egyezményes jelük. A kabalabotlásuk. A szerelem suta koreográfiája, amelyet ettől fogva fegyelmezetten végigtáncoltak. Valahányszor karjuk, felsőtestük, nyelvük, hasuk találkozni akart, lábuk bokázott egyet. Az elkövetkező hónapokban belerúgtak ágylábakba, mosogatógépbe, a dzsip hátsó ülése előtt a gumiszőnyegbe, fotósállványba, egyszer egy ficus benjamicus kaspójába is. Vagy az alátétjébe.

Kristófon feküdt, és lemosolygott rá. Érezte, ahogy elernyed a fiú combja, ágyéka, ádámcsutkája, figyelte, lanyhul-e a szívhangja is, az előbbi feszült tempótól kifulladva.

– Mire gondolsz? – hozakodott elő Kristóf az ilyenkor obligát kérdéssel.

– Az EKG-dra. Most készítem, ööö… a csakráimmal. Kifinomult, megbízható távol-keleti módszer.

– Tudod, most, hogy együtt élünk, kénytelen leszel beengedni…

Szonja égre-földre esküdözött, hogy valóban a szívhangját figyelte, és különben is, már régen tárva-nyitva… Aztán észbe kapott:

– Ki ne mondd!

Kristóf átgörgette, és fölé hajolt.

– Nem mondtam ki.

– Akkor jó. Nem szabad – hajtogatta babonás rémülettel. – Én is téged.

Csendben töprengtek.

– De vajon elég lesz?

– Na figyelj. Előtted van a Charles de Gaulle?

– A reptér? – Kristóf megnyugodott, hogy a lány nagyban gondolkodik. – Oké, az elég lesz.

– De a hangárokkal – ásította –, meg minden. Éles, panaszos sivítás hasított a csaknem üres szoba csendjébe. Valaki csalogatta lefelé a földszintre a hívóliftet. Az elkövetkező hosszú estéken, villanyoltás után, amint elhangzott a Charles de Gaulle (a hangárokkal), ez a zaj ismerős, álomba ringató morajjá szelídült.

Enikő a konyhában rámolt. Azzal múlatta az idejét, hogy rendet rakott ebben a napfényes, délnyugati fekvésű lakásban, ahol két gyerek élt keszekusza fantáziavilágban. Bolyongott, hajolgatott. Hol volt. (Alánézett, kirázott.) Hol nem volt. (Mindent széthánynak.)

Várta haza a gyerekeket. Vissza a bevarrt hajú mostohától. És a férje hol késik már?! Ott, ahol a kurta farkú malac túr?

Mások szeme előtt 21. századi cinikus nő volt, menta ízű mondatokkal mesélt a bogaras férjről, akinek az az új heppje, hogy egyik napról a másikra lecserélte a régi családot. Mások háta mögött 19. századi regényhősnő. A században nem volt biztos. Nem ismerte sem a férjét, sem a világirodalmat, mindkettőre csodálattal vegyes tartózkodással tekintett.

Néha annyira fanyar volt a humora, hogy – sminkes létére – az arcbőre is jobban ráncosodott. Máskor, mint most is, feltett egy Céline Dion-cédét, úgy suhant szobáról szobára, hogy karjával önkéntelen, verdeső mozdulatokat tett, mint a haldokló hattyú. Kifutott az erkélyre, szippantott egy kis friss levegőt, visszaúszott, megállt a tükör előtt, beleborzolt a hajába, résnyire nyitotta a száját, és megcsodálta a fogait. (Nagyon szexi a kiálló szemfoga, állapította meg újra és újra, és ez az idő múlásával mit sem változik.)

Egy ilyen erkélyjelenetnél (kifutott, szippantott, és elakadt a lélegzete) vette észre a ház elé kanyarodó kocsit. A hátsó üléséről nem is olyan régen még ő takarította el az eperrel és almasűrítménnyel ízesített sárgarépalevet. A férje korábban a családja helyett az autóit cserélte egyik napról a másikra, de ezt most a megváltozott életvezetési szokásai miatt nem tehette.

Neki sem fizetett a gyerekek után már harmadik hónapja.

Azonnal észrevette a plusz egy főt. Egy férj, hátul két gyerek, és bár ebből a szögből lehetetlenség volt rálátni az anyósülésre, mégis azonnal kiszúrta a másik nőt. A bevarrt hajú mostohát. A szimultán szoptató boszorkát. Azt a kis… mamaringyót!

Barnabás rikoltozva szállt ki hátrafelé fordított baseballsapkában.

– Anyuanyuanyubotondbabaelindult!

– Négykézláb – dünnyögte Sára margarétás harisnyanadrágban.

A férje, szája szegletében egy halovány mosollyal, felintett. Ez fájt Enikőnek a legjobban. Tiszta erőből a negyedik ajtóra fókuszált. Nyílj ki! Az ajtó kipattant. Ritka manapság az ilyen koncentráció.

– Szia! – intett fel a másik nő bizonytalanul. – Keleti Dalma.

Tibeti láma, zakatolt Enikő fejében megállíthatatlanul.

– Céline Dion – intett vissza hajszál híján.

– Nem jöttök föl?

Mire az egész sereg megindult a kertkapu felé. Barnabás ért fel elsőnek, valósággal sugárzott. A 21. században – jutott hirtelen Enikő eszébe – a legkönnyebben azzal tehetjük boldoggá a gyerekeinket, ha a hagyományos családképen nagyvonalúan átsiklunk. És a férjünket – tette rögtön hozzá, mikor a lépcsőfordulóban Attila nyílt, barátkozó arca is felbukkant. A Másik Nő is megérkezett, bevarrt haját sörényként húzta maga után. Hajat varrtak neki, bizonygatta Sára, hogy dúsabb legyen a szoptatás alatt. Erre a szoptatás témára teljesen rákattant.

Enikő érdeklődve nézegette Keleti Dalmát, és azon gondolkodott, tulajdonképpen mit keres ez a nő az előszobafogas alatt? Meglehetősen csinos volt, de közönséges és álmosító. Különös, rábeszélő hangon duruzsolt. Vajon Attila hogy bírja naphosszat ezt a zsolozsmázást?

Még az előszobában kiderült, Emma baba Botonddal ellentétben meg sem mozdul. Csak üldögél a járóka sarkában kövéren és elégedetten, büszkélkedett az apja. Ilyenek a lánygyerekek, mondta Enikő, tapasztalt kétgyerekes anya, bevarrt hajú, újsütetű kétgyerekes anyukának.

Aztán zaklatottan félrehúzta az urát. Még mindig így hívta magában. Nem is ő hívta így, hanem az abádszalóki nagymamája, de az ilyesmi beivódik az emberbe, és nem könnyen szokik le róla. Még akkor sem, ha bevarrt hajú nőknek ikerbabákat csinál az ura. (Az egyik csúszik-mászik, a másik meg se moccan.)

– Mi lesz a gyerektartással?

Míg ők sugdolóztak, Keleti Dalma résnyire húzott, fürkésző szemmel körbenézett a nappaliban.

– Most fizettem ki hetvenezret bébicsőszkészülékre.

– Ezt mondjam Sárának, ha nem mehet többet a rajztanárhoz?

Attila megsebzett lelkiismerete időnként valóságosnak tűnő mellkasi fájdalmakkal büntette, ilyenkor tartása görnyedt lett, és a szobahőmérséklettől függetlenül verejtékezett.

– Csak két hónap türelmi időt adj! Tudod, hogy októberben behal a medenceszakma. Ünnepek előtt majd dőlnek a megrendelések.

– Egy keresetből élünk hárman.

– Mi is! – csapott le rá azonnal Attila.

Enikő szinte élvezettel mondta ki.

– Te szaporítottad a létszámot! Miattad nélkülöznek a gyerekek.

– Nem gondolod, hogy ez azért túlzás? Cselényi a város legdrágább magántanára!

A Másik Nő lelkendezve forgolódott az előszobában.

– Hihetetlen, milyen trükkös ez a gardróbszekrény!

– A férjem ötlete volt – kiáltott ki neki Enikő szórakozott vendéglátó modorban, miközben Attila végső sarokba szorítására készült. Csak a férfi felvont szemöldökét látva eszmélt rá (olyan, akár a beragadt redőny), hogy tulajdonképpen ezzel már nincs is sok dolga.

Hirtelen és hangosan tűntek el a lakásból, ahogy jöttek. Helyükre megérkeztek a rutinos esti órák. A táska-bepakolás, a tévéalkudozás, a fogkrémillatú jóéjtpuszik.

A jó éjt után kezdődött Enikő estéje. Felugrott hozzá Időjáráslány. Spagettit főztek, ahogy a lánybulikon a fiatal csitrik szokták. Amikor a legbiztosabban hizlal, és amikor a világ legjobb, soha többé nem ismételhető étel-és életreceptjei születnek. Enikő érzékien szívott be egy szál félig nyers tésztát.

– Szóval pénzügyi szakember.

Időjáráslány elégedetten kortyolgatta a borát, hisz nem sokan mondhatják el magukról, hogy egy ilyen minden szempontból kényes akciótervet, mint a megbízható férj felkutatása, viszonylag rövid idő alatt sikeresen teljesítenek.

– A jó ég tudja, pontosan mi lehet. Talán könyvvizsgáló.

– Vajon hány pénzügyi tanácsadó bolyong az interneten?

Enikő elkalandozott egy pillanatra.

– Nem az interneten. – Időjáráslány sietség nélkül hozzáfogott a sajtreszeléshez. – A társkereső site-okkal teljesen befürödtem. Abban a rózsadombi zártkörű klubban…

– Mennyire zártkörű?

– Be tudlak vinni.

Időjáráslány a nőknek ahhoz a típusához tartozott, amelyik úgy érzi, több lesz tőle, ha a kozmetikusa, nőgyógyásza vagy a zártkörű klubja mások számára is kívánatossá válik.

– Hatvanezer a beugró – tette hozzá gyorsan.

– Most rajztanárra gyűjtünk.

Enikő úgy találta, ez elég indok, hogy ne szoruljon zártkörű klubokra. Elvégre, sóhajtott egy nagyot, ő már annyira, de annyira túl van mindenen, hogy gyereke is van. Hagyján. Magántanárt is fogadtak. Hagyján. Férje is van. Igaz, nem fizet tartásdíjat. De hát ne legyünk maximalisták.

– Én addig nem nyugszom, míg nincs mellettem egy férfi – kurjantott Időjáráslány.

– Hát, édesem, ez a normális – Enikő két doboz sört vett ki a hűtőből. – Gyere, igyunk egy bambit!

– És hogy van a mi Szonjuskánk?

Enikő felmeredt valahova a konyhaszekrény tetején lapuló mixeres doboz és a függönykarnis közé (ahol a rendes családi konyhákban az érthetetlen kapcsolatok kikötnek). Aztán a pudingos tasakok közül előhúzott egy polaroidot.

– Hihetetlen! – csóválta a fejét a rózsadombi elitklub tagja a képet alaposan szemrevételezve.

A pár a fotón a rakparton állt, szemben a Szajnával, az ocsmány őszi időben. Szonja keze Kristóf kapucniján. Mintha fejbe akarná kólintani, amiért a fiú jobbját maguk elé nyújtva fényképezi.

– Ugye, te is azt mondod? – Enikő fanyar, sziszegő hangot hallatva hunyta le sokat látott (különösen ezen a Céline Dion-os délutánon) szemét. – Túl szép, hogy igaz legyen!

Huszonharmadik

Szonja még sohasem lépett be innen, a félreeső, oldalsó bejáraton át a Louvre-ba. A turisták a Piramisnál tömörülnek kígyózó sorokba. A Royal utcai bejárat előtt vörös szőnyeg volt a járdára terítve, kicsit már sárosan. A beengedő ember feszült arccal kapkodta ki a krokodilbőr tűsarkúban, Chanel blézerben, trükkös poncsókban tolakodó nők kezéből a meghívókat.

Kristóf mindent a szájába rágott, kivéve a dresskódot. Szonjának a belső hangja, amely egy árnyalattal előrelátóbb és trendibb volt nála, reggel azt suttogta a szekrény előtt, hogy a fekete garbója és karcsúsított, puha bőrzakója után nyúljon.

Kishitű énje simán elindult volna világos ballonban. A haját, szintén belső sugallatra, kivasalta és tükörsima lófarokba fogta. Szemét Gabrielle Chanel múlt századi trendtippjei alapján füstösre festette.

– Nem is látni belőled mást, csak a frufru függönye alatt tágra nyílt szempárt.

Kristóf képekben beszélt. Akkor is, ha reggel sietett. És ha nutellaíze volt.

A Louvre mozgólépcsőjén sok apró fekete alak hömpölygött lefelé. Akár a varjak, gondolta Szonja. Ahogy a fekete sereghez csatlakozott, rátört a balsejtelem.

– A pizzéria előtt találkozunk, pontban kettőkor! Ne késs el! – kérte Kristóf, mielőtt útjára bocsátotta.

Ő is itt kereng most valahol Európa egyik legnagyobb épületében, a kulisszák mögött, a backstage-ben. Szonja is szívesen megnézte volna a nagy bemutatókat hátulról, de a saját tévétársasága nem akkreditálta. Ottót nem hozta lázba a párizsi divatcirkusz. Sokba kerül, hajtogatta a programigazgató, anélkül hogy az árakra nézve bárki is pontos adatokkal szolgált volna. Arról pedig végképp nem akart hallani, hogy operatőrt béreljen. A párizsi divathét, ahol az egy négyzetméterre jutó topmodellek, dizájnerek és hollywoodi filmcsillagok száma vetekszik Hollandia népsűrűségével, egész egyszerűen a látóterén kívül esett.

– Azért a blogodba írhatnál valamit! – tanácsolta a főnöke, mielőtt eltűnt a Skype-on. – Tudod, hogy állsz a szerelemmel… meg ilyenek.

Hatodik hete élt az Opera háta mögött, a Rossini utcában, végtelen békességben, kimerítő éjjelekkel és lusta nappalokkal. Hát hogy a csudába ne érné be ennyivel? De amint Kristófon keresztül eljutott hozzá a felbolyduló Párizs üzenete, a bőre alatt bizseregni kezdett valami. Ismerte jól. Ez az a legyűrhetetlen érzés, amely Budapesten, minden józan belátása ellenére, kamera elé kergette estéről estére.

A fiú, hála a Francia Divatszövetségnek, az utolsó pillanatban szerzett még egy sajtóbelépőt. Ők bízták meg a felkapott fotóst, hogy a backstage pillanatairól képriportot készítsen. Minden fontosabb próbán, bemutatón és afterpartyn ott kellett lennie, ami napi tizennégy-tizenhat óra megfeszített munkát jelentett. Sokan dolgoztak hasonló tempóban azokban a napokban. A kevésbé kiváltságosak, fotóstáskájukkal az oldalukon, állványaikkal a hónuk alatt, gépükkel a nyakukban órákon át ácsorogtak a számukra kijelölt kordonok közt.

A modellek vékony lábukon és lehetetlen sarkú cipőkben, amelyek szezonról szezonra életveszélyesebbnek tűntek, felhólyagzott sarokkal egyik bemutatóról a másikra siettek. Ki saját sofőrrel, ki taxival, de legtöbbször, a reménytelenül bedugult forgalom miatt, metróval.

A televíziós stábok és a nagy magazinok tudósítói gyakorlatilag beköltöztek a Louvre-ba, az egyiptomi múmiák és antik mozaikok háta mögé. A párizsi Fashion Week mellé New York, Milánó és újabban London is felzárkózott, de a végén úgyis az egész világ csak erre a francia múzeumra, ahol a tervezők még igazi művészeknek számítanak. Chanel, Dior, Galliano, Valentino, Ungaro vagy Louis Vuitton számára szóba se jöhetett más város.

Szonja nem is sejtette, hogy ilyen gigantikus gépezet működteti azt a feltételes reflexet, amely a nők fejét világszerte a kirakatok irányába tekeri. A kirakat a múlt, az árcédulázott kollekciók letűnt korok előbányászott és kiállított leletei. Az új divat a fiatalok felkapott szórakozóhelyein, a sétálóutcákon vagy a leglátogatottabb blogokon születik, ahol a „cabinets de tendance” jól fizetett ifjú tendenciakutatói kiszimatolják a következő kollekció meghatározó jegyeit.

Kristóf mesélt egy huszonhárom éves svájci srácról, aki egy évet töltött Japánban a Nike pénzén, hogy aztán előrukkoljon egy áthajtásos jógacipővel, amely a vásárlót – micsoda, dollármilliókat érő ötlet – a kimonóra emlékezteti.

Miután három fekete zubbonyos, fekete bőrű gorilla kegyei folytán bebocsátást nyert, a sajtószoba felé vette az irányt, hogy felhajtson egy csésze zöld teát. Többkannányi tea-és kávékülönlegesség várta ott a szomjazókat, a szponzorok belga pralinét kínáltak hozzá. A zárt termekből lüktető zene szivárgott ki az újságírók közé, és nem hagyta nyugodtan beszélgetni őket. A tömegben görkorcsolyás hostessek magazinok ingyenes példányait osztogatták. Szonja mohón begyűjtött egy Vogue-ot, egy Elle-t és egy Gálát, aztán az egész kupacot ottfelejtette a női mosdó fésülködő pultján.

Valamivel beljebb, egy másik teremben enni is lehetett, egy szentpétervári forgatócsoport ravioliért állt sorba délelőtt tíz órakor.

Körülnézett, merre induljon az első bemutatóra. Nem volt nehéz tájékozódnia, mert bármerre fordult, ugyanolyan aranyszegélyes meghívókártyát látott mindenkinél. „Léonard”, hirdette cirkalmas betűkkel az atlaszméretű kártya. A tömeg újabb beengedő emberek felé sodorta. A személyzetet mintha kiónozták volna. Hajszálra úgy festettek, mint azok ott a detektoros kapunál.

– I'am with the press! – tülekedett valaki. Vicces. Francia akcentussal a Louvre-ban…

– Ez egy divatbemutató a Fashion Weeken. Mindannyian a sajtótól vagyunk – torkolta le amerikai akcentussal egy másik.

A megtermett öltönyösök egykedvűen néztek el az egymás sarkát taposó, legutolsó divat szerint öltözött vagy tüntetően slampos közönség feje felett. Szonja kényelmes balerinacipőjében viszonylag jól boldogult az olasz Vogue tűsarkú csizmában bebillegő teamjéhez képest. Döbbenten észlelte, hogy nem is álldogálnak túl sokáig. „Vigyázat, jövünk” felkiáltással törtettek előre igen hatékonyan. A fekete zubbonyos azonnal leakasztotta a vörös beengedőzsinórt. A divatmédia derékfájós, kevésbé kiváltságos alakulata felhorkant.

Mire végre bejutott a terembe, a fotósok dühödt go!go!go! kiáltásokkal sürgették a kezdést. Úgy festettek, mint egy nomád törzs tagjai, akik a kifutó végében egy helyben járják termékenységi táncukat. Ahogy a modellek számára egy fénypont jelzi odafönn, hol kell két másodpercre megállniuk a páston, hogy a legelőnyösebb felvétel elkészülhessen, úgy a fotósok is kicentizték a maguk pozícióját, ahonnan tapodtat sem mozdultak.

Alig mert hinni a szemének, de egyúttal roppant büszke is volt, amikor a fekete zubbonyos fekete fiú a helyére vezette. Ülőhely! Kristóf mindenhatósága. A legtöbben, akik egy sorban álltak vele, hátrafelé, az állóhelyekhez kullogtak.

A reflektorok az üres kifutót pásztázták. Már csak az első sorban lehetett üres széket látni. Ezekért az ülőhelyekért ádáz csatát vívott a divat és a show-business elit, mindkettő természetesnek vette előjogait, nem kis fejtörést okozva a szervezőknek. A divatsajtó, amelynek képviselői egyébként egész évben marták egymást, teljes egyetértésben fütyülte ki a testőrök gyűrűjében utolsó pillanatban beeső hírességeket, Sharon Stone-tól Madonnáig. Ezúttal viszont fordult a kocka, Gwineth ott ült a helyén, miközben Anna Wintourra, az amerikai Vogue főszerkesztőjére kellett várni.

Szonja az órájára sandított, és pánikba esett. Negyedóra múlva kezdődik a másik, a fura meghívós. Cakkosan körbevágott szélével egy árnyjátékra hasonlít. Cacharel. Rémlett neki, Enikő használt Cacharel parfümöt, ha sikerül időben odaérnie, telefonjával lefotózza a ruhákat is.

A fekete zubbonyos óriások kezdték feltekerni a kifutót védő fóliát, a közönség őrjöngve tapsolt. Azután megint nem történt semmi.

– Most kellene véget érnie – jegyezte meg Szonja mellett egy tigrismintás szemüvegkeretet viselő nő.

– Gwineth Paltrow már tizenöt perce vár! – fordult hátra hitetlenkedve egy meghökkentően szép, ezüstzakós fiú az előttük lévő sorból. Fekete ceruzával körberajzolt szemében kimerültség és izgatottság.

Az első sor közepén Miss Paltrow Vanessa Paradis-val és Johnny Depp-pel röhögcsélt.

– Mi az ördögért nem kezdődik már? – kérdezte újra a tigrismintás.

Mert Anna Wintour és Suzy Menkes széke még mindig üres. Azért. Egy null a divatszakma javára. Újabb tíz perc telt el, mire a Herald Tribune legendás riportere felbukkant, és a legnagyobb nyugalommal végigsétált az első sor VIP-vendégei előtt. Gwineth előtt megállt, csókot váltottak.

Kristóffal még reggeli közben mindenkit lekádereztek. Gyorstalpalón sajátította el az új tudományt, az anyagmintáktól a szabásvonalakon át a merész raffolásokig. Szonja hamar leszűrte: e tudományban a legfontosabb a koncentrált figyelem, amellyel végül azt a szót mondjuk ki: érdekes. Esetleg, ha nagyon elragad bennünket a hév, még azt is hozzátehetjük: merész.

A magyar származású Menkesre őszintén kíváncsi volt. Eredeti stílusa, de főleg a pár évvel ezelőtti botránya miatt, amikor kitiltották néhány bemutatóról. A divatszakma mellé állt, és azokat a tervezőket, akik Menkes ellen léptek fel, abban a szezonban testületileg kihagyták. Végül addig esdekeltek a Mesterek az újságírónőnek, míg újra fel nem tűnt a Louvre-ban meghökkentő frizurája. Milyen nagyszerű, érzékeny világ ez, gondolta Szonja, és még inkább kívülállónak érezte magát.

Karolina Kurková szőke sörénye tűnt fel a kifutón. Szonja úgy érezte, égető szüksége volna egy operatőrre meg egy kamerára.

A Léonard és Cacharel után végignézte Stella McCartney hatvandarabos kollekcióját. A francia divatházak angol üdvöskéje egy pillanatra bukkant csak fel a bemutató végén. Azt mondják, a tervezők ilyenkor egy belső kamerarendszeren figyelik a show-t, de leginkább az első sort. Ha valaki ásít vagy fintorog, netán a jetleg miatt elbóbiskol, művészlelkekbe tiporhat, karriereket tehet tönkre. Anna Wintour a legenda szerint ezért visel sötét szemüveget, amit persze már az egész divatszakma másol. Szonja elégedetten vette tudomásul, hogy valószínűleg egyedül ő látja a kollekciót a maga teljességében és gazdagságában, hiszen nyilvánvalóan lehetetlen a sötétben sötét szemüvegen át befogadni bármilyen vizuális információt. Azt is örömmel állapította meg, hogy végre csupa olyan holmit lát a kifutón, amit valóban fel lehet venni az utcára.

Az ezüstzakós, gyönyörű fiú valahogy mellé keveredett a McCartney-show-n. A közönség ruhadarabjaira rímelő kollekció láttán megvetően biggyesztette a száját:

– Hmmm… a farok csóválja a kutyát?

Szonja érezte, bennfentes, ezért megpróbált vele szóba elegyedni. A fiú kifejezéstelen arccal, hunyorogva nézett rá. Állta a pillantását, míg az Ezüstzakós agya mélyén elrendezte és kiértékelte a benyomásait. Szerencsére nem adott ki hivatalos közleményt az ügyben, csak felajánlotta, összehozza Alfonszal, a sztársminkessel, aki a kreatív make-up igazgató, és néhány kiváltságos lányt, Dariát, Carment, Giselle-t saját kezűleg sminkeli.

– Backstage?

Szonja alig hitt a szerencséjének.

– Miért, mit hittél, a ruhatárban dolgozik? Miközben igyekezett lépést tartani a nagyra nőtt, szépen sminkelt fiúval, szünet nélkül beszélt. Kérdéseket tett fel, de nem hagyta, hogy a srác válaszoljon. Az izgalomtól mindig szószátyár lett. Négykor kezdődik a következő bemutató, tengernyi idejük volt. Csak egy volt a bökkenő: honnan szerez operatőrt.

– Hát azt én honnan tudjam? – nyitotta még kerekebbre körberajzolt szemét Ezüstzakós.

Szonja emlékezett rá, hogy Brüsszelben az épületben dolgozó operatőrök jó pénzért hajlandóak voltak kisegíteni az akkreditációs zűrbe keveredett tudósítókat. Viszont fogalma sem volt róla, szoktak-e haknizni divat-bizniszben, vagy az itteni gárda egy elitalakulat. Elvégre nem gyűrött miniszterelnökök, hanem ragyogó topmodellek között mozognak!

Hátul zavarba ejtő nyüzsgés fogadta. A divatbemutatók világa valamilyen rejtélyes, átláthatatlan rend szerint szerveződött. A bugyiban rohangáló, hajcsavarós, csontsovány lányok eltűntek a slepp, a sminkesek, fotósok, fodrászok, öltöztetők forgatagában.

Előkeveredett a szentpétervári brigád is, akik reggelire raviolit faltak a sajtószobában. Szonja régi ismerősként intett oda nekik, az egyik visszavigyorgott. Ezt biztatásnak vette. Kicsit habozott, kockáztassa-e Ezüstzakóst, aki hátra se nézett, csak törtetett előre Alfons, a sminkesguru felé. Úgy találta, nem nagy rizikó elveszíteni. Most, hogy már bejutott, izgalmasabb alanyokra is bukkanhat. Egy operatőrnek kétségkívül nagyobb hasznát veheti az ember!

Lehorgonyzott az oroszok mellett.

– Privét! – rögtönzött, és közben elmerengett azon, hogy az operatőrnek milyen húsos orra és öblös orrlyukai vannak.

Az állványok mellett A4-es papírlapokra nyomtatva a modellek neve virított, mellette polaroidon a ruha a kiegészítőkkel, nehogy összekeverjék az „outfit”-eket. A fodrászok csapata rohamot indított. Szonja behunyta a szemét, mert egy lányra, aki arcát átlátszó műanyag védő mögé rejtette, irdatlan mennyiségű hajlakkot fújtak.

Mikor kinyitotta, Kristóf állt előtte, teljesen feldúltan.

– Kint vártalak. A telefont se veszed fel.

– Van százötven euród? – kérdezte Szonja, mintha jelenést látna.

Kristóf, minden technikai vagyonával felmálházva, elkomorult. És mindjárt utána felderült.

– Azt hiszem, most adok neked százötven eurót – felelte, mintha ez a kiváló ötlet neki jutott volna eszébe.

Rohant tovább, csak táskapántokkal teli válla fölül szólt vissza:

– Mondtam már, milyen szexi vagy, mikor szagot fogsz?

Szonja üdvözült arccal tért vissza a szentpéterváriakhoz.

– A mentőangyalom – magyarázta az öblös orrlyukú operatőrnek, meglobogtatta előtte a pénzt, és elkérte a mobilszámát.

– Maradjon bekapcsolva.

A férfi megrándította a vállát, jelezve, hogy itt teljességgel kiszámíthatatlanul mennek a dolgok.

Szonja mérleget vont a nyereség és a veszteség oldalon. Bejutott a backstage-be, volt egy operatőre (ha nem is egészen kiszámíthatóan), és Kristóffal is összefutott.

Viszont elhagyta az Ezüstzakóst és vele a legnagyobb make-up artistot, akivel egy magafajta valaha is találkozhat. Tett egy próbát egy kisebb hallal, a hajlakkfújós fodrásszal, de az rá se hederített.

Igyekezett tekintélyes tévéstábnak látszani. (Előrefurakodó, szemfüles riporternőnek, akit kicsit megkésve, de annál lelkesebben követ a stábja. Hamarosan.) Elővette televíziós mosolyát. Aztán gyorsan eltette. Nem mosolygott, nem is csodálkozott többet. Ujjbegyét a táskába süllyesztett magnó indítógombján pihentette.

Újra és újra átvillant az agyán, hogy ezek az elfoglalt, tevékeny, fáradhatatlanul sürgő-forgó profik csak egy balerinacipős, lézengő lányt látnak, és ez nem tett jót az önbizalmának. Egy konzol mögött felfordított kólás rekeszre bukkant, és azonnal lerogyott rá.

– Ideadnád az iPodomat? – kérdezte egy vézna szőke, arcán zselés sminklemosóval.

– Persze.

Kis híján ráült a fehér, csinos kis holmira.

– Köszi – a lány fáradtan mosolygott.

– Te modell vagy? – kérdezte Szonja meglehetősen ostobán.

– Ühüm.

– És… – gondolkodott, mit is szeretne tudni még – nem rohansz?

– Hasi légzéssel próbálom frissíteni magam – a lány a konzol felé intett. – Az utolsó show-t csinálom.

Szonja követte szemével a lány mozdulatát, és nem volt benne biztos, jól kódolja-e az információt. KAROLINA, állt hatalmas betűkkel egy A4-es papíron. Magában némán az öblös orrlyukúért kiáltott. Most éppen teljességgel kiszámíthatatlanul mennek a dolgok!!!

– A hasi légzés tényleg szuper. Adás előtt néha én is bedobom. – Gyors hálaimát rebegett Lámpaláznéhoz, és szabadkozó mosollyal előhúzta a mikrofonját. – Magyar riporter vagyok.

– Ez csúcs. Én meg Csehországból származom.

– Tudom.

Tökjófejtökjófejtökjófej, ismételte, mint egy mantrát, miközben öblös orrlyukút tárcsázta.

Mikor végre Kristóf karjába zuhant a pizzéria villódzó fényreklámja alatt, halvány mosollyal megjegyezte.

– Felvettem Karolina Kurkovával egy félórás anyagot. Reggel adják a sztárhíradóban.

– Ejha, mit művelsz majd pénteken a Chanelnál? –emelte égnek a szemét a fiú. – És mennyibe fog ez nekem kerülni?

Huszonnegyedik

Szonja már névről ismerte a zenészeket. Mindenféle volt köztük, szaxofonos, gitáros, hegedűs, harmonikás, akik a laza nemtörődömséget, amivel a metró utasok zenei produkciójukat fogadták, tévesen elmélyült műélvezetnek értelmezték. Három-négy megállónként váltottak kocsit. Némelyikük igazi művész volt, virtuóz technikával, és persze akadtak köztük olyanok is, mint az Étoile-on a szintetizátoros fickó, aki csak a Feelingst ismerte (és énekelte lágy fejhangon), meg a Candle in the Windet, amit a walesi hercegnő temetésére írt Elton John, és a város szomorú érintettsége okán töretlen népszerűségnek örvendett azóta is.

Brunóhoz igyekeztek. Messze lakott a belvárostól, a XX. kerületben, a Père Lachaise temetőnél kellett átszállni a kettes metróra, és egészen a Dumas megállóig menni.

Kifelé a városból tarkább lett az utazóközönség, csadoros lányok tatous zacskóval, és észak-afrikai öltönyös, laptoptáskás juppik. Felszállt egy komplett kínai iskoláscsoport, egy oversize méretű farmernadrágot viselő arab zenész pedig szívfacsaró metrószerenádba kezdett. Eine kleine Nachtmusik. A fiú alsónadrágjának Calvin Klein feliratos szegélye kikandikált a farmerból. Szonja nekidőlt Kristóf vállának. Már nem törekedett semmire. Az emberek körülötte a zsúfolt metrókocsiban a szüntelen pánik és sóvárgás állapotában kapaszkodtak, tülekedtek, vagy bámulták az elsuhanó alagútfalat. Tökéletesen békésnek érezte magát. Tökéletesen… gondolatban sem merte kimondani. Kristóf felhúzta a kíméletlenül visszacsapódó ülésről, amely közvetlenül az ajtó előtt szolgált plusz ülőhellyel a kevésbé forgalmas időszakokban a leülni vágyóknak. Ettől persze még a csúcsforgalomban is remekül lehetett üldögélni rajta.

A Père Lachaise megállóban mindig nagy volt a nyüzsgés, elvégre ez a világ legfelkapottabb temetője. Mind az öröklétre szenderült, mind a nevezetességekre kíváncsi közönség szempontjából. Ezek alatt a vén, égig érő fák alatt múlatta az idejét (a halhatatlanság miatt ugyancsak ráérősen) Molière, Oscar Wilde, Chopin, Edit Piaf és Jim Morrison. Átverekedték magukat a zsúfolt metrólabirintuson, fejük felett a művészvilág panteonja és valahol a Bruno lakásához vezető sugárút.

A kettes vonal peronján ritkult a tömeg, Szonjának és Kristófnak a csokoládéautomata mellett műanyag ülőke is jutott. A kijelző szerint a következő kocsi érkezéséig két és fél percük maradt.

Két és fél perc sok mindenre elég.

Egy sms-re. Egy Bounty csokira. Egy csókra.

Egy átkozott mondatra.

A cigányasszony minden valószínűség szerint az ülőkére hajtott. Valahányszor visszapergette a jelenetet magában, mindig erre a következtetésre jutott. Elkapta Szonja kezét, és smirgliérintésű mozdulattal kihajtogatta az ujjait. Ő non, merci, non, merci, non, merci kiáltásokkal tiltakozott. Nincs könyörület! – villant be neki, nem tudni, miért, a non, merci angol fordításban, amit a cigányasszony azonnal megértett. És ehhez is tartotta magát.

Kristóf önfeláldozóan a levegőbe döfte ujjait. Az asszony gyors pillantást vetett rá, aztán, mint aki maga is elcsodálkozik azon, amit lát, elengedte Szonja kezét, és megfogta azt a másik, izgalmasabb olvasnivalót kínáló tenyeret.

– Szép élet – húzta közelebb Kristóf kezét. – Csakhogy…

Mindketten rámeredtek, mire legyintett és otthagyta őket.

Hányingere lett a pimaszságtól. Az ostobaságtól. A pániktól. A szerelemtől, ami ilyen váratlan helyen smirgliujjakkal csípte nyakon. És kíméletlenül az arcába vágta, hogy ő bizony képtelen Kristóf körül a bizonytalanságnak még csak a hülye ötletét is elviselni.

Az asszony nyilvánvalóan manipulált. De az émelygés nem hazudott. Olyan mélyről tört fel, egészen a torkáig, amilyen mélyre Szonja már el sem ért. Ez nem is az ő gyomra, nem az ő teste, nem az ő mélysége volt, hanem valami feneketlen bizonyosság. Korábban sohasem találkozott vele.

Ha ez a szerelem, akkor többé hallani sem akar róla!

– Merde! – kiabált Kristóf az asszony után, aki egy pillanatra visszakapta a fejét, majd felslisszolt a begördülő szerelvényre. Az utolsó pillanatban ugrottak be a szomszéd kocsiba.

Bruno egy vadonatúj, négylakásos társasház tetején lakott, amelyhez nem vezetett járda, csak autóút a videokamerás kapun át. Szonja és Kristóf szótlanul baktatott a kopár betonon, amelynek meglepő módon avarszaga volt.

A ház sötét és tiszta volt. Se kilincsek, se postaládák. Szonja ettől valamennyire megnyugodott. A jövő létezik és működik. És nincs benne helye semmiféle csakhogynak! Besétáltak a távirányítható űrkorszak kapuján, amely halk, zümmögő hanggal zárult be utánuk.

A házigazda piros arccal, gyöngyöző homlokkal és egy edényfogóval futott ki eléjük a lépcsőfordulóra.

Az ő háza, az ő lépcsője, az ő edényfogója, ez volt az arcára írva.

– Kétfélét is csináltam. Azt ehettek, amire gusztusotok van!

Kristóf átadott egy üveg bort, és betette az ernyőt a réz esernyőtartóba. Szonja ünnepélyes arccal tolta elé a Fauchonnál vásárolt macaronós dobozt. Úgy találta, a szivárvány minden színében pompázó, kávé-, eper-, csokoládé-és pisztáciaízű kerek sütemény a világ legötletesebb ajándéka agglegények számára.

– Coquilles vagy hachis? – kérdezte Bruno házigazda modorban.

Szonja nem tudta, mit mondjon. Pontosan mit kíván az illem, ha hasissal kínálnak az előszobában? Kagyló vagy hasis, hasis vagy kagyló? Mit mond erre a finom párizsi nő?

Várt, melyiket választja Kristóf.

– Te hasist kértél? – kérdezte egy elképedt hang magyarul.

Kristóf úgy rázkódott a nevetéstől, könnyét csorgatva, ajtófélfának dőlve, hasát fogva, hogy Szonja gyűlölte egy pillanatra.

– Az hachich, te! Darált hús. Hachis!

Bruno is nevetett, egyre jobban behergelődtek, ki gondolta volna, ez a szolid kis barna hasist akar vacsorára!

Szonja úgy döntött, máris rosszul érzi magát az ügynöknél.

– Coquilles!

Nem volt ebben az aprócska félreértésben semmi nevetnivaló. Hogy is volna egy olyan világban, ahol már a gyereklányok is tűszúrások piros nyomait viselik a térdhajlatukban, hogy ne essenek össze a kifutón, a ruhapróbákon, a fotózásokon és a hajnalig tartó partikon az éhségtől és a fáradtságtól. Kristóf bevallotta, egyetlenegyszer ő is próbálkozott, de azonnal elájult, három embernek kellett őt kiemelnie a fürdőkádból.

Bruno vad terveket szőtt a vacsoránál, olyan terveket, amelyek nagyon jó pénzt hoznak, és nagyon jót tesznek a Booknak. A Book a fotósok és modellek bibliája, ezt még Szonja is tudta, bár saját szemével sohasem látta. Vallásos tisztelettel gondolt Kristóf karrierjére, amit a fiú újabban kicsit könnyedén vett. Tapintatosan háttérbe húzódott, átadta helyét a topmodelleknek, magazinszerkesztőknek és a szerencsének, mert a naptár szó mellett annak a neve hangzott el a leggyakrabban. Zut alors!

Az egészből annyit szűrt le, hogy Kristófnak őrült nagy mázlija van.

– A topon vagy!

Bruno hisztérikusan lengette a Bookot. Szonja erős késztetést érzett, hogy kinyissa a híres könyvet, otthon Kristófnak csak a digitális változat volt meg. De a keze fokhagymás lében úszott, miközben egy nagy cserépedényből mártogatta ki a kagylókat.

Kevesen tudnak jól kagylót készíteni. Bruno a Lafayette Gourmet-nál szerezte be a hozzávalókat, nagy műgonddal főzte, beleadva atyáskodó szeretetét és magányos férfilétének minden tapasztalatát.

Évekkel ezelőtt hagyta el a felesége. A fiatal ukrán modell alig volt tizennyolc, mikor Bruno megkérte a kezét, és alig huszonöt, mikor a normandiai halüzemvezetőt faképnél hagyta egy huszonéves moldáv modellfiú kedvéért. A kezdeti fogadkozásokat (sosem buktam az idétlen, korombeli srácokra) aljas szurkálódás váltotta fel. (Miközben szexeltünk, Colin Farellre kellett gondolnom. Ez volt a trükköm, hogy ne érezzem a leheletedet és ne lássam a fölém lógó tokádat.) Bruno sohasem heverte ki a csapást.

– Tucatsztori. Ilyen a divatvilág – mondta Kristóf, mikor már otthon a franciaágyon a Könyvet lapozgatták.

– Nem akarok ötvenéves koromra megkeseredetten, egyedül élni egy alvóvárosi falanszterben – tette át a lábát Szonja vádlijára.

Hason feküdtek, a hasissal teletömött hasukon, és kisorsolták, ki hozza be az ásványvizes palackot. A fiú húzta a rövidebbet. Mialatt távol volt, Szonja végigsimított a kezével ezen a nejlontasakokba bújtatott, szerelmeket elveszejtő divatos világon.

– Nahát, már a Chanel-show is itt van! – lelkendezett a kelleténél hangosabban, hogy kihallatsszon a konyhába a meglepetése.

– Tegnap kinyomtattam. Hogy tetszik?

– It's always so Chanel? – utánozta azt az amerikai orrhangú újságírónőt, aki mellette ült a Grand Palais üvegtetejű csarnokában.

– Hallom, belejöttél.

– Well, in fact, it's always so Kari – töprengett, mivel villanthatna még. – Actually, he went a little retro.

Kristóf majdnem egy hajtásra felhörpintette az egész palackot.

– Zseniális az öreg Lagerfeld. Csak az a német akcentusa…

Szonja teljesen elmerült az egyik fotóban. Kerek orrú Chanel cipőből indult a modell lába, és véget sem ért az eget súroló tetőig. Az ágytakaró alól nézve úgy festett, mintha a kifutón lépkedő harisnyás láb az egész kupolát tartaná, és a két kerek Chanel c betű a talapzatot rögzítő anyacsavar volna. Az Eiffel-toronyra hasonlít.

– Te meg mit művelsz azzal a képpel?

– Akkor volna a leghatásosabb, ha a kiállításon rádobnál egy ágytakarót. És alá kellene bújniuk a látogatóknak!

Kristóf fontolgatta az ajánlatot.

– Tudtad, hogy fény és árnyék nem is létezik? – kérdezte, és odahengergette magához. – Csak a mi tudatunkban. Valójában nincs fénysugár. Ha nő a rezgésszám, a fény színt vált.

– Mármint nincsenek színek, csak különböző rezgésszámok?

– Lagerfeld kijelenti, hogy ez fehér, az meg fekete… ezek a színek valójában csak a mi fejünkben léteznek.

– Persze…

Kristóf úgy győzködte, mintha az élete függne tőle.

– Színek nem léteznek. Csak a fényhullámok rezgéseinek eredményeként létrejövő érzületek.

A fény hullámain hintázott a lány mosolya.

– Tudod, hogy bedőlök minden érzéki csalódásnak. ..

Mindketten eltűntek a takaró alatt, és elcsodálkoztak. Micsoda fényviszonyok! Nem tudni, miért, Szonjának a legnagyobb érzéki csalódás pillanatában bevillant Enikő arca.

Messzibe látó, rosszkedvű arc.

– A francba, Enikő – szólalt meg egy zavart, testetlen hang.

Valamivel később Kristóf már hanyatt feküdt, úgy kérdezte:

– Mintha Enikő nevét mondtad volna.

– Negyedik napja nem hívom vissza.

Szonja mindjárt sír. Most sír. Úgy tűnik, mindig is sírni fog. Kristóf, a nagyokos, érteni véli.

– Honvágyad van.

– Másfél hónap után? Csak tudod, Enikő élete olyan…

Csüggedt volt a hangja, de a fiú úgy mosolygott rá, mintha valami kacérat mondott volna.

– Nem könnyű. Két embernek…

– Miért olyan nehéz neki? Attila, Ottó szívatásai…– rázkódott a válla. – Egy utcában nőttünk fel! Egy házban! Hallottam a tévéjük zajait. Azt hiszem, tényleg…

Már csuklott, de nem lehetett abbahagyni.

– … mindent otthon hagytam!

Ottó is hiányzott neki. És Lámpalázné otthonkái. Gábor frizsidere. A kiemelő, amelyikkel meghúzza a felkonfokat. Gergő talán megnősült. A mályvaszínű függönyök. A kantin tálcái. Az a hülye kamera. Anyuuuu-szi… ez volt a legagyamentebb párizsi estéje.

Kristóf, anélkül hogy elengedte volna, lábfejével kinyúlt a takaró alól, és megpróbálta beakasztani a táska vállpántjába. Odaügyeskedte, az oldalzsebében kotorászott.

– Ide nézz… A brazil sminkestől szereztem. Radu számát tartom a kezemben.

Egy pillanatra kizökkent a zokogásból.

– Radu?

– Párizs legjobb jógaoktatója – Kristóf úgy vigyorgott, mintha a nyertes lottószámokat tartaná a kezében. – Múltkor nyavalyogtál, hogy a DVD-idet otthon hagytad. Arra gondoltam, veszek néhányat a Virginnél. De aztán a sminkes srác említette Radut. Tudod, pilatesre is jár.

– Az a brazil srác? A válltetkós?

Szonja arcán szivárvány tűnt fel: könnyek és mosoly egyszerre.

– Raduhoz képtelenség bejutni. Csakhogy – figyelj, hogy szövődnek a sors szálai – korábban együtt futott a brazillal.

– Mármint jártak?

– Még ma is jóban vannak. Kulturált válás volt. Hétfőn kezdhetsz Radunál.

– Oké, nincsenek színek – egyezett bele. – Csak rezgésszámok.

… meg érzéki csalódások?

Huszonötödik

Ha felnéztek az égre, ott tél volt, és mennyből az angyal. Fejük fölött már kiaggatták a karácsonyi girlandokat. Ha az orruk elé néztek, esernyőerdőt láttak, és átmeneti kabátokat. Ha lenéztek a cipőjük elé, virágos réten jártak, óvatosan kerülgették a tavaszt.

A Madeleine-templom körül keddtől péntekig tartott a virágpiac, amely már teljes díszben várt a karácsonyra. Kristóf egy tulipánt vett Szonjának. Sárga esőkabátban álldogáló, kerek mosolyú asszonytól. Szonja megpróbálta elképzelni a vízlepergetős esőkabátos asszonyt milliárdnyi rezgő sárga részecskeként.

– Ezt most miért kaptam?

– Este megtudod.

Kristóf húzta magával a templomba. Nap mint nap elsétáltak a görögös oszlopsor mellett, de az oszlopok úgy tettek, mintha először találkoznának. Hát ezek?

– Erre most nincs időnk! – akarta mondani Szonja, de aztán nem mondta. Miért ne volna idő arra, ami az orrod előtt van? A templom hűvösen fogadta őket. Kristóf magyarázott. Szonja kicsit unta.

– Félbehagyták a forradalom miatt… Aztán Napóleon a hadserege fényezésére befejeztette.

Tőle tanulta apránként az agyonhasznált, divatos magyar szavakat, és egyetlen alkalmat sem mulasztott el, amikor üdvözült arccal bedobhatta. Most éppen a „fényezés” volt a kedvence. A lány körbenézett a szürkésbarna félhomályban.

– Szóval ezért ilyen gőgös.

– Naná, hogy gőgös! – szólt Kristóf a szószékről. Kedvtelve ízlelgette a szót. – Nagyon gőgös, itt tartják a szagos miséket.

Szonja végre felélénkült.

– A miket?

– Ebbe a templomba jár vasárnapi misére az arisztokrácia. Szagos misére. Így mondjuk a környéken, mert illatfelhőt húznak maguk után, a személyre komponáltatott parfümjük illatát – felnézett a karzatra. –Itt is esküsznek.

– Mire?

– Hát házasodnak.

Szonja még egyszer körbenézett.

– Lehetne barátságosabb.

– Csakhogy itt van Párizs legjobb orgonája. Ha meghallod, megérted.

Remélte, hogy nem most kell hallania. Fázott a vékony ballonban.

– Ígérd meg – fordult felé a fiú, és nem vette észre, hogy árnyékok követik őket –, hogy egyszer meghallgatjuk együtt.

Ráhagyta. Kifelé menet vadul mosolyogtak a sárga esőkabátos asszonyra. Kristóf elindult a műterem felé. Szonja, kezében a tulipánnal, eltűnt a metró lejáratánál.

A Louvre utcába igyekezett, a CFJ iskolájához. Az egyik legnevesebb médiaiskola Európában. Szonjának tetszett, hogy tíz percre lakik Párizs legjobb újságíró sulijától.

– Égi jel – hajtogatta Kristófnak.

Mintha ismeretlen, külföldi diákként újrakezdhetné az életét. Újra tizennyolc évesként. (Álruhás harmincasként.) Lófarokba kötötte a haját, és belebújt lila Converse tornacipőjébe.

Ha nem lesz egyik pillanatról a másikra – az életébe abszolút nem illeszkedő módon – tévésztár, valószínűleg ő is egy lenne a tízezrekből, akik benne ragadnak az Erasmus ösztöndíjrendszerében. És csak szerzik egyik diplomájukat a másik után, mint egy elromlott, régi lemezjátszó azokból a békebeli időkből, mikor Erasmus-ösztöndíjasokat hoztak világra az anyák.

A középkorú nő a dékáni hivatalban hajszálpontosan úgy festett, mint bármelyik pesti kolléganője. Türelmetlen, anyáskodó, ruhája alól kikandikált a be-azonosíthatatlan színű melltartópánt. Szonja kezébe nyomott több ív nyomtatványt. Addig nem is foglalkozott vele, míg el nem akadt. Szolgálatkészen elakadt.

– Mademoiselle! – a nő nem akart hosszasan magyarázni, egyszerűen kicserélte Szonja kezében a papírokat. – Ez a kérdőív az öné. Az a másoddiplomás.

– De én éppen azt szeretnék. A féléves uniós ösztöndíjat.

– Betöltötte már a húszat?

Szonja érezte, nem lesz egyszerű a délelőttje.

– Harminc is elmúltam. Az Újságíró-szövetség irányított ide.

Szépen kiterítette a nő elé a narancssárga-zöld (a Csatorna színei) dossziéját.

– Itt az összes papír… A diplomám hitelesítve, a nyelvvizsgáim.

– Ismeri a képzést?

– Három hónap elmélet, három hónap szerkesztőségi gyakorlat.

– Publikált már?

Tetőtől talpig, tornacipőtől tulipánig végigmérte, és próbálta kitalálni a választ.

– Nem.

– Akkor semmi esélye.

Az űrlapoknak hipnotikus erejük volt, Szonja vágyakozva nézett a rubrikákra.

– De… az elektronikus sajtó szakirányt választanám.

– Ezt az ösztöndíjat friss uniós tagországok újságíróinak adják.

A lány arca csupa optimizmus. Talán csak félreértik egymást.

– Hát én éppen az vagyok.

– Hozott hanganyagot, dévédét, szinopszist, referenciát?

Átadott neki egy narancssárga dossziét zöld reklámszatyorban.

– Szabadúszó vagy rendszeres alkalmazásban áll?

Mondta a Csatornát. A névre a másik felkapta a fejét. Ezekben a keleti országokban bárki képernyőre kerülhet, ült ki egy pillanatra az arcára, nem is kapiskálják, mi az a média. Szonja ismerte számtalan nemzetközi kurzusról és továbbképzésről ezt a pillantást.

– Nem lesz egyszerű, tudja, milyen sokan pályáznak erre az ösztöndíjra?

A nő nem akarta áltatni.

– Tudom. Nekem nem is kellene kollégium. Van hol laknom.

– Családtagnál?

Szonja habozott.

– Mert a diákjainkért mi vállalunk felelősséget a szeminárium idején! – Aztán az asszony váratlanul megenyhült. – Nem vesz egy jelentkezési lapot a Louise Weiss-pályázatra is?

Gyorsan eltett egyet. (Ki az a Louise Weiss?)

– Gondolom, érdeklik a nőjogi kérdések?

Szonja bólintott, hogy érdeklik. (Lehet, hogy Louise Weiss is érdekli.)

– November végéig lehet az anyagot leadni. Nem sok idő. Kér egy Louise Weiss emlékkönyvet is? Harminc euró. Nemzetközi újságíró-igazolvánnyal tizennyolc.

Szonja úgy érezte, Louise kezd az agyára menni.

– De ha nem akarja hazavinni, belelapozhat itt a büfé mellett a könyvtárban is.

Eldöntötte, ebbe az iskolába akar járni.

Enikő, vedd már fel! Veddmárfelveddmárfelveddmár-fel. A fürdőszoba ablakán át keskeny csíkban érkezett a holdsugár. Szonja nem merte felkapcsolni a villanyt, Kristóf alig hatméternyire tőle aludt már.

Alig ezer kilométerre tőle, kelet felé, a konyha irányában, saccolta, Enikő is alszik. De fel fogja kelteni. Sajnos. Muszáj. Elmondja neki a tulipánt. Az iskolát meg a sok aspiránst. Párizs legnagyobb orgonáját. Louise Weisst. A szagos miséket. A hasist a hasukban. A sípulóveres játék mackót (iszunk egy jeges kakaót?) az ágytakarón. Amely alatt kiválóak a fényviszonyok. A dobozt a gyűrűvel, a mackó mancsában.

Enikő fanyar, sziszegő hangot ad majd, és gyerekes ötletnek találja.

Szonja rendszerint szirupos eljegyzéseket produkál. Ostoba menyasszony, rossz időben, rossz helyen.

Vérlázítóan rosszul csinálja! Nem úgy, ahogy a szokás diktálja (himbálózó, zafírköves fülbevaló, Óra-Ékszer terhes nőknek).

És főleg: Mindig közbejön valami.

Ezt Szonja szokta mondani. Valami közbejött.

Te már nem is férjhez mész, hanem férjhez jársz – mondogatták viccesen Anyuszinak, aki a négyből három kérőjéhez annak rendje és módja szerint hozzáment. Két esetben pirult el. Ha az esküvői kerültek szóba, vagy ha a vörös diplomája. Kóros megfelelési vágy. A családjukban női ágon öröklődik.

Szonja kétszer volt koszorúslány, egyszer kordbársony ruhában, hozzá illő fejpánttal. Tíz évvel később fehér miniszoknyában (nem lesz ez ide túl rövid?). A saját esküvőjével kapcsolatban kizárólag a ruhafazonról voltak elképzelései. A házasságról sokáig semmilyenek. A gyűrűk ott lapultak a gardróbban. Egyik sem óra-ékszeres dobozban. A fedelek rájuk csapódtak, és többé sohasem nyitotta ki. Attól még – az eredeti szándéknak megfelelően – élete részei.

Az esküvő, úgy látszik, olyan része az életnek, amely felett egyszerűen nem lehet átsiklani. És mert mindenki várta tőle, ő ennek az elvárásnak újra és újra megpróbált megfelelni.

Kristóf pulóveres mackója ártalmatlannak tűnt. Gyerekjátéknak. Szirupos, jeges kakaós finomságnak.

Szonja nézte, és nevetett. Ilyen lesz az élete, Louise Weiss édes, mámoros élete (miután a nők elnyerték jogaikat, csendben elaludt kilencvenéves korában).

– Halló? – rekedt hang, ezer kilométerrel távolabbi álomvilágból.

– Enikő? Csend.

– Mi történt?

– Semmi, ne haragudj, muszáj elmondanom.

– Mondd, te megőrültél?

Szonja suttogott.

– Igen. Azt hiszem, férjhez megyek.

– Már megint.

– Most tényleg. Kicsit meg volt sértve.

– Majd reggel megbeszéljük – mondta Enikő, mint aki időt akar nyerni.

Szonja letette. Ült a vécédeszkán. Teljesen elmerülve az alkotási folyamatban, saját életét színezgetve. (És Enikő, azt tudtad, hogy színek nincsenek, csupán a fényhullámok rezgéseinek eredményeként létrejövő érzületek?)

Huszonhatodik

Mintha éles késekkel hajigálnák, úgy érkezett a hideg a takaróra. Enikő a másik oldalára fordult, úgy érezte, éveket tudna átaludni a meleg ágyban. A nyúlánk, boxeralsós test a fiatalság és a fittség eleven szobraként magasodott fölé, nyújtózkodott és mélyeket lélegzett.

– Csukd be az ablakot! – kérte Ricsit, és fejére húzta a paplant.

Odakinn még sötét volt. A fiú mindjárt hazamegy a barátnőjéhez, és ha ez nem lenne elég, fél nyolcra Attila anyjához kell érnie a gyerekekért. Úgy tűnik, anyósa egyszerűen képtelen rá, hogy elszállítsa a srácokat a suliig, ehhez hónapokra előre külön kérvényt kell benyújtani. Drága Enikőm, be kell ugranod értük munkába menet, a háziorvoshoz megyek, fel kell íratni a recepteket. Az anyósa folyton a háziorvossal hozakodik elő. Sose vallaná be, de reggelenként nem hajlandó addig kilépni az utcára, míg fel nem pezsdül a vérkeringése, és el nem rendezi rajta az éjszaka ráncait.

Jajgatni lett volna kedve.

Hogy lehet az, hogy neki ilyen keservesen meg kell fizetnie minden egyes ellopott pillanatért? Másoknak meg csak úgy az ölébe hullik a boldogság? És Szonja még ebből a kevésből is képes volt ellopni fél órát az éjszaka közepén. Az nyilvánvalóan meg se fordult a fejében, hogy mellette is aludhat valaki.

– Kértelek, hogy csukd be az ablakot! – szólt rá a fiúra a kelleténél keményebben.

– Tudom, mit fogok csinálni! – Ricsi beszívta a fagyos novemberi levegőt, és kipirult tőle. – Hazamegyek, bedobom az edzéscuccomat a kocsiba, elmegyek gyúrni, és közben mindvégig rád gondolok.

Enikő szerette volna minél hamarabb elküldeni.

Félt a pillantástól, az első pillantástól, amit a nála hét évvel fiatalabb, csontos, kamaszos Ricsi vet rá az esős, szürke napvilágnál. Mielőtt hazatérne a huszonkét éves barátnőjéhez.

Nem akart ő ettől a fiútól semmit. Éppen ez tetszett meg annyira a másiknak, aki viszont makacsul szeretni akarta, csak időt kért tőle, épp annyi időt, hogy óvatosan kihátrálhasson az elfáradt kapcsolatából a kis csajjal.

Egy pillanatra elmosolyodott, tetszett neki az ellenállhatatlan csábító szerepe. Legjobban az a része, hogy a legyőzött vetélytársnő majdnem tíz évvel fiatalabb.

Erre vajon Szonjuska mit lépne? Ritkán lép. Vele a dolgok inkább csak úgy megtörténnek. De hogy lehet, hogy kizárólag jó dolgok?

Hiszen én is véletlenül botlottam Ricsibe! – emlékeztette magát.

Ettől a gondolattól egészen jó kedvre derült. Néha a rossz dolgokat sem kell annyira lebecsülni, mert a legváratlanabb pillanatban jóra fordulhatnak.

A Batthyány tér mozgólépcsőjén kitépték a kezéből a táskáját. Feldúltan ért a székházba, az automatánál a fiatal rögzítésvezető srácoktól kellett lejmolnia egy szál cigit. Újabban egy dobozzal is elszívott naponta. Miután zaklatottan előadta az automatánál ácsorgóknak, milyen csapás érte, Ricsi higgadtan beszélni kezdett. Hamvasszőke haja volt, és akaratos álla. Egy feliratos póló felett élénk kockás flanelinget viselt. Mindennapos eset, mondta. Vele is megtörtént. Sorolta az intézendőket.

Így kezdődött.

Ebédnél, az étkezdében Ricsi rákérdezett, mit sikerült intéznie. Tán egy órája is várhatott már rá az egyik hátsó sarokasztalnál. Kenyérgalacsinokat gyúrt. Szégyenlős arckifejezésétől Enikő azonnal megenyhült. Úristen, hány éves lehet? Négy nappal később mert csak rákérdezni.

– Huszonnégy.

Enikő nem szólt semmit.

– Sok? Vagy kevés? – a fiú elkerekedett, értetlen szemmel nézett rá. – Találkozunk még?

Előkereste a gyerekei fotóját a telefonján, és az orra alá tartotta.

– Férjnél vagy.

– Mondhatjuk úgy is.

– Semmi baj, én sem vagyok teljesen facér.

Az ablak – e szokatlan korai kiruccanás után – visszatért a helyére, a frissen mázolt keretbe. Ricsi zajosan és boldogan távozott, Enikő kikelt az ágyból, és élvezte, hogy végre egyes-egyedül övé a lakás.

Félórás késéssel ért a munkahelyére, anyósa még csak össze sem készítette a gyerekeket időre. Az exanyósa, pontosított. Habár még ő sem volt Attila exfelesége. Mindketten jobbnak látták nem bolygatni ezt az ügyet. (Mintha az, ami az elmúlt évben történt, önmagában nem is minősülne bolygatásnak.)

Minden csak észlelés és döntés kérdése. Jobb családokban semminek sem kerítenek túl nagy feneket. Keleti Dalma véleményét, persze, senki sem vette jegyzőkönyvbe az ügyben.

Alig várta, hogy rátegye a fixálót a délelőtti matinéműsor utolsó vendégére, azonnal lelépett. Csak a kis tanulólányt hagyta a sminkszobában ügyeletben. A kis tanulólány majdnem egy évvel idősebb volt Ricsinél. Mióta találkozgatott a fiúval, szerette elhelyezni az embereket a korfán, csak hogy emlékeztesse magát, melyik kategóriába tartozik (statisztikai szempontból a nem öregek és nem fiatalok kategóriájába). Mert alkalmanként könnyedén összekeverte. (Mihez túl fiatal és mihez túl öreg?)

A dohányzóhelyiségben Időjáráslány a képernyőn megszokott kedves, kislányos mosolyával fogadta. Föl-alá járkált, és a különleges alkalmakra tartogatott, ki-számítottan higgadt hangján ezt mondta:

– Ki fogsz röhögni. De akkor is megkérdezem – beleszívott a cigijébe. – Leszel a koszorúslányom?

Volt valami a tekintetében, ami Enikőt fiatalsága legszebb napjaira emlékeztette. Azokra a napokra, mikor elsőként az osztályból férjhez ment.

– Hát persze. Édesem. Mikor lesz az eskem-beskem? Nem hitte el, hogy ezeket a szavakat ő mondja. Nem is ő mondta, hanem az abádszalóki nagymamája. Bevillant neki a régi, augusztusi délután a vidéki nyaralás után, amikor fején fehér damasztterítővel az előszobában vágtatott fel és alá, és eskem-beskemről rikoltozott a kikerekedett szemű Szonjának, aki erre hazarohant. Tíz perccel később Leila hercegnőként tért vissza, farmer kezeslábasban, haja perec formájúra fonva. Sehogy sem értette, miért a távoli galaxis vonzza. Szonját az a sok ostoba energia a háborúzó csillagok közé hajszolta. Enikőt a házasságba. Ha esküvőről hallott, teljes izgalomba jött, nem bírt magával.

Tetszett neki, ahogy az Időjáráslány elrendezte a dolgokat maga körül. Volt egy villámházassága. Szerelmi házasság. A férje fűvel-fával csalta. Ennek a sajnálatos körülménynek köszönhetően Időjáráslány felnőtt. Minden idegszálával egy rendes, normális, megbízható férfi felkutatására koncentrált. És (exkluzív, rózsadombi körökben) rá is talált.

– Nem lesz nagy felhajtás. Vajszínű kosztüm. És a Gundelban egy kis fogadás.

Enikő helyeselt.

– Szerdai napon. Decemberben. Tökéletes választás.

– Így nem kell külön szabadságot kivennem.

– Ez, úgy látszik, a menyasszonyok hete.

– Hogyhogy?

– Szonja is férjhez megy – fancsali képet vágott. – És én sem érzem jól magam.

Egymásra nevettek. Időjáráslány kissé érdesen, nem jókedvűen, inkább dühösen.

– Nem mondod. Elveszi Vásárhelyi?

– Vett neki egy játék mackót meg egy fehérarany gyűrűt brillel.

Enikő hangja színtelenné vált. Mint aki mindenfajta minősítéstől tartózkodik. Hallgattak. Nem állítottak fel egyértelmű szabályokat arra nézve, milyen mértékben szabad ironizálniuk a barátnőjükön a háta mögött.

– Te – élénkült fel Időjáráslány –, nem tudod, hol akarják tartani? Ha jó nekik a Gundel, én megszerzem. Legfeljebb leadunk róla pár sort a sajtónak. Hívhatnak háromszáz vendéget. Barterban.

– Szonja valami csendesebb esküvőt képzel el magának, tudod, milyen… – az Időjáráslány cigarettát tartó kezét figyelte – lámpalázas. Szerintem Párizsban akarják tartani. Valami bazi nagy orgonával.

– Azt a mindenit, tényleg elég visszafogottnak hangzik.

Még mindig tanácstalanok voltak a Szonjára irányuló kegyek és apró késszúrások tárgyában. Nagyon, nagyon kényes aránya ez a rivalizáló és a védelmező női ösztönnek, igen nehéz finom érzékkel eltalálni.

Véget ért a Híradó szerkesztőségi értekezlete, pillanatok alatt füstgomolyok és hangfoszlányok töltötték meg a szűk dohányzóhelyiséget. Az ambíciónak, amely merev, áttörhetetlen falként választotta el Enikőt a székház többi dolgozójától, és amit mindig is olyannyira csodált, bár nem értett, ezúttal nem volt helye a cigrettázóhelyiségben. Olcsó, filléres regények mondatai érkeztek a hírszerkesztőkkel.

– Ha legalább kevésbé volna gazdag…

– Nem bírom tovább, ez elviselhetetlen…

– .. .pont, ahogy mondod, egy közönséges kis kurva…

– Sohasem kevertem össze a hiúságot a szerelemmel… Enikő értett ezen a nyelven. Nem kívánta Szonjának, őszintén nem kívánta, de egyszer lehet, hogy ő is megérti a filléres regények mondatait. Azokat, amelyek azután átfordíthatóak a hírszerkesztők nyelvére. Mindez az utolsó slukkokat szívva jutott az eszébe.

– Te, figyelj csak. Szonjáról ne dumálj, nehogy Ottónak eszébe jusson kiszivárogtatni valamit a sajtónak.

A szerelem néha hétköznapi (sárga, öntapadós) üzeneteket hagy. Fikuszt meglocsoltam. Biztosítás 60 euró. Akkor este.. .xxx .'.'! Pizzafutár 49 36 70 70 70 Dékáni hivatal: Madame Dubois. Nyolckor a Les Deux Magots-ban! Vettem olívás baguette-et. Hívd vissza Enikőt. Organikus, nincs benne E!!

Mágikus hieroglifák. Nem is olyan könnyen megfejthetőek. Ha évszázadok múlva próbálkozna vele valaki, talán. De aki közöttünk él, nem biztos, hogy helyesen kódolja valamennyit.

A pletykalapok címoldalait az interneten látta, és mivel magyar betűkkel szedték őket, olyan valószínűtlennek és patetikusnak tűntek, mintha egy brazil szappanoperában kellékújságok lennének. (Gondosan kicselezve a Brazíliában hatályos reklámtörvényeket.) Szonja elindult a „jaj, ki mit szól hozzá” sehova se vezető, gyötrelmes ösvényén.

Az dúlta fel leginkább, hogy a fejét a Csatorna bárgyú mosolyú protokollképéről egy ízléstelen, fehér fodros menyasszonyi ruhára montírozták. Úgy festett, mint egy túlzottan vidorra pingált menyecske a falusi búcsú hirdetőtábláján.

Kristóf azt tanácsolta, megkeményedett vonásokkal, próbálják meg humoros oldaláról nézni a dolgot. Szonja tett egy kétségbeesett kísérletet, hogy mégis inkább abszurdnak lássa az egészet.

Csütörtökön és pénteken hozták a lapok, Kristóf szülei szombat estére várták őket. Vizitvacsora. Szonja gyomra összezsugorodott a gondolatra. Nem emberevők. Finom, kellemes vacsora. Ezt hajtogatta magában két napja. Valamint: nehogy rád kelljen várnia Kristófnak. Nehogy rád kelljen, nehogyrádkelljen…

A nehoggyal kezdődő mondatokat kivétel nélkül bevonzotta.

– Ugyan már, húsz perc csúszás miatt nem dől össze a világ – nyugtatgatta Kristóf, aki sohasem késett.

Szonja nem hitt neki. Kacskaringós körfolyosókon közelítették meg a lakást, Vásárhelyiek az Élysée negyedben laktak, Szonja szemében az elíziumi mezők innentől kezdve a kockázatos csaták jelképévé váltak.

– Cherieee…

A mama lecövekelt a küszöbön. Nem akart mozdulni, míg centiméterről centiméterre fel nem derítette a puha kezei közé kapott feszült lányarcot. Aztán mindkét oldalán megcsókolta. És még egy harmadikat a bal oldalra.

Szonja és Kristóf mellkasa egy ütemre süllyedt és emelkedett.

A papa annyit mondott:

– Jó estét. Elvehetem a kabátokat?

És aztán egész este nem hallották többet magyarul beszélni.

A falon súlyos keretekben portrék, és nagyon hasonló bútorok, mint amilyenek között Szonja felnőtt. (Sajna, az Agria bútorcsalád egy-két praktikus darabjával keverve. Ezért aztán világéletében a provence-i lakberendezési stílus mellett tört lándzsát.)

A nyolcszemélyes asztal jobb szélső helyéhez vezették. Akkor eszmélt rá, hogy sejtése beigazolódott. Húsz perc miatt igenis összedőlhet a világ.

A többi teríték előtt rejtélyes és türelmetlen családtagok, akik egyszerre mondták a nevüket, a rokonsági köteléket, ezért Szonja jobbnak látta, ha meg se mukkan, és kivár.

Fenséges lakomát csaptak, Kristóf anyja ki-kisuhant a konyhába, és párnás kezei között sorra vitorláztak befele a tálak, amelyeknek formájából mindenki rögtön tudta, mi következik, melyik fogás. Reggel óta nem evett. Ez egy lakmározó család, nem szeretne kilógni közülük, bár a gyomra, az a mindenre éhes gyomra madáradagokat vesz csak be. Kristóf szerint. (Innen lehetett sejteni, hogy lakmározni szokott a család.) Szédelegve vetette magát a tányérra. Jó félóra után ocsúdott, nem tesz egyebet, csak tömi magát.

Körbekémlelt, észrevette ebből bárki is bármit.

Svájci síélmények, strasbourgi nagynéni kórházi sztorijai, a híres 1985-ös karácsonyi ajándékfiaskó, Kristóf könnyezve nevet a többiekkel, és Szonja lázasan töpreng, átvészelheti-e úgy az estét, hogy kizárólag az érkező tányérok tartalmára tesz megjegyzéseket. Mert ebben a témakörben még otthon összegyűjtötte az ötleteit.

Nem várt oldalról érkezett a támadás. Srégen balra, a nagynéni szemüveges, fegyvertelen mosolya mögül.

– És mivel foglalkozik a mi Szonjánk?

Megrémült a hirtelen felé forduló arcoktól, arra sem maradt ideje, hogy lenyelje a falatot, és elővegye a nézők számára begyakorolt mosolyát. (Foglalkozásunk címere.)

– Magyarországon igazi tévésztár.

Kristóf mamája úgy lelkesedett, ahogy mások nevetnek. Őszintén, lefegyverzőn, rázkódva, mindent beleadva, ujjongását átragasztva a hallgatóságra.

– Remek portrét készített Kristófról – szólalt meg a papa. – Hallottátok, hogy a fiamat felkérték a híres Pirelli naptárra?

Egy pillanatig tartott, míg Szonja ezt feldolgozta. A naptár a topmodell csajokkal. Nem, nem hallottam – válaszolt magában. Kristóf arca gondterheltté vált.

– Papa, végül nem vállaltam.

– Nem?

A férfi kezében megállt a villa.

– Májusban kéne elutaznom egy hónapra – mondta Kristóf, lelkes tekintetét végighordozva az asztaltársaságon. – És csak huszonnyolcadikán van hely a templomban. Aztán már egész nyáron foglalt.

A hirtelen beállt csendben Szonja végre megszólalt.

– Nem mondhatsz le egy ilyen munkát!

– Fiam, erről azért még beszéljünk.

Kristóf és az apja összenéztek egy pillanatra, bosszúsan és összeszokottan. A mama a konyhába hívta Szonját, és kedvesen biztatta, hogy ő tálalja fel a citromtortát. Az asszony Bénédictine likőröket egyensúlyozott utána egy tálcán.

(Huszonhét különböző gyógynövényből készült, segít megemészteni a vacsorát.)

Huszonhetedik

– Ékpadászana…

A hang nyugodtan, sietség nélkül vezényelte a csoportot. Szonja megfeledkezett a világról, amelyben mostanában élt, és minden erejét összeszedve koncentrált egy másikra, amelyik mindig is vele volt és vele lesz. Radu azt állította, az idők végezetéig. Fél lábon, mérlegállásban próbált közelebb férkőzni ehhez a prolongált világhoz. Jó lett volna valami visszacsatolás, hogy már ott jár. Vagy legalább arrafelé. Elméje készen állt az örök élet különböző eshetőségeire. Szabad vagy, mint a madár, hajtogatta Radu, mint egy papagáj. Ez nem kellemetlen, gondolta Szonja, de nem is lelkesítő. Érezte, ahogy a vádlija remeg, és teste egyre felháborítóbban billeg, keze hasztalan keresett egy láthatatlan fogantyút a levegőben. Enikő, jutott eszébe, meg a hídja. Ő mérlegállna, mint a cövek, vagy a Pont Neuf a Szajna felett.

– Belül találd meg a támasztékod – lépett mellé Radu, és nem nyúlt utána, ahogy máskor, lábfejét három milliméterrel arrébb tolva, belesimítva a pozícióba. –Nem baj, ha inogsz. Tudod, ez mit jelent?

A lány mérlegállásban nem kockáztathatott egyetlen fejingatást sem. A teremben meleg volt és félhomály, embriók táncoltak az anyaméhben.

– Végre át mered adni magad a bizonytalanság bölcsességének.

Nem csoda, hogy ilyeneket mondott. Szonjának protekciója volt Radunál. Újsütetű guruja kitágultabb énérzettel bírt és mérföldekkel előrébb tartott a spirituális fejlődés és a tudatosság szempontjából bárkinél. A névjegyét grafika helyett miniatűr fotó díszítette: Radu lótuszülésben levitált a jógaoktató és életvezetési tanácsadó felirat felett.

A guru nem csupán az ászának gyakorlása közben érzett elégedettséget, vagy miközben lecsillapította az elméjét. Akkor is, ha megmutathatta vendégeinek a dévédét. Ebben a leszületésében a hiúság nevű földi gyarlóság leküzdésén dolgozott. Mérsékelt sikerrel. A dévédén, amely nonstop ment a recepciós feje felett, egy magyar nyelvű interjút láthattak a vendégek, felkonffal a Háttér stúdiójából, és a jógastúdióban készült vágóképekkel.

A francia útkeresők próbálták kitalálni, vajon mit jelenthetnek azok a ropogós, nyekegős, de mindenképpen spirituális hangzású kifejezések, mint EGÉSZSÉGES meg ÖNMÉRSÉKLET. A RENDSZERESEN-ről nem is beszélve.

– Érzed, ahogy szétárad benned az elégedettség? Szonja eltűnődött. Nem volt biztos benne, hogy érzi.

– Amint megszűnik a kötődésed az irányításhoz és a helyesléshez, megtaláltad a békéd. Már nem befolyásolhatják a körülötted zajló események.

A jógastúdióban kerülték az ítélkező elme beállítottságot, férfiak és nők ugyanabban az öltözőben öltöztek, vetkőztek. Ez a recepciós szerint nem jelenthetett problémát. Két okból.

Egyrészt, mert mindenki az önképzés miatt járt ide, és az önképzés befelé tekintést jelent. És nem kifelé bámészkodást.

Másrészt, mert a látogatók nagy része nő volt, vagy meleg, egy hórihorgas, gerincbántalmakkal küszködő angolt leszámítva. De őt hamar elfogadták, úgy hívták, az Angol beteg.

(Radu mikrofonon kívül elmondta, valójában régóta egy kétöltözős stúdióra fáj a foga, háromutcányira onnan, de annak majdnem kétszer akkora volna a bérleti díja. És oda sem szervezhetne nagyobb csoportokat, mert akkor nem tudnának személyes ritmusban fejlődni a vendégek.)

Óra után a tejeskávészínű, élesen rajzolt izomzatú férfi cseppet sem jógihoz (talán inkább aerobikbaj nőkhöz) illő széles mosolyával leereszkedett Szonja mellé az alacsony padra, és azt kérdezte.

– Hogy mennek a dolgok mostanában?

Szonja szája tele volt mézes-mandulás süteménnyel, ezért nem tudott egyből válaszolni. (A mézen, tejen és mandulán kívül a vízi bivalytejből készült indiai vaj a negyedik legszattvikusabb étel; ezeket érdemes naponta fogyasztani. A jógastúdióban úgy oldották meg a dolgot, hogy mézes-mandulás süteményt kínáltak, és eperrel ízesített dobozos tejet.)

– Megjött a válasz, a suliból. Nem vettek fel.

– Ó – Radu mosolya egy pillanatra lehervadt, míg a válaszon törte a fejét. – Semmi sem történik véletlenül.

– Annyira fontos lett volna! Nem ülhetek folyton otthon, míg Kristóf a világot járja. Nekem is… építkeznem kell.

– Talán terhes leszel.

Meghökkent.

– Kristóf is ezzel jött.

A fiú nem mondta, hogy talán. Azt mondta, hogy majd várni fogja őket a reptéren. Őt meg a babát. És a szállodaszobák fésülködő asztalkáján pelenkáznak. És úgy mondta, ahogy a világ egyszerű és megmásíthatatlan dolgai történnek, amiket el kell fogadni, és örvendezni az eljövetelüknek. Hát örvendeztek egy ideig a CJF iskola elutasító levele felett.

Szonja érezte, nagyon szép és szerencsés gyerekük lesz. Hosszas, a legapróbb részletre is kiterjedő fontolgatás után arra az egyezségre jutottak, hogy kis Szonjának vagy kis Kristófnak fogják hívni, mert így biztosíthatják számára a legszerencsésebb startpozíciót ebben az éhínségektől, tőzsdekrachoktól, cunamiktól, számítógépes vírusoktól és gasztrovalóságshow-któl sújtott kemény világban.

– Volt már olyan időszak az életedben, amikor huzamosabb ideig tőled függetlenül történtek az események?

Ászanáktól kócos fejét felszegte, és Radu szemébe nézett. A tejeskávészínű fiú vakító mosollyal bólogatott, igen, köszöni a kérdést, és izgatottan tekingetett körbe, vajon hányan figyelik majd gyors, megnyugtató, mindent elsimító válaszát az öltözőben.

– Tudod, miért szeretem a hullámvasutat a Tuileriák-ban?

Ez sokkal lényegesebb kérdés volt Szonja számára, mint hogy az életet egy hullámvasút típusú közhellyel el lehessen intézni, de nem merte elrontani a produkciót.

Raduban minden gyerekes hencegése ellenére volt valami megmagyarázhatatlan felsőbbrendűség, aminek nehéz volt ellenállni. A keverék emberek kifinomultsága, akik – Szonja új keletű párizsi tapasztalatai alapján – minden rasszból a legjavát hozták magukkal. A fiú rendületlenül folytatta az alacsony padon kuporogva.

– Felülsz a hullámvasútra, mert tudod, hogy biztonságban vagy. A kanyarok, zuhanások, hajmeresztő emelkedések ellenére biztos lehetsz benne, hogy a végén rendben megérkezel.

Radu várta, hogy Szonja bólintson, minden begyógyult és elsimult. Szonja témát váltott.

– Itt járt Anyuszi. Szétvásároltuk magunkat a Lafayette-ben.

A januári soldes-ok életveszélyes helyzeteket teremtettek Párizs legrégibb és legszebb áruházában.

A Lafayette úgy festett üvegkupolájával, mint egy shoppingolókkal zsúfolt székesegyház. A hívek a kasszáknál rebegték el halk fohászaikat. A szecessziós stílusban épült zarándokhely kiárusításkor véres jelenetek színtere volt. Előfordult, hogy egy-egy révületbe esett vásárló mások testi épségét fenyegette a tömegben. Anyuszi, nevére rácáfolva, két esetben feledkezett meg nyusziságáról, és viselkedett valódi anyatigrisként (vagy bevásárló-tigrisként): ha a lányáról, illetve ha akciós pulóver szettekről volt szó. Ilyenkor semmitől sem hátrált meg. Kristóf nyitott jegyet küldött neki karácsonyra, így az árleszállítások utolsó napján nejlonzacskókkal a kezében és hatalmas elégedettséggel a szívében szállt fel a délutáni gépre.

Szonja megmutatta Radunak a Gucci órát, amelyhez igen jutányos áron jutottak, és ami remekül ment Kristóf gyűrűjéhez.

– Könnyű elveszni a szubtilis testben, ha kötődni kezdesz a tárgyakhoz, szerepekhez, kapcsolatokhoz – figyelmeztette a Boss aftershave illatú fiú, majd amikor maga felé fordította Szonja csuklóját, halkan füttyentett.

Egészen korán ébredt, hunyorgó szemmel nézte a szobát és a kócos fejet maga mellett a párnán. Várta, hogy Kristóf is kinyissa a szemét, és az ébredezők félig elveszett, félig csodálkozó pillantásával ránézzen. Lassacskán berendezték közös életüket. Hosszú reggelik, és ha a fiúnak nem volt fotózása, még hosszabb csavargások. Könnyű ebédek, éjszakába nyúló vacsorák Kristóf zajos, féltékeny és összetartó baráti körével. Éjjelente újra és újra meglapult a fiú ölelésében.

Tudta, hogy ehhez nincs mit hozzátenni. Úgy éltek, mint a diákok, vagy mint a turisták, és ez nagyban hozzájárult, hogy Szonja valahogy irreálisnak és átmenetinek érezze az életét.

Jógázni és múzeumokba járt, tökéletesen megtanult franciául, és kezdő szinten húslevest főzni. Írni kezdett, és a Háttérnek is küldött tudósításokat. Valami belső indíttatásnak engedve jelentkezett egy házasságra felkészítő online tanfolyamra. Elég volt a gardróbjában lapuló jegygyűrűkre gondolnia, hogy jutányos összegnek tekintse a száz eurót, amit az intenzív kurzusért a smartmarriages.com oldalon kértek.

Először Lámpaláznéhoz akart beiratkozni, de ő nagyon egyszerű tesztkérdéseknek vetette alá. Azt tudakolta e-mailjeiben, hogy a fenébe gondolja, hogy valami kvízzel bárkit felkészíthet a házaséletre. Szonja azzal védekezett, hogy bizonyos körülmények miatt idegen számára ez a terep, de azt nem tudta meghatározni, hogy mit ért pontosan terep szó alatt. Hogyha lassacskán elméletté összeálló, meglehetősen homályos elképzeléseiből indul ki, akkor ő ahhoz a különös emberfajtához tartozik, aki erősen hajlamos az ilyenfajta elköteleződés halogatására. Ezt lassan már maga is elhitte.

Lámpalázné arra kérte, spekuláljon inkább arról, hogy mostanra már túljutott a kockázati zónán. Sokat javult az önbecsülése, képes az önátadásra, és jelentősen nőttek az esélyei egy érett, hiúságtól, önzéstől és játszmáktól mentes párkapcsolatra. Mindketten tudták, hogy ez nem így van.

Szonja egyre csak ingatta a fejét és sóhajtozott, Lámpalázné úgysem tud az e-mailjeiben eléggé mélyre, egészen a töréspontig ásni a lelkében. Így talált rá a smartmarriages-ra. Nagyon trükkös kis tesztjeik voltak. Az első felmérőn tizenhét százalékban bizonyult alkalmasnak a családalapításra, habár, meg kell hagyni, a szerkesztők igen provokatív kérdéseket állítottak össze.

Szonja pánikszerűen pötyögte be a számlaszámát, és egész nap az e-mailjeit leste, mikor jön meg a próbaházasság tesztje. Kristóf nem értette, miért olyan sápadt azokban a napokban. Észrevette, hogy amikor este átöleli az ablak előtt, és dünnyögő hangon mesél neki, Szonja összeszorított fogakkal hallgatja. Miközben a fiú lelkét eltöltötte a keserű-édes sértettség, a lány arra gondolt, hogy ezt az igen alacsony százalékos értéket legalább hetven százalékra fel kell tornáznia.

A próbaházasság teszt nagyon kimerítő volt, mert állandó éberséget és éjjel-nappal bekapcsolt telefont igényelt. A legváratlanabb pillanatokban bombázták sms-ekkel, amelyekben azt tudakolták, mit tenne házastársként bizonyos helyzetekben. A reakcióit egy szoftver értékelte négy napon át, figyelembe véve a részidőt is, amit az egyes kérdésekre szánt.

Stratégiát nem dolgozott ki, talán ez volt a baj. Éjjel egykor, szokásos helyén, a vécédeszkán üldögélve dobta be a törülközőt, amikor a smartmarriages rajtaütésszerűén arról érdeklődött, mit tenne, ha szűzies lenne a házassága hónapokon át. Szonjának még csak ötlete sem volt erre az eshetőségre. Tőle hat méterre álomtól elnehezült fejjel Kristóf várta az ágyban.

Nem csinálta végig a négy napot, mire a szoftver tizenhétről tizennégy százalékosra minősítette vissza. Ideje sem maradt elkeseredni, mert másnap reggel nyitáskor a Lafayette áruház esküvőszervezője várta a jegyespárt.

A mozgólépcső kopott gumikorlátjába kapaszkodtak mosolygós, tétova arccal. Kristóf, bár egy lépcsőfokkal alatta állt, hatalmasnak tűnt a bőrkabátjában. Sosem fogok betelni vele – gondolta Szonja, és majdnem hasra esett a szegélylécben, amely az áruház hatodik emeletén található univerzumot a nyikorgó mozgólépcsőtől elválasztotta. A lábuk alatt süppedt a padlószőnyeg.

Vive les mariées! Isten hozott, jegyesek, a monogramos törülközők, az ezüst szalvétagyűrűk bolygóján!

L'amour toujours – hirdette a kedvesen mosolygó hölgy is a szíve felett. Szonja visszamosolygott: Igen, igen, mindörökké szerelem! Az eladónő névjegyén úgy festett az örökkévalóság kanyargó betűivel, mint egy hosszú lánc, amit a jegyes maga után vonszol, bármilyen messzire is megy.

A körte alakú nő széles mellkasával és pici körömcipőben végződő alfelével komolynak tűnt, és szenvedélyesnek. Ellentmondást nem tűrő hangon tartott eligazítást a pároknak a hátralevő életükre. Az esküvőig mindenesetre készített egy akciótervet.

– Nos, hát igazából egy éve kellett volna hozzáfogniuk.

Szonja bevallotta neki, hogy egy éve még nem is tudott Kristófról. A körte nő megnyúlt arcát látva sietve hozzátette:

– De Vásárhelyiről, a fotósról igen!

Azért jöttek, hogy pontról pontra átvegyék a kényszerűségből meglehetősen kurtára fogott akciótervet, és kiválasszák a megfelelő minőségű mártott papírt a meghívókhoz. Szonja hümmögött, nem is tudja. Végül is mindegyik olyan egyforma. Kristófból viszont hirtelen előtört az esztéta, próbált méretet és formát találni az életükhöz.

A nő egyre ingerültebben villogtatta a szemét, lett volna egy csomagajánlata a meghívókhoz, ültető kártyákhoz, kísérőajándékok kísérőlevélkéjéhez, de most már mindegy.

Szonja egyszerűen képtelen volt koncentrálni. Nem tehetett róla, lelki szemei előtt újra és újra megjelent a kép, ahogy a saját esküvőjén automatikusan beáll a koszorúslányok közé, és Anyuszi sarkában lépked az oltár elé. Valahányszor középpontba került egy népes összejövetelen, rémes csuklás tört rá.

Lámpalázné szerint egyszerű légzészavar, amin könnyű úrrá lenni. Például hasi légzéssel. A hasi légzés, úgy tűnt, Szonja hátralevő életének valamennyi problémájára praktikus megoldást kínál.

A legrémesebbnek az a pillanat ígérkezett, amikor az apja az oltár elé vezeti. Melyik apja? A legeslegrémesebbnek pedig minden kétséget kizáróan a nyitótánc, amelyet nyilvánvalóan heves csuklásrohammal kísér majd, mert mozgás közben képtelenség a hasi légzésre koncentrálni. Mindig is őszintén csodálta azokat a nőket, akik vajúdáskor fel tudják idézni a légzőgyakorla-tokat, amelyeket otthon gyakoroltak a nappalijukban, tévézés közben.

– Akkor a menyasszony választja az idézetet? – érdeklődött Körte asszony. (Inkább Mademoiselle. Szonja nem látott rajta Madame-ra utaló jeleket. Talán csak nem híve a kispolgári elköteleződésnek.)

Szonja összerezzent.

– Igen. Magyarul és franciául. Átküldőm holnapra a szöveget e-mailben.

– Nem akar egy ilyen könyvet? Idézetgyűjtemény. Ezer sor a szerelemről.

– Nem – Szonja kulcscsontja tiltakozva megrándult felfele. – Tudom, mit szeretnék.

Körtenő kétkedve nézett a magyarul és franciául is szerelmes szavakat kereső menyasszonyra, de nem szólt semmit. A lány kulcscsontja megint megrándult, éles, feltörő csuklásokkal kísérve a jegyespár elindult a mozgólépcsőn lefele.

Huszonnyolcadik

Hirtelen észrevette, hogy a tükörből egy idegen nő figyeli. Egy olyan nő, aki teljesen hidegen hagyja. Se nem ellenszenves, se nem különösebben izgalmas. Nagyon komoly erőfeszítésébe került, hogy valamennyire azonosulni tudjon a sürgő-forgó tükörnővel. „Én vagyok az én szemem fénye” – hozta fel példának Lámpalázné egy egészséges éntudatú barátnőjét, aki így üdvözölte sminklemosás közben a tükörképét. Este, ha hazamegy, kipróbálja.

A halogénlámpák fényében vékonyabbnak látszott. Alacsonyabbnak. Farmernadrágos alsóteste beleolvadt az abroncsos szoknyába. Enikő a fülke függönye mögül nézte a krémszínű míderben, a felcsipeszelt hajával, és azt találta mondani:

– Ha valaki egy évvel ezelőtt, amikor Gáborral szívattátok egymást, megsúgja nekem, hogy itt fogunk állni egy szűk párizsi butikban… és neked keresünk habcsókruhát, hát a szemébe nevetek!

Szonja szolgálatkészen a semmibe révedt.

– Tudom, röhejesen festek… A harmadikos farsangon öltöztem szaloncukornak – dühödten rángatta le magáról a nehéz anyagot. Fizikai gyötrelmet okozott neki a sok fodor. – Felpróbálok valami egyszerűbbet.

– Nem is az. Szép ez az anyag. Csak hát te… meg ez a rokolya – Enikő egy kört írt le a kezével a kirakat felé. – Meg ez a város.

Főleg a város.

Előző este érkezett. Nehéz lett volna eldönteni, kinek a mentőakciója volt ez. Enikő azzal az őszinte meggyőződéssel ült repülőre, hogy Szonja szokás szerint pánikba esett, nélküle nem is tudna megbirkózni a közelgő esküvő fátylas démonaival. Szonja azért küldött neki repülőjegyet a hétvégi fapados járatra, mert egyszerűen nem bírta elviselni a tudatot, hogy miközben ő boldog és menyasszony, Enikő majdnem elvált nő, akinek sorra balul ütnek ki a randevúi. Mindketten nemes gesztusnak tartották a maguk részéről ezt a hosszú hétvégét.

A gyerekméretű ázsiai szalontulajdonos (vagy eladónő szalontulajdonosi öntudattal) nesztelen léptekkel hátraosont, mint aki régóta készül erre a csattanóra.

– Ez lesz az, amit keres – nyomult be a fülkébe egy nejlonba bugyolált csomaggal. – Bújjon bele. Egy pillanat! Felvenni és megnézni… Hadd lássa barátnő. Én tudom, meg fog lepődni.

A ruha olyan volt, mint egy selyemsál, amit a mágus a gyűrűn szokott áthúzni, és a végén kibomlik belőle… egy sellőlány (pikkelyek nélkül, lakkozott körmökkel, mezítláb). Pedig biztosra vette, ez a könnyű selyem nem lesz jó rá, hisz nem is ruhának árulják. Az anyag engedelmesen végigomlott rajta, mint a legördülő vízcseppek, és megállt a színtelen lakkal bekent lábujjainál. Enikő felszisszent.

– Te nem látod a hátulját!

Bár sohasem hallotta még ezt a nyelvet, az apró eladónő széles arcán buzgó helyeslés látszott. Már nyújtotta is Szonja felé madármotívumokkal díszített, lepattogzott foncsorú kézitükrét.

– Audrey Hepburn – bólogatott, azt a nyelvet használva, amelyen az összes nő ért a világon.

Szonja próbálta beállítani a madaras tükröt, csalogató mozdulatokkal, mint otthon a Miniben a visszapillantót. Arcán végigsétált a megkönnyebbülés.

– Megvan a ruhám!

A merész hátkivágás alatt, egyetlen díszként, egy vörös rózsa fogta össze a selymet a derekán, de olyan mérnöki precizitással, hogy a teste eltűnt, csak lakkozott lábkörmei formálták egy selyemszobor talpazatát. Majd elálldogál itt néhány évszázadon át.

Ha abban a pillanatban választania kell a házasság intézménye vagy a próbafülkében való szobrozás között (lángoló rózsával a medencéje felett), nem kérdés, melyiket választja.

– Megkérdezted az árát?

Enikő. A szadista. Szegény, szakítás után szomorkodó barátnő.

– Nem vészes – hazudta. – Láttam az árcédulát.

Vagy ebben megy férjhez. Vagy elmegy egy turkálóba, és csatlakozik Louise „Weiss Nők a közéletben mozgalmához.

– Tudod, hogy Időjáráslány barterozott neked ruhát.

Enikő saját maga számára sem tűnt meggyőzőnek.

Egyik lábáról a másikra állt a fülke előtt, olyan volt neki ez a menyasszonyi álmokkal és ruhákkal zsúfolt aprócska szalon, mint Disneyland. Szonja némán kalkulált.

– Mit mondtál, mennyit kínáltak a sztoriért? Ebben a pillanatban hajlandó lett volna eladni egy vörös rózsás selyemdarabért élete legboldogabb napját. (Azoknak, akik a legboldogabb napot kínos cikkeikben az esküvő szinonimájaként használják.)

– Végül is – vélte Enikő – így is, úgy is megírják. Legalább te döntőd el, milyen koncot dobsz oda nekik. Nézd csak, mit veszíthetsz? Én a helyedben megfontolnám …

Leperkálta az ötszáz eurós foglalót. A szalontulajdonos, mint aki tudta előre, hogy így lesz, visszabugyolálta a nejlonhuzatba és a helyére szállította a selyemszobrot a vörös rózsával. Addig a napig, amíg fel nem állítják a lakkozott lábkörmű talpazatra.

A járdába süllyesztett rácsos szellőzőnyíláson keresztül a metróból kiáramló levegő megemelte Enikő szoknyáját.

– Éljen a menyasszony!

Egymásra néztek, és elnevették magukat. Az érthetetlen életkedvtől, amely több mint ezer kilométernyi távolságra sodorta őket az életüktől. Szonja most először érezte, hogy joga van a saját szenvedélye és nem mások kedve szerint élni. Joga van tévedni is. És mersze is volt, hogy felborítson maga körül mindent. Legalább egyszer az életben ezt mindenkinek meg kellene lépni, más úgysem fogja megtenni helyette.

– Te… bent mit szóltak? Nem aggódnak, hogy esetleg soha többé nem látnak?

– Két hétig csak te voltál a téma. Hála csodálatos, hímsoviniszta székházunknak.

Szonja a gondolattól is fáradtan lehunyta a szemét.

– Biztosan totál idiótának tartanak – vázolta a helyzetet higgadtan. – Szédült libának, hogy otthagyom a Hátteret.

– Aha, nem mindenki.

– Tudod – vetette le magát egy útjukba akadó kávéházi terasz székére –, csak ne lennének olyan képmutatóak. Karriert csinálnak, mert bizonyítani akarnak, és attól rettegnek, hogy egy nap lebuknak, és kiderül, hogy se tehetségük, se elhivatottságuk. Megházasodnak, hogy ne mondhassák rájuk, hogy nem kellenek senkinek, és hogy ne kelljen egyedül élniük. Mert élni egyébként nem nagyon szeretnek, a meghalás után rögtön ez a második a nem szeretem listán. Ezért feltétlenül kell melléjük valaki, aki erről eltereli a figyelmüket. Másokat cikiznek, nehogy véletlenül őket vegyék a szájukra a többiek, és lelepleződjenek. Drága cuccokat vesznek, és úgy viselik, mintha valakitől elcsenték volna, és estére vissza kellene csempészniük…

A március végi hideg napsütésben átlátszó fóliával védték a széltől a kávéház vendégeit, akik a legzordabb időjárásban sem hajlandóak lemondani arról, hogy a teraszon üldögéljenek és bámészkodjanak. Ebben az egyben egyetértettek a turisták és a párizsiak. A Haussmann bulvár forgatagát figyelve Szonja bevallotta, ő is szédült libának érzi magát, de nem tud mit kezdeni a reményeivel, a ragaszkodásával és a nyugtalanságával.

Enikő csendesen figyelmeztette, most már beszéljenek inkább róla.

– Írtam egy e-mailt Ricsinek.

Lustán hátradőlt a kényelmetlen széken, és várta, hogy Szonja faggassa. De barátnője leragadt a remény, ragaszkodás, nyugtalanság szentháromságnál. Ezek nem olyan szavak, amelyeket csak úgy hátra lehet hagyni.

– Mi van Ricsivel? – kérdezte, és próbálta leolvasni Enikő arcáról, hogy mi van, arra az esetre, ha már elhangzott volna.

– Megírtam neki, hogy csak fájdalmat okoznánk egymásnak.

– Ez igaz.

– Miért lenne igaz?

– Nem azért, mert huszonnégy éves!

De. Pont azért. Mert huszonnégy éves. Ez az oka.

– Hanem mert még maga sem tudja, mit akar. Ott a barátnője, meg…

– Én sem tudom, mit akarok! – vágott közbe Enikő hisztérikusan. – Attila üdvözöl – tette hozzá kurtán.

– Mit szólt hozzá, hogy csak úgy kiruccansz Párizsba?

– Szerintem szorít nekem. Van egy olyan érzésem, hogy…

L 'amour, l'amour… búgta egy szétcigarettázott hangú, ismeretlen francia énekesnő a márciusi szélviharban. Szonja felkapta a mobilját. Enikő azt hitte, rosszul hall, a barátnője nem az a fajta, aki csengőhangokkal üzeni az éppen nem szerelmes külvilágnak, hogy bekaphatja. De a barátnője halál komolyan félig magyar, félig francia szavakat suttogott. Arca szétfolyt, mint a lágy tojás a szendvicsen, amit itt a kávéházban Croque Madame-nak mondanak.

Ez nem az a Szonja, aki minden idegszálával a vigasztaló szavakra szokott koncentrálni. (És rendszerint olyasmiket mond, amiktől Enikő a plafonon van, mert számára egyáltalán nem vigasztalóak.)

Ez egy szórakozott, a remény, ragaszkodás, nyugtalanság labirintusában bolyongó álmatag Ophélia, feneke fölött vörös rózsával. Teljességgel használhatatlan. Mióta ilyen peches a randevúival, férjével és életének egész elbaltázott újszerűségével, Szonja, mintha csak az ő bosszantására tenné, könnyed, kiszámítható, az élet napos oldalán dudorászó szirénné változott. Legszívesebben orrba nyomta volna, hogy változzon vissza.

Kristóf rákkrémlevest készített vacsorára grillezett sonkával, és azt tudakolta, Enikő nem allergiás-e a garnélarákra.

Arra gondolt, miközben Szonja ragyogó arccal várta a választ, hogy egyre több mindenre allergiás mostanában.

A fürdőszobában készülődött. A tükör sarkából, a félig nyitott ajtón át mosolyogva figyelte Kristófot, aki felhúzott térddel, aggodalmas arccal üldögélt az ágyon. Szonja a haját fésülgette, hosszú, lusta mozdulatokkal. Igyekeznie kell, futott át az agyán, mert a fiú egyedül ül a szobában. Egymaga a látogatókkal.

A látogatók félkörben gubbasztottak a franciaágy körül. Szonjának azok az úttörőtáborok jutottak eszébe, amikor az összecsukható kempingszékeken ülve gyilkosost játszottak.

Nehéz eldönteni, hogy álmaink következnek-e a gondolatainkból, vagy a gondolataink az álmainkból. Szonja emlékezett, miközben álmodott. A kamaszemlék azért érkezett a párizsi éjszakába, hogy tompítsa, amit az álma hamarosan a tudomására hoz.

Próbált fürgébben készülődni az álombéli fürdőszobában, de hiába. Csak húzta és húzta a haján a fésűt, karja a félrecsúszott hálóingpánt fogságában. Ismét a tükörbe sandított, és a türelmesen várakozó látogatók között hirtelen kiszúrta Nagyit. Úgy ült ott, ahogy régen szokott, összezárt térddel, körömcipőben.

Végre bemutathatom Kristófot! Lecsapta a fésűt, felvillanyozva igazgatta a hálóingét. Ahogy átsietett a szemközti hálóba, a társaság fellélegzett. De Nagyi arca feszes maradt. Csak nézte hálóinges unokáját, és némán a fejét rázta.

Szonja nem értette. Hiszen ő akarta látni! Tudta, hogy Nagyi, ha tehetné, szívesen megnézné a fiút magának. Hát itt van.

– Ez az a Kristóf – mutatott maga mellé a franciaágyra, mintha, áthidalva a köztük tátongó transzcendentális szakadékot, folyton arról a bizonyos Kristófról diskurálnának.

Ám ekkor Bruno, a normandiai halüzemvezető bukkant elő a látogatók közül, és ugyanazzal a lendülettel odébb taszajtotta Szonját. El Kristóf mellől.

– Ez az én helyem!

Ült a padlón, mélységes zavarban, félrecsúszott hálóingpánttal. Kristóf szobortekintettel meredt maga elé, mintha egy másik jelenetből ottfelejtett díszlet volna. Nagyi arca a semmibe veszett.

És akkor világosság gyúlt az agyában. (Miközben tovább álmodott.) Eltávozott szeretteink! A látogatók Kristóf és Szonja régi családi albumából érkeztek. Egy kivétellel.

A sikoly úgy zuhant ki belőle, mint egy csavar a padláson felejtett rozsdás, öreg órából. Felült az ágyon, nedves tenyere Kristóf után matatott. A fiú a mélyen alvók védekező mozdulatával lerázta.

– Meg fog halni Bruno – suttogta Szonja rémülten. Kristóf egyenletesen szuszogott, élet és halál közt a semmiben. Elismételte a sötétségnek.

– Jósálmom volt!

Érthetetlen francia mormogás a válasz.

– Félek! – nézett meredten a fiú arcába, de hiába dörömbölt, az csak nem akarta beengedni álmai kapuján.

Mezítláb osont ki a konyhába. A maradék rákkrémlevest hozta vissza az életbe. A csendes éjszakai életbe, ahol az egyik szobában Enikő álmodott, a másikban meg Kristóf szuszogott, és ahol teljesen elképzelhetetlennek tűnt, hogy telefonáljon Brunónak. (Legyen résen, mert bármikor meghalhat.)

– Te betermelted az összes ráklevest? – kérdezte reggel Kristóf az igazak álmából érkezve, a távoli jövőbe nyújtózva.

Szonja bosszúsan végigmérte.

– Mit tehettem volna. Hiába ráztam a karodat – a hangja elcsuklott. – Nagy baj történik Brunóval.

– Szonja, ne hülyéskedj.

Kristóf horrorfilmgrimaszt vágott, de Szonja nem hülyéskedett.

– Jósálom volt. Jósálmot jelent, ha egész nap a hatása alatt állsz.

– Az álmok szimbólumok – a fiú orrnyergén ránc szaladt végig, ahogy győzködte. – Brunónak haja szála sem fog meggörbülni. Nem kell szó szerint venni.

Szonja lázasan töprengett, hogyan nyugtassa meg saját magát. Ilyesmit nem bízott másokra, nem értenek hozzá. Az érzések csak a gondolatainkat visszhangozzák, sulykolta Lámpalázné. Nincs más teendője, csak el kell hessegetnie az agyát újra és újra elárasztó gondolatokat. És hogyan? Megmondaná valaki, hogyan úszik szemben az ember saját gondolatfolyamával?

– Tudod, mit mondott Jung? – kérdezte, mert hirtelen beugrott neki, hogyan.

– Volt néhány ötlete.

Kristóf odatelepedett mellé a konyhai padra, és megigazította a hálóinge pántját.

– Szerinte az élet legfontosabb problémái alapvetően megoldhatatlanok. Nem lehet őket megoldani. Csak kinőni.

– Ennek semmi értelme.

– Mert nem figyelsz arra, amit mondok. A problémák maradnak. Csak te lépsz át egy magasabb szintre.

Enikő jelent meg az ajtóban, szőkén és idegenül a gyéren bútorozott, tavaszi fényárban úszó párizsi lakásban. Ünnepélyesen jelentette, hogy nem kér reggelit.

– Jósálmom volt – újságolta neki is Szonja.

Kristóf égnek emelte a szemét.

– Az ember megérzi az ilyesmit – helyeselt Enikő. –És… sikerült megfejteni?

– Valami gond lesz Brunóval. Tudod, Kristóf menedzsere. Miért álmodnék róla? Csak kétszer találkoztunk. És láttad volna Nagyit, ahogy a fejét rázta, mint aki mondani akar valamit…

Enikő minden részletet hallani akart. Szonja most mindenki másnál közelebb érezte magához. A fiú elment fürödni.

– Akarod, hogy este felhívjam a Látóembert? Enikő. Kiszaladt a táskájáért, és előkapta a jegyét, hogy megnézze, hánykor is száll le a gép. Estére meg is lesz a megfejtés.

– Bruno miatt… Sohasem bocsátanám meg magamnak, ha nem próbálnék a végére járni.

– Még Ferihegyről felhívom. Küldök sms-t, hogy mire jutott.

Olyan sebességgel szállították a repülőtérre, hogy négy óráig kényelmesen végrehajthassa a küldetését. A becsekkolópultnál a megszokott végeérhetetlen sor kígyózott.

– Még a végén itt maradok a nyakatokon.

Enikő elvigyorodott az ötletre. Szonja a régi Enikőt látta, aki kihajol a háromemeletnyi mélység fölé, és átkiabálja kamasztitkait az erkélykorláton. Hogy az egész ház beleremeg.

Az a sötétkék ballonkabát volt rajta, amit együtt vettek előző nap a Lafayette-ben, mikor az ültető kártyákat válogatták. Kristófnak rengeteg munka szakadt a nyakába ezekben a napokban. Szonja, miután a ruhakérdés ilyen megnyugtatóan elrendeződött, kezdett belefásulni a hajcihőbe. Gyakorlatias barátnője átvette az irányítást az esküvő kusza és áttekinthetetlen műveleteinek szervezésében. Most szőkén és kipihenten állt a check-in pultnál, Szonját mindig ámulatba ejtette a regenerációs képessége. Mintha minden gondját és baját elboronálta volna, és alig várna néhány újat. Metszően kék szeme éles ellentétben állt homályos hangulataival.

– Kristóf, azért ennyire nem kell összezuhanni a bánattól, hogy elmegyek – szólt vissza Enikő a mögöttük imbolygó szokatlanul szótlan árnyéknak. – Még hallotok rólam.

Szonjának is feltűnt, a fiú arca mennyire belefakult a CDG repülőtér neonfényébe. Különös sápadtság volt ez, valahonnan a borosta túloldaláról. Csak a szája mosolygott, a szeme fáradt volt.

– Demarchelier csinálta végül a Pirelli naptárt – bukott ki hirtelen Kristófból. – Észbontóan jó lett.

– Egy naptárt? – hökkent meg Enikő.

– Autógumis cégé.

Szonja fejében az autógumi vörös rózsává változott, amely ott virít majd a csípője felett. Nem is olyan sokára.

Huszonkilencedik

Enikő ringó léptekkel tért vissza a keskeny folyosón. Hihetetlen érzéke volt hozzá, hogy eltalálja, mikor érdemes kislisszolni, abban a ritka, lélektani pillanatban, amikor a stewardessek már eliszkoltak a kis kocsijaikkal, de az utasok még emésztenek, és épp erőt gyűjtenek, hogy üléseikből feltápászkodva kimenjenek a mosdóba. Mindig tudta, mikor mi az időszerű. Kivéve, amikor sorsdöntő kérdések kerültek napirendre. De azok az életben viszonylag ritkán adódtak.

A mosdóban lesimította a bébihajakat a tarkóján. Az utóbbi években szorosan hátrasimítva hordta a haját, talán ezért vált reflexévé az elsimítás. Legalább hagyta érvényesülni szabályos sminkjét, fegyelmezett vonásait. Elégedett volt arca diszkréciójával. Szonja arcán például örökösen történik valami, olyan, mint egy fényreklám. Szerette a világos garbót is, mert erősítette mellben, és derűsebbnek mutatta.

Miközben beügyeskedte magát a középső ülésre, behúzta a hasát. És kidüllesztette a mellét. A fickó, aki a fedélzeti újságban a különböző Boeing típusok paramétereit tanulmányozta, észrevette, hogy egy nő közelít, akinek gödröcske van az állán.

Enikő észrevette, hogy észrevette. Ő is elővette a fedélzeti újságot, hátralapozott a duty free parfümökhöz.

– Mit szól ehhez? – kérdezte a férfi, nem tudni, kihez intézve szavait, de nagyon is gondterhelten.

Enikő követte a tekintetét, és szemügyre vette a keskeny hirdetést a lap szélén. Egy piros cseréptető felett vakítóan tűzött a nap, akár a gyerekrajzokon. Készházak ötven év garanciával.

– Nahát! Épp egy ilyet keresek. Egy jó minőségű készházat.

– Ezt a véletlent!

A férfi a lehajtható asztalka miatt ügyetlenül kotorászott az ingzsebében. Előhalászott egy névjegyet, Fred és hosszú vezetéknév felirattal. Enikő udvariasan elvette.

– Tudja… éppen válok.

A férfi bólogatott, mint akit nem lep meg, hogy a készházak és a magánéleti törések így a felhők felett egymásra találnak.

– Akkor talán személyes okokból járt Párizsban?

Enikő legyintett.

– A barátnőmet látogattam meg. Az ő magánélete most – összemosolygott a férfival – nagyon beindult. Az enyém meg… eseménytelenebb. De ha már így alakult, mindig is vágytam egy kertre. És békés családi életre persze.

Fred bólogatott.

– Mindenki erre vágyik. Aztán rendszerint csak ötven százalékban jön össze.

– Honnan tud ilyen jól magyarul?

A férfi sóhajtott, jelezve, hogy ő is csak ötven százalékon áll.

– A volt feleségem. Miatta költöztem a Pilisbe. Nem bírtam a családját. Az anyósom… végül is mindegy. A vállalkozás beindult, így maradtam én is.

A világoskék garbó felett világoskék szempár és világoskék égbolt. (Bár ez utóbbit a kézipoggyászok eltakarták.)

– A sors útjai kifürkészhetetlenek.

Fred rámosolygott Enikőre.

– Szóval, készházat szeretne. Tetőtereset?

– Van két gyerekem. Egy fiú, egy lány. Nagyon helyesek.

– Lesz külön szobájuk.

Enikő belemelegedett.

– És kéne nekem egy kondiszoba. Nem túl nagy… Sportolok. Rendszeresen. Nekem a mozgás a mindenem.

– Kialakítható a garázs mellett.

– Garázs is van?

„Ez a nő akar valamit” – Fred hirtelen úgy találta, nagyon megható az az anyajegy a kissé elálló, de formás fülkagyló mögött, a szőke pihék árnyékában. Pedig nem igazán volt aznap flörtölős hangulatban. Azért magával ragadta Enikő lelkesedése.

– Minden modellünk kétállásos garázzsal készül. Persze készíttethet egyedi tervet. Minimális pluszköltséggel.

A nő álmatagon nézte az újságbeli ház idilli piros cseréptetejét.

– Ez az önök háza vagy reklámgrafika?

Fred melegen rámosolygott.

– Akarja megnézni élőben?

– Sminkesként dolgozom. A legváratlanabb pillanatokban ráérek.

– Gondolhattam volna. Gyönyörű a bőre.

– Ja, az? Nem az én szakértelmem. Csak a gének.

– Ezt hívják genetikai lottóötösnek.

Enikő gödröcskéje hálásan ugrott egyet az állán. A füle bedugult, a szíve azt zakatolta, hogy leszálláshoz készülődnek.

– Szóval? – Fred mintegy véletlenül hozzáért Enikő könyökéhez. – Meghívhatom a Pilisbe?

Bólintott. Kész a kész házra. Igazából kész mindenre.

A csomagjaik is egyszerre érkeztek. Két fürge ember két élelmes bőröndje. A férfi óvatosan a lába elé emelte.

Úgy bukkantak elő a fotocellás ajtó mögül, mint egy sietős pár, Enikőnek legalábbis ez volt az érzése. Sietős pár, akik tudják, mindössze két és fél perc adatott harmonikus, közös életük számára, mert utána Fred nyakába borul egy nő, prémmel szegélyezett farmerdzsekiben. Enikő egyáltalán nem volt meglepve.

Az erkélyük egy lábhosszal volt szélesebb, mint egy hintaágy. Ezt onnan tudták egészen pontosan, mert előző este elmentek az Ikeába, hogy lemérjék, elfér-e a párizsi tetők felett, a hat négyzetméteres paradicsomban egy Aspelund típusú kétszemélyes hintaágy. Zöld ülőpárnákkal. (Azt külön kellett venni hozzá.)

Mindjárt itt a nyár! Éppen elfért.

Szonja és Kristóf egymás mellett ringott a parabolaantennák között. Előre. És – kissé imbolyogva, mert féloldalasan lökték – hátra. Boldog büszkeséggel szemlélték a vidéket. Hogy kényelmük teljes legyen, bevetettek egy Droppar reggeliző tálcát, amire ők a vacsorájukat pakolták. Első párizsi pástétomukba mindegyikük beleadta a világnézetét, kedvenc fűszereit, most már cseppet sem titkolt ízlését. Pompás lakoma kerekedett belőle, olyan bőséges, hogy nem is bírtak vele.

– Még egy pirítóst! – rimánkodott Szonja Kristófnak.

A fiú legyűrt még egyet. Hat pirítós maradt a tányéron.

– Mint a leves a mesében – elbizonytalanodott. –Vagy a hal a Bibliában? Tudod, pontosan annyival lesz több, amennyit merítesz belőle.

– Mert te madáradagokat eszel.

Szonja mindig is úgy vélte, Kristóf viszont illetlenül nagy adagokat tüntet el. Csak valahogy nincs formában az utóbbi időben.

– Mi lenne, ha átvinnéd Brunónak?

Furcsa felelősségérzet alakult ki benne iránta, mióta megálmodta a halálát.

– Ne már… Elküldenél erről az erkélyről. Holnaptól vacak idő lesz.

Kristóf feljebb tolta a hintaágy tetejét, és átadta arcát a kora esti napfénynek. Holnapra, dünnyögte Szonja, Bruno éhen hal. Egyre csak ezt hajtogatta:

– Hagynád kárba veszni? Ez egy remekmű.

– Megesszük reggelire.

– Agglegény az űrkonyhában – duruzsolta. – Mikor készít ő magának pástétomot?

Kristóf hátralendült.

– Oké, egy óra múlva itt vagyok. Foglald a helyem!

Belebújt a bakancsba. Szonja takaros csuporba tette a maradékot, és felnézett Kristófra. Olyan mosollyal, amit a fiú egy életre megjegyzett. Visszaült – a hintaágyba, kereste Kristóf nélküli súlypontját. Kövér galamb szállt a korlátra, és felborzolta a tollait. Felkapta a párnákat (a háttámlákat is, mint aki tűzvészből menti az ingóságait), és kimenekült a paradicsomból.

Leengedte a redőnyöket, és bekapcsolta a tévét. A lelapult hajú gyermek Vanessa Paradis régi slágert énekelt. A felnőtt Vanessa Paradis a stúdióban az emlékműsor díszletei közt flitteres topban mosolyt színlelt.

A gyermek Szonja, piros Thälmann Pioneer kabátban arra készült, ő lesz az első magyar nő, akit kilőnek az űrbe. Farkas Bercivel. (Az első magyar férfi az út során, valahol a tejúton, amikor az egységek már leváltak, halálosan beleszeret. Az andalgó űrséta utáni sajtótájékoztatón kéz a kézben jelennek meg.)

A felnőtt Szonja őszinte mosollyal álmélkodik, hogy a végén tényleg. Ki gondolta volna? Kipróbálta a súlytalanság állapotát.

A kanapén aludt el.

Amint felébredt és kigömbölyödött a kanapépózból, a zöld ülőpárnákat kereste a szemével. Kristóf. Ellenőrizte, hogy az óra eltelt-e. Az óra tele volt órákkal. Hajnali kettőt mutatott.

Nesztelen léptekkel osont a hálószobába. Aztán nagy csattanással rácsapott a villanykapcsolóra. Kristóf?

Mit keres itt a fiú nélkül? Hirtelen betolakodónak érezte magát. Vékony hangon kiabált. (A gyermek Vanessa Paradis hangján.)

Még sohasem volt egyedül a lakásban az éjszaka közepén. Nem tudta, merre induljon. Leült a vécédeszkára. Eszébe jutott a konyha. Megint kiáltott, inkább csak úgy magának, és figyelte, hogy a fürdőszobasarok a kád fölött visszhangzik-e. Nem azt mondta, hogy egy órára ugrik el? Hol lehet? Talán rablás történt, és kiürítették a lakást. Ami amúgy sem volt tele. Lehúzta a vécét, visszafutott a hálószobába, hogy megnézze, az ágytakaró megvan-e. Nem találta a telefont. Pánikba esett.

Odarohant a számítógéphez, hogy ellenőrizze, nem jött-e üzenete. A Lafayette áruház a Már csak négy hét a nagy napig! üzenetben értesítette, mi a teendője ezen a héten. De miért nem szól haza? Megpróbált a tévé távirányítójával telefonálni. Arra gondolt, leszalad a házmesterlakáshoz, amelyik Zola regényében is szerepel, csak Kristóf nem ismeri a lakóit. Eszébe jutott a vonalas telefon, amivel felhívhatná a mobilt, hogy meghallja, hol cseng. Nem találta a vonalast.

A régi életében, a saját lakásában tudta volna, mi a teendő, ha egyedül találja magát hirtelen. De ebben a párizsi lakásban egyszerűen nem működtek ezek a beidegződések. A zöld ülőpárnák alatt észrevette a vonalas antennáját. Tárcsázott.

Kristóf arra kérte, hagyjon üzenetet.

Egy darabig őgyelgett a lakásban, felvett tárgyakat. Aztán letette. Végül bemenekült az ágytakaró alá. Lehunyta a szemét. Holnap díjátadó, hajtogatta, Kristófnak ki kell magát pihennie. Megpróbált helyette pihenni. Az ő kis fekete ruhája a fogason függött kikészítve. A fiúnak kell egy tiszta ing. Valami baj van Brunóval. És Kristóf most szégyelli, hogy neki lett igaza. Oda kell mennie! De merre van az űrváros? Most azonnal kikel az ágyból. Egyik láb, másik láb. Valahol a temető mellett.

A kulcscsörgésre hanyatt vágta magát. A parkettán settenkedő fénycsík felett Kristóf feszült, óvatos arca. Szonja a nyakába ugrik. Gondolatban. Mert valami azt súgja neki, hogy maradjon veszteg. Nincs apelláta! Veszteg. Mi ez az egész?

A szemhéját szorítja. A lélegzetét szorítja. A szívizmait szorítja, nehogy hangosan kalapáljon a szíve a nesztelen Kristóf mellett.

Merre járt? És ő miért fekszik itt kukán? Egyértelmű, felel magának, valamiből kirekeszti. Van valami, amiben ők ketten nem egy oldalon állnak. De mi?

Az előző napok emlékei kavarognak a fejében, felvillan előtte számtalan gyanús gesztus, ami arra utal, hogy ez a mosolygós Kristóf már nem szereti. Összegörnyed, mintha a paplan alatt gyomorszájon vágta volna valaki. Próbálja nyugodtan feldolgozni a hírt. Hajnalban hallja, ahogy a fiú kioson.

Nincs fehér inge! Veszteg marad.

Kulturális csatorna reggeli műsorában várják Kristófot egy ötperces interjúra. Ott a cím a frizsideren. Nyolc tizenötkor adásban!!! – írta három felkiáltójellel a post-itre.

Amint bezárul az ajtó, felpattan, hogy további post-itekre vadásszon. Vagy bármiféle jelre. De nem talál semmit.

Anyuszit tárcsázza, mindjárt utána Enikőt. Rémeket lát. Ezt különbözőképpen adták tudtára, de mindketten egyetértettek abban, hogy azonnal tárcsázza a nyolc tizenötkor adásba kerülő Kristófot. Nem értik, hogy nem tehet mást, mint hogy veszteg marad? Folyton ez jár a fejében. Hogy veszteg. Vesztegvesztegveszteg. Ha egész álló nap ott lüktet az emberben, könnyen tevékenységgé válhat. Olyasmivé, mint a tesz-vesz.

Kristóf az interjúban a terveiről beszél. Szép, nagy, kövér tervek.

Ismét Anyuszit hívja, hogy elpanaszolja Kristóf terveit. Enikőnek is sikoltozik, hogy tegyenek valamit. Enikő azt javasolja, ő tegyen. Nőjön fel. Gyorsan, gyorsan. A gálavacsoráig.

Szonja fehér ing után kutat. Kristóf pontban ötkor megjelenik az ajtóban. Mosolyog. Olyan mosollyal, amit Szonja egy életre megjegyez.

Nem sikerült időre felnőnie, felvennie a fogasra készített kis fekete ruhát és hozzá csak négy hét a nagy napig mosolyát.

Megáll az előszobában Kristóf előtt, és nem mozdul. Vajon megérinthette volna a fiúban lapuló titkokat, ha legalább az egyik végtagját meg tudja mozdítani?

– Ott lóg a fehér inged – mondja neki, de nem mutatja, hol lóg.

A fiú leroskad egy székre.

– Beszélgettünk Brunóval – kezdi.

Szonjára néz, hogy a többit olvassa ki a szeméből. Szonja nem ért az egészből semmit.

– Nem tudtam… – hajtogatja Kristóf a bakancsának – hogy hol tart most az életem. A felkérések. Egyszeri lehetőségek… Érted?

Szonja arra gondol, milyen lesz Kristóf nélkül az ő élete.

– Én… nem tudtam, hogy mire vagyok alkalmas. Bólint. És mire nem.

– Mi lenne így velünk? Talán el kellene… – a hangja csúszkál, könyörgőre fogja. – Csak halasztani.

El fog késni. Szonja a vesztegzár mögül integetni próbál.

– Nincs baj – érzi, ahogy mozog az állkapcsa. Aztán nagyon lassan, hogy Kristóf pontosan értse, a gyomrából érkező hang azt mondja: – Most elmegyek.

– Nem öltöztél fel!

Kristóf arcán elképedés. Szonja végre mozdul. Tuszkolja az inge felé. Hozza a nyakkendőjét. Mi lesz már? Nem lesz, aki az Év fotósa díjat átveszi. És ha a másik két jelölt kapja, amíg ő az előszobában vesztegel? Ilyesmiért könnyen kizárhatják. A fiú koordinálatlan mozdulatokkal engedelmeskedik, még visszanéz a küszöbről, jól látja-e, tényleg nem veszi fel a fekete ruhát? Ahogy tétova arccal felé fordul, mint aki már önmagában sem bízik, nem tudja megállni, hogy rá ne mosolyogjon.

Tizenegykor küldi az sms-t, hogy megkapta. Ő nyert.

Szonja a Hotel Massenában fellélegzik. A vesztegzárat feloldották. Hát ez történt. Véletlen baleset. Már nem szeretik. Vagy csupán egyikük sem tud szabadulni attól, akivé lenni akar? Ez vajon azt jelenti, hogy az ember személyisége mindig erősebb a szenvedélynél, amely megpróbálja foglyul ejteni? Csak mert akkor igazán nincs mit tenni. Az egész kapcsolatuk egy érzelmi sokk volt, ezen az estén igyekszik magához térni. Él, kapkod, csomagol. Eltűnik Párizsból.

Kristóf ezt még nem tudja. Hazafelé hajt a kiürült utcákon a partiról, ahol ünnepelték és kibeszélték a háta mögött. Mert gyanúba keverték szögletes mozdulatai. Merev mosolyát figyelve az emberekben felvetődött, talán mégsem a nyertesek közé tartozik. Szonja a szűk kis hotelszobában megpróbálja elképzelni, hogyan viselkedik az ember egy díjátadón, miután egy pástétom ilyen végzetes tettekre sarkallta. Azt is végigpergeti gondolatban, hogyan alakult volna közös életük, ha legyűrnek még néhány pirítóst. Ezt a ziccert, néz fel a plafonra tisztelettudóan, úgy tűnik, nem lehetett kihagyni. Aggódik, tud-e másnap a reptéren jegyet vásárolni. Nincs kedve a másnaphoz. Próbálja kideríteni, mihez volna kedve. Visszafelé utazni az időben. Nem rákeresni Vásárhelyi Kristóf nevére a Google-ban. Ahhoz volna kedve. Más szakmát választani. Ahhoz is! Kihagyni július 14-ét a naptárból. Kármennel vitorlázni az Adrián. Moszatként lebegni a tengerben.

Másik dimenzióba lépni.

Hey baby, take a walk on the wilde side! – kántálja a fejében szünet nélkül a felnőtt Vanessa Paradis.

A paradicsomlány (medencéje felett egy vörös rózsával) az élet durvábbik oldalára távozik.

Harmincadik

– Szerelmes vagyok! – kiabálta Olivér, a Szolnoki Szigligeti Színház művésze, a Most és mindörökre című szappanopera viszonylag új szereplője a tömegnek. Már fogytán volt a levegő, de a többség úgy érezte, ez a hír megér egy hangos fellélegzést. Még akkor is, ha Olivér tajtrészeg volt, és egy női kézitáskát egyensúlyozott a fején.

Több mint egy órája nyomorogtak a pesti luxusszálloda halljában, felszegett állal bámulták a kivetítőt, amely a belső teremben zajló divatbemutatót közvetítette.

Szonja átkozta a pillanatot, mikor rászánta magát, hogy felhasználja a VIP-jegyeket. Gergő szerezte neki, mert csupán egyetlen részlet maradt meg a fejében ex-barátnője zaklatott párizsi beszámolójából, a divatbemutatók a Louvre-ban, és ebből azt a téves következtetést vonta le, hogy a divatbemutatók úgy általában alkalmasak lehetnek rá, hogy visszacsempésszék Szonját az életbe.

Holott csak arról volt szó, hogy a lány emlékei szervesen összenőttek a jövőjével. Ez a legaljasabb egy szakításban, az embernek egyik pillanatról a másikra megszűnik a jövője. Viszi magával az a tolvaj szerelme.

Nem, Gergő ezt nem értette, sőt egyenesen úgy találta, a hatalmas felhajtással kísért bemutató remekül illeszkedik az akciótervébe. Ismét láthatóvá kell válnod! – hajtogatta Szonjának a telefonba, egyre idegesebben.

Nem mintha bármi gond lett volna Gergő elképzeléseivel. Kreatív, alkotó elme, csak valahogy nincsenek rászabva az ötletei. Majdnem hét évükbe került, hogy ezt felismerjék, de megérte. Attól még Gergő az ő legendás első szerelme.

Mondjuk, a hívásait nem volna szabad fogadnia.

De nem volt abban az állapotban, hogy a felé nyújtott mentőöveket morális vagy használati értékük alapján rangsorolja. Enikő verziója az volt, hogy ragaszkodjon csak az eredeti elképzeléshez. Mondja azt mindenkinek, hogy kerülni akarták a felhajtást, ezért titokban ment férjhez. És már elő is rukkolt egy szűk körű esküvő minden képzeletet felülmúló, romantikus részleteivel. Még akkor sem ingott meg, amikor Szonja azt tudakolta, mégis hogy legyen házas férj nélkül. Éppen ez volt az a kérdés, amely eddig sem okozott túl nagy fejtörést Enikőnek, remekül tud férj nélkül házas lenni, köszöni szépen.

Miután Szonjából hiányzott az ilyen jellegű hajlékonyság, ráfanyalodott Gergő ötletére, aki régi haverját, Olivért kérte fel kísérőjének. Hogy a kellemetlen társasági csorbát (a bulvárlapok által beharangozott álomesküvő sajnálatos sztornózását) ez az újabb izgalmas társasági fordulat a Háttér és a konkurens csatorna sztárja között valahogy kiköszörülje.

– Én mindig is bírtam Szonját – egyezett bele Olivér, bár nem volt benne egészen biztos, nem keveri-e Gergő balatoni szerelmével.

Szonja sohasem bírta Olivért, túlságosan finomkodónak és erkölcsösnek érezte magát a közelében. Bár a fiú kétségtelenül látványos személyiségfejlődésen ment keresztül az utóbbi években, például rendszeresen mosta a haját, Szonja még mindig áthidalhatatlannak érezte a közöttük tátongó szakadékot.

– Te milyen hangulatjavítón vagy? – érdeklődött a rózsaszín inges fiú. Szín észközvetlenséggel.

Nyirkos tenyere rákulcsolta Szonja ujjait a méregdrága táskára, amit az imént még a fején egyensúlyozott.

– Bármi, csak üssön ki – mosolygott a lány erkölcsösen.

Olivér is elvigyorodott, és megpróbálta túlkiabálni a zenét.

– Tudod, én mindig is bírtalak – mondta olyan pillantással, amely azt a látszatot keltette, mintha máris belegabalyodtak volna egymás mandulájába.

Szonja segélykérően nézett körül. Gergő, aki az egész láthatóvá válás hadműveletet a büféasztal mellől vezényelte, visszaintegetett. Úgy tűnt, minden a begyakorolt társasági koreográfiák szerint halad. Ha Enikő nem kap utána, összecsuklik, akár egy rongybaba.

– Le kell ültetnünk – ordította Enikő Olivérnek, aki azonnal visszajelzett, ő is bejön neki arra az esetre, ha Szonja elájulna.

Szonja nem szokott elájulni, eszméletlenül éber, csak valahogy ki akart keveredni a tömegből. Hagyta, hogy Enikő a könyökénél fogva vonszolja. Taxit hívtak.

– Hallottad, min ment keresztül?

Enikő próbálta túlkiabálni a zenét, amelyre odabenn a modellek masíroztak. Tiszta feketében, akár a kommandósok.

– A pasija nem akarja többé?

A szappanoperasztár mintha egy kvízkérdésre tippelné meg a választ.

– Szakítottak – mondta Enikő kacéran. – Már szétküldték az esküvőre a meghívókat.

Olivér elismerően füttyentett.

– Meg sem látott, mikor beült mellém a taxiba. Percekig úgy éreztem, mintha beszívtam volna. Pedig régóta tiszta vagyok…

Enikő szeretett volna odabújni Olivér mellkasára, vagy elfutni előle. De útban volt az oszlopot támasztó Szonja.

– Azt hiszem, én is lépek – nézett szét Olivér a teremben. – Ha tovább maradok, meg foglak hívni egy italra.

– Ott dolgozom én is a Csatornánál – mondta Enikő gyorsan és logikátlanul. – Szonjával együtt – gondolkodott, mit tudna még bedobni. – Alighogy összebalhézott a vőlegényével Párizsban, másnap reggel jelentkezett Ottónál munkára. Ismered Ottót?

– Az a nagy arc, barna bőrdzsekiben?

A húszperces divatbemutató véget ért, Ottót éppen eltakarta a tömeg, amely a feltáruló ajtók mögül kitódult. De Enikő nem hagyta magát elsodorni Olivér mellől.

– A volt barátom. A Csatorna hírigazgatója.

– Ez nálatok valami járvány? Mindenki dobja a másikat?

Enikő lehajtotta a fejét, mint aki nem tartja kizártnak, hogy egy különös járványnak esett áldozatul. Heves boldogság öntötte el az ötletre. Szonja háta mindent látott és mindent hallott. Haza kell rángatnia Enikőt magával, mert a végén elmegy Olivérrel. Amikor ennyire megfeledkezik a barátságról, akkor többnyire nagyon boldogtalan. A tejbetök vigyor csalhatatlan szimptóma. Ezek azok a dolgok, amelyeket mindig tud az ember a másikról. Még akkor is, ha ő magának sejtelme sincs róla.

Az elrejthetetlen dolgokkal ismerkedett mostanában. Mi az, amit el lehet dugni a külvilág szeme elől. Villámgyorsan. És mi az, ami ordít rólad. Lámpalázné, amint értesült Szonja viharos visszatéréséről, csupán egyetlen gyakorlati tanácsot adott, azt is e-mailben. Arra kérte, hangoztassa mindenkinek, milyen csalódott és szomorú. Csakis így kerülheti el, hogy a részvét álarca mögül azzal fenyegessék a kárörvendők, hogy leleplezik az érzéseit.

De Szonja nem hangoztatta. Túlságosan is éles váltás lett volna. Húsz napja még ilyesmiken tűnődött: és ha lenne mindenkinek a tányérja mellett egy olyan tüllbe csomagolt drazsé? Mint a katalógusban. Vagy procc, kispolgári hülyeség?

Amikor Kristóf egyik reggel utolérte, a kocsiban ült. Nem figyelt a kijelzőre, csak felkapta a telefont, indexelés közben. Addigra a fiú már túl volt pár nem fogadott híváson és számtalan konzultáción Anyuszival, Enikővel, de azok ketten tartották magukat az embargóhoz. Szonjával kapcsolatban nem nyilatkoztak. Ellenben próbáltak mindent kiszedni a fiúból. Csakhogy Kristófban nem volt semmi. Egyáltalán semmi. És ezt nehéz volt mobilon szavakba önteni. A fiú azért megpróbálta.

– Nem akarom hallani!

Szonja tiltakozása úgy visszhangzott, mint mikor egy fedő leesik a földre, és egy darabig még kong a levegőben. Kristóf türelmesen hallgatott, míg kongott. Több se kellett Szonjának. Úgy borult ki, ahogy senki másnak. Pedig mindenki készségesen meredt rá, mikor felbukkant Pesten, a szerkesztőségi szobában. Halk, megnyugtató hangon beszéltek hozzá, akár egy eszelőshöz. Csodálta, hogy egyáltalán adásba kerülhet.

Figyelte, hogy törnek fel mellkasából a mondatok, és döngetnek megállíthatatlanul Párizsba. Arra gondolt, le kellene raknia. Le is rakja mindjárt. Ha a bonyolult körmondat végére ért. És ha a fiú addig még ott lesz a vonalban. Levegőt se vett, nyüszítve törtek elő belőle a szavak, de nagyon gazdaságosan, mint a mélyvízi búvároknál, akik tudják, a merülési határhoz értek. Éppen annál a liturgiánál tartott, miért is lett epeköve a kollégának és miért neki kellett portréfilmet csinálnia egy ilyen balfék fotósról, mikor érezte, eljött a pillanat, hogy le tudja nyomni a gombot.

Kristóf felszisszent. A miért is panaszra.

– Ne tedd le! Beszélj még! – könyörgött Vásárhelyi, a balfék fotós Párizsban.

Szonja kizökkent. Gyorsan letette.

Azon kapta magát, hogy az M5-ös autópályán török kamionok között száguldozik, és rekedt torokhangon üvöltözik a szélvédővel. A Slágerrádióban jó hírt közöltek a tizedik telefonálóval (egy nyári slágerekből álló CD-válogatást nyert). Nyári slágerek! – kiabálta a szélvédőnek, és az visszadobta a nyári slágereket egyenesen Szonja nedves arcába. Kecskemétnél visszafordult.

Még egyszer görnyedt így össze, sikoltozva. Miután nagyon kedvesen elbeszélgetett Kristóf anyukájával. Többször nem.

– Harcolj érte! – kérte tőle a francia asszony bánatosan, de egyszersmind derűlátóan. – Szeret – mondta agyonhasznált francia szóval, mint aki attól tart, a kevésbé érthető szavak nem érnek oda időben Budapestre. Na igen, helyeselt Szonja, nyilván. Akik belém szeretnek, azok általában pánikszerűen keresik a vészkijáratot.

Egyébként meg, hogyan harcolna? Az ember nem harcolhat azért, ami olyan magától értetődően hozzátartozott, mint egy… gondolkodott, mi tartozhat magától értetődően hozzá, egy… hajszál! Ha híján lesz, nem kaphat utána. Nem emelheti fel a földről, és nem próbálhatja ki, vajon ott marad-e még.

Minden szekrényben ott a hajlam, hogy kitöltse a belsejében támadt indokolatlan űrt. Ugyanolyan zsúfoltnak mutatja magát, ha kettőről egyre csökken a tulajdonosok száma. És némi ráhatás után készségesen visszafogadja a tékozló gardróbtársat. Ha visszatérne ruháival a házasságába. Attilának mindössze néhány inge volt, egy téli meg egy nyári öltönye, farmerek, számtalan póló, rövid vászonnadrág, széldzseki, bőrdzseki és egy szövetkabát. Ezzel a ruhatárral járkált kibe családi otthonába.

Az, hogy visszatért, Enikőnek korántsem volt akkora meglepetés, mint magának Attilának.

Az ikerbabák lassan saját lábukra álltak, újabb és újabb felnőtté válási kísérleteket tettek az égetnivaló kétévesek minden szívósságával. Reggel az autó gyerekülésében. Hétvégén a McDonald's ugrálóvárában. Éjszaka a szülői hálóban. Dalmával már csak elkapkodott csókokhoz volt erejük, és azonnal beájultak saját álomvilágukba. Hónapokon át egymással szemben. Az utóbbi hetekben egymásnak háttal. Reggel hatkor az ikrek újra az ágy körül ugráltak.

Attila csak forgolódott körülöttük, és a tengelyét kereste.

Rájött, hogy ott maradt a Pipacs utcában.

Az elmaradt tartásdíj miatt hívta fel Enikőt. Megállapodtak, hogy másnap együtt ebédelnek a székház melletti plázában. Tizenöt éve kanyargó kapcsolatuk során hatszor ebédeltek vendéglátóhelyen kettesben, a nyaralásokat is ideszámítva. Ezeket az alkalmakat Enikő számon tartotta. Attila lefogyott, arca beesett, a boldogtalan férfiakra annyira jellemző csavargókülseje lett. Lecserélt felesége viszont mintha jobban nézett volna ki, mint mikor legutóbb találkoztak.

– Látni akartalak – vallotta be Attila Enikőnek, és maga is megdöbbent, hogy ez tényleg így van.

Egy hétre rá letette a bőröndjét az előszobában, körbenézett és elmosolyodott:

– Itt semmi sem változott.

Enikő nem emlékeztette a lakásfelújításra, csak annyit dünnyögött:

– Én sem.

A férfi átölelte, és kissé rekedten azt mondta: Köszönöm.

Enikő egy árnyalattal továbbszínezte a történetet, és úgy mesélte Szonjának meg Időjáráslánynak, hogy Attila megcsókolta, és közben azt lehelte a fülébe: Nagyon unatkoztam nélküled. A világ összes nője elandalodott egy pillanatra. Mindenki megértette, hogy Attila csak próbált helytállni egy megesett asszony mellett. Enikő is megértette.

– Legalább megpróbálta – ismerte el Attila nem mindennapi felelősségérzetét Szonjának. (Ami még azt is jelentette: Vannak, akik meg sem próbálják. Kiszállnak!)

A gardróbot takarították. Imádta, hogy végre Szonja rámol nála, és nem fordítva. Imádta, hogy vásárolt a plázában lidércként bolyongó barátnőjének egy mélyen kivágott ruhát. És sajnos azt is imádta, amikor Szonja bejelentette, őt már ez egyáltalán nem hozza lázba. De legeslegjobban azt imádta Enikő, hogy összeráncolt homlokkal forgathatja kezében a férfi holmikat, és aggodalmaskodhat, hova akassza be a zakókat?

– Most mondd meg, hogy fértünk el itt korábban?

Igen, igen, Szonja felfogta, a reményvesztettség Enikőtől kijelentkezett, átköltözött néhány utcányira, az ő lakásába. Miért is alkalmatlankodna tovább a régi címén? A faképnél hagyott feleségnél? (Aki újra átlagos feleség lett.)

Kezdett unalmassá válni Szonja számára ez az érzés, amely visszafogott volt ugyan, de a maga módján mégis követelőző'. A külvilág minden egyéb eseménye iránt letompította, amit szégyellt. Ugyanakkor érthetetlen módon jót tett az önérzetének. Egész életében ettől az érzéstől rettegett. Megalázottság, bénultság, elhagyatottság. .. azt mások érzik szakításkor. Amin ő ment keresztül, arra egy új szót kellene beilleszteni a szótárba. És tessék! Most, hogy itt volt, felszabadult lett. Mi ez, túlélési ösztön?

Lámpalázné megint fején találta a szöget, mikor azt állította, hogy az ember csak az ismeretlen miatt aggódik, amit már megismert, az inkább magabiztossá teszi. Kristófot fel kellene írni receptre.

– Ezen az ajtón újra kell zsírozni a zsanérokat. Enikő ingerülten rángatta a tükrös gardróbszárnyat.

Szonja eltöprengett, használta-e valaha a zsanér szót. Visszaférjeződött barátnője szuszogva szétmázolta a Cillitet.

– Nem árt, hogy újra férfi lesz a háznál!

– Legalább kipróbáltad, mire vagy képes.

– Mindenre képes vagyok. Nem volt szükségem két zabigyerekre, hogy kiderítsem. Tudod… az életnek van egy normális medre.

Szonja régóta gyanította ezt. Csak abban nem volt biztos, hogy akárki odatalálhat a normális mederhez. Elképzelhető, hogy bizonyos emberek csak kerengenék tovább. A normális meder felé.

– És a gyerekek hogy fogadták?

– Hogy fogadták volna. Az apjuknak itthon van a helye.

Enikő nekidőlt a tükrös ajtónak, feszültsége felengedett.

– Szonjuska, te is megtalálod… A férfiak rotálnak körülötted, mint a… milyen földművelés? A vetésforgó?

– Kit érdekel?

Ha lehunyta a szemét, szemhéja mögött percről percre halványodott Kristóf alakja, mint egy régi polaroid felvétel. Na már most, az volt a terve, hogy megvárja, míg elenyészik, és nem tud több szenvedést okozni.

– Miért félsz attól, hogy kimutasd a dühödet? Teljesen természetes lenne.

– Mert nincs bennem düh!

Nem lehetett elsiklani a nyilvánvaló tény felett, hogy úgy reagált, ahogy a barátnője szokott. De düh, az tényleg nem volt benne.

Hirtelen elvörösödött, és felemelte a hangját.

– Miért formál mindenki jogot rá, hogy kiértékelje az eseményeket? Tisztában vagyok vele, hogy vesztettem, de tudod… vannak győzelmek, amelyekre még nem vagyok felkészülve.

– Dehogynem. Töröl, töröl! Hogy mondhatsz ilyet! Egy kapcsolat nem fellegekben járás – mondta anyáskodva Enikő. – Egy kapcsolat döntés. Néha megalkuvás.

Intett, hogy tudja. (Csak képtelen elhinni.)

– Én… ebből az egész férfi-nő dologból inkább kiszállnék.

Enikő ránézett.

– De hát mit akarsz?

– Csak úgy. Csendben ügyködni. Érezni, hogy élek!

– Csendben ügyködni? – Enikő némán dörgölte a maradék Cillitet, és arra a következtetésre jutott, sors csapás lehet ilyen gondolatokkal élni.

– Szonja! Sms!

Sára futott a szobába, arcán az anyjáéról ismerős fontoskodás. A fontoskodás, villant be Szonjának, örökletes. Enikő azonnal hadonászni kezdett.

– Ne légy ennyire passzív, gyerünk, nyisd ki! Letette a rongyot, cillites kezét a farmerjába törölte, és megadóan a telefon után nyúlt.

– Gábor tudakolja, nincs-e kedvem egy lazactatárhoz. Bármikor – összenéztek. – Vagy holnap este.

Harmincegyedik

Ahogy bámulta magát a tükörben, az elmúlt napok tompasága után felfedezett valamilyen zaklatott, lázas kifejezést az arcán. Úgy találta, jól áll neki. Fegyelmezetten sminkelt, minden idegszálával és akaratával szép akart lenni. Négy kilót fogyott az elmúlt hetekben, ami végzetes hibának tűnt az ő súlycsoportjában. Haját lófarokba kötötte. A párizsi hónapokra emlékeztette. Leeresztette. A jelek szerint csupán a vízálló szempillaspirálra és híresen piros szemére építhetett.

– Mondd csak, ennek a te Szonja barátnődnek is ilyen szép kék szeme van?

Az ötéves Szonja az orgonabokor tövében szemlélődik. Az öt és háromnegyed éves Enikő mindenkit szóval tart a homokozónál. A mindenki egy nyugdíjas pár egyik fele (a másik nem hordja a hallókészüléket a játszótérre, mert kibírhatatlan a gyerekek ricsaja.)

– Nem – feleli Enikő büszkén. – Az övé piros és csúnya.

– Piros? – hitetlenkedik a nyugdíjas pár fele. – Mint a nyuszinak?

Enikő megerősíti, és még nagyobbra mereszti égszínkék szemét.

– Akkor biztosan ezért olyan félős, hogy nem akar előbújni.

– Biztosan – mondja Enikő.

Szonja önérzete feltámad. A műanyag virágok a gumis karkötőn bontogatni kezdik szirmaikat. Lehet, hogy a szeme csúnya és piros, de ő akkor sem nyúl. Fontolgatja, hogyan bizonyíthatná be ezt a Skála szatyros néninek. Enikő riasztja fel, aki egy apró üveg 4711 parfümmintát nyújt be az ágak közé.

– A néni kérte, hogy adjam oda – mondja berzenkedő igazságérzettel. Nem érti, hogy hullhat minden Szonja ölébe. Miért küldenek kölnit egy nyúlnak?

Az ekrü csipke melltartót furcsán idegennek érezte a kezében. De nem volt más választása, a top pántjához az ekrü passzolt. Döntését igazolta a végkifejlet.

Gábor felugrott, amint az étterem ajtajához ért. Mintha véletlenül szúrta volna ki, és mindjárt azt mondja:

– Ezer éve nem láttalak!

De nem mondta, csak állt és mosolygott. Kétségbeejtően jóindulatú mosollyal. (Ezt most azonnal hagyd abba, rimánkodott némán Szonja, ne legyél már ilyen veszettül jóindulatú.)

Jobbról-balról arcon csókolta Gábort, és próbálta feleleveníteni, amit Enikővel gyakoroltak.

(Csak semmi bűntudat. Együtt rontottátok el. Szinte már nem is volt köztetek kapcsolat. Te mindig is tisztességesen intézed az ilyen dolgokat.)

Lesütötte a szemét az abroszra. Nyúl vagyok, gondolta, a bokor alatt.

– Asztalterítő disszertációra készülsz?

– Rémes, mennyire nehezen fellelhető a forrásanyag.

Hallgattak.

– Üljünk át a szemközti asztalhoz? Autentikus foltokat találsz rajta.

Nem tudta a szemét levenni a térítőről. Suttogott.

– A… csak kortárs darabok érdekelnek.

Gábor elővette a töltőtollat, a szalvétára írt, és Szonja orra elé tolta.

–Jól vagy? Közepesen? Vagy menjek a francba?

Érezte, ahogy kicsorduló könnye langyos medret váj magának a púder hatású alapozóban. Normális medret. Próbálta olyan szögben tartani az állát, hogy útját állja. Tudta, hogy éppen csúnyul, dagad a szeme, fel-le süllyed az ekrü, görbül a szájfénye. A férfi szemérmesen félrenézett.

– Szóval lefújtátok. Ezt az… esküvőt.

– Hosszú volt a vendéglista. Leszorultam róla…

Gábor bólintott.

– Elbarmolta.

– Túl nagy felhajtás lett volna.

– Nyugtass meg, ugye nem arról beszélgetünk, hogy esküvőszervezőt kellett volna fogadnotok?

Szonja egy év után először a szemébe nézett. Kilökte magából a szót, hogy minél hamarabb túl legyen rajta.

– Elbarmoltam.

Ebben a percben végre dühöt érzett. A legszörnyűbb az egészben, hogy nem Kristófra volt dühös (vele kapcsolatban lefagyott benne mindenfajta érzelem), hanem Gáborra. A fiú merő empátiából szintén kiterítette a kártyáit, és minden esendőségét elé tette az asztalra. Kezdett hagyománnyá válni, ez volt az állandó köret a lazactatárhoz.

Egy év alatt az emberrel sok kiábrándító dolog történhet, amiről nem feltétlenül számol be a volt szerelmének, aki elhagyta. Gábor mesélt Kármenről, aki négy hónapon át vigasztalta. Szonja homályos elégtételt érzett, lehet, hogy nyúl és erkölcsi nulla, de legalább nem csal a női szimata.

– Hamar kiderült, nem lesz tartós kapcsolat, de azért rendes volt tőle, hogy mellém állt… a bajban.

– Pontosan hány héttel utána állt melléd? – ez a kérdés végre felcsigázta. A könnyei is megtorpantak, úgy várta a választ.

– Talán három? Vagy négy? Egy házibuliban. Bólintott, hogy rendjén valónak találja. A barátok álljanak egymás mellé a házibulikban. Gábor arca felderült.

– Még táncoltunk is.

Soha többé nem látjuk egymást, gondolta Szonja. Fogalma sem volt róla, hogyan került haza. Gábor vitte el? Beült egy taxiba? És mennyi idő után?

Most először döbbent rá, hogy két ember testével, lelkével, konokságával, aurájával, vagy ki tudja mivel, milyen alattomosan egymásba burjánozhat. Képtelenség lefeszülni erről az összenövésről. Próbálta reggel és próbálta este. Látta, hogy Gábor is próbálja. Enikő is görcsösen igyekszik, Kristóf erőtlen csapkodásait is látta.

Freud, aki mindig is elborzasztotta az elméleteivel, azt állította, a szerelem nem sokban különbözik a hipnózis állapotától. Az elhagyott szerelmes pedig attól a pácienstől, akit ott felejtettek a díványon delejezett állapotban.

Mások minden érzést, beleértve a szerelmi bánatot is, neurokémiai eseményként írnak le. Szakítás után bármi, egy elálló fül, a rádióból felcsendülő zene, egy zsebben talált mozijegy neuroelektronikus töltéseket lő ki, ezért a szüntelen emlékezéssel csak hozzászoktatjuk magunkat a szerelmi bánathoz. Goethe kutatásai is hasonló eredményre vezethettek, csak ő úgy publikálta, hogy a legjobb gyógyszer csalódás ellen, ha nem is gondolunk rá.

Szonja megható módon igyekezett. Ijedtében ütősebb riportokat tett le az asztalra, mint valaha. Beiratkozott pilatesórákra. Három héttel később, a Háttér után megszólalt a telefon.

– Halló…

Nem szólt bele senki.

– Halló?

Letette. Újra csengett.

– Halló?!

Nem jött válasz. Fülelt, szuszog-e valaki. Tányércsörömpölést hallott. Zongoraszót. Tompa, idegen zsivajt.

– Kitalálod, hol vagyok?

Gábor kicsit csalódott volt, hogy nem vágja rá azonnal.

– Küldtem DHL-lel repjegyet. Itt várlak a Connaught-ban.

„Visszavarázsoltam Gábort az életembe az ekrü melltartóval.” Az ötlet ostobasága a legkisebb szégyenkezést sem keltette Szonjában, sokkal mélyebbről fakadt, távol állt a szégyentől.

Tudat alatt már a múltkori vacsorájukra készülődve, a félkosaras ekrü melltartót felvéve, erős késztetést érzett, hogy felkerekedjen és felüljön egy Londonba tartó gépre. Vagy bármire, ami visszarepíti Gáborral közös életébe.

Proustnak néhány süteménymorzsára volt szüksége, hogy mohó képzelete magával sodorja a több ezer oldalas regényfolyamon, és az Eltűnt idő nyomába eredjen. Szonjának egy Intimissimi melltartóra. De az is lehet, hogy nem létezik semmiféle Madeleine melltartó. Egyszerűen csak megint gyáva volt.

Amitől félsz, mondogatták neki, abba bele kell menni. Azt is megtanulta már, hogy az ember nem valamitől fél, hanem úgy általában fél. És utólag talál valami ürügyet a félelmére.

Most éppen semmitől sem rettegett jobban, mint hogy visszamenjen a tett színhelyére, oda, ahol az áldozatot magára hagyta.

Gábor a repülőtéren virágcsokorral várta, és egy megmosolyogtatóan átlagos Smith nevű sofőrrel. Szonja élete kétségkívül több tekintetben emlékeztetett egy dél-amerikai szappanoperára. Csak a castingot csaphatta össze valaki, mert ő, a maga képességeivel, ritkán élhetne meg két évadot. Az a típus, ismerte el tárgyilagosan, akit az első évad közepén kiírnak a sorozatból.

(Riválisa, sajnos, lekapcsolja a lélegeztető gépről a kórházban.)

Hogy miért repült Gábor után Londonba?

De miért hívta?

Ezek azok a kérdések, amelyek ott lapultak bennük megválaszolatlanul. Annyiban maradtak, hogy NEM VOLT MÁS VÁLASZTÁSUNK. Ez olyan középutas megoldásnak tűnt.

Bizonyos szempontból volt benne igazság.

Bizonyos szempontból nem.

Akadt Szonja bőröndjében egy ekrü hálóing is. És hozzá illő csipke bugyi. Ékes cáfolataként a sorsszerűségnek. Na de ki gondolta, hogy egy elegáns szállodában, ahol egyetlen éjszaka annyiba kerül, mint egy komplett családi hétvége az Eurodisneyben, ilyen rohadt hideg van? Próbált végignyújtózni a többrétegű matracépítményen mint csipkemacska, de a mellbimbói, a karján a pihék és az újra és újra összeránduló válla hevesen tiltakoztak.

– Bekapcsoltam a légkondit – jelezte Gábor udvariasan.

Olyan hevesen csaptak össze, mintha egy életre szólóan kellene dönteniük a hőháztartásukról. Izzadjanak? Vagy fázzanak? Veríték? Reszketés? Fagyos csend? Gutaütés?

– A fenének repültem utánad! – fakadt ki Szonja ekrü színű dührohamában.

– A fenének hívtalak! Ezt nem hiszem el… Úgy látszik, képtelen vagy rá, hogy boldoggá tegyél.

Azért tettek egy próbát. Hátha.

Fél órával később már úgy látták, igazából nem is volt olyan problémájuk, amely gyakorlatias megbeszélést igényelne. A légkondit próbálták kikapcsolni. De nem tudták. Talán központi, gondolta Szonja, mielőtt Gábor szúrós pulóverében álomba zuhant. Arra ébredt, hogy megkérik, nyissa ki a szemét. Várt egy kicsit, és kinyitotta. A szürke londoni fényben a férfi magasodott fölé egy tálcával és a reggeli újsággal.

Kezdték kapiskálni, hol húzódnak a másik fafejűségének, félelmének, szégyenérzetének, monomániájának és büszkeségének határai, és ezt a mágikus vonalat igyekeztek tiszteletben tartani. Olyan sikeresen, hogy Szonja egy vasárnap délután ott találta magát Gábor szüleinek nappalijában.

Ismerik a mondást, szólt kis híján a családhoz, a történelem ismétli önmagát. A szalonban ültek. Gábor anyukája (és minden normális ember) nappalinak hívta, csak Szonjából tört elő lecsúszott nagypolgári őseinek kispolgári szóhasználata.

Nagyi évtizedek múltán is különös nyomatékkal ejtette ki a kedd meg a csütörtök szavakat, majd tartott egy rövid szünetet. Hogy gondolatban a család minden tagja hozzátehesse: tudjátok, akkor volt nálunk fogadónap, így aztán számára szalon volt a panellakások nagyszobájától a divatos vidéki parasztházak tisztaszobájáig minden, feltéve, hogy nem egészült ki amerikai konyhával. Hevesen ellenezte a kanapékban végződő étkezőpultokat.

Gábor mamája remekül kijött volna Nagyival, Szonja ebben már csak azért is biztos volt, mert a vendégek egyikőjüknél sem tudhatták biztosan, hova rakhatnák le a poharaikat. Gábor anyja úgy tette el a haragját, olyan gondosan, ahogy a kompótjait. Mindkettő nehezére esett, de előtérbe kellett helyeznie a család szem pontjait.

– Látjátok, Szonja is értékeli a skandináv puritanizmust! – jegyezte meg vidáman egy dán étkészlet-katalógust lapozgatva.

Szonja próbálta szavakba önteni, mennyire kedveli.

– Öt-és hatéves korom között minden este Nils Holgerson kalandjaira aludtam el – érezte, hogy elvörösödik. – Tudjátok, hogy eredetileg földrajzkönyvnek készült?

A család meglepetten pillantott fel a herendi kávéscsészékből.

– Nahát, tankönyvnek?

Tisztában volt vele, keresve sem találhatott volna unalmasabb témát.

– Selma Lagerlöf akkoriban már sikeres író volt, és… és… felkérték, mutassa be szórakoztató módon Skandináviát.

Gábor megbűvölve hallgatta.

– Nekünk is válassz étkészletet! Hat hét alatt leszállítják.

A fiú nagynénje, aki vidékről utazott fel a családi ebédre, és csak hézagosan ismerte a történetüket, izgalomba jött. Szája szélén megremegtek a kekszmorzsák.

– Igen, igen, itt az ideje, hogy legyen saját étkészletetek!

Mint valami buddhista szemlélődő, figyelte a családi erővonalakat, és az élet rejtett összefüggésein merengett. Virágmintás készletet választott a katalógusból. Tejkiöntővel, cukortartóval és levesestállal. Továbbra is makacsul hitte, hogy megtanulhat a netről főzni, különösen a youtube oktató videói hozták lázba. Laptopjának billentyűzetét elárasztotta zsemlemorzsával és zöldségdarabokkal. Lelkesen fordult Gábor mamájához.

– Enikőnek van hasonló evőeszközkészlete. Régi, családi darab.

– És már rendeződött a barátnőd … családi élete? –érdeklődött az asszony, mintha az ilyesmi az evőeszközkészlet varázserején múlna.

– Hát, szóval igen. Állja a sarat! A gyerekek miatt.

– Persze. Ez érthető. Néha bizony nem könnyű.

– Bár most, hogy visszaköltözött a férje…

– Ó, akkor minden rendben van. Még egy szelet feketeerdő? Vagy vigyázol a vonalaidra?

Olyan nagyvonalúan fogadta Gábor családja, hogy legszívesebben kitépte volna a szívét, és szemlesütve eléjük tolta volna a desszertes tányéron. (Hátha azt találja mondani valaki: egyem meg a szívét, azért mégiscsak rendes lány ez a Szonja.)

Harminckettedik

Másnap arra ébredt, hogy véget ért a sabbatical year. Ki hitte volna, hogy valóban szerez némi tapasztalatot a kamufeltöltődő év alatt? Az első londoni hétvégét, azt a kis átmeneti visszaesést nem követte több. Újabban Szonja ilyeneket mondott:

– Ez az én hibám.

És Gábor a vita hevében ilyeneket szokott felelni:

– De legalább jó a lábad.

Lám, csodálkozott, milyen bölcsen reagálnak! Hogy két ember mennyi energiát veszíthet vagy kaphat ugyanabban a kapcsolatban! Ez is csak Lámpalázné teóriáját igazolja, gondolta enyhe bűntudattal, mert hetek óta feléje sem nézett.

Lámpalázné szentül hitte, hogy tudat alatt a tanulási vágy befolyásolja párválasztásainkat. A kapcsolatokat nem is tekintette másnak, mint kölcsönös fejlődési lehetőségnek. (Nyilván ezért döntött az egyedüllét mellett.) Szonját és összes felbukkanó partnerét az önátadástól rettegő személyiségtípusok közé sorolta, akik számára a közelség kockázatot jelent. Mondta, nem baj, az ilyenekkel manapság Dunát lehet rekeszteni. A nők már nem ugyanazok, mint régen, a férfiak viszont szinte semmit sem változtak. Ezért aztán mindenki el van bizonytalanodva. Minél inkább szerelmesek szegény fiatalok, tudat alatt annál inkább elzárkóznak. És ösztönösen olyan partnert keresnek, aki nem akar igazán elköteleződni.

Szonja ezt hevesen cáfolta.

Gábornak például tervei voltak péntek estére. Kibérelt egy páholyt az Operában, és arra kérte Szonját, öltözzön feltűnően csinosan. Szonja nem egészen tudta, mit ért ez alatt. Mélyen dekoltált fekete ruhát választott. Némi tűnődés után egy vékony ezüstláncot kapcsolt a nyakába.

Gábor és londoni vendégei egész héten át lázasan tanácskoztak. A péntek este ígérkezett a pompás kikapcsolódásnak. Mindhárom férfi könnyedén használta a pompás szót. Amint megérkeztek, Gábor a köpcösebb vendéggel felkereste a férfimosdót. Szonja is gondolt rá, de nem akarta magára hagyni Andrét.

Végigmérte a férfit. Rámosolygott.

Volt valami ellenállhatatlan André arcában. Kifinomultság és elképesztő jóindulat áradt róla. Olyan segítőkészen nézett Szonjára, mintha ki akarna igazítani rajta valamit, mondjuk, tapintatosan lesöpörni egy sminkecsetből ottmaradt szőrszálat. Szonja szerette, ha így eligazgatták, most azonban rádöbbent, hogy a férfi egyszerűen csak szépnek találja. Fellélegzett: „Kezd visszaáramlani belém az energia.” Kész volt beleszeretni Andréba. Az sem tartotta vissza, hogy a mosdóból időközben visszatért hozzájuk Gábor André pufók élettársával, egy jámbor arcú angol férfival. Rezzenéstelen arccal fogadták, hogy André egy pasassal kézen fogva tűnik fel a reptéren. (De a hátuk mögött összesúgtak, nahát, Benny Hill és Hugh Grant együtt járnak.) Hugh kérésének megfelelően kétágyas szobát foglaltak a Gellértben, mert az angol sokat hallott a hotel szobáinak szocialista bájáról és fürdőjének megejtő szépségéről.

Ilyen szavakat is használt: megejtő és báj. Amint beléptek az Operába:

– Nagyon sármos lépcsőház!

Szonja próbálta megbecsülni a lépéstávot, amit megkockáztathat tíz centis tűsarkain és testhez álló ruhájában. A világ számtalan épületében megfordult már, de csak kevés tűnt közülük nőbarát intézménynek. Talán az oslói városháza volt ilyen, ahol a Nobel-díjakat adják át, ott a tervezők figyeltek a női lépcsőmászók lábbelijére, holott igen kevés a tűsarkakon közlekedő Nobel díjas. Ugyanez nem mondható el Ybl Miklósról, bár az épület kétségkívül számos tervezői erényről tanúskodott. Hugh-t különösen a szobrok nyűgözték le.

Gábor, mint egy karmester, jobbra-balra bökött, és közben tetőtől talpig ujjongott.

– Nos, néhány zeneszerzőt sajnálatos módon lecseréltek a hatvanas években.

– Well, well, well… – sajnálkozott Benny Hill és Hugh egyszerre.

Összeszokott párnak tűntek.

Gábor imádta a részleteket. Szerelmes volt minden adatba, de halálosan, így aztán nem kellett attól tartania, hogy idővel elfelejti őket. Feje és újabban szíve is káptalan volt. Szonját lenyűgözte, milyen megértő lett. Egyszer szóvá is tette, de a férfi udvariasan azt felelte, hogy az ő műve. Szonja nem volt benne biztos, hogy ezt bóknak veheti-e, bűntudattal gondolt azokra az időkre, amikor az üzeneteit egyetlen gombnyomással kitörölte. Talán akaratlanul is hálátlan, de szükséges szerepet vállalt Gábor fejlődésében.

– Csak hát ugye az aktuálpolitikai szempontok… Hugh Grant és Benny Hill együtt érzőn meredt a fiatal magyar párra.

– A lényeg, hogy Wagner megmaradt!

– Nos igen, a többieket bolgár mészkőszobrok helyettesítik.

– Óóóó – felelte Hugh és Benny megint egyszerre.

Gábor az interneten bukkant rájuk. Hugh és Benny Hill komoly szűrőkön mentek át, mire leszállhattak Ferihegy 2A-n. Az angol sármőr a fejlett szépérzékével az egyik legkeresettebb európai lakberendező volt. (Úgy kellett mondani, enteriőr dizájner, mert erre felettébb érzékeny. Mármint Gábor. Nem foglalkoztat hazai lakberendező-tanfolyamosokat.)

– Te tendert írtál ki a hálószobánkra?

Szonja nem akarta elhinni, hogy ez igaz lehet.

– Miért? Ott fogunk feküdni és ébredni mindennap. Az ember a minőséget ne rögtönözze.

– Aha – hagyta rá Szonja elbizonytalanodva. A lekötelezettje volt. Előző este egy szociológiai felmérés kapcsán ugyanis Gábor meglepő kijelentést tett.

– Oké, tévedtem.

– Mit mondtál?

Ezt a szót egyszer sem hallotta még Gábor szájából.

– Azt hiszem, tévedtem.

– Azt hiszed?

– Tévedtem.

– Na, fog ez menni…

Konokságuk kiegyenlítődött. A fiú egy orrhosszal nagyvonalúbbnak is bizonyult. Gábor páncélját a szerelmi csapás megrepesztette.

Szonja általában, ha szerelmes volt, azt mondta bárgyún: hadd nyerjen ő! Újabban viszont azt gondolta: nem ettem meszet! És ez Szonját ostobábbá és önzőbbé tette. Ami lényegében ugyanaz.

Amit egyszer elindítottak, most végre megérkezett. Felesleges lett volna töprengeni rajta. Gábor igyekezett kellemessé tenni Szonja számára. Figyelembe vette a szokásait, ízlését, napirendjét, és ilyen kérdésekre ragadtatta magát:

– Hogy is van ez a dolog a sminkasztal-világítással? Inkább mesterséges vagy inkább természetes fényt kell választani?

Szonja, aki rendszerint a visszapillantó tükörben sminkelt, elgondolkodott.

– Felhívom Enikőt.

Enikő kérte, adja át Gábornak. Gábor jegyzetelt, majd forwardolta Andrénak. Szép napjaink vannak, ismerte el Szonja.

Ezt Enikő is megerősítette. Olyan ajkbiggyesztéssel, amiből sejteni lehetett, ő viszont elégedetlen a napjaival. Szonja sehogyan sem értette, hát nem tért vissza Attila, az ő védelmező arcával? Visszajött, vissza, de még mennyire, ott vagyunk, ahol a part szakad. És Enikő elpanaszolta, hiába minden nagyvonalúsága (na, gondolta Szonja, azért Gáboré nem volt hiába), a férje idegenként sétál a lakásban. Vagy inkább üldögél a tévé előtt meg a kádban. Enikő viszi be tálcán a kecskesajtot pirítóssal. De hát miért nincsen egymáshoz közünk… sírta egyre a telefonban.

(Mi közöm mások közéhez az ágyban! Szonja szeretett volna visszatérni enteriőr dizájnerek által berendezett kapcsolatába. De elméjébe már belemaródott a kép barátnőjéről egy házasság minimalista magánzárkájában. Enikő ma reggel kölcsönadott tartásdíjra, vajon jól tette, vagy maga alatt vágja a fát?)

Szonjáék hetente jártak Londonba. Például kandallórácsért. Flanel Victoria Secret pizsamát csomagolt, és vastag zoknikat. Az első átveszekedett hétvégét követő kiruccanáskor egy kötött sapkát is felvett, úgy várta a zuhany alól pirospozsgásan kikászálódó Gábort. A fiú vigyorogva közeledett. Szonja megszabadult a pizsamától, de a sapkát fennhagyta.

Hugh Grant és Benny Hill jóindulatúan szurkoltak nekik. Általában véve rajongtak a fiatal párokért, akik mindenből a minőséget választják. A legdrágábbat.

– A ti párosotok nagyon hasonlít a mi párosunkhoz – mutatott rá Hugh egy pohár Unicum után, amikor már tegeződtek. – Mármint a maga polaritásában, úgy értem.

Szonját és Gábort egyszerre járta át a büszkeség. Egyívású páros a nemek közötti polaritásban. Bár egyikük sem értette egészen, mire akar kilyukadni a férfi, bóknak vették és bezsebelték.

Nem lett volna szabad – gondolta később Szonja babonás rémülettel.

Közös életükhöz máris hozzáadtak némi megható gyanútlanságot. Őszintén hitték, hogy tapintatos beszélgetéseik, a másik rezdületlen megfigyelése és az angol lakberendezők ötletei, így együtt, a múltat megtisztító varázsszernek bizonyulnak. Amikor későn este hazaestek az Operából, annyira fáradtak voltak, hogy még csak nem is versengtek azért, ki kezdhessen a felújítástól megmenekült emeleti fürdőszobában. Lerogytak az első székre, ami útjukba akadt a festékszagú hallban.

A lerakodó asztalkán hevert a posta. Újabban Szonja postája is. Az ő külön bejáratú aktuális ajánlataival. A szépségszalonból, ahol most ingyen fogfehérítést kínálnak. A Mini-szervizből, ahol fantasztikus akciókkal kecsegtették a Mini-hétvégére kilátogatókat.

– Nézd, krémszínű és gyöngyház kék!

– Sármos kis járgány.

Belső alkata alapján Rendnek Gábor inkább aszketikus típus volt, nemigen hozta lázba semmiféle brosúra. Minthogy szokatlanul gyorsan szerezte vagyonát, a luxust és a költekezést a társadalom iránti fárasztó kötelességének tartotta.

Ezzel szemben Szonja minden apróságnak örült, világéletében jól keresett, és világéletében elszórta. A marketingesek a hanyatló fogyasztói társadalom utolsó mohikánjai között tartották számon, éjjelenként róla álmodtak. Döntött.

– Kinézünk a Mini-hétvégére.

– Nem mondod, hogy téged be lehet csalogatni ilyesmivel.

Vállat vont.

– Ha most becserélem, alig kell ráfizetni.

Próbált a krémszínű és gyöngyház kék javára kalkulálni.

Gábor egy szórakozott pillantást vetett a prospektusra, fontolgatva, mennyi ideig használhatja zuhany-elkerülési ürügynek, ha áttanulmányozza. Mini-prospektus.

– Nem biztonságos a kisautó.

– Már hogyne volna? Évek óta semmi baja.

A férfi lendületet vett, hogy felálljon.

– Te nem vagy benne biztonságban! – mondta fáradtan. – Az ember, ha teheti, járjon nagy autóval. Hülyeség, hogy pont második autónak vesznek az emberek kicsit. A pasik döngetnek a kocsijukkal, a nőket meg a gyerekeiket beültetik egy játék autóba. Neked biztonságos, széles autó kell.

– De hát nem tudok parkolni – emlékeztette a fiút kedvenc axiómájára.

Gábor valójában egyáltalán nem akart beszállni a Mini-dilemmába.

– A nők szállítják a gyerekeket. Nekik kell a nagy autó.

– Kis autó, kis gond.

A fiú teljes súlyával ránehezedett a prospektusra, úgy tagolta egészen közelről, Szonja arcához hajolva.

– TE. AZ ÉN GYEREKEMET. NEM ÜLTETED KIS AUTÓBA!

– De hát az én gyerekem is.

Lesz egyszer, tette hozzá gondolatban. Gábor felvágtatott az emeleti fürdőszobába.

– Gyors leszek. Megvársz? – szólt hátra. Üldögélt tanácstalanul az előszobában. Gyöngyházkék, sóhajtotta. A promóciók makacs dolgok.

Egy londoni taxiban száguldoztak eszeveszetten, abban a fekete, klasszikus típusban, amelyben az utasok egymással szemben ülnek. És a térdük összeér. A kocsi időnként lefékezett valamelyik kapualj előtt. Gábor kipattant, maga elé nyújtva fafogantyús esernyőjét, és a válla felett visszamosolygok Szonjára. Gyors leszek, megvársz? Minden kiszállásnál megkérdezte. Ő pedig biccentett a fejével, hogy vár, és a sofőr tarkóját bámulta.

A sofőrt üvegfal választotta el tőle. A járda nyüzsgésétől autóablakok szigetelték el. Fullasztóan meleg volt az utastérben. Átmozgatta a tagjait, és Gábort leste, mikor bukkan fel újra az esernyőjével. Egy bankautomata állt a sarkon, ott kellett a férfinak befordulnia. Szonja minden idegszálával sürgette. Egészen kifulladt, pedig egy helyben ült. Érdekes, hogy zihál, miközben meg se moccan, gondolta. Szembe kellett néznie a ténnyel, hogy a levegő, amire mindig kiapadhatatlan forrásként tekintett, fogyni kezd a tüdejéből. Talán meg kellene kocogtatni az üveget a sofőr háta mögött, hogy engedje le az ablakokat. Erőt gyűjtött, hogy megkocogtassa. Gyerünk, leereszti az ablakot, és mélyet szippant. Nekirugaszkodott a mozdulatnak, már alig maradt oxigén a tüdejében, patakokban folyt a verejték a hátán, zsugorodott a mellkasa, fűrészporgombóc nőtt a torkában. Egy szippantásnyi levegőért küzdött, olyan dühvel és önzéssel, ahogy csak a fuldoklók tudnak…

Szonja nem csupán verejtékben úszva, de fogvacogva ébredt. Segélykérően körbenézett. Alig ismerte meg Gábort. Álmában egészen más volt, mint ébren. Vagy éppen Szonja álmában. Alvás közben senki sem tudja személyiségéhez illőre rendezni a vonásait, olyan az arc, mintha karakterjegyeit átmenetileg leadná a kollektív karakterjegy-raktárba. Éjszaka az arcok beleernyednek az időtlenségbe, egyszerre öregebbek és ártatlanabbak. Mint az újszülöttek. Szonja mindannyiszor zavarba jött, ha alvó emberre nézett. Hiába is kereste volna Gábor kikerekedett, borostás szendergésében a választ saját álmára. Most persze nem horkol, állapította meg sértetten, mert állandó vita tárgya volt közöttük a fiú lármás alvása.

Felkelt az ágyból, leosont a lépcsőn a nappaliba, és bekapcsolta a CNN-t. Úgy érezte, kizárólag háborús tudósítások és informatikai szakkiállítások hozhatják vissza az álomvilágból a dolgok normális medrébe. Az éjszakai háttérműsorban az eurózóna kilátásait elemezték, és mindkét szakértő kritikus mérföldkőként emlegette az elkövetkező öt évet. Szonja, aki nem tudott, vagy inkább nem mert újra elaludni, megpróbálta elképzelni, hol lesz ő öt év múlva? Nyilvánvalóan Gábor nappalijában.

Másnap reggel tárcsázta Lámpaláznét, hogy időpontot kérjen tőle.

– Nem tudok éjjel aludni – panaszolta.

Bár Enikő és Gábor rosszallóan nézett rá, valahányszor kiejtette Lámpalázné nevét, és azt sugallták, Szonja túlzottan függ tőle, nélküle egyáltalán nem tudja eldönteni, mit mondjon és mit csináljon, ő úgy érezte, szépen haladnak. Csak nem tudni, mi felé.

– Szonjuska, édesem, ma nem lesz jó. Írtam neked mailt. Nem nézted meg a mailt? A héten moccanni sem bírok. Mondtam neked. Beinjekcióztatom a visszeremet.

Hangszíne jelezte, aznap éjfélig mindenképpen felszívódnak a visszerei. Szonja álmatlan éjszakái eltörpülnek a gyógyászati akció jelentősége mellett.

– Ja, tényleg. Hánykor gondoljak rád?

– Gyerünk tovább… Miért hívsz?

– Azt hiszem, még mindig kihívásokkal küszködöm… Tudod. Az elköteleződés terén. Az ember persze tanul… a sors végül is azért nyomott orrba, hogy változzak… meg aztán álmodtam is.

– Ajvé. Megint álmodtál?

Úgy tűnt, sikerült kizökkentenie Lámpaláznét a visszérműtét előtti hangulatából.

– Képzeld csak, ülök egy taxiban, de nem egy közönséges taxiban, hanem olyan londoniban, mint a filmeken…

Lámpalázné beleráncolta a homlokát a kagylóba, ami viszont ezt a homlokráncolást nem tudta továbbítani. Szonja meg volt győződve róla, hogy a sóhajtozás a vonal végén az együttérzés csalhatatlan jele, és ezen felbuzdulva egyre drámaibban ecsetelte a taxibeli fuldoklást. Lámpalázné megpróbálta rövidre zárni.

– Na szóval. Tudod, mit gondolok az álmokról. Néha az egész abrakadabra. Máskor fontos üzenet. Te tudod.

Szonja még jobban kétségbeesett.

– De hát csak jelent valamit… Talán lebénít az összeköltözés gondolata?

– Más a bénulás, és más a fulladás – felelte elgondolkodva Lámpalázné. – Azok az álmok, amelyekben képtelenek vagyunk megmozdulni, általában az alvás REM fázisában fordulnak elő, amikor tényleg mozgásképtelenek vagyunk. Ez a fizikai magyarázat. Persze tükrözheti a beszorítottság érzetét is…

– És hogy lehetne elérni, hogy ettől az együttéléstől ne érezzem magam beszorítva? – csapott le azonnal Szonja.

Lámpalázné nem hagyta magát.

– … ezzel szemben a fulladásos álmok gyakran a bezártságtól való félelmet jelzik. Vagy hogy egy erős személyiség fölénk kerekedik, szimbolikusan fojtogat minket.

– Gábor nem agresszor! – tiltakozott.

– A te elmédben lehet, hogy mégis.

Magába fordult. Ő szabta volna meg túl nagyra legbelső, személyes terét? Mert úgy látta, a legtöbb félreértés ebből adódik az emberek között. Némelyeknek életük minden pillanatához kísérő kell. Rettegnek, hogy egyedül kell maradniuk magukkal, folyton beszélgetni, összenézni, együtt szuszogni akarnak. Mások meg lemerülnek ettől az állandó nyilvánosságtól, nem győznek félreosonni, töltekezni. Mindkét tábor gyanakodva figyeli a másikat.

– Most akkor mit csináljak?

– Jó kérdés. Az ember két dologtól retteg, ugye. A magánytól. És az önátadástól. Ki a fene akar egyedül lenni… De amint összekerül valakivel, aggódni kezd, hogy jó, jó, de mi lesz az én életemmel, bűzlik az egész. Hát a végén mindent együtt kell csinálni?

– Felejtsem el ezt a hülye álmot?

Lámpalázné elborzadt a vonal másik végén.

– Tudod, sohasem sugallók döntéseket. Megy ez már neked.

– Megy?

Szonja mélységes elkeseredésében és zavarában elképzelni sem tudta, mihez kezd majd Lámpalázné puha, anyáskodó mondatai nélkül, ha az egyszer elég bátornak találja.

Harmincharmadik

Zegzugos lakása megőrizte minden elképzelését a jövőre nézve. Azokat is, amelyek idegen lakásokban jutottak az eszébe. Autóriasztó hangja szűrődött be a betámasztott ablakon, amitől a töpörödött szélű szobanövény aszott kis levelei összerezzentek. Enikő körbenézett, és ötéves koruk óta először elbizonytalanodott.

– Azért néha eljövünk ide – suttogta. – Csak mi ketten. – Láthatóan kereste, hogyan tehetné súlytalanná a szavait. – … Tudod, csak úgy. Dumálni.

Szonja próbálta felmérni, vajon mit szólna hozzá, ha most azt mondaná, de hisz el sem költözöm! Aztán azt mondta:

– De hisz el sem költözöm.

Barátnője bal füle értesült először a hírről, vörösödni is a bal oldalról kezdett.

– Ezt meg hogy értsem?

– Tegnap hajnalban felébredtem. Lekászálódtam a nappaliba, és bekapcsoltam a CNN-t.

Enikő fejében vadul száguldoztak a gondolatok, hátha van valami kézenfekvő magyarázat arra, miképpen befolyásolhatja a CNN az ember költözési terveit.

– Az eurózónáról beszéltek. Hogy öt év múlva hol lesznek a határai. Elképzeltem, milyen lehet eurózónában élni, csak flangálni a világban a hó végi fizetésmaradékkal. Illetve… ha majd mászkálok a világban… kihez jövök haza.

– Gáborhoz? – javasolta Enikő.

– Gáborhoz – suttogott. – Érted? Öt év múlva is ő lesz majd otthon, ha hazamegyek. És ettől, én nem tudom… boldog voltam. De közben majdnem megfulladtam. Gábornak muszáj előre tervezni, ő ilyen tervezgetős. Az irányítás az élete esszenciája, a mindennapjai pillére, összezuhanna nélküle. És én ezt nem bírom. Nyilvánvaló. Vagy én teszem őt boldogtalanná, vagy ő engem. Azt álmodtam, hogy egy taxiban fulladozom. ..

A szőke frufruval koronázott homlok mögött egyszerre élénk dialógus pereg.

Kristóf, a Budapestre látogató, képmutató Kristóf, aki, mintha nem lenne elég sminkes a városban, csakis hozzá ragaszkodik, azt kérdezi tőle a fotózáson, nem lehetne-e füstösebbre festeni a szemet. És aztán valamivel később, óvatosan: Szonja?

Amire a helyes válasz az, hogy étkészletet vásárol Gáborral.

Enikő csak állt és nézett. Kukán, kéken. Miért sietett annyira mindezt Kristóf tudomására hozni? Gábor mindig rendes volt vele. Küldte azt a mesterembert, aki a konnektorokat megszerelte. Ideális társ. Szonja, a gyáva és egoista Szonja talán végre megnyugszik egy ilyen higgadt férfi oldalán. Észérveit keresgélve Enikő tökéletesen megfeledkezett arról a féltékenységről, amit egy éve annak a Szajna-parti kapucnis polaroid képnek a láttán érzett. Olyan szederszínűvé vált az arca, hogy Szonja rémülten felpattant.

– Megjött az új Quelle katalógus!

A rítus az elmúlt tíz évben nem sokat változott, amint megtalálták a postaládában a vastag kiadványt, módosított tudatállapotba kerültek. Enikő némán lapozgatta az „Álmok házhoz jönnek” füzetet, és nyelvét a jobb pofazacskójába tolva jegyzetelt.

– Mondj valamit – könyörgött Szonja.

– Úgyis tudod, mit gondolok.

Amikor végre felnézett, látta, hogy Szonjának csak tippjei vannak.

Végül úgy szűrte a fogai közt.

– Egy szavad sem lehet Kristófra – mondta, mint aki pontosan tudja, milyen szavak jutnak barátnője eszébe. (Elköteleződés, elköttet, kötél általi halál, eltökélt, tök mindegy.)

Szonja tiltakozott.

– Nem volt egy szavam sem!

A Kristóf név körül hatalmas űr tátongott. Vákuumszerű űr, amely minden gondolatot elnyelt, és az érzéseket apró, permetfinomságú porszemekké alakította, úgy fújta szét a világegyetemben. Az elme önvédelemből néha feltalál ilyen praktikus szerkezeteket.

– A plakátok miatt? Az hülyített meg ennyire, igaz?

Szonja bambán meredt rá.

– Miféle plakátok?

Enikő vartyogni kezdett, tevakvagy, televanatarkód-dalaváros… Szonja próbálta elkapni a szótagokat a levegőben. Végre derengeni kezdett egy régi elmosódott kép. A vetetlen ágy szélén ül, Kristófnak háttal. Jó vicc, kiállításplakát lett.

– Jellemző, milyen képet őriz rólad – mondta Enikő kimérten –, nyakasat. Neki se vagy képes megbocsátani. Na látod, ez a probléma.

– Én… sohasem okoltam. Talán nem érted – Szonja várt, hátha mégis érti –, nem mintha olyan jó fej volnék. Csak nem érzek magamban annyi bátorságot, hogy beleavatkozzam a másik sorsába… ha az másfele kanyarodik… Mert nem tudnám megfizetni az árát.

Enikő tovább vartyogott, és ebből Szonja arra következtetett, fájnának neki a mondatok, ha rendesen artikulálva kellene kiejtenie őket. Nyilvánvalóan nem fogott fel semmit abból, amit az imént olyan szépen megfogalmazott, a sorsról meg annak manipulálásáról, mert hisztérikusan ajánlgatta, most azonnal összehozza Kristóffal. Csak egy telefon. Néha együtt dolgoznak, igazság szerint már mondta is neki, és Szonjának látni kellett volna Kristóf arcát…

Vibráló hányingere lett.

– És mégis hogy képzeled ezt a telefont? Felhívod az IRA-t, akik túszul ejtik, leukoplaszttal leragasztják a száját, betuszkolják egy csomagtartóba és ideszállítják? Nem lehet, hogy ennél valamivel határozottabb férfit szán nekem a sors? Tudod… én már nem is emlékszem, valójában milyen ember volt. Remélem, boldogan él.

– Nem is reméled.

– Jó, akkor csak úgy mondtam

A barátnője elbarikádozta magát a fölényes mosolya mögé. Szonja ettől egykettőre a plafonon volt, gyerekkori szokásához híven sóhajtozott, és tágra meresztette a szemét.

– Úgy érzem, a puszta lényemmel irritállak. Elkényeztetett libának tartasz.

– Igen – helyeselt Enikő. – Épp erre céloztam az előbb.

Ahogy álltak egymás mellett, testük körvonala egybeesett. Oldalról nem is két nőnek látszottak. Egynek.

– Te a világvégének szurkolsz!

– Mit tudsz te a problémákról? A valódiakról. Nem a párizsi szagos esküvőkről, hanem, tudod… az emberek között zajló dolgokról. Nekem is van ám egy szépen kiszínezett képem magamról, ami egyetlen ponton sem egyezik a valósággal. Az ember hús-vér férfiakkal él. Te mondogatod, Gábor saját magát győzte le, erre kevés pasas képes. Mit akarsz még? Te sem feszegetheted örökké a határokat. Így harmincon túl…

Tízen túliak társasága, hajtogatta Szonja magában egészen nekividámodva. Szenvedélyek lavinája zúdult rá, és ő rendületlenül támasztotta a konyhaajtót. Hát istenem, Enikő nem érti. Gáborral átcibálták egymást valami egészen ígéretes helyre, ahol kivételes kincsek rejlettek, de innen már nem tudnak továbbmenni… ebben a szagos életben.

Kínos nevethetnékje támadt, amin megpróbált úrrá lenni.

– Ha valaki nem tud hozzátenni a másikhoz – igyekezett mértéktartóbb hangokat kiadni –, úgy értem, ha nem lesz tőle több, erősebb, szebb, okosabb, akkor nem szabad…

Enikő elmélyült figyelemmel nézegette a körmeit.

– Te tudod, mit miért áldozol fel!

Volt valami Enikő lényében, ami remekül passzolt az „áldoz” igéhez. Mintha az emberiség csakis e kettő közül választhatna: az áldozathozatal, vagy az így harmincon túl között. Szonja a látszatdolgok fenntartását merő időpocsékolásnak vélte, ami felőrli az ember energiáját, és porig zúzza az önbecsülését. De azért fölnézett mindenkire, aki ilyesmire tette fel az életét. Ez is egyfajta szenvedély.

Enikőre amúgy is fel kellett néznie. (Két centit.) Lassan kialakult közöttük egy jól érzékelhető szemléletkülönbség, amely egyre jobban izgatta és ingerelte mindkettőjüket. Kénytelenek voltak semleges vizekre evezni.

– Sára Berlinbe akar menni.

Egy berlini művészeti gimnáziumba. Mert meg lehet pályázni. Más nem is érdekli. Szonja kiváló ötletnek találta. Enikő erre már tényleg nem mondott semmit. Pedig simán lehülyézhette volna. Hogy jön ahhoz, hogy a nevetgélésben vagy a fatalizmusában keressen menedéket?

Szonja másnap kapott egy telefont, hogy csináljon egy redkárpitos anyagot. Éppen a pedikűrösnél ázott egy lavór vízben, a Gáborral való újabb megrázó, vagy inkább felrázó, szakítás után a maga eszközeivel próbált talpra állni. Ezt a kárpitos melót sehogy sem értette. A háttérben hajszárító és szolárium zúgott, és hogy hogy jön ide a műbútorasztalos, azt végképp nem lehetett kibogozni. De Ottó egyre csak sürgette, kapja ki a lábát a lavórból, és induljon, mert rengeteg az intéznivaló. Mire nagy nehezen felfogta, miről van szó, már nem volt ideje meglepődni. Csak úgy dünnyögte maga elé, hogy jó, jó, hát George Clooneyról.

A híres HFP-nek, amiről nem merte megkérdezni, micsoda, volt egy magyar újságíró tagja, bizonyos Beáta. Beáta a múltba vesző nyolcvanas években dobbantott a szocialista Magyarországról, az utolsó percben, amikor jogilag ez még egyáltalán lehetséges volt, majd egy váratlan hollywoodi fordulattal megvalósította az amerikai álmot. De snittről snittre. Pincérkedett egy felkapott orosz étteremben, és az egyik törzsvendégnek, aki elunta a várakozást, felajánlotta, hazafelé beadja neki a pirogot. Az illető (upsz!) filmproducer volt, ez kiderült a lépcsőházban. Mire a pincérlány is felfedte inkognitóját: ő meg Magyarországon tulképpen jogász és újságíró volt.

Húsz évvel később Beáta az egyik legismertebb és legbefolyásosabb hollywoodi tudósító, ő dönt egy bizottságban (HFP nyilvánvalóan) az Arany Glóbusz-díjakról. A bizottságból pedig csak kihalni lehet, ezért minden sztár szívélyes kapcsolatot tart fenn Beátával. Szonjának nem volt más dolga, mint hogy Beáta vendége legyen, és erről tudósítsa is a Hátteret. Továbbá Ottó nem bánná, ha a vacsorán valahogy odasodródna George Clooneyhoz.

Jó, gondolta Szonja, elmegyek Amerikába, kiöltözöm, megvacsorázom, és majd bámulom a sztárokat egy sarokból.

Adódtak persze nehézségek, amire számítani lehetett. Reflexszerűen a telefonja után nyúlt, hogy Lámpaláznét riassza a gyorshívón, de aztán bevillant neki, hogyha már Gábort is rábízta, akkor biztosan a plafonon lesz, hogy George miatt hívogatja.

A stylistok ide-oda ráncigálták, mert végignézték a vörös szőnyeg ruhákat az interneten kilencszáznegyvenhattól, és világosan látták, mi a trend. Beáta azt tanácsolta, ne tévessze meg a világsztárok hátul mélyen kivágott ruhája, húzzon harisnyát, mert hagyományosan (kilencszáznegyvenhat óta) 17 fokra állítják a bálteremben a légkondicionálót.

Nyilvánvalóan nem húzok, döntötte el Szonja, és kivágott ruhát követelt, minthogy oda kellett sodródnia George Clooneyhoz. A stylistok összegyűltek kupaktanácsra, lemérték és felmérték Szonját, majd dobtak egy mailt, hogy ő csak ne aggódjon. A ruhát majd kiküldik utána a reptérre egy olyan kis utazótáskában, amit felvisz kézipoggyászként, és meglátja, neki és Clooneynak is tetszeni fog. Szonja ismét a szívéhez és a telefonjához kapott, de gyorshívó nélkül is megszólalt benne Lámpalázné hangja. „Nem érzem magam sarokba szorítva! A világon emberek küzdenek a szabadságjogaikért, és találnak fel életmentő vakcinákat, tanítgatják a gyerekeiket biciklizni, megmentik a bálnákat, én meg, lám, hoztam egy felnőtt döntést Gáborral kapcsolatban. Az élet erről szól.”

Hetek óta nem találta a félelemfüzetét. Ez vagy azt jelenti, hogy ritkábban tört rá a rémület, vagy azt, hogy annyira hozzászokott, hogy jegyzetelni is elfelejtett. Néhány nap alatt kétkedő értelmiségiből vörös szőnyegre kész pragmatistává változott.

A check-in pultnál megnézte, mit küldtek a vállfás nejlonzsákban. Egy olyan falatnyi kis izét, viszont az kétségkívül…

„Te jó ég! Tejóégtejóégtejóég! Valentinovörösben csinálom a vörös szőnyeg anyagot!”

A felismerés úgy érintette, mint a lélekharang kongása.

Hollywoodban egyébként mindenki kölcsönruhában járkál. Szonja kölcsönszandáljának aljára leukoplasztot is ragasztottak. (Hogy azért majd el lehessen adni.) Tulajdonképpen a kölcsönruha kísérőjének érezte magát. Egész úton figyelemmel kísérte, hogyan érzi magát. A kölcsönruhát meghívták a Golden Globe-ra a tengerentúlra, hogy sodródjon oda George-hoz, és vacsorázzon, de ne sokat.

Jet-legtől álmosan és farmerban bolyongott a budapesti SZOT-szállóra emlékeztető Beverly Hilton alagsorában, ahonnan Beáta szerint egy teherlifttel feltűnés nélkül fel lehet jutni a bálteremhez. Már javában tartott a főpróba.

Tom Hanks előtt surrant be az ajtón. Tom Hanks gyűrött papírlapot szorongatott a kezében. Később rajtakapta, amint asztal alá tartott tenyeréből gépies szájmozgással a szöveget biflázza. Ezt követően a sztár áttért a laza poénok kimunkálására.

Drága Tom, stírölte Szonja meghatottan, tán lámpalázas. A félelem hajt előre, ahogy a félelem fékez minden földi halandót és csillagot.

Mint Beáta kiokosította, a Golden Globe az Oscar-nál lazább rendezvény, cseppet se lepődjön meg, hogy a vacsoraasztalok között nagy a jövés-menés. Az egyetlen szabály, ami előtt még Hollywood istenei és istennői is fejet hajtanak: az élő műsorok törvénye.

A főpróbán mindenki gyakorolhatta, hogyan sűrítse köszöntő és hálálkodó beszédét a reklámblokkok közé. Szonja éppen elfoglalta megfigyelőállását a sarokban, mikor az egyik rendező izgatottan jelentette, megérkezett Meryl Streep. Denevérujjú fehér ingben állt mikrofon elé. Erős csontozatú, anyáskodó alakjával a háziorvos mellett dolgozó asszisztensre emlékeztette. Meryl minden észrevételt együtt érzőn végighallgatott, majd bátorítóan fordult bizonyos Lorraine felé. Lorraine lófarkasan álldogált a színpadon, háremnadrágjának ülepe a legújabb divat szerint mélyen lelógott. Beáta időközben odahuppant a sarokasztalhoz, és azt állította, a kicsike maga Miss Golden Globe, noha nem tűnt szépségkirálynőnek. Istenkém, hát az apjára hasonlít! – nyitotta tágra a szemét Beáta. Szonja megtudta, az apja Jack Nicholson, és bevett dolog, hogy egy sztárcsemete a díjkiosztó házigazdája vagy a háziasszonya. Előző évben Melanie Griffith és Banderas szorított halálra váltan Dakota lányuknak a színpadon.

– Az ott – mutatott Beáta egy tramplira – kikezdett Clooneyval.

Szonja szíve összeszorult. Azzal nyugtatta magát, hogy George, amilyen csélcsap, másnap estig túl lesz a szőkeségen, hisz gondjai vannak az elköteleződéssel. Nekik kettőjüknek mindössze tíz percre kell elköteleződniük, amíg a bérelt operatőr felveszi, hogy… egymás mellett állnak. Az talán még bele fér.

A malackaarcú osztrák tudósító gyilkos, „én birtokon belül vagyok”pillantásokat küldött Szonja irányába, aki visszabiccentett. Tschüschen!

És Clooney még mindig sehol.

Ottó számon kérő üzenete dörrent Salma Hayek élcelődéseinek főpróbájába, amit éppen stopperrel mértek.

Mi az isten nyiláért nem vette fel még a kapcsolatot Garyvel? Gary a Reutersnál dolgozik, és azt a váratlan lehetőséget kapta, hogy Cameron Diaz helyett, aki pedig szakított Justin Timberlakkel, Szonját tartsa szemmel. (Aki szakított Gáborral.) A sajtósok szerint lehet, hogy Cameron be se fut, ezt majd a lelkiállapota dönti el. Szonja szorított neki, hogy legyen erős, és essen be lélegzetelállító ruhában.

Az egyre nagyobb nyüzsgésben a hús-vér hollywoodi sztárok lassacskán kiszorították a papírmasé dívákat. Aki nem tudott beugrani a próbára, például Angelina Brad Pitt-tel, és cimborájuk, Clooney (talán össze is járhatnánk négyesben), azt kartonképek helyettesítették, hogy az operatőrök memorizálhassák a másnapi ülésrendet.

Szonja hátrament az ajándékos terembe, és mohón szétnézett. Boldog karácsonyt! Ez volt az első év, hogy megadóztatták a szajré után a cégeket, az ajándékos teremben mégis elállt szem és száj, volt ott minden, a méregdrága ékszerektől kezdve az ingyenes masszázsig. Egy hostess kedvesen érdeklődött, akar-e Szonja ingyenes bőranalízist, ugyanis kezükben a csodafegyver.

Nem tudni, Salma Hayek lépéselőnyben volt-e csodafegyverfronton, mindenesetre lélegzetelállítóan festett, ahogy belesett az ajándékterembe. Ezzel szemben nála tíz évvel fiatalabb barátnője, Pénelopé meglehetősen markáns mediterrán vonásokkal suhant át az aulán egy fekete felsőben. Hollywood nagyon demokratikus, ismerte el Szonja, mikor Drew Barrymore feltűnt a női szeparéban, és csendesen ragyogott a sminktükör előtt. Aki a vásznon inkább érdekes, az élőben szemkápráztatóan gyönyörű. Vagy csak lehet, hogy a filmsztárok többsége nem túl fotogén?

A nagy nap reggelén a szobalány lelkendezve húzta szét a függönyöket. (Összehaverkodtak, mint kiderült, négy hónappal korábban Szerbiából érkezett.)

– Kétszáz éves hidegrekord dőlt meg. Bemondták a híradóban!

Nem elképzelhetetlen, hogy egy ruhadarab esetében a valentinovörös szín kifejt bizonyos hőhatást. Talán a taxis is ebből indult ki, mikor majd egy kilométerre a kordontól kitette Szonját a Los Angeles-i hidegben. Limuzindugó.

Csodálatos ruhájának szorításában szaladni kezdett a kordonok között át a gyepen. A fagyos, déli sarki szélben egy menekülő pingvinre emlékeztetett.

Ösztönei a reflektorok felé terelték, érzése szerint az volt az egyetlen hely a világon, ahol nem kellett vacogni.

„Itt van ez a kislány, mindjárt beérem, ha ő kibírja, én is kibírom, persze, rajta van egy kis kardigán…” Előtte a „Little Miss Sunshine” aprócska sztárja fürdött a vakuk fényében és a népszerűségben.

Upsz! Szonja megtorpant. Egyrészt, mert nem akart felbukni a minisztárban. Másrészt, mert szörnyű balsejtelme támadt.

– Hey… Valentinored!!!

George malackaarcú, remélhetőleg exkedvese hevesen mutogatta, hogy tilos területre tévedt. A fotósok félreértették. Az összes kamera Szonja felé fordult, és kattogni kezdett. Amúgy lövésük sem volt, ki ez a csaj, de ha az osztrák tudósító, aki még Clooneyval is kavar, kiszúrta… a szerkesztőt azért fizetik, hogy kitalálja. Semmibe se kerül, hogy legyen egy kékre fagyott valentinovörös raktáron, nehogy már a szomszéd felárral, exkluzívként árulja.

– Go, go, go… – hajtotta a levegőt a szmokingos rendező, és Szonja nem tudta, mit tegyen. A lábujjai tudták. Megmozdultak. Ha nem is lehetett egyértelműen lépkedésnek minősíteni, de már ácsorgásnak sem. „Anyuszi, most segíts, itt megyek a vörös szőnyegen!” Minden reflektor őt pásztázta. Hasi légzésre alkalmatlan volt. Már nem lélegzett. Viszont kihúzta magát, és hátrafeszítette a vállát. A dekoltázs miatt. Ez olyasmi, mint amikor az ember halála után a körmei még nőnek pár napig.

„Te jó ég, tejóégtejóégtejóég… hány millióan néznek?”

És akkor valami egészen logikátlan dolog történt. Egyszeriben elszállt minden félelme, gyötrelme, zavara, idegessége. Egy szuszra valamennyi, amit addigi élete során érzett. Az ostoba kordonmegkerülés miatt. Magához akarta ölelni Los Angelest.

Beáta szerint, aki a sajtószobából megkövülten nézte végig a jelenetet, kerek négy percet töltött a vakuk kereszttüzében. Amikor az egyik reklámblokk alatti szünetben valóban belebotlott George Clooneyba, egészen önfeledten bámult abba a csélcsap arcába.

Csak épp nem volt ott az operatőr, hogy felvegye.

Harmincnegyedik

Hetek óta úgy élt, mintha a kamerák látnák. Mintha Lámpalázné látná. Mintha Gábor látná. Mintha Kristóf látná. Miután ez rettentően sok fáradságába került, kíváncsi lett, vajon mit szólnak hozzá. És a világ, szemforgatva, visszajelzett.

A következő kellékeket szállította fel a padlásszobába a monitor előtti vidám, felhőtlen estéhez: a mobiltelefonját, egy Camembert sajtot, egy üveg Nutellát, teljes kiőrlésű kétszersültet, a jegyzetfüzetét és egy beszáradt, de még hígítható körömlakkot.

A sajtóosztály hívta fel a figyelmét, üsse be a nevét a Google-ba, mert többen is gratulálnak neki a Nívódíjhoz. A sajtóosztály munkatársai egész nap a bulvárhíreken meg közösségi portálokon lógtak. A gerillamarketing körmönfont módszereit alkalmazva néha azzal szórakoztak, hogy felmentek fórumokra, és álhíreket terjesztettek a Csatorna arcairól. Szonja elmélyülten lakkozta körmét, és azon meditált, lám, néha minden értelmet nyer. Vagy díjat. Ha értelemben nem is egyértelműen, díjakban jó volt az átlaga.

Gratulálok Török Szonjának a Pesti lakótelep című riportjához. És a Nívódíjhoz. Szép munka volt!

Vajon ezt a sajtóosztály szorgos munkatársai fogalmazták topicnyitónak, vagy tényleg élnek ebben a városban olyanok, akik végignézték a Pesti lakótelep című riportot? És még híresztelik is.

Régóta figyelem Szonja pályáját. Szerintem nagyon egyben van. (Stranger)

Ja, én is megk… nám. (Hudini)

Szonja szeme előreszaladt, hány helyen lát pontokat, és előrevette ezeket a hozzászólásokat. Szabadon vizsgálódhatott az általa keltett indulatokban. Próbálta kategóriákba sorolni őket.

Egy hülye, modoros p…a. (Magnolia74)

Ez a lakótelepes sztori mellbe vágott. Én is ott nőttem fel Kőbányán, nem messze attól a háztól, ahol a riport készült. Remek szociográfia. Gratulálok! (Mary Poppins)

Nap mint nap utazok a 28-as villamoson. Talán ott lakik valamerre a riporternő? (Evelyn77)

Vazze, hogy lehetsz ennyire sügér? Te komolyan gondolod, hogy az a liba ott nyomja Kőbányán? Kifeküdt az már magának egy rózsadombi kecót. (Shygy)

Ha tudná Shygy, milyen kihívásokkal küzd kecók kifekvése terén. Gábor nyilván szívesen hozzászólna.

Feltet néhány kérdést a túltenyésztett, többdiplomás, egzotikus helyre kirándulók vinnyogásával, oszt, mire kapott választ? (EasyRider66)

Feltet = Feltett (EasyRider66)

Nem úgy tűnt, hogy bárki megjegyezte volna a riportfilmben megszólalókat, vagy hogy a történetük különösebb nyomot hagyott volna bárkiben is. Viszont számos apró részlet utalt rá, hogy a zavarodottság, amely Szonja hűséges kísérője volt gyerekkora óta, tudatos élményei közül tán a legelső, ahogy belőle tünedezett, környezetében egyre világosabban megnyilvánult. Mintha a világ egy hangyányival jobban zavarban lett volna.

Enikő például képtelen volt megbocsátani neki Gábort, és újabban folyton felfortyant, bonyolult érzések törtek rá, harag, bánat, erőtlenség és türelmetlenség. És a kézfején ehhez illő bonyolult mintázatok keletkeztek. Nem az idegei lógtak cafatokban. A bőre. Váratlanul az ekcéma tünetei mutatkoztak rajta. Enikő mégis inkább Szonjáért aggódott. Aki majd meg fogja látni. Amint tekintete a következő hozzászólásra siklott, már meg is látta.

Már bocs, hogy offolok, nem tartozik szorosan a témához, de én be tudom lőni T. Szonját. Osztálytársa volt a barátosném a K. Dórinak, aki a Háttér előtt az időjárást mondja. Nahát szerinte egy nagy rakás szerencsétlenség a csaj, a pasija nem csinál neki gyereket, ezért minden frusztrációját a stábtagokra zúdítja. És egy ilyet díjaznak. (Skorpiogirl)

K. Dóri és T. Szonja, mint egy rendőrségi körözésben. Felvetődött a kérdés, hogy a sajtóosztály vajon erre célzott-e, mikor jó píárról beszélt. Két képernyősüket is emlegetik egyetlen hozzászólásban.

Jellemző erre az országra, kik irányítják a médiát. Meg kik járkálnak Hollywoodba. Skorpiogirl, azt nem mondta az Időjárás Dóra, ki a pasija? (Hans, a Plast)

Szonja elhatározta, hogy megkeményíti magát és tovább olvas. Dermedten nevetett tulajdon vakmerőségén.

Skorpiogirl, én egy lakótelepen lakom, és valszeg az előttem álló ötven, hatvan évben nem is telik másra. Nem irigylem senkitől a sikert, aki megdolgozott érte. Nem láttam a riportfilmet, de az nem tetszik, ha egy hozzászólás átmegy személyeskedésbe. Elég felszínes ember lehetsz, ha mások magánéletében turkálsz. (Dániel 71)

Szálljatok már le a lakótelepről! Kommunista-fasiszta horda. (Teri anyus)

Kívánom, hogy öregkorára egyedül patkoljon el egy lakótelepi lukban. Amikor már a kutyának se kell. Akkor majd rájön, jobban tette volna, ha a pasijával törődik, nem a Hálivúddal. (Kevin)

Kevin, nyomhatod itt a szöveget a klasszikus szerepekről, ma már nem nagy a közönséged. Bele is halnék, ha egy söröző-páleszozó, számítógép-fetisiszta férjet kéne körülugrálnom, aki csak akkor értesül róla, hogy van egy családja, ha összeomlik a vindóza. (Picék Panni)

Picék Panni, valld be, hogy hordákban közlekedsz, valld be:)) (ízi rájder)

Picék P. téged is jól megfertőzött a T. Szonja-féle média ezzel az önző tyúk ideológiával. Nem csoda, hogy a mai férfiak rettegnek a nőktől. (Marietta 79)

Nem volt benne biztos, nem keveredett-e bele véletlenül valamilyen emberjogi ügybe. A média, a kormány, a férfi kisebbség és a női kisebbség akaratlanul is sérülhetett, miközben ő George Clooneyt kerülgette.

És a szingliférfiak? Mert ők nehogymá elkötelezzék magukat! (Pompom)

Csak nem akarom elkúrni az életemet, húsz év után válni és lakást otthagyni az asszonynak. A Shorbert Norbién kívül nem ismerek tartós párkapcsolatot. (Sógun)

Marietta 79! Te szinglifób… Takarítást vállalsz? Szülni is tudsz? (Sexpír Vili)

Mit képzelsz te magadról, te baromagyú? Nem macsóra vágyom, hanem igazi férfira, akinek van még értékrendje és tiszteli a nőt, aki hátteret teremt számára. Persze, amilyen nicket bírsz választani, neked ez nyilván felfoghatatlan. (Marietta 79)

…és akkor azt mondja nekem, hogy én mit akarok a két gyerekkel a netrandin, mert neki sincs, és ez akkor jogos elvárás. Akinek gyereke van, az vesse magát a mókusok elé? Vagy mi van? (Izgibaby)

Körbenézett a padlásszobában. Hogy mi van. Előkerült az első szingli, aztán beesett az elvált lakótelepi anya, és hamarosan nyilván sorra kerülnek a többiek is. A kommunista-fasiszta horda, meg a férfi, aki nem akarja húsz év múlva a lakását otthagyni. A lépcsőmászástól kipirulva belibbent szinglifób, és bevallotta, hogy baromarcú tulajdonképpen bejön neki. Jöttek-mentek a laptop körül, felmutatták félelmeiket, beszámoltak szokásaikról, és Szonja elé tárták nyugtalanul verdeső szívüket. Ő meg ingatta a fejét a fórumozók megindító vágyai láttán, és a körmét lakkozta.

Izgibaby! Meghívhatlak egy nyugtató kávéra? (Sexpír Vili)

Enikő a két keze munkájából élt, a keze volt a munkaadója, és egyben az alkalmazottja is. Mindkettő próbálta is figyelmeztetni, hogy baj van, de nem figyelt rájuk. Pedig sok mindent megspórolhatott volna, csakhogy az emberek az így vagy úgy jeleket adó testrészeik helyett ostoba fecsegésekre hallgatnak.

– Ami engem illet, én azon a véleményen vagyok, hogy legalább annyi időbe telik, míg az ember túlteszi magát egy szakításon, amíg maga a kapcsolat tartott. Eszerint nekem már legalább három hónapja túl kellett volna esnem a gyászon… Édes Enikőm, már ne haragudj, de mi van a kezeddel, hámlik, vagy mi a csuda.

A színésznő, aki már egy ideje nem játszott színházban, viszont állandó szereplője volt a reggeli műsoroknak, összehúzta apró, felemás szemét. A barna tussal kihúzott, krémszínű szemhéjút (ami nem öregít). És az apró hajszálerekkel behálózottat (ami nem fiatalít).

– Ja, ez? Idegi alapon van, kapok rá kencéket. Időbe telt, míg az apró szempár felmérte a krémek hatását.

– Na de mitől ilyen hólyagos?

Ez jogos kérdés volt. Tehát? És nem volt rá válasz.

– Nekem fekélyem van pszichoszomatikusán, de hát ugye én a gyomrommal nem állok színpadra – ezzel a kaján kis célzással nagyon elégedett volt. – Tudod, ahogy Liv Ullman mondta egyszer: a mellem nem színésznő – egy pillanatra elfeledkezett a hámló bőrdarabkákról –, vagy nem Liv Ullman? Szívem, nekem az arcom… a munkaeszközöm. Ugye, nem haragszol?

Nem haragudott, csak satírozott.

– Ab-ba-hagy-nád? – elkapta a fejét, és odadöfte. –Most!

– De hát ez nem fertőz. Van róla papírom.

– A gyártásvezetőt akarom!

Az apró, felemás szemekben az volt: én veled nem vitatkozom, te kis cafatos cafka.

Gyártásvezető meglepett arccal és egy papírzacskóval érkezett. Papírzacskóban szerencsét hozó diós patkó, amit egy ösztönös mozdulattal a színésznő felé nyújtott. Ez a profizmus.

– Ne haragudj, én most nem tudok enni. Láttad Enikő kezét? Nos, feltételezem, hogy láttátok.

Gyártásvezető hat év után először vetett egy pillantást a sminkes híres kezére. Tekintete merev maradt.

– Kaptam egy szemfertőzést tavaly nyáron Horvátországban. Tudjátok, mibe került az nekem? – hosszú hallgatás után válaszolt a saját kérdésére. – Egy stewardess-szerepbe.

Ennél rosszabbra számítottak.

Enikő ecsete még mindig a levegőben várakozott.

– Csak egy dologra feleljetek nekem. Ha én taxiba vágom magam hajnalban, hogy beüljek két percre a reggeli műsorotokba, kockáztatni fogok bármiféle más felkérést?

Gyártásvezető agya lázasan dolgozott. Enikő váltótársa Gödöllőn lakik, legföljebb a déli híradót éri el. Aztán bevillant a mentő ötlet.

– Édes Enikőm, teljesen igaza van a művésznőnek. Noha mindannyian jól tudjuk, ez csupán egy kis ártalmatlan esztétikai fogyatékosság, amely még soha senkinek nem okozott…

– Ekcémás a kezem. Pszichés alapon. Pár hete jött ki, és teljesen veszélytelen.

– Nyilvánvalóan, igen. De ha a művésznő megnyugtatóbbnak találja, miért ne dolgozhatnál kesztyűben?

Kerítettek egy nejlonkesztyűt egy hajfestékes dobozból. Roppant ügyetlenül satírozott nejlonkesztyűben és a gyanakvás felhőjében. A két szem, a krémszínű és a hajszáleres, sehogy sem akart találkozni. A színésznő elégedetlenül szemlélte próbálkozásait a tükörben. Amikor az asszisztens bejött figyelmeztetni, hogy most már be kellene mikrofonozni, a művésznő hirtelen kikapta a kezéből az ecsetet. Enikő úgy érezte, életében nem alázták meg ennyire. (Szeretett ebben a témakörben sorrendet felállítani. Majd újra és újra felülvizsgálni.)

Adás után behívták a szerkesztőségi értekezletre. Két esetben szokott oda beülni: belső vállalati ügyek tisztázásakor, illetve amikor karácsonyra húztak neveket a kalapból.

Senki sem nézett a kezére. Enikő láthatatlan végtagokkal és lesütött szemmel vizsgálgatta a tárgyalóasztalra dobott jegyzetfüzeteket.

Amíg nem múlnak el a pszichoszomatikus tünetei, mármint annak látható jelei, amiken kiöregedett primadonnák háboroghatnak, jobb, ha táppénzre megy, javasolták. Ők valójában irigylik. Hisz kinek nincs valami lelki eredetű nyavalyája? Csak nem mindenki olyan mázlista, hogy rá legyen írva a testére.

Enikő összeszedte a holmiját, és közben arra gondolt, hogy na jó, akkor most vizsgálhatja felül a meg-alázási sorrendet.

Régebben úgy szedte a lábát, mintha valaki elébe sietne. Mostanában úgy, mintha valaki elől menekülne. Egykettőre hazaért.

Attila a kanapén feküdt, és Sugárhajtású hátizsák történetét követte feszült figyelemmel a Discovery Channelen.

Sajnos, mielőtt a hátizsák, benne egy kísérletező kedvű michigani diákkal, elrugaszkodott volna a szikláról, Enikő besétált a képbe. És nekirugaszkodott.

– Parkolópályára tettek.

Attila éppen a repülőszerkezetbe feledkezett bele, és most bosszankodva nézett fel, hogy jön ide a parkoló.

– Mondd, láttad te mostanában a kezem?

Menthetetlenül lemarad az enciánkék hátizsák startjáról, mert az orra előtt egy kéz lebeg. (Amit tizenöt éve már megkért, mi egyebet tehet még?)

– Tudtad, hogy a bőrünk kifordított idegrendszer? –firtatta a felesége.

A Discovery csatorna lelkes előfizetője elgondolkodott ezen a felvetésen.

– Te nem akarod észrevenni az igazságot – válaszolta meg Enikő a saját kérdését.

A férje egy pillanatra sem szakadt el a képernyőtől.

– Miféle rohadt igazságot, ha szabad kérdeznem?

– Tudod, mit jelent az, hogy kiütéseket kapok tőled? A magyar nyelv nagyon szemléletes.

Attila futó pillantást vetett a lángoló hólyagokra, és erről beugrott neki az Emberfogó tank. Most következik.

– Mi ütött beléd hirtelen? Állj ki a képből, erre a műsorra várok egy hete.

Felhangzott az Emberfogó tank szignálja.

– Te meg mit nézel?! Miféle műsor ez? Komolyan azt hiszem, nem vagy normális. Nem sminkelhetek ezzel a kézzel, felfogtad végre? Fuccs a gyerektartás-lejmolásnak.

Az emberfogó tank valójában az emberfogó gép újraalkotása.

– Na, akkor légy olyan kedves, és világosíts fel. Mi ez az egész?

– Pszichoszomatikus panaszaim vannak. Érted? Lelki eredetűek.

– Ez valami női nyavalya, levédett női fegyver, igaz? Jól van, mérte fel a helyzetet Enikő, ezzel most nem lehet beszélni. Elakadt. Na de mikor lehet? A férje kibe költözik. A következő pillanatban fejhangon rikácsolta:

– Azt hiszed, továbbra is úgy taposhatsz rajtam, ahogy jólesik?

– Te tetszelegsz folyton az áldozat szerepében.

Attila átkozta magát, amiért nem ment el Dalmához, ahogy eredetileg tervezte. Nála végignézhetné az Emberfogó tankot, abban a hatalmas kuplerájban, amit az ikrek csinálnak, fel sem tűnne, hogy ott van. Enikő kifejlesztett egy képességet mindennapi megpróbáltatásaik közepette, amellyel olvasott Attila gondolataiban, és ahogy a férje tévé felé forduló arcélét nézte, hirtelen az a viszolyogtató érzése támadt, hogy ez egyszer már megtörtént közöttük, és akkor azt mondta neki: menj el. Holott nyilvánvalóan nem. De ettől a gondolattól már nem tudott szabadulni, egyre világosabban érezte, Attilának fel kell állnia a tévé elől, ki kell kapcsolnia az Emberfogó tankot, mert különben ő atomjaira hullik szét. A bőre már szétesőben is van.

– Tudod, van valami, amit úgy hívnak az emberek, hogy hűség. Van valami, amit úgy hívnak, tisztelet. Olyan is van, amit úgy hívnak, egészséges testi vágy. Na, ezeket a fogalmakat te nem ismered.

Attila is kezdett belemelegedni.

– És ezen te csodálkozol? Nem maradt benned semmi, ami egy kicsit is elérhetetlenné tenne.

– Egy lakásban élünk tizenöt éve! Elárulnád, hogy a fenébe legyek elérhetetlen?

– Mélyen benned gyökerezik ez, Enikő. Ha igazán a feleségem lettél volna, nem merevedsz bele ebbe a mártírszerepbe. Ez csakis rólad szól.

– Aha. Csakis a magam kedvéért nyelek le mindent. Mert az nekem olyan jólesik. Imádom, hogy a szart is megeszem, hogy ez a rohadt család egyben maradjon. Sikítani szeretnék, amikor arra gondolok, mit álltam ki.

A férje végre felállt, és kikapcsolta az Emberfogó tankot.

– Látod, nem kellett volna kiállnod. Senki sem kérte. De te annyira erőszakos vagy. A magad passzív módján. Ez a legkönyörtelenebb. Megérdemelted, nagyon is megérdemelted.

Enikő fáradtan leeresztette felhólyagosodott karját.

– A legjobb lesz, ha most elmész. Piszkosul kegyetlen vagy.

– De másképp vagyok kegyetlen, mint te.

– Húzzál már innen a francba!!!

Attila hangja hirtelen barátságos lett.

– Na. Kezdünk emberformát ölteni.

Harmincötödik

Valóban melegszik a Föld klímája? Határozottan az volt az érzése, hogy igen. A levegőtlen stúdióban az ökológus-klímakutató Hargitai Zoltán taglalta a problémát: a szén-dioxid-feldúsulás, a melegedés folyamata nem egyenletes, az előrejelzések különböző számítási modellek szerint készülnek, ami többféleképpen értelmezhetővé teszi a jelenséget.

Szonja ezt végtelenül felkavarónak találta. Próbált felkészülni a Föld napi különkiadásra a földgolyóból és az emberi civilizációból, amely az elmúlt kétszázmillió év során afféle széncsapdaként üzemelt. Míg a lelkek a felsőbb szférákba költöztek, a gyarló testek sajnos itt maradtak bolygónkon eltemetve, elszenesedve. És ehhez jöttek a még gyarlóbb dezodorok, kamionok, eldobható pelenkák, a levegőbe került rengeteg fémpor… arra viszont semmi sem utalt a Google-ban, hogy az ökológusok így festenek élőben. Szonja oldalra billentette a fejét, hogy alaposan szemügyre vegye.

– És a sok klímaforgatókönyv közül a Kárpát-medencében melyik tűnik a legvalószínűbbnek?

– A kelet-balkáni szcenárió. Úgy kétfokos átlaghőmérséklet-növekedés várható. Ez nagyjából Bulgária jelenlegi éghajlatának felel meg, ugyanakkor egész bolygónkon nő a frontváltozások sebessége és intenzitása, az extrém időjárási viszonyok esélye, amely a kormányoktól már most fokozott éberséget igényelne.

Hargitai Zoltán minden tőle telhetőt megtett, hogy felhívja erre a növekvő veszélyre a figyelmet, a média felelősségét kulcsfontosságúnak tartotta ebben a kérdésben. Vajon ez a nő vele szemben felfogta, milyen társadalmi konfliktusok katalizálódnak, ha beindul a klimatikus indíttatású népvándorlás? A magyarok őseit is nyilvánvalóan a nagy ázsiai szárazosodás indította útnak, de akkor még volt hova menni. Ebben a túlnépesedett világban viszont… felpillantott a jegyzeteiből, hogy vajon a nő tudja-e követni. Fényes pupillákat látott. Egek, csak nem egy ásítást nyomott el? Mintha kicsit könnyes volna a szeme. Színesebben és közérthetőbben kell beszélnie. Egész beszédes a tekintete ennek a nőnek. Nyilvánvaló, hisz az a dolga, hogy beszédes legyen. Ő most civilekhez szól, ami sokkal inkább Ádám asztala. Bár ez a lány… Mindegy. Hogy hagyhatta magát belerángatni ilyesmibe? Ádámnak jobb a fellépése, tud szerepelni, igen, igen, határozottan prezentábilisabb.

– Ön mit tartana a legsürgetőbb feladatnak?

Amikor Szonja először hallott a globális felmelegedésről a kilencvenes években, az első gondolata az volt, hogy olyan könnyű és színes lesz a ruhatára, mint egy mediterrán nőnek. Vajon mit szólna hozzá az ökológus, ha bevallaná neki, hogy a testet öltött ostoba önzés, amely a férfi állítása szerint a legnagyobb veszélyt jelenti a klímaháztartásra, itt ül, karnyújtásnyira tőle.

– Már most meg kellene kötni az új vízjogi egyezményeket, hogy ne akkor kezdjünk tárgyalni, amikor rádöbbenünk, fogytán a vízkészlet. Most három aszályos évre egy csapadékos jut, az alföldi, száraz időjárású zóna egészen a Balatonig húzódott, az esőfront gyakran nem jut el a déli országrészig…

Ki gondolta volna, hogy ilyen súlyos a helyzet? Volt valami megrendítő ebben a férfiban, az, amit mondott, ahogyan beszélt a kétszázmillió ökológiai menekültről, akik a század közepére elözönlik majd a földet. Szonja tekintete megint bepárásodott. Mit tehetne, hogy ne kelljen földönfutókká válniuk, és mindenki békében otthon maradhasson a nyugdíjas éveire? Amióta a szelektív hulladék mint alternatíva felmerült, ásványvizes palackokon ugrált, hogy összelapulva kerüljenek a szemétbe, a szemeteszsákot is megautóztatta a megfelelő kukáig, és a Victoria Secrettől Warm my Heart Not My Planet feliratú alvópólókat rendelt. Noha nem tudhatta, hogy Victoria pontosan mit is fundált ki a globális felmelegedés megállításának érdekében. Szonja egyszerű hittel bízott a környezetvédőkben. Majdcsak tesz már valaki valamit. Mert ő képtelen volna ősz nélkül élni. Ebben egészen biztos volt. Az őszhöz, a színeihez és a szagához is ragaszkodott, mert a gyerekkorról mesélt, szerelmekről, mozdulatokról, szokásokról. Egész évre feltöltekezett abban a néhány hétben. Nagy luxus volna hagyni, hogy a nyár összeolvadjon a téllel.

Ezzel szemben Hargitai Zoltán őserdőkben végzett felméréseket, ahogy ezt a vágóképek igazolták, khakipólóban, és aggasztó híreket hozott. Vajon hány éves lehet? Az a fajta férfi, aki beosztósan, egy meghatározott korral éli le az életét, úgy harminc és ötven között nem történik az arcán semmi, azután is csak a szemtájék és a homlok kezd finoman redőződni, mint egy észrevétlenül leeresztő lufi. Rendszerint, gondolta Szonja, azok őrzik meg arcvonásaikat, akikből nem vész ki a nyughatatlan kíváncsiság, és akik makacsul hiszik, az élet a jövő héten kezdődik, mert onnantól csodák fognak történni.

– .. .Az átalakulás sebessége sokszor a kutatókat is meglepi.

A klímakutató levitte a hangsúlyt, és várakozóan nézett Szonjára, aki tett még egy erőfeszítést a bolygó és a fiatalember érdekében.

– És melyek azok a régiók, amelyek különösen veszélyeztetettek?

– A Földközi-tenger keleti medencéje várhatóan kiszárad. A tehetősebbek máris menekülnek ezekről a területekről északabbra, valószínűleg a német és a lengyel tengermellék lesz az új Riviéra. A fejlesztéseket célzó tőke pontosan ebbe az irányba vándorol.

„Nem mondhatom ki élő adásban, milyen nagy tömegeket kell majd elmenekíteni addigi lakóhelyükről.” Hargitai Zoltán egy pillanatra lehunyta a szemét. Megpróbálta felidézni a hajnali szél illatát, amely futás közben az arcába és a mellkasába vágott, de olyan erővel, hogy valósággal átdögönyözte. Kint a szabadban érezte igazán, milyen aprócska porszem, milyen parányi teremtmény, és csak ez a hatalmas, az ő léte iránt tökéletesen közömbös vad erő tudta elérni, hogy a nap során bármiféle intellektuális ténykedésre legyen képes. Miközben tanulmányokat írt, elemzett, érvelt, újra és újra bevillantak ezek a hajnali órák, és akaratlanul is arra gondolt: hát nem komikus, hogy azt gondoljuk, mi mentjük majd meg a földet? Felpillantott.

„Bájos ez a nő, jól néz ki, mégsem az a tenyérbe mászó szépség.” Úgy figyelte, mintha egy kihalóban lévő faj lenne, melynek feltétlenül magasabb páratartalomra volna szüksége. Mellesleg, nem lehet könnyű egy ilyen riporterfélével zöld ágra vergődni. Noha kétségkívül nem az a fennhéjázó, szeszélyes kis hülye, egész emberszabásúnak látszik. Sohasem volt alkalma találkozni ezzel a nőtípussal. Jól áll neki a fáradtság. Vagy koncentráció? Minthogy szűkebb szakterülete a növényvilág és a klímaváltozások kölcsönhatásának vizsgálata volt, a bükkök kérgén jobban eligazodott, mint az emberi arcvonásokon. Nem mintha további adatokra lett volna szüksége.

Ádám nyilvánvalóan nem szalasztaná el a lehetőséget, hogy felderítse, és terjessze is tapasztalatait széles körben. Az intézetben mindenképpen. Ö viszont minden szenvedélyét a légkörnek tartogatta, már kamaszkorában eldöntötte: egy nő boldogtalanná teheti, de nevetségessé sosem.

Öt, négy, három… most akkor fejezzük be a mondatot, és megvagyunk, nagyon szépen köszönjük, hogy eljött, és megosztotta ezeket a gondolatokat a nézőkkel.

Szonját különös nyugalom szállta meg. Amikor elbúcsúztak, az volt a benyomása, hogy a klímakutató hátrál és meggörnyed, ami azért volt különös, mert közben egyre csak a kezét rázta.

– Nagyon érdekes beszélgetés volt.

Hargitai Zoltán a friss esti levegőről hebegett valamit, és ő boldogan helyeselt. Bámulatos metaforák jutottak eszébe az enyhe idő kapcsán, és ezeket meg is osztotta az elképedt stábtagokkal és az ökológussal, aki hátrálva lépett ki az ajtón. Mintha a nevetséges hasonlatokért, amelyekre Szonja a műsor hatására ragadtatta magát, neki kellene bocsánatot kérnie.

Radu egy alattomos mondata felébresztette a gyanakvását. Adás után egyből leült a gép elé, hogy előbányássza Radut a múltból, mert Enikőnek szüksége volt rá. Neki meg szüksége volt Enikőre. Vissza kell szereznie a barátságát, és ehhez Radu az egyetlen ütőkártya, amellyel egyszerre lehet orvosolni az ekcémát és a kettejük közt kialakult feszültséget. Nem volt jobb ötlete.

– Chériiiie…

Radu a Skype-on alaposan szemügyre vette Szonját, mennyit öregedett, mióta nem látta.

– Te semmit sem változtál! – mondták kánonban. (Magukban pedig: azért megnéznélek nappali fénynél is.)

Nem is értette, hogyan élhetett az elmúlt két évben Radu nélkül, amikor teljesen nyilvánvaló, hogy életének egyik pillére. Hálát adott az égnek, mert úgy intézte, hogy a párizsi guru, számos ászanája és randevúja mellett, gép elé keveredjen aznap este. Nagyon, nagyon vicces pasas. Teljes bizalmáról biztosította Szonját, viszont megkövetelte, hogy dobja sutba korábbi gondolkodásmódját. Szonja a vesszőparipáit elhajtotta Franciahonba. Nem is maga miatt skájpol, fölényeskedett. Radu rosszul tűrte ezt a hozzáállást.

– Találkoztál Kristóffal? Volt ott nálatok valami kiállítása.

Szonja dünnyögni kezdett, jaj, Radu, édes Radu… minket rég nem Vásárhelyi köt össze, hanem, tudod… valami karmikus.

Kristóf megsárgult portré, emlékarc, emlékmosollyal és emlék-kétségbeeséssel, hát hadd legyen kiállítása, hiszen olyan tehetséges.

– Megsárgult? Emlék? – gyanakodott Radu, miközben Szonja lélegzetet vett.

De ő egy szuszra folytatta: – Mind ezt kérdik, igen-e? Nem-e? És nálad, Radu, egyébként minden rendben?

– Aha, nem.

Aki nem tudja, tanítja, sóhajtott Szonja, holott a francia guru mást sem sugallt az optimista fogsorával, mint hogy minden könnyű és egyszerű, egyszerű és könnyű, az egész csak egyensúly kérdése. Gyorsan rátért hát Enikő bőrcafataira és egyéb tüneteire, hiszen az ekcéma miatt kereste meg Radut.

Nem kapott világos választ az egyenesen feltett kérdésre, bár a lúgosítástól a Reiki energián át egykettőre eljutottak a szeretet utáni vágyódásig. Kiderült, a férfiaktól Párizsban is pszichoszomatikus kiütést lehet kapni, heteróktól, melegektől egyaránt. És Radunak semmiféle előnye nem származik abból, hogy tökéletes felépítésű férfitestben él.

Viszont jó hír, hogy az ekcémája végleg elmúlt.

– Chérie, én doktorálhatnék bőrpanaszokból. Minden specialistát végigjártam. És tudod, mi az ábra?

– Reikizned kellene?

– Merde! Tényleg tudni akarod?

Remélte, hogy Szonjának szavát veszi a kíváncsiság és tudásszomj, és ő zavartalanul végigmondhatja.

– Én… – kicsit kivárt, mert nehezen tudta leplezni büszkeségét – bőrbeteg személyiség vagyok. Ezt külön jegyzi a szakirodalom. Léteznek közöttünk kontroli-mániás zsarnokok – magyarázta – … és önbizalomhiánnyal küszködő szeretethiányosok.

Szonja nem mert rákérdezni, Radu melyik kategóriába tartozik, várta, hogy a szövegkörnyezet rásegítse.

– Chérie, a viszketegség a stresszre adott válasz.

Mindig is lenyűgözte, ha mások szorongásairól hallott. Próbálta elhessegetni nagyszerű párizsi kirándulásaik emlékét, amiket együtt tettek a Semmibe. És közben havonta száz euróért azt mondogatták: OHMMM…

– A te Ennikád a pszichés megterhelésre viszketegséggel reagál – magyarázta a Skype hang. – Mert gátolt az agresszivitásban.

Na azért, gondolta Szonja, csak kibújt a kiütés a zsákból. Végighallgatta, hogyan válik ekcémává a harag és a frusztráció.

– Ennika hajlamos a kényszeres rendre? Azt mutatja, minden rendben van?

Csak megerősíteni tudta, hogy Ennika hajlamos. És az immunrendszere mogorván várakozik a méregtelenítésre. Csakhogy, emlékeztette Radu, a mérgek felgyülemlése is csak tünet, a probléma valódi gyökerét kellene feltárni. Regisztrálni az öncsalásait. És ehhez nem kell mást tenni, mint milliméterre belőni, hogy Ennika esetében hol ér véget a kompromisszumkészség. És hol kezdődik a megalkuvás?

Radu cigányos vagy inkább indiai szépsége elhalványult a monitoron, látszott, számtalan megalkuvós történetet mesélhetne. Előbb teljesen elaltatta Szonja éberségét, aztán száját előrecsücsörítve hirtelen őt vette célba. Kimondta az alattomos mondatot:

– Ha nem vágysz igazán a szerelemre, kezdj el gyanakodni.

Ez a megjegyzés mellbe vágta Szonját. Még hogy ő? Hogy ő ne vágyna! Nem vágyik, ismerte be, miután gondolatban végigpergette az elmúlt pár hónap eseményeit.

– Te jó ég, nem vágyom szerelemre!

– Lehet, hogy nem vagy elég bátor?

Szonja nem kapott levegőt. Ez a Radu valahol leragadt. Nem tűnik fel neki, hogy sokkal, de sokkal bátrabb, mint régen, vele van az erő, oda az óvatoskodása, döntéseket hoz, elmegy vacsorázni Clooneyhoz, és így tovább, és így tovább… Talán őt kellene felrázni.

– Te meg… hiú vagy! – vágott vissza végül maga számára is érthetetlen módon.

– Mit akarsz ezzel mondani?

Radu tényleg felébredt. A kritika legenyhébb formáját sem volt képes elviselni, különösen barát, családtag, ismerős vagy idegen részéről. Azért gyorsan visszatalált az eredeti csapásirányhoz.

– Nincs rangsor szerelmek között. Minden egyes valamit át kell élnünk, miközben újra és újra meg kell teremtenünk a harmóniát. Előbb magunkban. Utána menni fog a kapcsolatainkban is. A legtöbben úgy tanulunk meg szeretni, ha már megvolt minden Valami. A találkozás, az elválás, a csalás, az önzés, a kiábrándulás… Gyerünk, tessék szeretni!

Vulévu kusé ávek moá? Érdeklődött belül egy ismerős hang. Hogy megtudja, maradt-e még benne késztetés. Aztán elnémult.

Ő csak egy cseppet se aggódjon, nyugtatgatta Radu.

Mert azok az emberek, akik félnek, na, azok tudnak igazán szeretni. Ezt úgy kellett érteni, hogy a félelem tulajdonképpen a szeretet negatív aspektusa. Ha félelemben élsz, sok mindent megtanulsz a másik pólusról is. Amikor pedig valamilyen kegyelem folytán átlendülsz oda és szeretni kezdesz, a félelem magától elszáll. Azokban a ritka pillanatokban érdekes módon sohasem félünk, amikor túlsúlyba kerül a szeretet bennünk. Egyébként meg mindenki fél mindenkitől, csakhogy van, aki ezt a félelmet motorként használja. Nem pedig fékként.

Ennél a gondolatnál Szonja elidőzött, most hatolt bele, most nézett a mélyére első ízben. Aztán arra jutott, hogy hiszen ő momentán nem is fél. Viszont nem is szerelmes.

Okulva a végtagokon felbukkanó vörös göbök, bőrpír és hámlás veszélyeiből, ellenőrizte, hogy nincs-e valami önbecsapós turpisság vagy tudat alá lemerült furfang a dologban. Majd azt találta kérdezni:

– Nem úgy kezelik az emberek mostanában a szerelmi életüket, mintha a legújabb világvallás volna?

Hallatszott, ahogy Radu sértetten kifújja a levegőt.

– Hogy te milyen bizarr… Tudod, mi vagy te?

Szonja kifejezetten kedvelte azokat, akik hirtelen felindulásból tettek szemrehányást, és nem napokig dédelgetve magukban a sérelmet, lassan és szívósan átgondolva minden szót. Felkészült, hogy bármi bukik is ki Raduból, képes lesz nagyvonalúan túllépni rajta.

– Egy másik Szonja! Egyáltalán nem olyan, mint Párizsban.

Hogy lehetne ezt jobban elmagyarázni, différrant, tre différrant…

Harminchatodik

A lombok májusi zöldben virítottak, azzal a hedonizmussal, amellyel az emberek lubickolni készülnek. Az ég meg is nyitotta a csapokat. Szonja elképzelte, ahogy átfut Enikőhöz szandálban, mezítláb, arcába tapadt hajjal, mint egy fuldokló. (Aki menti a menthetőt az ökológiai katasztrófa előtt.) És aztán át is futott.

A jó hírrel, hogy Enikő fél. Végül is csak ennyi a baja.

Az első reakciója majd az lesz, hogy hiszen kettejük közül éppen Szonja a beszari, de akkor majd szépen rávezeti, hogyan szembesülhet apránként az önbecsapásaival.

Azért van abban némi irónia, hogy mindent összevetve mégiscsak Enikő retteg jobban. Hiszen még önmagával is trükközik. Ő bezzeg… nem volt benne biztos, hogy ez egyértelműen érdem, de világéletében nyöszörgött, mennyire szorong, vállalta, akár a homlokára is tetováltathatta volna. Meg kapkodott fűhöz-fához, hogyan lehetne együtt élni ezekkel a nem mindennapi szorongásokkal.

A fűről-fáról beugrott neki a pasi a dzsungelben, no lám, még egy ilyen ökológus sem egyéb, mint két lábon járó keveréke az erélyességnek és a bizonytalanságnak.

Megpróbálta modellezni, hogyan lehet ezt az arányt eltalálni, mert éppen megfelelőnek találta. Nehéz lett volna megmondani, mi tette az előző esti klímakutatót olyan férfiassá, a dzsungel, a khaki póló, vagy a bükkfák kérgessége az intellektusával támogatva? Ahogy nyugtalan arccal a kezét rázta? Mi az, ami némelyeknél személyiségük legmélyéről tör elő, és összetéveszthetetlen tartást ad?

Miközben szandálja cuppogó hangon diktálta az iramot, elhatározta, hogy türelmes lesz Enikővel, sokkal, de sokkal türelmesebb, mint magával szokott lenni. Enikő, mit sem sejtve a hamarosan felszínre bukkanó, de megértéssel fogadott öncsalásairól, békésen és jókedvűen köszöntötte. És kisminkelve.

– Hali!

Szonja a lépcsőházban kirázta hajából a májusi esőt, nehogy ázott kutyaságával felcukkolja. Amikor hírei vannak.

– Beszéltem Raduval az ekcémáról. Olyan jókat mondott, hogy képtelen voltam otthon ülni.

– Nem baj.

Frissen satírozott kék szemét Szonjára emelte.

„Na, most talán áttörünk minden falat” – gondolta Szonja, és támogatásként Enikő vállára tette vékony ujjait. „Vége ennek a praktikus és hűvös viszonyon alapuló látszatéletnek.”

Azt álmában sem gondolta volna, hogy a barátnője magától is hasonló következtetésre jutott. Pedig éppen így történt. „Tudod, az mi lett volna, ha Attilával maradok? Megmondom én, cinizmus!”

Enikő kilencedik hete volt független nő. Nem abban az értelemben, hogy a férje kisétált a lakásból és a rendőrséggel kellett kerestetni.

Nem is abban, hogy hites ura egy másik asszony ikerbabái mellett virrasztott egy másik lakásban.

Abban az értelemben, hogy Attila tulajdonképpen mellette is élhetne. Mert már soha többé nem rakosgathatja a házasságát ide-oda, mint egy puzzle-darabot, amelyet egyszer később illeszt a helyére. Enikő néhány hét alatt elérte, hogy ne függjön minden idegszálával tőle. Akár egy háztartásban is élhettek volna. De nem éltek. Attila kivett egy garzont a kilencedik kerületben.

Enikő meghúzta a kontúrokat és a határokat. Ettől minden hirtelen tisztábban látszott. Az is, ami összekötötte őt Attilával. És az is, ami nem.

Szonja még mindig csuromvizesen lerogyott a nappali sarkában árválkodó fotelba. Enikő nem szólt rá. Szonja nem is akart semmi mást. Mindössze annyiban mert reménykedni, hogy üldögélnek majd egymás mellett szó nélkül, ahogy kamaszkorukban tették órákon át. Aztán, amikor már felpuhult közöttük a csend, előrukkol Radu tanácsaival. És minden meg lesz bocsátva! Az apró kis piszokságok, amelyek berondították évek óta makulátlan barátságukat. Mind el lesznek felejtve. Hiszen csak a félelem szülte őket. És ezt Szonja nagyon is megérti.

Ebbe a puhuló félben lévő csendbe hasított bele vidorul a csengő, tudatlanságban Szonja tervét illetően. Berregett, mint a meszes, ahogy csak a családtagok szokták berregtetni, ha pontosan tudják, ki tartózkodik otthon, és hogy őt az ajtón túlról is nógatni kell. Attila még azt is mondta a lépcsőházból türelmetlenül:

– Én vagyok.

Enikő, amint meghallotta az Én-t Attila hangján, felpattant, átugrotta a puffot, fél kézzel beleborzolt a hajába, és vállával leengedte a spagetti-pántot.

Szonja őszinte ámulattal figyelte.

A hallba betoppanó férfi nem vette észre Szonját, és Enikő minden jel szerint ugyancsak megfeledkezett róla. Így hát nyugodtan befészkelte magát a hajától átnedvesedett fotelba, mintha pattogatott kukorica lenne az egyik kezében. (És száraz törülköző a másikban. Ideális esetben.) Jegyet váltott a Barátnőm élete című színes szélesvásznú, magyarul beszélő filmre. Előzetesek nélkül.

– Vedd le az ingedet, megvarrom – hallotta Enikőt a főcímzene után az előszobából.

– Na, erre varrjál gombot!

Attila bizonytalanul nevetett, mert nem tudta biztosan, ez volt-e a megfelelő válasz. Enikő hetykén gombolni kezdte a férfi ingét. Szonja eltöprengett, ráköszönjön-e Attilára, vagy várja meg, míg érdekesebb részhez érnek.

Azok ketten nem néztek rá. Enikő az inget nézte, amit kapkodva öltögetett. Attila Enikőt, akit fűzögetett. Hadarva beszéltek. A Falk Miksa utcáról. Felettébb barátságosan. Meg egymillió forintról.

Szonját nem érdekelték a számok, jobban izgatta a kémia.

Enikő és Attila között jól láthatóan bámulatos kölcsönhatás alakult ki. Olyan kölcsönhatás, amely behálózta az egész szobát, összeakadtak tőle a bútorlábak, belecsavarodott a telefonzsinór, és epekedve görnyedt meg tőle a karnis. Vagy csak ő volt túlzottan fogékony aznap a kölcsönhatásokra? (Nem kizárt, hisz mint Radu rávilágított, csupán megfigyelőként tanulmányozza az egymás után vágyakozó és egymástól utálkozó embereket.)

„A végén belőlem is Lámpalázné lesz – gondolta Szonja, de nem izgatta különösebben. – Miért ne lehetnék a Lámpaláz neje?”

– Akkor te viszed? – intett Enikő az étkező tálalója felé. – Jó súlya van, ne én cipeljem.

Már a komód legalsó fiókját rángatta. Attila előzékenyen ott termett. Majd kisétált a lakásból az ezüst étkészlettel, anélkül hogy Szonja feltűnt volna neki a nappali sarokfoteljában.

– Ti mit csináltok Sára étkészletével?

Enikő párás tekintetében lassan gyúltak a fények.

– Ja? Attila észre se vett. Eladjuk.

Szonja úgy gondolta, csalafintán felébreszti.

– A hozomány-étkészletet, igen?

– Ha majd eszcájgra lesz szüksége, veszünk neki egy étkészletet. Most pénz kell. – Végre józanság költözött a szemébe. – Elküldöm Berlinbe.

A két nő ott maradt a lakásban, és elgondolkodó arckifejezéssel bámult egymásra, kicsit unatkozva, de azért mindent szemmel tartva a másikon. Szonja ellenőrizte Enikőt, haja szétterülve a vállán, orrnyergén az ismerős kis ránc. Minden a szokásos helyén. Na szóval, kérdezte tőle, akkor kinézünk a Föld Napjára?

A Föld Napja vásárról a stúdióban talált szórólapokról értesült előző este, és arra gondolt, kiváló alkalom, hogy bespájzoljon mindenféle biokajákból, amelyeket húsztól akár ötvenszázalékos kedvezménnyel kínáltak. Olcsóbban, mint a Tescóban. Enikőnek nem kellett kétszer mondani. (Habár most mondta másodszorra, mert úgy tűnt, Attila felbukkanása az enzimszegény táplálkozásnál is jobban tűzbe hozta.)

Felkerekedtek fonott kosárkáikkal és egy elég részletes listával. Nem tudtak a vásár közelében leparkolni, pedig Szonja úgy képzelte, a Föld Napján legfeljebb bicaj dugóval (vagy kritikus tömeggel) találkozhatnak.

Át kellett verekedniük magukat a társrendezvényen, mint később kiderült, harcos amazonok seregén. Enikőt azonnal le is rohanta egy mezítlábas nő, hosszú loboncos hajában kis pitypangkoszorú.

Utazásra invitált Epona kancájának nyergében. Kérdő tekintetüket látva a nő elmondta, hogy a termékenység és a szerelem istennőjét tisztelhetik Eponában. Szonja hiába sziszegte, ne érdeklődj, ne kérdezz, Enikő tudni akarta, mégis hogyan kell elképzelni ezt a holisztikus kalandot, de részletesen. Nos hát, buzgólkodott loboncos hajú, Epona rózsától illatos oltáránál feláldozhatják és feloldozhatják megsebzett, megbéklyózott szívüket. De ha nem tudnak negyed hatig várni, tíz perc múlva kezdődik a Pók vad, erotikus transztánca. Az ősi rítusok segítségével bárki kigyógyulhat mély fájdalmából, amit egy esetleges viszonzatlan szerelem vagy a férfiközpontú, patriarchális kultúra kizsákmányolása okozott.

Enikő arca sejtetni engedte, ez a kultúra a végnapjait éli.

A Kincskereső Életkehely programjára Szonja is felkapta a fejét. A virágkoszorús szórólapos figyelmét nem kerülhette el ez a halovány érdeklődés, sietve biztosította róla, hogy a Szent Nőiség Istennőjének táncos lépteit követve visszatérhet lelkének azon részéhez, amelyik még hinni tudja a hihetetlent, látni a láthatatlant és várni a lehetetlent.

A két barátnő megköszönte a Lányok, Asszonyok… szórólapot, és miután feminin és szellemi energiáikat így megsokszorozták, feltették loboncos hajúnak a legfontosabb kérdést. A nő elárulta, merre van Budán biovásár, sőt azt sem hallgatta el, hol kóstolhatnak ingyen szójafasírozottat és kecskesajtot. Szonja elszántan verekedte magát keresztül a tömegen, és az iránt érdeklődött:

– Te, mondd, nincs ezen a bolygón a nők körül egy kis katyvasz?

Enikő fölösleges kommentárt nem fűzött hozzá, a bejáratnál azt javasolta, váljanak ketté. Tömegundora van, nincs türelme az egész listához. Eltépték a cetlit, Szonja kapta az első felét.

Hargitai Zoltán a biomálnaszörpöknél időzött, amikor két gondola között észrevette a nőt a Háttérből. Ösztönösen elindult felé. Meglepően kellemes érzés volt viszontlátni, de hamar kiderült, hogy ugyanolyan kellemetlen is. A nő sárgarépaléért nyújtózkodott, nem vette észre, hogy van belőle néhány üveg szemmagasságban is, és könyökével leverte az akciós, enyhén sózott kölesgolyóhalmot.

Ment, hogy segítsen neki felszedni, de hirtelen megtorpant. Nem állíthat oda kosarában bio málnaszörppel. Végigpergette az agyában, milyen termékekkel célszerű felbukkanni. Példának okáért Ádám milyen termékekkel bukkanna? A málnaszörptől nyilvánvalóan meg kell szabadulni. Elindult a sajtok felé, a sajt, az jó. Olyan férfias. Már mitől lenne a sajt férfias?

A haleledelt is kihajította a kosarából, nem kell mindjárt egy vadidegen orrára kötni, mennyire kedveli az akváriumi halakat. Feltéve, hogy odamegy hozzá. Mit fog neki mondani?

A végén még azt hiszi a nő, itt lesi, ki tudja, mióta. Ilyen helyzetekben döntő a spontaneitás. De hogyan, jóságos ég, hogyan legyen spontán?

Hargitai Zoltán totális örvénybe került, és sehogy sem tudott felszínre keveredni. A nő időközben felszívódott, csak a kölesgolyók maradtak utána, szépen visszarendezve gúlába.

Jobb, ha hagyja a hátteres csajt a francba. Lévén kalandvágyó alkat, a franc felé vette az irányt, ide-oda kapkodva fejét a gondolák közt, és útba ejtve a hűtőpultot.

– Hargitai… István… Az ég küldte. Igaz, hogy a naptejekben idegkárosító nanorészecskék vannak?

A hátteres nő, kezében egy jókora flakonnal, úgy nézett rá, mintha igaz válasz esetén Zoltán egymaga is szembeszállhatna az összes idegkárosító nanorészecskével. Habár nem eléggé István.

– A titán-dioxidra gondol?

Nos, a titán-dioxid nem jelent valós veszélyt ezeknél a márkáknál, mert, ugyebár, nanométeres nagyságrendről van szó. Itt Hargitai Zoltán elakadt, mert észrevette, hogy a málnaszörptől ugyan megszabadult, viszont a kosárban felejtette Mézesmackót. Laza mozdulattal ráhajított egy gyorsfagyasztott zacskót.

– Mézesmackó? – hátteres nő csupa repkesedés.

Miközben a haját igazgatta, elpanaszolta, hogy ő bizony hiába kereste, igaz, a diabetikus édességeknél nem is jutott eszébe keresni. Mézesmackó a legjobb cukormentes! Másrészt viszont, mosolygott rendületlenül Török Szonja, ha Zoltán szereti a kagylót, hát az egész városban egyetlenegy helyen készítik jól.

Eltöprengett, vajon miből gondolja ez a nő, hogy szereti. Török Szonja rábökött a kezében tartott zacskóra, és a fejét ingatta. Ő nem próbálkozna vele, gyorsfagyasztott. A Halpiac fogadót javasolta.

– Ó, nem, én csak ma estére – Hargitai Zoltán elvörösödött –, ahogy itt álltam a hűtőpultnál…

És elmesélte, hogyan tört rá váratlanul a kagylóimádat. De ha Szonja úgy gondolja. Legyen a Halpiac fogadó. Benne is van a telefonjában. Bizonyítékképpen meglengette a mobilját. Már hívja is őket, és foglal helyet. Jó, hogy összefutottak. Kis híján megvette ezt a gyorsfagyasztottat.

– Jaj, hát ma este nem jó… – Török Szonja már mindennel számot vetett.

Hargitai Zoltán megdermedt. Mi nem jó neki ma este?

– De kedden ráérek!

Te szentséges ég, meghívta a hátteres csajt vacsorára! Barátkoznia kellett a gondolattal. Kutatói figyelmét, úgy tűnik, teljesen elkerülte az igemód, az az apró nüansz, hogy a lány valójában meghívatta magát. Ámbár sohasem érdekelte a grammatika. És belement, és belement… örvendezett, miközben elindult a kasszákhoz.

Szonja a diabetikus termékek felé vette az irányt, mint egy pilláját rezegtető alvajáró. Érezte ő a stúdióban. Azt a kis izzást. Egyre csak forgott a kosarával, kerengett a biovilágban, míg Enikő, türelmét vesztve, rá nem kiabált.

Kicipelték a kosarukat, roppant elővigyázatlanul át a női tömegen, amely fennkölt, bonyolult vagy ősi, primitív módokon, de mindenképpen szenvedélyesen próbált kapcsolatba lépni a felsőbb hatalommal. Vajon mitől ilyen bátrak? A virágkoszorús odaintett, miközben rendületlenül kántálta, orrhangján egyre csak kántálta:

– … és táncos lépteit követve visszatérhet lelkének azon részéhez, amelyik még hinni tudja a hihetetlent, várni a lehetetlent és látni a láthatatlant.

Ulpius-ház Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kepets András Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

A borítón felhasznált fotót a szerzőről Emmer László készítette

Nyomtatta és kötötte a Kaposvári Nyomda Kft. – 291461

Felelős vezető: Pogány Zoltán igazgató

Table of Contents

Első

Második

Harmadik

Negyedik

Ötödik

Hatodik

Hetedik

Nyolcadik

Kilencedik

Tizedik

Tizenegyedik

Tizenkettedik

Tizenharmadik

Tizennegyedik

Tizenötödik

Tizenhatodik

Tizenhetedik

Tizennyolcadik

Tizenkilencedik

Huszadik

Huszonegyedik

Huszonkettedik

Huszonharmadik

Huszonnegyedik

Huszonötödik

Huszonhatodik

Huszonhetedik

Huszonnyolcadik

Huszonkilencedik

Harmincadik

Harmincegyedik

Harminckettedik

Harmincharmadik

Harmincnegyedik

Harmincötödik

Harminchatodik