Tartalomjegyzék

- Első

- Második

- Harmadik

- Negyedik

- Ötödik

- Hatodik

- Hetedik

- Nyolcadik

- Kilencedik

- Tizedik

- Tizenegyedik

- Tizenkettedik

- Tizenharmadik

- Tizennegyedik

- Tizenötödik

- Tizenhatodik

- Tizenhetedik

- Tizennyolcadik

- Tizenkilencedik

- Huszadik

- Huszonegyedik

- Huszonkettedik

- Huszonharmadik

- Huszonnegyedik

- Huszonötödik

- Huszonhatodik

- Huszonhetedik

- Huszonnyolcadik

- Huszonkilencedik

- Harmincadik

- Harmincegyedik

- Harminckettedik

- Harmincharmadik

- Köszönetnyilvánítás

Vass Virág

Krásznájá Moszkvá

Megjelenés éve:

2011

K. E.-nek

Nélküled ez a történet másképpen ért volna véget.

A tükröknek hosszasabban el kellene tűnődniük, mielőtt visszatükröznek valamit.

Jean Cocteau

(Sunday Times)

Első

A boldog nők mind hasonlóak egymáshoz. Minden boldogtalan nő a maga módján az.

Kátya kisétált a Tolsztoj-házból a Jasznaja Poljanát körülölelő parkba, és habozás nélkül átköltötte az Anna Karenina elhíresült mondatát. Veszélyesen boldognak, és – mint ilyenkor mindenki – valahogy homályosan boldogtalannak érezte magát.

Olyan csend volt errefelé, hogy a kavics csikorgása fülsértő volt a lába alatt. A kihalt múzeumkertet ő javasolta. Égig érő fák tompították a délelőtti kontúrokat. Turisták ilyenkor ritkán vetődtek erre. Az orosz telet a külföldiek elviselhetetlennek tartották. Kátya szerette. Hideg tisztaság szikrázott körülötte, mintha nem is e világi tájon járna.

A Rubljovka sok-sok kilométerre innen délelőtti álmát aludta.

Az ismeretlen férfi az orosz milliárdosnegyed egyik csendes kávézójába hívta, Kátya otthonától alig néhány percre. De a lány úgy találta, hogy a hely nem illik hozzá. Egyébként sem ideális terep ahhoz, hogy az új szponzorral találkozzon, hisz a Rubljovkán hemzsegnek a titkos ügynökök, testőrök, rendőrök. Ha valaki lelassít az utcán, hogy kifújja magát, azonnal feltűnik egy biztonsági ember.

Kátya forró kezében szorongatta Porschéja slusszkulcsát, és igyekezett elképzelni azt a férfit, akivel néhány perc múlva találkozni fog. A hely, amelyet az összekötő javasolt, sokat elárult a megbízóról. Kátya ismerte a rubljovkai kávézót, azonnal beugrott neki csicsás cégérével, üvegbura alatt tartott süteményeivel, erőltetett bájával. Amíg a másik a vonal végén várakozott, lepergette magában a jelenetet, amelyben ő és az idegen férfi találkoznak, és sehogy sem tetszett neki. Néhány másodperces sokatmondó hallgatás után Jasznaja Poljanát javasolta az összekötőnek. A „fényes tisztást”. A világirodalom legnagyobb nőalakjainak árnyaival.

„Éppen megfelelő”, gondolta, ahogy körbenézett, a puritánság parkja majd szépen ellensúlyozza ezt a szövevényes helyzetet. Ledobta bundája kapucniját, a feje tetejére tolta a napszemüveget.

Az írólegenda háza körül nyugalom volt, mintha nem is két órára, hanem két évszázadnyira lapulna Moszkvától. A tolsztoji idők komoly, szorgalmas és romantikus délelőttjei köszöntek vissza az ősfák között. Kátya kifelé kacsázó lépteivel távolodott a múzeumtól. A kétsoros üzenetet ismételgette némán, és közben próbálta arra kényszeríteni magát, hogy bízzon a sorsában.

Kíséret nélkül jöjjön. A park legutolsó padjánál várom.

Ha valaki a fák közül figyelte – és valaki a fák közül figyelte –, egy hosszú végtagú, barna nőt látott. A faágak között cikázó napsugár vidáman ugrálta körül az alakját. Már tizenöt esztendeje mondták egyetlen sóhajtással a neve után: „a tehetséges ifjú balerina”. Kátya úgy süppedt ebbe a jelzőbe, mint egy puha, meleg pongyolába. Ha szükség volt rá, mert félt, mert elbizonytalanodott, előkapta és beleburkolózott. Ilyenkor szempillantás alatt gyönyörű, önfejű, hetyke és győztes nő lett, aki hajnalig bulizik, keskeny cigarettát tart az ujjai közt, és másnap reggel elnyűhetetlenül hajlong a rúd mellett.

De valójában elfáradt. Halálosan elege volt abból, hogy újabb szponzort kell találnia.

A szponzor a mecénásnál is vészjóslóbb csengésű szó.

A mecénások köre művészetkedvelő üzletemberekből állt, úgy kapaszkodott beléjük a társulat, mintha nélkülük az egész Bolsojt elfújná a moszkvai szél. Mérhetetlen gazdagságuk azzal fenyegetett, hogy kaviáros koktélszendvicsek, pezsgőspoharak és apró croissantok alá temeti a színházat.

A szponzor valaki más volt.

A szponzor az a férfi, aki a bajba került nőt felkarolja.

Kátyát, miközben Tolsztoj parkjában ballagott, gyötörte ez a gondolat. Most mindjárt felteszik neki a kérdéseket, amelyek mindig ugyanazok. És úgyis tudják rá a válaszokat. Fehér nercbundájának olyan rafinált szabása volt, hogy folyton beleakadt a térde egy belső ficakba. A vállát húzta lefelé a szőrme súlya, mintha valaki rácsimpaszkodott volna, és el kellene vonszolnia az utolsó padig.

A márkás szőrme, amiért a hollywoodi sztárok Moszkváig utaznak, a hamisíthatatlan Rubljovka-légkört árasztotta Kátya körül. Hogy milyen erős volt ez a vállaira nehezedő becsvágy, hogy milyen régen szegődött mellé, és rángatta őt keresztül az életen, szinte eszmélése óta, azt mindenki előtt sikerült eltitkolnia.

Még magának sem vallotta volna be soha.

A távolban feltűnt a pad, de nem ült rajta senki. Kátya elbizonytalanodott. Szeme elsötétedett. Szédülésfélét érzett. A szikrázó fények egyszerre eltűntek, a felhők alacsonyan csüngtek a feje felett. Mi van, ha tőrbe csalták? Ha nincs is semmiféle szponzor? Tudta már, hogy nem kaphat meg mindent. Pontosabban, hogy hova vezet, ha mindent megkap. Itt, ebben a fényes parkban egész lényével átélte: mit jelent, ha valaki olyan veszélyesen boldog, hogy a lelke mélyén mindig boldogtalan.

1977

A huzat hagymaszagot hozott a zegzugos folyosó végéből. Szvetlanova, a társbérlőjük, túlharsogva a közös konyhában a főzés zajait, olasz tenoráriákat énekelt. Odabent a keskeny, cső formájú szobában áhítatos csend honolt. A bozontos szemöldökű orvos hanyagul a pianínóra ejtette a táskáját, mert a keskeny asztalkán kívül, ahol a csecsemőt kibontották, más szabad helyet nem talált. A tagbaszakadt, vörhenyes hajú ember lehunyta pillátlan szemeit, megtapogatta a kislány koponyáját, majd szakszerű mozdulatokkal kinyitotta a pólyát, kiegyenesítette a baba hurkás karjait, lábánál fogva felemelte, pörgette, forgatta, ellenőrizte az elkötött köldökzsinórt, majd elégedetten csettintett.

– Ezt nevezem medenceízületnek!

Az újszülött belekapaszkodott az ujjába, és megmozgatta a szájacskáját, mintha helyeselne. A karikás szemű, madárfejű asszony megrebbent.

– Így látom én is. Balerina lesz.

Az orvos ráhagyta.

– Meglehet. Jó izomzatú, arányos gyerek.

Azzal eltette a fonendoszkópot, kezét felemelve jelezte, hogy a fürdőszobába menne. Fürdőszoba nem volt a lakásban, csak egy falicsap a szomszédos helyiségben, amit hálónak használtak. Két egymás mellé tolt fenyőágy és egy öblös szekrény éppen elfért benne. A csap fölött kis, ovális tükör lógott. Ahogy az orvos a vízsugár fölé hajolva elmélyülten tisztogatta a kezeit, az asszony megpillantotta a pislákoló fénycső világánál a saját arcát, és visszarettent. Ő volna az? A Spartacus dicsőséges Flaviája? A Giselle őrjöngő szerelmese? A törékeny Júlia?

Szemében régen kihunytak a színpad fényei.

Hirtelen az az érzése támadt, mintha egész eddigi életét csak e pillanat köré rendezték volna, amikor ő az orvos válla fölött a tükörbe pillant. Minden taps, virágcsokor, kritika és szerep arra szolgált, hogy ő minél inkább átélje ezt a sokkal drámaibb pillanatot, amit az élet rendezett számára.

Még csak huszonhét éves!

Technikailag és művészileg a csúcsponton, bármiben színpadra állhatott volna. A világhír küszöbén állt. New Yorkba készültek. Innen Moszkvából.

Most legfeljebb az ágy körüli keskeny járaton piruettezhet, az örökké konyhaszagú pár négyzetméteren a csecsemősírás panaszos motívumára. És nincs többé férfi, aki partnerolná. Aki megtámasztaná, egyensúlyban tartaná. Aki felemelné.

Vissza a fénybe.

Szotnyikova elvtársnő megmondta, hogy a Szovjetunió egyetlen érdemes művészéhez sem méltó az ilyen csúfos vég. Egy munkásnőnek még jól is jön egy zabigyerek. Asszonynak kötelesség, lánynak dicsőség.

No de egy balerinának? Akit gyerekkora óta szocialista művésszé formálnak?

Szotnyikova úgy rúgta ki a Bolsojból, hogy a lábai még fenn voltak grand battement-ban. A személyes holmijait a színház mögötti hatalmas alumíniumszemetesekben találta meg. Akkor az ötödik hónap végén járt, és még alig változott valamit a teste. Andrjusa épp ebbe habarodott bele, az erős vádlijába, izmos hátába, a kemény mellébe. Nem is értette, hogy eshetett meg vele, hogy egy Andrjusa így belerondított az életébe. Egy trapézgatyás hippi. Egy hülye, iszákos zenész.

Első dührohamában széttépkedte a pólyát, amit Andrjusa idős, bigott anyja küldött vezeklésképpen. Azután már bánta. A saját anyja csak ezzel a társbérlettel tudott segíteni, az összeköttetései révén, meg a pianínóval, amit a nagybátyjáéktól hozott el. Mit lehet tudni, hátha örökli majd a gyerek az apjától a zenei tehetséget...

A terhesség utolsó harmadában nagyon meghízott, ám a szülés után még többet kívánt. Szerencsére a falánksághoz nem volt elég a pénze. Makarónin élt. Olcsó és kiadós. Az anyja aggódott, hogy nem lesz elég teje, de ő ezt nem találta különösebben tragikusnak, mert állítólag az anyatej édes íze később édességfüggőséghez vezet. Márpedig a lányának, ha már lány lett a galambocska, ott kell majd folytatnia, ahol ő abbahagyta. Az első osztályú, anyjától örökölt csípőízületével.

Második

Zempléni Lili, a világ kezdete óta gyűjtögető életmódot folytató alföldi lány, könnyű kabátban, utazótáskával, ultravékony laptoppal érkezett a téli szmogba burkolózott Moszkvába. Minden idegszálával akarta ezt a könnyedséget. Nem is. Nem a könnyedséget akarta! Pontosan azt akarta, ami a szeme elé tárult: az idegenséget.

A városban a végtelen terek, sugárutak, a hatalmas épületek és az olvadó hóban párolgó kipufogógáz illata azt sugallta Lilinek, innen bármikor összecsomagolhatsz és továbbállhatsz! Fel az Északi-sarkra. A pampákra. Vissza Tiszaújvárosba!

A széles járdákon szembehömpölygő járókelőknek mintha egytől egyig ugyanaz lett volna a céljuk. Hogy valahol máshol legyenek.

„Teljesen más, mint New York”, gondolta Lili. „De valahogy mégis hasonló.”

Kisvárosi gyermekkorát végigkísérte a fanatikus hit, hogy egy szép napon felkerekedik, és elindul New Yorkba, ahol a járókelők nem ismerik egymást.

És nagyon sokszor mondta magának: talán legközelebb. Még itt is, még most is, a moszkvai villamosmegállóban is ezt mondogatta. Talán legközelebb.

A sínpár a lakótelep végtelen szalagházainak ívét követte.

Lili minden szándéka ellenére ezen az első reggelen szóba elegyedett a villamosvezetővel. Egy hatalmas keblű, vállas nő vezette a két kocsiból álló járművet. Szépen berakott haján kis, sötétkék sapkát viselt. Amikor nem váltott a váltó, és fejcsóválva kipréselődött a székből, az is kiderült, hogy indigókék szolgálati nadrágjához divatos, hegyes orrú csizmát húzott. Letipegett a kocsiról, egy kampós rúddal kecsesen átváltotta a sínt, majd kellékét hóna alá csapva, akár egy pomponlány, visszalépkedett az ácsorgó villamoshoz.

– V gastja haraso, a domá huzse! Mindenütt jó, de otthon még rosszabb! – mosolygott a vezetőülés mellett kapaszkodó Lilire, miközben becihelődött megtermett hátsójával a szűk kis vezetőülésre.

A villamosvezetőnek azonnal feltűnt a lány, amikor felbukkant a fülke mellett. Csillogó szemű kis nő volt, karcsúsított, széles öves kabátot és svájcisapkát viselt. Egyből látni lehetett rajta, hogy külföldi, bár nehéz volt megállapítani, honnan is származik.

Odabiccentett neki.

– Kak gyiliski? – kérdezte tőle.

Lili riadtan emelte rá tekintetét, ám a magasra tornyozott frizura és kis kék sapka alatt mosolygó nő békés szándéka felől nem lehetett semmi kétsége.

A Kak gyelá?, a Hogy ‘s mint? moszkvai szlengjét azonban nem értette, ahogy gyakorlatilag semminek sem vette hasznát, amit a Macbookján magával cipelt. Az úti szótár, a címlista, az adnaklasznyiki.ru oldalon bejelölt ismerősök egytől egyig használhatatlannak tűntek.

Ez nem is jelent akkora hátrányt, ha az ember ég a vágytól, hogy újrateremtse önmagát. Zempléni Lili megérkezett Moszkvába, és olyan érzése támadt, mint amikor munka közben az „open” gombra kattintott a laptopon: megjelent egy tiszta lap.

A tizenhatodik álmos reggelen józanul be kellett látnia, hogy olyan idegenség és közöny veszi körül, amelyről soha nem álmodott, mert elképzelni sem tudta, hogy emberek között létezik ilyen. Életében először tényleg csupán egyetlen ismerőse volt: Ilja Alekszandrovna, a hatos járaton.

– Miért jött Moszkvába? – érdeklődött udvarias felületességgel a villamosvezető.

Pocsemu? Miért? Felelje azt, hogy a véletlen sodorta Moszkvába? Nem igaz, nem a véletlen. Ezt Ilja Alekszandrovna is nyilván jól tudja. Egy ministepper hozta ide.

De ez egy hosszú történet, és nagyon korán van.

A ministepper nagyon hasznos fitneszeszköz, egy rúgással a takarosan vetett ágy alá lehet küldeni. Ha valamelyik szomszédasszony becsöngetne.

Azon a szeptemberi napon Magdika csengetett.

– Végre itthon vagy! – vetette oda, csak úgy, az előszobában, és már indult is befelé.

Lili arra gondolt, hogy ebben a mondatban minden benne van. Hogy az utcabeliek számára soha nem tud eléggé itthon lenni. És hogy ez ellen csak két dolgot tehet: ha lehunyja a szemét, míg a szürkés-barnás színű, aggódó sziluettek el nem tűnnek. Vagy ő tűnik el, és megy el innen jó messzire.

Ahogy belerúgott a ministepperbe, hogy az tompán nyekkent a hátsó falnál, tudta: nem fog többé titokban lépegetni! Az egész város rendelt a csomagküldő szolgálattól. Lábasokat, takarítógépet, gőztisztítót, festékszórót. Csupa hasznos dolgot. De fitneszgépet? Minek fitnesz egy elvált asszonynak? Az majdnem olyan, mintha Paleolit szakácskönyvet rendelne a Vadrózsa presszó cukrásza!

Lili próbált csavaros szomszédasszony-dialektikával gondolkodni... Hogy balul ütött ki a házassága, azt mindenki elfogadta. Furcsán ismerős volt. Arról senki sem tehet. Jöttek és segítettek.

Viszont ha tornagépet rendel, és még használja is, meg bejárónőt keres, az persze sok mindent megmagyaráz. Ibike, a fej mosólány mesélte, hogy a Pestről visszakeveredett Lili hathetente festetni jár. Korabeli asszonyok évente kétszer daueroltattak, karácsony és húsvét táján. Végtére is már nem tinédzser lány!

– Magdika néni, most értem haza – a hangja áttetszően csengővé vált a dühtől – Túlóráztam. Muszáj, tetszik tudni, megvették a céget...

– Nem is mondtad, angyalom. Eladták a munkahelyedet? – csodálkozott Magdika.

– Bizony, tulajdonosváltás. Képzelheti, Magdi néni, az új cégvezetővel ez a rengeteg hercehurca...

Nyilvánvaló volt, hogy a hírt még aznap az egész város tárgyalni fogja. Magdi néni felajzva távozott, szinte tapintható légfolyosót húzott maga után. Ő meg ott maradt az előszobában. Lilinek olyan érzése támadt, mintha a nemrégiben felújított háza megroggyant volna, és célirányosan megindult volna valahová. Elöl a ministepper, utána a mosogatógép, amit szintén gyanakodva méricskélt a szomszédság. Hát mi az megengedni a csapot, és ellögybölni pár tányért? Hatterítékes mosogató? Egy elvált asszonynak? Talán nem ismeri a vízdíjat?

Mert Tújvárosban nem úgy van ám, mint Pesten! Ezt el kellett neki magyarázni.

Élete tanúi mind ott tolongtak körülötte a hazaköltözés és a házfelújítás ideje óta, és olyan jóindulatú felhanggal szerették, ami Lilit halálra gyötörte.

Azonban nem futamodott meg, legalábbis még nem.

Egy ideig bajlódott még az új tulajdonossal és az új ügyvezetővel. És a régi férjével.

A régi férjek éjszakánként visszajárnak a feleségeikhez. Éjfélkor. Néha hajnalban. Ilyenkor a feleség csak a fantomférjet képes látni. Újra és újra átgondolja, mit csinálhat most. Kivel. Aztán végigsiklik a tekintete a franciaágy lapos oldalán, a tapintatlanul ketyegő órára pillant. Biztosra veszi, hogy ő az emberek egy különös, ritka fajához tartozik, amely arra van kárhoztatva, hogy szánakozzanak és röhögjenek rajta. A szoba homályában próbál barátkozni a gondolattal, hogy hátralevő életét kiselejtezett feleségként éli le. A szerelmi bánatra könnyű rászokni.

Egy napon Lili mégis azt mondta magának, elég.

Aznap éjjel, kicsit szélesebb vigyorral az arcán megint ott állt az ágya mellett a fantomférj. Akadálytalanul bejuthatott. Olyan nagy baj volt ez? Ó, igen. Ahelyett, hogy Lili folytatta volna aprólékosan eltervezett életét, egy hiányjeles jövő várt rá. „Nem akarok Csabára gondolni”, szuggerálta magát.

Eszébe jutott, hogy a bal válla fölött van egy mélyedés, oda szokta hajtani a fejét.

„Azért nem tudok másra gondolni – döbbent rá hirtelen –, mert nincs több ötletem arról, mi lehetne az a más.”

Önsegítő és buddhista könyveket vásárolt (mintha a ministepper nem volna elég). A buddhisták szerint a szív éppen arra való, hogy összetörjék. Sajnos csak így tud megnyílni. Próbált arra gondolni, hogy ezekben a percekben is kapcsolatok milliói érnek véget a világon, és az emberek valahogy élnek tovább. Még most, ebbe a vigasztaló gondolatba süppedve is érezte, hogy megint magához vonzza a fantomférj.

„Lili” – suttogta, és megmagyarázhatatlanul vigasztaló illata volt.

„Egy érzelmi paca vagyok” – gondolta magában keserűen, mielőtt elaludt.

Másnap reggel úgy döntött, a lehető leggyorsabban kiszáll ebből a buddhista „itt és most”-ból. Rugdosta a ministeppert az ágy alá, ki-be. Az emberek valahogy megcsúnyultak körülötte. Mindenkin fogást talált. Megsárgult lábkörmöket, szemölcsöket, hájas felkarokat. A túlzott ellensúlyozás olyan rettenetes szívélyességet eredményezett Lili részéről, amitől a szomszédság még inkább odaszokott a Pestről visszaköltözött lányhoz. Már csöngetés nélkül jöttek.

Reteszre kellett zárni a kerti kaput.

„Milyen igazságtalan vagyok hozzájuk!”, gondolta, valahányszor bezörögtek hozzá a kelt tésztával. Lili megveszett a kelt kalácsokért, buktákért, csigákért. Bár élete folyamatos rettegésben telt, hogy gömbölyűsége továbbterjed a kívánatosnál, a tésztaillatra vakmerővé vált. Mintegy bátorításképpen, a kölni-és izzadságszagú öregasszonyok némán a kezét simogatták. Gyér hajjal, ízületi gyulladással és házaséletük boldogságával. Büszkeségével.

S mindehhez a népszerű szlogen: nálunk menedékre találsz.

Mindannyiukhoz tartozott. Ők pedig hozzá.

– Még hogy utazni! – A szomszédok összenéztek. – A te korodban?

Próbált ellene vetni valamit, de a nyelve nem forgott, mert ugyan mit is mondhatott volna, ami meggyőzi őket? Ezért inkább méltósággal bólintott. Tudta, nem éppen Erasmus-diák, harmincnégy is elmúlt, de ha egyszer menni kell!

Moszkvában még sohasem járt.

Miután ő volt az egyetlen, aki a Kreatív Magazinban meghirdetett orosz ösztöndíjat megpályázta, határozottan jó esélyei voltak. Ládába rakta a könyveit, a ministeppert, felvette egy moszkvai ingatlanos lánnyal a kapcsolatot, aki még az internet-előfizetést is elintézte, és biztosította róla, hogy a közlekedéssel nem lesz gondja. A villamos közvetlenül a háza elé kanyarodik.

Most már csak az új jövőjére kellett rátalálnia, amit Tújvárosban, gyerekkora ártatlan helyszínén nem talált meg.

Harmadik

Kétszáz kilométerre a lakótelepi villamosmegállótól, Jasznaja Poljanán a nap már hét ágra sütött. A férfi váratlanul lépett elő a fák mögül. Kezet nyújtott. Az arcán semmi sem utalt az érzéseire. Talán egy szemvillanás. Úgy nézett Kátyára, mintha ezt a pillanatot felső erők eleve elrendelték volna számukra. Mintha meg lett volna írva a sors könyvében. Vagy bátor képzavarral egy lektűrben: a magas, komoly férfi tekintetét a lány lelkének legmélyébe fúrta.

Kátya egy önelégült pasast látott. Széles, szögletes homlokkal és állkapoccsal. A szó szoros értelmében, még sohasem találkozott korábban ennyire szögletes fejformával. Az idegen nem mozdult, nem mosolygott, arca olyan volt, mint egy újságból kivágott fotó.

– Ha mégis inkább beülne az étterembe – szólalt meg végül –, foglaltattam asztalt.

Kátya mindent felfogott. A férfit, a vékony szövetkabátot, a keskeny szájat, a táguló orrlikakat.

– Nem, nem, jólesik a séta!

A könnyed hangvételre tett kísérlete erőltetettnek tűnt. Kezét a bundája zsebébe mélyesztette, az arcán felderengő mosoly részben félelmet, részben fölényt tükrözött, olyasféle elegyet, amit a férfi nem tudott rögtön értelmezni.

Megindultak a sétányon. A férfi kabátjából Kátyát szivar és moszkvai szmog illata csapta meg.

– A megbízóm apja melós volt – szólalt meg a férfi kedvesen, miután harminc hosszú másodpercen át hallgatott. – Szibériában. Egy repülőgépgyárban.

Kátya bólintott.

– A maga erejéből küzdötte fel magát. Soha semmi sem volt számára elérhetetlen. – Anélkül, hogy megmozdította volna a fejét, a férfi oldalra sandított. – Ért engem?

Ismét biccentett.

– Az olajiparban érdekelt.

Ezt egészen kurtán fűzte hozzá, mintha nem is volna lényeges információ, hiszen a lényeg már elhangzott: soha semmi nem volt számára elérhetetlen.

– És a sportban. Kedveli a fehér sportokat?

Kátya habozott. Teniszezni természetesen teniszezett, a jelenlegi szponzorának a teniszpartik hozzátartoztak a napi munkájához. Az új oroszok másképp dolgoztak, mint a régiek. Ma az igazán sikeres emberek úgy dolgoztak, hogy utaztak. Ettek. Ittak. Sportoltak. Munkaidejük éttermi, kávéházi, sportklubaktivitásra táblázta be őket. Ezekre a helyekre nem kedvtelésből, üzleti kényszerből, munkafegyelemből jártak.

Kátya vitorlázni is megtanult, az évad végén jól is esett neki a víz, a nap, a szél szabadsága. Soha nem érezte magát annyira szabadnak Igor mellett, mint amikor együtt szelték a nem túl magas hullámokat.

– Golfozik, művésznő? – érdeklődött a férfi a fák közül újra előbukkanó nap fényében.

Kátya intett, hogy nem, golfhoz még nem volt szerencséje. Síelésnél mindig aggódott, egy rossz esés a pályája végét jelenthette. Búvárkodni szeretett. Lovaspólókon, akár a többi társasági hölgy, magas sarkúban taposta a gyepet. De golfozni még nem golfozott, és arra gondolt, az olyan békés sport, komoly akadályt nem jelenthet.

– Már régóta vártam az alkalomra... – és idegességében elnevette magát.

A férfi bólintott.

– Akkor kedden önért megyünk előadás után.

Kátya olyan némán hallgatta, hogy a férfi rá kellett hogy pillantson a szempilláin keresztül.

– A rosszul őrzött lány. Nem kedd?

– De igen, kedd – hebegte Kátya.

– Tizenegy. Korán lesz?

A balerina agya lázasan járt, mit csikarhatna még ki ebből a pasasból a szponzorral kapcsolatban, akivel jövő kedden előadás után találkozik. A beazonosítási koordinátáit megadták: olaj és golf. Az egész helyzettel valahogy mégis elégedetlen volt.

– Tizenegyre elkészülök – mondta gyorsan.

Közben arra gondolt, képtelenség, hogy tizenkét perc alatt lesminkeljen, lezuhanyozzon, bekapjon pár falatot, ami nélkül csak szédeleg, mert előadás közben két-három kilót mindig letáncol magáról.

A férfi bólintott.

– Két csokrot küldünk – jelentette ki. – Az egyiket fel a színpadra, a másikat az öltözőbe... Tudni fogja, hogy tőlünk vannak.

Kezet nyújtott, és otthagyta Kátyát a havas parkban. Nem kísérte a kocsijához, nem várta be, tempós léptekkel megindult Tolsztoj fehér udvarházának irányába. Menet közben előhalászta a telefonját és a slusszkulcsát.

Kátya ott maradt az út közepén, mint egy ottfelejtett csomag, és azon töprengett, elképzelhető-e, hogy a golfozó szponzor lesz az a férfi, akire már olyan régóta vár. Aki megérti a vicceit, a nyűgös napjait, és aki mellett nem kell örökös készenlétben élni.

Aztán azon kezdett töprengeni, hogy ez a szögletes férfi vajon hova is akart kilyukadni azokkal a csokrokkal...

Mamuszban üldögélt a földön, a rúd alatt, és a társait figyelte. Gyakorlott szemei azonnal kiszúrták, ki mennyire van formában aznap. Megpróbált nem gondolni az estére. A kedd reggeli gyakorlat tízkor kezdődött, a világ legkiválóbb balettmesterei dolgoztak azon, hogy a testi és érzelmi sérüléseket, másnaposságot, kialvatlanságot, influenzát, a test természetes kopását kicibálják belőlük az esti előadásra.

A kecsesség szót csak a civilek kapcsolják össze a balettal. A világ egyik legkeményebb melója volt ez, ahogy első leningrádi mesternője mondogatta, a traktorosnők a Komszomolszkaja Pravda címlapján harmatos nebáncsvirágok a balerinákhoz képest.

Kátya jól emlékezett első amerikai mesterére is. A balettosok ugyanis olyan hihetetlen erőben voltak, hogy még a vasfüggönyt is meg-meglibbentették időnként. Ki-be járkáltak a vendégművészek és a mesterek az iskolájukban. A negyedik és a kilencedik évfolyam között összesen tizenhatszor utazott Kátya külföldre, továbbá négyszer vett részt a pártfőtitkárok beiktatásán. A peresztrojka idején legalább olyan sűrűn váltották egymást, mint a betanítómesterek a vizsgaelőadásokon. Háromszor táncolt az osztálytársaival Gorbacsovnak. Aláírattak vele egy autogramkártyát is. Bár lehet, hogy nem autogramkártya volt, mindenesetre anyajegy nélkül ábrázolta, és alig fogott rajta a filctoll.

Peter, a New York Ballet vezető balettmestere az első órán megkérte, hogy üljenek le félkör alakban, aztán eléjük hajított egy újságot. Egy amerikai újság volt, Rudolf Nureyev fotójával a címlapon. Azt hitték, azért mutatja nekik, mert a honfitársuk. A szőke, hullámos hajú, negyven körüli amerikai mester, akinek az Apollo volt a leghíresebb szerepe, nem szólt semmit. Tudta jól, hogy lélegzetvisszafojtva bámulják. A szeme sarkából ellenőrizte a jelenetet a tükörben, rögzítette a fejében.

Négyszer sétált át diagonálban a termen, mire megszólalt.

– Rosszul gondolják. Nem Nureyev miatt hoztam be maguknak...

Hűvösen és szépen beszélt angolul, szabályosan, tisztán.

– Ez a Life magazin. Hallottak már a Life magazinról? Igen?

Többen biccentettek, de Kátya biztos volt benne, hogy csak blöffölnek. Az ő évfolyamukon még orosz magazinokat sem nézegetett senki, nemhogy amerikaiakat.

– Nos, hölgyeim és uraim... Dr. James nagyszerű munkájára hívnám fel a figyelmet! Holnapra mindenki olvassa el a cikket! Compris? Holnapra!

Azzal a szoborszépségű mester kisétált a teremből. Csalódottan adták kézről kézre a lapot, amivel kifizette őket, ahelyett hogy egy új stílusú, briliáns rúdgyakorlatot tartott volna, amiből tanulni is lehet.

A címlapon Nureyev fotója alatt az alábbi kérdést olvashatták:

„Is the world’s greatest athlete a dancer?”

A világ legjobb sportolója táncos?

– Étá polnyij átsztoj! Étá nye kátyity! – mormogták, miközben körbeadták a magazint. – Ezt a hülyeséget! Micsoda baromság!

A pökhendi szőke mester éppen azt képviselte, amit mélységesen megvetett a szovjet táncosvilág. Nyugaton a táncot egyre inkább sportteljesítményként fogták fel, míg a Bolsoj a magas művészet temploma volt. Még a feltételezés is sértő, hogy egy balett-táncost jégkorongozókkal és focistákkal emlegessenek egy lapon, pedig dr. James éppen ezt tette. Erő, gyorsaság és mozgékonyság alapján vizsgált ötvenhat sportágat, és a futball után mindjárt a balettet hozta ki a világ második legnehezebb sportjának. Borzongva ízlelgették a szót. Sovány vigasz, hogy ezzel megelőzték a jégkorongozókat, súlyemelőket, maratoni futókat, vízipólósokat.

Az amerikai balettmester az egész kurzus alatt úgy kezelte őket, mint az olimpikonokat. Miközben olyan hisztériás rohamokra volt hajlamos, mint egy primadonna.

Csak a szufla, a fegyelem és az arányok érdekelték.

Mindhárom fenyegetően hangzott pubertáskorban lévő tanítványai számára.

– Az arányok! Azon múlik minden. Még a nyaknak is tökéletesnek kell lennie!

Gyakran sopánkodott, hogy a tökéletes táncost keresi, de hiába járja a világot, tudja, eleve kudarcra van ítélve. Csalódottan rivallt Kátyára.

– Még te sem! Bizony, te sem vagy tökéletes!

A tizenhét éves Kátya felvetette a fejét.

– Ó, Mr. Martin! És mi a gond velem?

Apolló futó pillantást vetett a tükörbe, ahol éppen egymás mellett álltak.

– A térded. Egy inccsel lejjebb van, mint kellene.

Kátya elbűvölő mosolyt küldött felé. Tudta, hogy a pasas „nem straight”, viszont értékelte a mester szépérzékét. A megjegyzést bóknak vette, a „még te sem” egyértelműen kiemelte a többiek közül.

Mindig mindenhonnan kiragyogott. A tehetségével, a külsejével, a szívósságával. Minden este, amikor kilépett az öltözőfülkéjéhez tartozó szűk kis zuhanykabinból, megállt a tükör előtt, és feszült figyelemmel átvizsgálta a testét. Az egész izomzatát. Mély, odaadó csodálattal, ahogy a zenész vizsgálja a hangszerét.

A balett-teremben örökösen önmagát leste, hogyan lendül, hajlik, hogyan emelik, hogyan tartják. Ha lehet, még a színpadnál is jobban szerette, ahogy próba közben megizzadt, de úgy, hogy szinte egyenként érezte kinyílni a pórusait. Ahogy egymás után végezték ki az alapgyakorlatokat, sorra feszült meg a testén minden apró kis izom. A vádlija, a térde, a combja, a farpofák és az, amit szerelmi izomzatnak mondanak. Minden egyes előadás után elárasztotta a jóleső érzés, hogy testének minden tagját átmozgatta.

Mintha a Jóisten ezen az úton tanítaná őt meg érezni.

Negyedik

A sarló és kalapács hirtelen egészen új megvilágításba került. Nyikolaj letette tömzsi nyelű kalapácsát, megtörölte kézfejével a túlfűtött lakótelepi lakásban verejtékező homlokát, majd a Lépésről lépésre összeszerelési útmutató fölé hajolt. Hümmögött.

Gondterhelten ráncolta a szemöldökét.

Egy felesleges lyuk tátongott a munkapad közepén.

Kilencedik órája készült az IKEA konyhaszekrény Lili cső alakú konyhájában. A gázvezetékeket Moszkvában bevakolják, ez az, amivel a svéd konyhatervező nem számolt. A Csimki előváros hatalmas IKEA áruháza nem véletlenül választotta szlogennek: „Svéd életstílus oroszul”.

Nyikoláj arca, amely előrefittyedő ajkával és kis tokájával valamelyik Habsburgéra hasonlított, most hirtelen felélénkült.

– Ismeri George Orwelltől az 1984-et? – érdeklődött.

Lili bólintott, hogy ismeri, mire a szaki egészen megvigasztalódott. A tátongó lyuk a Faktum konyha munkapadján így máris értelmet nyert.

– Nálunk ez az egész valóság volt. Tán ma is az... Az erkölcsi alapokat aláásták. De legalább élünk, nem igaz? – Puha tenyerét rátette az apró szépséghibára. – Megmondom, mi lesz! Ide kellene helyezni egy kis konyhagépet. Vízforralót. Kenyérpirítót. Tudom is én. Hozott magával turmixgépet?

Lili gyerekkorának régi, orosz gyártmányú turmixgépére gondolt, amely elfoglalta a fél konyhaasztalukat. Elővette legszebbik mosolyát, úgy kérte Nyikolájt, azért tegyen még egy próbát.

Igen ám, de a technikumigazgató a továbbiakban csak elméleti kérdéseket volt hajlandó feszegetni, a mindennapok gyakorlati kérdéseivel fél öt után már nem foglalkozott. Saját bevallása szerint sem volt különösebben ügyes kezű, de minthogy tanári fizetéséből képtelen volt megélni, felmondott. Apróbb szerelőmunkákat vállalt.

Az alsó szekrények kuszán kapaszkodtak egymásba, az egyik alatt akkora rés tátongott, mintha macskabejáratnak hagyták volna.

Nyikoláj szívta a fogát, vele nem fog kiszúrni ez a szar IKEA! Lilire kacsintott: majd csalunk, galambocska, csalunk!

Honnan is sejthette volna, hogy a magyar galambocska éppen alapos és precíz külső-belső átrendeződésre érkezett Moszkvába, honnan?

Lili bizonyos dolgokban nem lehetett kellőképpen rugalmas. A fogantyúk szimmetriájában például. Minden egyes kiszögellésnek és ficaknak a helyére kellett kerülni. Hitt benne, hogy bármely pontjára sodródjon is a világnak, ő ezeket a szegleteket most már elrendezi maga körül. Nyikolájjal vagy nélküle.

Az elmúlt hónapok során a volt férjével kapcsolatos zavaros, vissza-visszatérő érzelmei annyira ismerőssé váltak, mint a közösen vásárolt, majd jegyzőkönyv szerint elosztott bútorok. Nap mint nap beléjük botlott a tújvárosi lakásában. Egyre valószínűbbnek látszott, hogy el kell mozdítania maga körül valamit. Esetleg mindent. Hogy megszakítsa azokat a gondolatláncokat, amelyek a megszokott bútorokhoz kötődnek. Ki mondta, hogy csak egy lakásban lehet rendezkedni?

Ahogy kívül, úgy belül! Ezt hetedik emeleti, cső alakú, orosz otthonában a saját bőrén készült megtapasztalni! Arról persze nem tudhatott, hogy Moszkva évente milliószámra nyeli el a hozzá hasonlókat.

– Nyet, nyet! Szmotrítye, kákájá ráznyica – mutatta Lili Nyikolájnak a különbségeket, aztán magyarul dünnyögte: – A fogantyúkkal kapcsolatban nem lehetek megalkuvó...

Hogy egyszer oroszul fog konyhaszekrényt szerelni, azt, mondjuk, legmerészebb álmaiban sem... De hát nem volt az élete mindig merészebb, mint a képzelete?

Arra se mert volna gondolni, hogy elválik valaha. Igaz, arra sem, hogy férjhez megy. Csakhogy gondolni kellett rá! Tújvárosban az emberek az ilyen reális eshetőségekre gondolnak.

Az idegen, zajos kis lakást azonnal az otthonának érezte, mint egy szállodai szobát, amely valamilyen megmagyarázhatatlan módon néhány óra alatt a lakásunkkal egyenértékű kikötőnk lesz. Igen ám, de a neszező panelfalak között minden éjjel fél háromkor – akárcsak otthon – felpattant a szeme. Először megrémült.

De nem. A fantomférj nem ismerte az új címet.

Másnap éjjel megint felébredt. Napokig nem tudta megfejteni, miért.

Aztán egyszer csak az álmán keresztül beszivárgott hozzá a megoldás: a szemeteskocsi! Zörögtek a kerekes kukák, puffantak a tárolónak, a munkások éles kurjantásokkal adták meg a lendületet az aszfalton. A moszkvai apparatcsikok úgy találták, ez az időzítés a legbiztosabb módja, hogy a szemétszállítás ne okozzon további dugókat az amúgy is túlzsúfolt városban. Alighogy elment a kukás brigád, útjukra indultak a hajnali műszakba igyekvők. A cihelődő emberek és járművek minden hajnalban működésbe hoztak egykét autóriasztót.

Az éjszakai koncert egyszerűen nem akart véget érni.

Lili feladta a forgolódást, mezítláb, paplanba tekeredve odaosont az ablakhoz, elhúzta a függönyt, kibámult az ablakon. Nézte az ébredő Moszkvát. Mintha tompa ezüstös fénnyel vonták volna be az utcát. Várta, hogy Ilja Alekszandrovna begördüljön az első villamosjárattal.

Homlokát az ablaküveghez tapasztotta, lélegzetvisszafojtva fülelt. Boldog volt.

Ez a boldogság nem akart véget érni, egész nap kitartott.

A csálé teakonyhában. A zöld csempés fürdőszobában. A villamoson. A múzeumi csarnokokra emlékeztető csodás metróaluljáróban. Még a hatalmas szovjet stílusú irodaházban is, amelyet csak belülről kezdett amerikaivá formálni az új tulajdonos. Munkahelye éppen olyan volt, amilyennek Tújvárosban elképzelte a nagy kelet-európai központot. A sztálinbarokk épületnek csupán grafitkék tükrös ablakai emlékeztettek a Moszkvát két vállra fektető vadkapitalizmusra.

Az egyterű irodában éles, a szemnek mégis jóleső fény világított, a falakon lapos képernyők szórták tökéletes minőségű képeiket, a duruzsolva telefonálgató emberi fejek a legmodernebb számítógépek mögé rejtőztek.

– Hé, micsoda hajó! Csodás hajó! – jelentette valaki Lili íróasztalánál a monitor mögül. – Szeretnél egy ilyen hajót?

Megkövülten bámult a férfira, nem tudta hova tenni.

Előbb a légmentesen lezárt papírpoharat tanulmányozta a kezében. Aztán tekintete az arcára siklott. Lilinek annyi embert mutattak be azokban a napokban, és annyira egyformán orosz volt mindegyik. Addig csupán egy aggasztóan gyönyörű, fekete férfi viharos szemeire figyelt fel. Genyka volt, az ügynökség vezetője.

Az íróasztalánál ülő fiú kikukkantott a monitor felett, és halkan, ám éles magánhangzóval azt mondta: Lili.

Vörhenyes hajú, kamaszosan nyurga és szeplős volt. A mosolya úgy ragyogott, mint a Kreml az esti díszkivilágításban. Bár volt benne valami, ami ismerősnek tűnt, sem a fickó neve, sem a munkaköre nem ugrott be neki. Lili vetett egy pillantást a halászhajóra is, amely máris háttérképként díszelgett a monitoron.

– A világ összes hajója az enyém – biztosította a fiút. – A szívem mélyén kapitány vagyok.

Töprengett, hogyan deríthetné ki, milyen kapcsolatban állnak. Valamelyik főnöke lenne a sok közül? A beosztottja? Az akcentusa alapján az ember nem is gondolná orosznak. Mi az ördögöt keres az asztalánál? Kérdeznie sem kellene talán. Nem tudta eldönteni, hogy mások íróasztalánál és számítógépénél tanyát verni elfogadott dolognak számít-e errefelé, mert azt már megtapasztalta, hogy az intimitás határai és az enyém-tied fogalma összemosódik.

– Hogy ügyeskedtétek be végül a svéd szekrényt a lakótelepi egyenkonyhába? – pillantott ki újra a monitor mögül a fiú.

Egyre kínosabbá vált megkérdezni, kicsoda.

– Kompromisszumokkal. Vettem egy turmixgépet. És ráállítottam a fal és a mosogató között tátongó lyukra.

A lángoló arc a következő pillanatban Lili fölé magasodott.

– A te konyhád stabil ideológiai alapokra épült – mondta hivatalos hangon. – A szovjet időkben nem terveztek hat négyzetméternél nagyobb konyhákat. Pártunk és államunk szerette volna, ha az asszonyok a családi ebéd helyett a szocializmus építésén fáradoznak. Na, gyere, lenézünk Pávelhez a földszintre! Igazi ezermester.

Én ugyan nem, gondolta Lili, de akkor hirtelen valami teljesen logikátlan érzés fogta el. Azon kapta magát, hogy meghatódik, de sehogy sem értette, min. Lassan elindult a lelkes, lángoló arcú fiú nyomában, figyelte, ahogy töri az irodában poroszkáló emberek között az utat. Valóban úgy járt ez az orosz férfi, akinek a nevét nem tudta, mintha egy hajó fedélzetén próbálná megvetni a lábát. Úgy járt, mint az apja, aki négyéves korában elindult a leninvárosi állomásra. És soha többé nem jött vissza.

1981

Azon a nyári napon történt valami. Lili sosem jött rá, mitől és miért éppen akkor. A teraszon gubbasztott az összefilctollazott Tádéval. Hiába szólongatták, nem jelentkezett. Aztán már nem is szólongatták, egymással beszéltek, jól hallatszott az erkélyajtón át. Egészen pontosan Lili csak az apja hangját hallotta.

Életének négy éve alatt sohasem élt át olyan zavart aggodalommal teljes perceket, mint ami azután következett. Pedig minden úgy indult, mint máskor, körülötte folyt a debreceni kockaház élete, a szomszédoktól hagymaszag kúszott az udvarra, lyukas nyári felhők úsztak a feje felett, és ő a muskátlis ládák között, a napfény zsibbasztó cirógatásában hallgatta apja enyhén kántáló, jól ismert hanghordozását.

– De már ne haragudj, Erika, nem gondolod, hogy ez mégsem szempont, ha a férjed jövőjéről van szó? Mi az, hogy Leninváros neked unalmas? Mihez képest unalmas? Hát hová költöznél te szíved szerint? Párizsba? Talán New Yorkba? Más asszony boldog volna, ha az ura ilyen lehetőségek előtt állna. Hát mi az a költözködés? Egy zöldövezeti új építésű házba! Ezt a lakótelepet sajnálod? Ott nem ilyen panelek vannak, azok masszív tömbházak! Tudod, mennyi fát ültettek Leninváros körül? Valóságos liget. Ott nincs ilyen szúrós bozót, hogy nem lehet a gyereket leengedni. A lányodnak friss levegő kell. Alig eszik! A csontjai szinte kiszúrják a ruhámat, amikor belém csimpaszkodik!

Lili felfigyelt. Előbb a szavak után nézett, amelyek a feje fölött, az erkélyen át szálltak a kertbe, aztán maga elé. A térdére. Igazán hegyesnek tűnt, középen mélybordó, kétforintos nagyságú sebbel és finom, barnásszürke porral, amelyet az erkélyen kuporogva szedett össze. Kissé felegyenesedett, úgy várta, mi következik az ő ruhakiszúró csimpaszkodásából.

– No persze, tudom én, miért nem tetszik neked ez az egész. Gondolkodtam én ezen a dolgon, Erika, már jó előre gondolkodtam rajta, és az a véleményem, hogy téged szépen behúztak a csőbe. Nem azt mondom, hogy nem vagy jó szakember. Én ilyet nem mondtam. De azért gondolkodj reálisan. Hogy téged szemeltek ki arra a posztra, édes fiam, az nem egyéb, mint színtiszta nőpolitika.

– Persze jól hangzik, hogy főosztályvezető lehetsz. Csak ne engedd, hogy a hiúságod megtévesszen – kicsit eltávolodott, aztán visszatért és még hangosabban folytatta: – Ugyan már, Erika, még hogy kiemelnek! Káder kell nekik. Persze olyan káder, aki Pomucz elvtárs székére nézve nem veszélyes. Egy nő, ugyebár, mégiscsak elsősorban feleség és anya... Ki megy Lilikéért, ha te munka után továbbképzésre rohansz? Mikor fogsz takarítani, mosni, Patyolatba menni, anyukáéknak bevásárolni, vacsorát főzni? Így is csak hideg van itthon. Gyuri felesége minden este egytálételt főz a családnak. Hát csoda, hogy ez a gyerek ilyen girhes? Komolyan mondom, ahelyett hogy örülnél! Mégiscsak okleveles mérnök a férjed. Itt Debrecenben, édes fiam, nekem nincs más kifutásom. Láthatod magad is. Leninvárosban mindenünk meglesz. Te is találsz magadnak munkát a Vegyi Kombinátnál. Az egész országban nem fizetnek olyan jól, mint ott... Esküszöm, Erika, ha más mondja, nem hiszem el. Már ne haragudj, hogy éppen egy feleség, egy anya tartsa vissza a családot az előbbre jutástól! Csak magadra gondolsz? Amikor ott van a lányod...

Apja még többször beszélt a költözködésről azokban a napokban, de Lili számára az a balkonos emlék múlhatatlan: a térde sebes, hegyes és poros, a kő, amin kucorog langyos, az egész feje lüktet. A füle sajog a hallottaktól és a vadonatúj módszerrel néhány napja belőtt fülbevalótól. Akkor neszelte meg, hogy ölelés közben a hegyes csontjaival megböki az embereket, és hogy ez a sajnálatos tény különös feszültséget teremt a szülei között.

Az a délután sok gondolkodnivalót adott.

– Fázik ez? – kérdezte anyját az apja, amikor a függöny meglibbent, és Lili beténfergett az erkélyről. – Ebben a kánikulában? Vacog a foga.

– Csak fáradt – felelte csendesen az anyja.

Lili fel-felnézett óvatosan hol az egyikre, hol a másikra.

Egyre jobban nyugtalanította családjának fura képlete: mindenki nagyon szeretett mindenkit, és ezért mindenki nagyon boldogtalan volt. Aggódott miattuk és önmaga miatt, de legfőképp önmaga miatt. Olyasmiért, amit nem tudott megfogalmazni.

Pedig csak annyi történt aznap délután, hogy Lili hirtelen megértette, egyedül van. Hogy az egész életét egyedül kell majd végigcsinálnia. Ült az erkélyen, meredten, holtra válva, és barátkozott a gondolattal. Érezte, hogy az anyja is egymaga van. Talán ő is kicsi lány kora óta. És az apja sem szereti, ha belé csimpaszkodnak. Saját egyedülléte pereméről beszélt át az anyja magányába. Ez így működik, így lett kitalálva. Lili nem tudott se sírni, se szólni. Az a sok-sok nap, amikor átölelte volna az egész világot, mind tévedés volt.

Elfáradt, és megöregedett ott a balkonon.

Amikor ősszel Lili megpillantotta az új házat, aminek a háta mögött hosszú kert volt, újra meglódult a szíve. Átölelte volna megint a világot. Szerette az új helyet. Lennivárost. Lili füle számára a Lenin szónak semmiféle értelme nem volt, hallása ezért azonnal átalakította Lennire. Azt szerette volna, ha a szülei is vele örülnek egy kicsit ennek a Lenni lakásnak, Lenni életnek. De látta, hogy megint egyedül vannak.

Anyja úgy maradt meg az emlékei között ebből az időből, hogy a kerítésnek támaszkodik, komoly arca mosolygósra derül, valahányszor ő felbukkan a hosszú kert végéből. Apjára, ha tehette, nem is nézett, kisomfordált mellőle, amikor a barakkvárosi munkahelyéről hazaérkezett. Ezért aztán, amikor egy napon elment sárgásbarna bőröndjével a leninvárosi állomásra, és örökre eltűnt a hatalmas házból, Lili azt hitte, távozása valamilyen komplikált módon összefüggésben áll az ő vékony, hegyes csontjaival és a kelletlenségével.

Ezt egyszer fürdetés közben meg is kérdezte az anyjától.

– Lilikém – mondta az anyja, és miután betekerte a fürdőlepedőbe, beállította a két térde közé –, te vagy a legjobb dolog, ami apáddal és velem történt.

A válasz nem győzte meg, azt hitte, valami még sokkal komolyabb vele kapcsolatos ügy rejtőzik a háttérben, ezért van az, hogy a mama és minden más felnőtt tagadja.

De tapintatból nem hozta többet szóba.

Ötödik

Kátya a fejét leszegte, a homlokát ráncolta, a szemét hunyorította, és apró, elégedetlen mozdulatokkal kalapálta a spicc-cipőjét. Dühös volt magára, hogy ezt a cipőt vette, már a boltban érezte, hogy valami nem stimmel.

Majd elbánik vele, kalapált feszülten. Majd megpuhítja!

Úgy nézett ki, mint egy hajléktalan és egy balerinanipp keresztezése: a hátára dobva egy tréningfelső, a tütü alatt tréningnadrág, arca kisminkelve, műszempillái felragasztva, kontya több tucat hullámcsattal rögzítve, a lábfeje balett-tutyiban, melegítő mamuszban. A lámpák melengető fénye karneváli tűzbe vonta az arcát.

Alig negyedóra volt hátra az előadásig, próbálta a testét melegen, a fejét hűvös józanságban tartani. Takarítók vonultak át a színpadon hosszú felmosófáikkal, az ügyelő percenként ordibált, hogy amíg megszáradnak a deszkák, hagyják abba a gyakorlást. Kátya partnere, egy tehetséges albán fiú, fütyült az intelemre, dobta a jettéket egymás után. Nagyon akart bizonyítani. Ez fárasztotta Kátyát, ő akár félálomban is eltáncolta volna A rosszul őrzött lány Lise-ét.

Viszont rágta magát az előadást követő találkozó miatt.

Hiába is faggatta a szponzor képviselőjét a részletekről, a férfi csak azt hajtogatta, hogy a csokrok alapján tudni fogja. Micsoda homályos hablaty! Az orosz férfiak kényszeres imponálási vágya a szponzorok esetében további kontrollmániás tünetekkel súlyosbodott. Vajon milyen ember lehet ez a golfkedvelő szponzor?

Kátya elképzelte, hogy az ismeretlen férfi talán épp ezekben a percekben igyekszik a színház felé. A sofőr majd még kereng autójával egy ideig a Tyeátrálnij proszpekten, de a férfi itt lesz idejében. Se előbb, se később. Az ilyenek úgy szokták. Bemegy a páholyba. Kátya hiába is próbálta kipuhatolni, melyikbe.

A tiszteletjegy a jelenlegi szponzorának járt. Kátya biztos volt benne, hogy ő is idejében érkezik ma este, és leül a harmadik sor legszélső székére. Minden előadásán ott ült, és figyelte. Olyan premierajándékokat kapott Igortól minden bemutatójára, amitől még ő maga is megnőtt a saját szemében. Egyedi tervezésű ékszereket. Bundát. Egy tanyát, disznóóllal és rózsaszínű kismalaccal. Még azon a héten kijött a kulturális tévécsatorna stábja, hogy vágóképeket készítsen a Bolsoj-balerina portréfilmjéhez, amint gumicsizmában tisztogatja a disznóólat.

Altin, az albán srác lecövekelt mellé, kissé türelmetlenül, intett, hogy vegye le a felsőt, hogy az emeléseket gyakorolhassák. Kátyának kezdett az agyára menni. Ő oroszokkal szeretett táncolni. Másképp mozdultak, valahonnan mélyről, belülről. Másképp is tartották. Altin olyan volt, mintha elemmel hajtanák, valóságos sprinter, de valahogy mégis hiányzott belőle az erő.

Vagyis nem teljesen. Időről időre ráhúzott Kátya fenekére, ami példátlan bizalmaskodás volt a Bolsojban, az egész szakmában. Kátya tudta, hogy a hátsója indulatokat vált ki. Igor elpárásodott szemmel győzködte, hogy olyan kerek és formás, akár egy szamovár. Altin viszont nem ragadtathatta el magát, ezt hosszú, szibériai kék pillantásával igyekezett a fiú tudomására hozni.

Szokás volt a társulatnál, hogy ha valaki új szerepben mutatkozik be, a többiek a kulisszák mögül néma szurkolótáborként, félkör alakban lesik minden mozdulatát. A pillantásukkal tartják fenn a levegőben, pörgetik, forgatják. Altin szurkolótábora – csupa kartáncos – lassacskán gyülekezett. Két bemelegítő forgás között lekezeltek vele. Adj egy ötöst! – szólongatott Altin minden arra járót, a takarítóktól a varrónőkig, akik tűvel, cérnával a kezükben kezdték meg ügyeletüket már az előadás előtt, hogy készenlétben álljanak végig a három felvonás során. Lelkesen pacsiztak, lapogatták az albán hátát, fotózták a telefonjukkal az új beállót.

Kátyát szabályos félkörben kikerülték, tiszteletteljesen teret engedtek neki, nem zavarták. Az ügyelő buzgólkodva készítette be az ásványvizes palackban a bordó színű csipkebogyóteáját, ilyen szolgálatot más táncosnak a világért sem tett volna.

Az első szólista, környezetéről tudomást sem véve hajlítgatta a gerincét és csavargatta engedelmes ízületeit. Nem akart éles lépéseket, nem akart valódi emelést itt, a kulisszák mögött, csak éppen jelezni, mikor mi következik. Mozdulatai alighogy szárba szökkentek, már el is hervadtak. Altin azonban rángatta magával, teljes tájékozatlanságban. Ő volt az egyetlen, aki úgy kezelte partnernőjét, mint egy átlagos balerinát. Ha nem foglalta volna le Kátya minden gondolatát az előadást követő produkció, az ő aznap esti nagy belépője, úgy elengedi magát, hogy az albán fiú összeroskad alatta és sérvet kap.

Az előadás végtelen ároknak tűnt, amelyen át kell evickélni valahogy, hogy utána a legjobb formájában keveredjen át a túlsó partra. Egyik szponzortól a másik szponzorig. Ez igen nagy körültekintést igényelt.

Egy átlagos balerina minderre képtelen lett volna.

Igor hármasával vette a lépcsőfokokat a színház előterében. Minthogy a sofőrje egyenesen a főbejárat előtt tette ki, ruhatárra nem volt szüksége. Kabátot nem hordott. Télen, nyáron kiegyensúlyozott húsz Celsius fok vette körül. Az öltönye 2000 dollárba került, két sorban gombolódott és méretre készült.

„A felettes énedet egy felső kategóriás divatmárkával helyettesíted – mondogatta neki Vászka –, mintha az egész peresztrojka a te személyiségfejlődésed kedvéért történt volna.”

Vászka volt az egyetlen barátja, akit nem kellett Igornak megvásárolnia. Teljesen ingyen szegődött mellé, élete legjobb vására! Az egyetemről ismerték egymást, a Lomonoszov matek szakáról. Még a verébhegyi kollégiumban kezdtek együtt lógni, és mivel a szibériai fiú vicces volt, sodródó és szórakoztató, Igor a szárnyai alá vette.

Vászka több mint húsz éve volt Igor cimborája, és ez számára igen kifizetődőnek bizonyult. Megtollasodott barátja egykori dácsájában élt, de a terepjáróval tíz perc alatt a Rubljovkán termett, ha szükség volt rá. Gyakran volt szükség, noha Igornak a legsajátosabb gyűjteménye volt barátokból, rokonokból, ismerősökből. Nehezen tudta volna megmagyarázni, miféle kapcsolatban is állt velük.

Ha az anyja mégis rákérdezett, csak hümmögött: „Jó embereim.”

Nevettek a viccein. Vele tartottak a nagy zabálásokban. Igen derekasan tudtak enni. Aztán a nagy léböjtkúrákban és megtisztulásokon. Spiritiszta szeánszokon. Mert a szellemi életük is igen aktív volt.

Pedig nem volt egyszerű Igor kedvében járni. Amikor azt hitték, kiismerték, megváltozott. A felesége, Olga értett hozzá a legkevésbé. Járatlanságát igyekezett szolid visszahúzódással ellensúlyozni. Három gyönyörű fiút szült Igornak, ám a negyediken, a hőn áhított kislányon, hiába fáradoztak. A férfi nehezen tudta leplezni elégedetlenségét, csak nézett a feleségére, ha az felbukkant a társaságában, mintha nem tudná, ki az és mit keres ott.

Kátyának a szomszédos keresztutcában vásárolt villát, évek óta az volt Igor második otthona. A lakberendező, ha lehet, még erősebb vízióval, még nagyobb műgonddal rendezte be ezt a második számú rezidenciát. A „hölgylakot”, ahogy készségesen emlegette a tervrajzok felett. Olyan ambícióval formálta otthonná, mintha Csajkovszkij vagy Nureyev guggolna mögötte, és lesné, mihez kezd a hatalmas térrel, a bársonyos anyagokkal, a skarlátszínnel és a jegesen villogó fehérrel, meg az óarannyal.

De legfőképp a rafinált világítással, amelynek a megtervezése mérnöki precizitást igényelt. Igor igen-igen elégedett volt az eredménnyel. Általában a legtöbb dolog elégedettséggel töltötte el, ami Kátyát körülvette. Mindketten szerették, ha az egész világ látja, kicsoda Kátya.

A lakás tele volt vázával és virággal. A lámpák fényét esténként annyira csökkentették, hogy épp csak ne legyen vaksötét. Hosszú, fákkal szegélyezett, kanyargós út vezetett a házhoz, amely úgy várakozott a végén, mint egy szélesen mosolygó fogadóbizottság. Igor „dívásra” terveztette az épületet, olyan boltokból szerezte be a kellékeket, ahol kizárólag kemény valutával lehetett fizetni vagy csak hitelkártyát fogadtak el. Ez illett egy Bolsoj-balerinához, meg a hosszú liliomok. Még véletlenül sem a széles, mahagóni ebédlőasztal, amely körül Olga, a felesége sürgölődött.

Igor helyet foglalt a harmadik sor legszélső ülésén, a hosszú liliomokat keresztbe fektette az ölében. Úgy tudta áthajítani a zenekari árkon, kívülről fújva a tapsrendet, hogy a kis csokor éppen Kátya széttáncolt spicc-cipőjének orra elé essen, amikor kijön meghajolni a közönség előtt. Miközben kiürültek a patkó alakú széksorok, Igor bement a művészbüfébe, és ott iszogatta türelmesen a whisky-kólát, amit az óriás büfésnő, Bolsoj színházi délceg példány, már kérdés nélkül is letett elé.

Kátya sohasem kapkodta el a készülődést, lezuhanyozott, megszáríttatta a haját, pletykált a kollégáival, finoman újrasminkelte az arcát, bekapott valamit, aztán kiment a rajongóihoz – főleg nyugdíjas moszkvaiakhoz, akiknek egész élete a balett, de legfőképp újabb és újabb balerinanemzedékek bűvkörében telt –, és türelmes mosollyal ünnepeltette magát.

A rosszul őrzött lányt már ezerszer látta Igor, unalmas gyerekbalettnek tartotta, nem sikerült megkedvelnie. Kátya teljesítményét ettől függetlenül sokra tartotta. Tehetsége a szerinte életszerűtlen produkciókon is átsütött, és megérintette Igor lelkét. Nagyobb társaságban, kezében egy itallal és a szivarral szívesen definiálta, mit lát ő pontosan a Bolsoj nagyszínpadán:

– Na, látjátok, az a mágia helye. Az alkímiáé. A kontrasztoké.

És ezt úgy mondta, hogy mindenki látta. Még az is el tudta képzelni, aki életében nem nézett végig egyetlen balettet sem.

Kátyát aznap nem sikerült elérnie, nem vette fel a telefonját. Tudta, hogy próbál, mégis bosszantotta, mert meg akarta beszélni vele a hétvégi fogadást, amit a hölgylakba szervezett. Nem akárkiket készült vendégül látni.

Kátya remekül értett hozzá, hogy ezt az életörömre, stílusra, illúziókra éhes elitet etesse. Azon, hogy az oligarcha otthonától két utcával arrébb, egy másik villában várták a vendégeket, senki sem ütközött meg. Igor még üzletfeleinek is úgy beszélt a családi életéről, mintha influenza volna, ami nemsokára elmúlik. Mindenki logikusnak találta, hogy addig a balerinával érintkeznek, aki fényes estélyeket vitt. Könnyedén, elegánsan. Bár mintha mindig csodálkozott volna a mosolya.

Igor húsz-harminc emberre gondolt. Ennél több ember biztonságát képtelenség lett volna abban a házban garantálni. Előadás alatt végig a vendéglista járt Igor fejében, a parti gyakorlati részét nemigen boncolgatta, tudta, nyugodtan Kátyára bízhatja. Félig lehunyt szemhéja mögül azért figyelte a lányt, mert nem akarta ingyen elfogadni azt az elragadtatást, amit a jelenléte okozott az életében. Cserében ő is jelen akart lenni.

Az első felvonás lement, és ő unatkozott a szünetben. Az ismerősei csak karácsonykor jártak balettre, akkor viszont mindenki felvonult, és a hosszú előadás után, az estélyi ruhás szépségek örömétől felélénkülve, pezsgővel ünnepelték a Mária hercegnőt táncoló Kátyát. Más szerepben nem is látták, csak a Diótörőben.

A büfében olcsó parfümök szaga és cigarettafüst terjengett, a közönség fütyült a dohányzást tiltó táblácskákra. Volt, aki estélyiben, volt, aki turistaszerelésben, más farmerben és zakóban ülte végig az előadást, a különböző uniformisok és magasra tornyozott, keményre lakkozott frizurák egymás körül kerengtek a büfében. Igort szinte emelte-ejtette a nagy zsongás. És akkor megpillantotta Szását. Az utóbbi években nagy mesterségbeli tudással kerülték egymást. Hirtelen bukkant fel a nagy nyüzsgésből, mintha sűrű ködből lépett volna elő.

„Pizgyec. Na, baszd meg!”, káromkodott magában. „Mi a fenét keres ez itt? Talán bábszínházi előadásokra is eljár?”

Szása energikus léptekkel vágott át a tömegen, fekete szembogara csak úgy sütött vakító szeme fehérjében. Nem vette észre Igort, aki félig felhúzta a vállát, mintha huzat érte volna.

Hatodik

Tomboló taps volt minden felvonás után, az előadás végén hatszor hívták ki őket a függöny elé. Kátya Altinnal lépett ki, és mosolyogva nyugtázta, milyen fülsértő bravókkal fogadják. A Bolsojban még szokás volt a hangos ováció, ez az, amit külföldi vendégszerepléseinél rendszeresen hiányolt. Voltak országok, ahol a legnagyobb elragadtatásuk jeleként is úgy álltak fel az emberek tapsolni, mintha csak a tagjaikat nyújtóztatnák, és közben szórakozottan összeütnék a tenyerüket a művészek felé. Az ilyen városokban Kátya mindig megfogadta, többet ki sem teszi a lábát Oroszországból.

Megérkeztek Igor liliomjai, sok más csokorral együtt, amit Altin széles mosollyal szedegetett fel a földről, és nyomott partnernője kezébe. Kátya elégedetten és izgatottan futott az öltözőjébe. A takarásig a deszkákat alig érintő, kecses szökdeléssel, utána viszont fáradtan kacsázva. Meghúzta az odakészített csipkebogyóteáját, és elégedetten zümmögte a nyitány zenéjét, miközben az öltözője felé tartott.

Minden lépésnél megállították.

– Jó siker! Micsoda siker! – ölelte át a Simone anyót táncoló Dimitri, aki szintén nagyot alakított. – Istenem, hogy csörögtél!

– Te sem voltál rossz, szívem.

– A fapapucsos tánc mindent visz! – helyeselt ragyogva Dimitri. – Kátya Oszipova, te vagy a legnagyobb balerina a világon! Hanem szegény Szvetát kicsináltad. Pedig hogy nyomta...

Kátya értetlenkedve húzta fel a szemöldökét.

– Ahhoz képest, hogy kezdő, nagyon ügyes volt...

Az öltözőben régi öltöztetőnője, Maruszja várta a lemosótejjel, fullasztó virágillatban.

– Hallod, Kátyusa, mindjárt kiújul a kruppom ezektől a gazoktól!

Kátya ragyogott.

– Na és? Meg vagy elégedve?

– Lement ez is.

– Hát nem tetszett?

– Mit vétett neked ez a Szveta? Olyan helyes kislány. Istenáldotta tehetség! Mindenki azt mondta, ma este fogják felfedezni, te meg az összes villanását elrontottad. Pedig hogy igyekezett szegény galambocska!

– Miket hordasz itt összevissza... nem rontottam én el semmit. Hozta az iskolás technikáját.

A folyosóról egyre nagyobb hangzavar szűrődött be, sorra érkeztek az ismerősök, gratulálni akartak. Kátya tudta, hogy számukra ez az előadás fő attrakciója, amikor a zegzugos, emberekkel zsúfolt folyosókon utat törnek és az öltözője felé tartanak.

– Gyorsan, gyorsan...

Maruszja harákolva sürgölődött körülötte, rángatta ki a hajából a csatokat, le a jelmezt, fel a köpenyt, eresztette a zuhanyt, mert mindig várni kellett egy kicsit, míg a megfelelő hőmérsékletű lett. Az apró helyiséget az ajtó alsó résén át szétfolyó, langyos pára töltötte be.

Kátya villámgyors mozdulatokkal öltözött-vetkőzött, vakolattól megtisztított arcára új sminket vitt fel, nedves haját lófarokba tűzte, arra a lányra akart hasonlítani, aki csodálatos bőrével és szibériai kék szemével tizenkét évvel ezelőtt beköltözött ebbe a kis lyukba.

Maruszja elkapta a tekintetét a tükörben.

– Mire készülünk?

Kátya nem rezzent össze, tárgyilagosan rendelkezett.

– Átnézzük a csokrokat.

– Vljubitca po usi! – harákolt Maruszja, és savószínű tekintetét a plafon felé emelte. – Román!

A románc lehetőségét cseppet sem kizárva, ám meg sem erősítve, a kimonós Kátya nekilátott, hogy átfésülje a terepet. Maruszja tessék-lássék segítette.

– A nyálkahártya-érzékenység a lelki érzékenység jele is. De persze ezt nem mindenki értheti...

Kátya rá se hederített. Kapkodva szortírozta a celofánba tekert virágokat. A férfi a parkban azt ígérte, ha megpillantja a csokraikat, azonnal tudni fogja, hogy tőlük van. Egyik csokor olyan volt, mint a másik. Apró virágú őszirózsák és dáliák, ropogósak, de kissé csálék, már ahogy a nézőtérről a színpadra érkeztek. Bosszankodva vette tudomásul, hogy rosszul kalkulált az idővel. Tizenegy felé járt az idő, a többiek már a fogadáson kerengtek a büféasztalok körül, ahol neki is meg kell jelennie. Igor és az új szponzor, aj-jaj-jaj. Csak nehogy szóba elegyedjenek. Két őgyelgő férfi... egyik sem konyít sokat a baletthez.

A keze megakadt végre egy szép szál tulipánon. Egy szál sárga tulipán volt, Kátya megmosolyogta örömteli életrevalóságát. Tudta, ez az, amit keres.

Megmutatta Maruszjának is.

– Hú, itt van még egy! – jelentette az asszony elragadtatottan, és erős ujjaival, amiken három ízléstelen gyűrűt viselt, már tépte is fel a celofánt.

Ahogy kiszabadították a tulipánt, valami a földre pottyant, hangtalanul, de érzékelhetően. Meggörnyedve, hunyorogva keresgéltek a padlón a gyenge öltözői fényben. Csak a tükröt világították meg erős izzók, máskülönben a helyiség inkább homályos volt. Aztán Kátya, aki lassan nem látott a kapkodástól és a feszültségtől, diadalittasan felvetette a fejét.

– Fülbevaló!

Gyönyörű, antik ezüst ékszert szorongatott a markában, óvatosan megtörölgette.

– Igen, igen, igen – bólogatott lassan Maruszja. – Csodálatosan finom darab...

Mosolygó ajkakkal beügyeskedték Kátya fülébe, és a lány már indult is volna, ha Maruszja erős kezei vissza nem tartják.

– Hoppá! Itt lapul a barátja. Komolyan mondom, egy gyönyörűség!

És a másik tulipánon himbálózó szikrázó briliánsokra mutatott.

Kátya elkerekedett szemmel bámult a celofán mögött lapuló ékszerre. Az öreg öltöztetőnő egyre csak a fejét ingatta.

– Régen, amikor még az emberek maguknak csinálták a tévéműsort, sűrűn beszéltek ilyesmiről... Hogy a gavallérok a szép hölgyek csokrába drága ékszert rejtettek... Vissza kell küldeni – jelentette határozottan. – Most azonnal. Így mondja az illem.

– Nem tudsz te semmit! – Kátya már éppen indulni akart volna, de meggondolta magát. Éles szemmel végigmérte a csokrot. És észrevette a levélkét.

„Melyik?”

Ennyi állt benne. Egy pillanatra zavarba jött, mert megértette, hogy az antik ezüst és a vakító briliáns fülbevaló éppenséggel nem ajándék. Hanem döntés.

De mert az ékszerektől Kátya mindig derűlátó lett, bízott az ösztöneiben. Az ember-vagy inkább férfiismeretében. Ez nem az ajándékozás mámora, inkább a bőkezűség gőgje, a boldogságosztás elégtétele. Ismerte a szponzor típusú férfiakat.

Másfelől viszont Kátya is osztotta az orosz nők általános nézetét, miszerint egy férfinak igenis ékszereket kell vásárolnia. Sokat és minél drágábbat. Ez olyan ősi bevésődés volt, amely nemzedékről nemzedékre öröklődött még azokból a távoli időkből, amikor egy kegyvesztett asszony, akire a férje ráunt vagy a kellemetlen modorát megelégelte, csupán abban a ruhában és ékszerekben hagyhatta el a házat, amit hirtelenjében magára tudott rántani, és így személyes vagyonnak minősült.

A szőrme sem rossz, de az ékszer mégiscsak biztosabb.

A míves ezüst, ami a fülében himbálózott, egyszerűen tetszett neki. Kedvtelve nézegette, ahogy ring a fülében, és szépen kiemeli az arcát. Mélykék fénye volt az apró köveknek. Épp, mint a szemének...

Biztos volt magában. A hivalkodó briliáns helyett a veretes ezüstöt választja.

Megindult kifelé, aprókat lépkedve az ezüstszálakkal átszőtt garbónyakú, ujjatlan, rövid ruhában. A patinás ezüstöt nem cserélte le a csillogó briliánsra. Ahhoz túlságosan is ismerte az „újorosz” férfiak észjárását. Azt is megértette, hogy ma este nem lesz más teendője, csak körbehordozni ezeket az antik fülbevalókat a termen a formás hosszú lábain, aztán hazavitetnie magát a mit sem sejtő Igorral.

Az új szponzor ebből tudni fogja, hogy igen a válasza.

Hirtelen minden feszültsége szertefoszlott, lebilincselő mosolyával kilépett a fulladásig megtelt folyosóra, és tűrte, hogy mindnyájan végigcsókolják.

– Nagyon elkéstünk? – kérdezte Jana Rudovszkaja, és fakókék tekintete sebesen végigpásztázta a vendégeket. Az emberek visszanéztek, minden szem rájuk tapadt. A hatalmas csillár szikrázó felhője alatt diadalmasan állt az este meglepetéspárja, mintha csak egy tortából ugrottak volna elő.

Fekete frakkos inas jelentette be őket.

Igor Cseremiszov estélyeire mindenki hozott magával valamit: virágcsokrot, régi címet (eljött a cári Romanov-ház visszafogott építész leszármazottja), hírnevet (felsorakozott egy komplett lánybanda), drága ajándékkosarat, ölebet, szellemi értékeket. Jana Rudovszkaja a legbecsesebb rubljovkai ajándékot, a botrány szelét hozta magával. Ott tündökölt, oldalán szőke hercegével, Zsenyával, a korcsolyabajnokkal. Gátat nem ismerő sugárzással fixírozta az egybegyűlteket.

Egy dúsgazdag orosz nő, aki arról híres, hogy dúsgazdag orosz nő.

No persze nem csak erről volt híres. Tehetséges, okos producer volt Jana Rudovszkaja, egy elkényeztetett gyermek, a felső tízezer kedveszegett filozófusa, illetlenül magabiztos, egyszóval valóságos főnyeremény Kátya Oszipova számára.

Veleszületett szimatával ráérzett, hogy őt kell meghívnia. Kényes döntés volt, a hölgy ugyanis megosztotta a moszkvai társaságot. Oroszország harmadik legbefolyásosabb emberének, Moszkva polgármesterének frissen elvált sógornőjeként a politikai, gazdasági elit rendezvényeire ritkábban hívták, viszont a média és a show-biznisz bulijainak állócsillaga volt. Kátya, aki nagy gonddal és cseppet sem leplezett megvetéssel tartotta távol magát a villogó vakuktól, a láthatatlan rubljovkai erővonalak mentén haladva a nagyvilági nők biztonságával ráérzett, hogy Jana tábort váltott. Ő most mindenkinél érdekesebb, vendéglistára való!

Ezen kis híján összekaptak Igorral.

Mint kiderült, az oligarcha éppen Luzskov, a polgármester és felesége kedvéért szervezte az egész puccos partit. Csakhogy hiába biztosított helyet a tetőn az orvlövészeknek és a biztonságiaknak az egész utcában, ahogy azt a legutóbbi zártkörű estén is tették, Moszkva első embere a meghívók szétküldésének napján üzent a titkárával, hogy más irányú elfoglaltságai vannak. Igor dühös volt, de nem csodálkozott. Luzskovról és feleségéről, Jelena Baturináról egyre nyugtalanítóbb hírek terjedtek a Rubljovkán. A munkásnőből lett milliárdosnő ügyei állandó témát adtak a lapoknak. Európa leggazdagabb asszonya ingatlanberuházásaival szerezte felfoghatatlan vagyonát, és a polgármesterrel együtt további grandiózus terveket szőtt: kétszeresére akarták növelni Moszkvát. Főleg a kevésbé lakott délnyugati területek felé kívántak terjeszkedni, amit az oligarcha roppant izgalmas elképzelésnek talált.

– De hát ez csak egy parti – mondta Kátya Igor bonyolult üzleti fejtegetéseit hallgatva –, nem a G8-ak találkozója!

– Csendesen mondom, ennél valamivel nagyobb felhajtásra gondoltam... Ez az este fontos nekem, Kátya. Nagyon fontos.

A balerina szponzora szemébe nézett.

– Nem fogsz bennem csalódni – mondta lágyan. – Tudom, hogy téged hidegen hagy, az ösztöneim mégis azt súgják, manapság nem annyira kifizetődő polgármesterpártinak lenni. De ha úgy gondolod, hogy Baturináék távollétében is rosszul mutatna Jana a vendéglistán...

Az oligarcha eltűnődött.

– Miért hagyna hidegen? – kérdezte végül.

Kátya megérzései fényesen beigazolódtak. A polgármester exsógornője és meglepetésvendége, a szőke korcsolyabajnok megtette a kívánt hatást.

Jana Rudovszkaja pisze orral és eltökélt, csúfondáros gyerekarccal nézett körül.

Igor Cseremiszov partiján fekete-fehér ruhás pincérek sürgölődtek az haute-cuisine bonyolult, szabad szemmel alig látható fogásaival. Egyedül a kaviár és a pezsgő állt dézsákban. A tányérokon aranyozott Versace-logó, a szervizkészlet viszont a forradalom előtti időkből származott. Egy galérián, amelyhez balról és jobbról széles lépcsősor vezetett, Chopint játszottak a Bolsojból szerződtetett muzsikusok. A vendégsereg is szépen komponált társulatnak hatott, a nők szemének és ajkának formája meghökkentően hasonlított, az arcuk egyforma feszes, bézs árnyalatban játszott, mintha ugyanazt az alapozómárkát reklámoznák.

A háziasszony sima vonalú, elöl magasan záródó, hátul mélyen kivágott fekete ruhát viselt, hozzá ezüst antik fülbevalót. Haját szoros kontyba fogta, csak vérvörösre rúzsozott szája és szibériai kék írisze világított. Meg akarta mutatni a világnak, hogyan tud Kátya Oszipova a háttérbe húzódni. Ezen az estén nem volt főszereplő. Csoportról csoportra járt, kedvesen, élénken és szellemesen, mindenkinek gratulált valamihez.

Igor nyugtalanul követte a szemével.

– Szóval – ragadta meg Kátya karját Helena, a matematikusból milliárdossá lett szőrmetervező –, minden előzetes figyelmeztetés nélkül szembesíteni a vendégeidet a legújabb moszkvai botránnyal... nekem borzasztóan tetszik ez az eljárás!

A balerina mosolyogva tiltakozott, ő igazán nem tudhatja előre, kivel bukkannak fel a barátai, különösen egy olyan regényes életű hölgy, mint Jana Rudovszkaja. Csak a hangjából érződött, mennyire hízeleg a hiúságának, hogy a villájában rendezett parti napokig beszédtéma lesz a moszkvai társaságban. Ezt valójában nem is volt egyszerű elérni ebben a dekadens buravilágban, ahol az emberek sportot űztek a különcségeikből. Helena például egy háromkerekű triciklin közlekedett a bekamerázott Rubljovszkoje sugárúton, briliánsokkal és fehér Adidas melegítőben, hogy leadjon valamicskét a szőrmékkel is egyre nehezebben álcázható túlsúlyából.

– Hiába, Jana mindig győz, örökké győzni fog – summázta az este tanulságát a csontsovány Masura, akinek a férje harminckét moszkvai mozi tulajdonosa volt –, és győzni fog a mellette lévő férfi is.

A korcsolyabajnok előtt a producernő egy fekete, villanó szemű, fiatal popsztár oldalán tündökölt, akit egészen az eurovíziós dalfesztivál döntőjébe menedzselt. Éppen jelenlegi szőke kísérője korcsolyázott az emlékezetes produkcióban egy világhírű, magyar hegedűvirtuóz muzsikájára, amely elsöprő győzelmet hozott a triónak. A fényes sikert Baturin mesterkedései ellenére sikerült elérnie Janának, a fiúból igazi sztárt faragott, hiába próbálta a befolyásos, féltékeny férj letiltatni, folyamatosan játszották a rádióadók.

– Kár, hogy Baturina nincs itt – jegyezte meg Helena, akinek a polgármesterné régi kuncsaftja volt.

Mennyei illatú panírozott gombócot kínált körbe a pincér. Helena egy pillanatra eltűnődött, a mozitulajdonos felesége azonban határozottan megrázta a fejét. Pezsgőn és kaviáron élt.

– Szerintem a polgármesternét tökéletesen hidegen hagyja Jana új románca. Úgy hallottam, Baturina már nem annyira pártfogolja a bátyját...

A szőrmetervező az utolsó pillanatban mégis elkapott egy panírozott falatkát, és nagyot sóhajtott:

– Megvan annak a maga baja... Azok a cinikus újságcikkek. Most meg a környezetvédők! Hallottátok? Azzal vádolják, miatta kell kivágni az erdőket, nehogy áthaladjon az autópálya a frissen vásárolt földjein. Soha nem fog elkészülni a Pétervár-Moszkva-autópálya, olyan az is, mint a Bolsoj felújítása...

Általános vita támadt, vidám és szenvedélyes. Ki-ki elmondta, mit gondol a polgármester és a Kreml kapcsolatáról, a melegfelvonulások betiltásáról, a pánikszerű, grandiózus építkezések során megsérült műemlékekről és erdőkről, a polgármester saját dezodormárkájáról vagy Baturina legújabb, közvetlenül a Buckingham-palota mellett vásárolt kilencvenszobás kastélyáról.

Igor Cseremiszov diszkréten félrevonta Jana Rudovszkaját, és hosszúra nyúlt beszélgetésbe bonyolódtak. Kátya Oszipova megtalálta a módját, hogy ne háborgassák őket, ügyesen irányította a polgármesterpártiak és -ellenzők párbaját, műérzelmeket szított és epés megjegyzéseket tett. Igazán jó napja volt.

Miután hajnali négykor elmentek a vendégek, szponzora meg is jegyezte:

– Hervasztó egy bagázs, csak élni szeretnek, dőzsölni... – elégedetten maga elé meredve meglazította a nyakkendőjét, lecsatolta az óráját –, nem is sejtik, mi az igazi művészet... milyen szerzetesi fegyelemben élni. Az a jó hírem, Kátyenka, hogy a miénk Moszkva. Legyűrhetetlen páros vagyunk!

Hetedik

A Rubljovszkoje sugárúton két, GAI feliratos autó állta egy rémült tűzpiros Peugeot útját. A rendszám alapján Hertz bérelt autó lehetett.

– Sztoj! – ordították. – Kiszállni!

A két rendőr úgy bámult befelé a Peugeot-ba, merev arcizmokkal, mintha egy nemzetközi körözési listán szereplő, közveszélyes terroristát készülnének lefülelni. A hirtelen feltorlódott kocsisor utasai annál csalódottabban vették tudomásul, hogy egy alacsony, kékesfekete hajú fiatal nő kászálódik ki a kocsiból, majd imbolyogva megáll csizmája valószínűtlenül vékony sarkain.

– Mozsetnámpovezjot, amozsetmiablamajomszja... – nézett össze a két borotvált tarkójú. Hogy tán blama az egész.

Bizalmatlanul és ellenségesen meredtek a kávébarna szépségre, a világos szőrmekabátra és a gondosan rúzsozott, idegen szavakat formáló szájra.

– Hai rabbat! – dünnyögte Nonita, miközben rámosolygott a két rendőrre. – Az életet úgy kapod, ahogy kérted...

Unalomig ismerte már az alig leplezett vagy csak színleg tolerált gyanakvást, de még mindig gyilkos dühöt váltott ki belőle. Hosszú évek alatt fejlődött ki benne ez az ellenkezés. Az idegennek szóló gyűlölet a világ különböző pontjain más és más árnyalatot öltött, Moszkvában szemernyi káröröm színezte. A bánásmód miatt, amellyel általában a világ más országaiban az oroszokat kezelték.

„Nem hoztam magammal a csomagtartóban pestist vagy ebolát!” – mondta bűbájosan mosolyogva, még mindig hindi nyelven.

– Mumbai? – ízlelgette a szót a tányérsapkás orosz.

Nonita fáradtan bólintott, és felmutatta nemzetközi újságíró-igazolványát.

Teljesen feleslegesen, a Rubljovkán a rendőrök gőgösen zárkóztak el minden press feliratos dokumentumtól. Egy órán keresztül faggatták az indiai újságírót a mondat végén feldobott hangsúllyal. Majd egy idő után zavart, már-már bűntudatos elhalkulásokkal. Végül elengedték, az egyik tányérsapkás még bocsánatot is kért.

Éppen ez volt beírva aznapra Nonita noteszébe: találkozó az orosz államapparátussal, igaz, nem egészen így szerepelt a jegyzetei között. Automatikusan a visszapillantóba nézett, hogy a sminkjét ellenőrizze, és elröhögte magát.

A sztrádáról lekanyarodott a kétsávos, fákkal szegélyezett bekötőútra. A fák felnyúltak az égig, törzsük vastag volt, néhol két sorban álltak. Résnyire leengedte az ablakot, mert még mindig nem győzött betelni az orosz tél szagával. A beáramló hideg levegőnek hűs, zöld mentafagylalt illata volt, csak apró adagokban esett jól.

Teljesen készületlenül érte, hogy olyan helyeken is képes fázni, ahol életének eddigi harmincnégy éve alatt azelőtt sosem. A járomcsontja és a szemöldökcsontja folyamatosan sajgott a moszkvai hidegben. Hitetlenkedve pillantott a műszerfalra, amely mínusz négy fokot jelzett. Csakis arra tudott gondolni, hogy a motorház melege módosítja a műszer külsőhőmérséklet-érzékelését, hisz kizártnak tűnt, hogy húsz fokkal melegebb legyen, mint három hete, azon a dermesztő estén, amikor karcsúsított Calvin Klein szövetkabátjában megérkezett a Moszkva-Seremetyjevói reptérre. A mínusz huszonnégy fok felfoghatatlan adat volt, olyan határig, hogy nem is óhajtott többet az időjárással foglalkozni. Csillagászati összegért vásárolt magának egy új kabátot. Műszőrme bundát! Majdnem a bokájáig ért, világos szőre jól ment sűrű, sötét, egyenes hajához. Viszont azok a szőrmesapkák, amiket az Arbaton árultak, megzavarták, elnémították.

Apránként megszokta a szeme az arcuk körül állatszőröket viselő embereket. A nemzetközi hírcsatornánál az alapján lehetett belőni a tudósítókat, milyen fejfedővel közlekedtek. A baseballsapkások nyilvánvalóan újoncnak számítottak. Moszkva első absztrakt élményei a széles járdák, amiből Bombayben még keskeny sem igen akadt, a szőrös emberek meg az állandó dobozolás. Három hét alatt másodszor kellett költözködnie, mert ugyan február elejére rendelték ki, de csak márciusra szabadult fel a számára lefoglalt szolgálati lakás.

„Ez itt Oroszország!” – mentegetőzött a kefefrizurás HR-es.

Az újoncokat arról a kis optimista mosolyukról is fel lehetett ismerni, meg arról, hogy köszönnek a liftben. Moszkva lassacskán mindenkit leszoktatott az amerikai „feel good” tempóról, amit Nonita New York-i tanulmányai és bombayi televíziós karrierje során szívós munkával sajátított el.

A legfontosabb hang azonban, amit Nonita füle megjegyzett, az a jégkásás aszfalton kopogó tűsarkak zaja volt. Ahogy karistolták a lefagyott járdát. A moszkvai nők még a fogcsikorgató télben, amikor mindenki más lélegzetvisszafojtva, összeszorított farpofákkal lépked, sem adták fel, hogy világos bőrű, nyúlánk, rózsás arcú, Gucci táskás tavasztündérek legyenek. (Még ha ez utóbbi kiegészítőt egy Lada Samara csomagtartójából sikerült csak beszerezni.)

Nonita hozzájuk képest merev arcú, lehetetlen, töpszli nőnek érezte magát. Sötét, villanó tekintete mintha örökösen fürkészne valamit, gyanakodna és kötözködne.

Otthon, Indiában a több százmilliós nézettségű tévé üdvöskéjének számított.

„Fair skin”, csettintgettek a Hindi TV sminkesei világos árnyalatú bőrét alapozva. Az itteniek egzotikus jelenségként emlegették, és ez újra és újra emlékeztette rá, mennyire kitűnik a szőke, kék szemű, fehér bőrű szépségek közül.

Viharfekete arccal rótta Moszkva utcáit. Egy nő kedvét el tudja rontani az ilyesmi.

Korábban sohasem végzett olyan klasszikus értelemben vett újságírói feladatokat, mint amilyeneket a TV-Novosztyinál kapott a reggeli értekezleteken. Az angol nyelvű, 24 órás hírcsatorna zabálta az anyagokat.

Bombayben három gyakornok dolgozott a keze alá, összeszedték a háttérinfókat, a szerkesztő megírta az átkötő szövegeket, neki tulajdonképpen csak el kellett mondania a híresen balzsamos hanglejtésével. Persze ő maga is felkészült, ám körmei hosszúsága, hajának választéka és ruhája dekoltázsának kínos és folyton vitatott kérdése annyira igénybe vették a Hindi TV-nél a munkaidejét, hogy a háttérelemző munkára alig maradt idő.

A TV-Novosztyinál viszont cseppet sem volt szempont, hogy néz ki, hisz riportfilmjeiben meg sem jelent a képernyőn, nyugodtan rohangálhatott összekötött hajjal, farmerben. Valami alapvető hiba történt eddigi szakmai életében, ez most már tisztán látszott. Nem mintha a magánélete olyan példásan alakult volna. Ha Ranjitból csak egy egészen átlagos férj vált volna, ha a helyzet nem fajul el, ha nem akar menekülni a családi nyomás alól, Nonita most ott ülne egy légkondicionált stúdióban a főműsoridős mosolyával.

Dehogyis araszolna egy volt kommunista nagyhatalom milliomosnegyede felé! Dehogyis készítene ő riportot Oroszország legbefolyásosabb asszonyaival. Alig negyvennyolc óra leforgása alatt! Indiában hónapokig készülne egy ilyen névsorra.

A TV-Novosztyinál, ahová a Hindi TV tudósítójaként külsőzött, azonban ez volt az iram. Aki nem bírta, kihullott. Nonita számára a nap hátralevő része komoly kihívásnak bizonyult. Már a lankás vidéken járt, a masszív kerítésekkel eltakart pazar villák között. Az úton feltűnően csökkent a forgalom, és megnőtt a tisztaság. Gondolatban végigpergette az illusztris listát.

Drukktól nyirkos ujjai megbicsaklottak a kormánykeréken.

Ljudmilla Alekszejevna Werbickajától húsz percet kaptak. A Szentpétervári Egyetem rektora alig néhány órára érkezett a fővárosba. Márpedig a rektor asszony volt Nonita összeállításának a kulcsa, az UNESCO-bizottság elnökeként ő felelt ugyanis az orosz nők esélyegyenlőségéért.

Oroszországban nem volt kvótarendszer, mégis Nonita elhűlve nyomtatta ki a statisztikákat: a magánvállalkozások hetven százalékát nők vezették, a csúcsvezetők negyven százaléka nő volt, és noha a privatizációból nem nagyon vették ki a részüket, a harmincezer orosz milliomos között is szép számmal akadtak.

Mindig mindent aprólékosan elemző eszével Nonita próbált magyarázatot keresni ezekre a számokra, de újra és újra elakadt. Hisz következő feladatnak éppen azt kapta, készítsen összeállítást a nyugati férfiakra vadászó orosz nőkről.

– Az angol, német, skandináv férfiak a szláv szépségek bűvkörében élnek! – jelentette gyorsan, bizalmasan kétméteres ausztrál főnöke, Paul az értekezleten. – Az orosz nő a vágy titokzatos tárgya...

Az asztal körül a férfi kollégák bőszen helyeseltek.

Nonita azt gyanította, hogy a dolog mindenképpen a sudársággal, a bőrük színével és általában az itteni jegesen villogó fehérséggel áll összefüggésben.

– Nonita – szólította Paul más, rendelkező hangon –, tehát a befolyásos orosz nők után, megcsinálod a férjvadász tündérkéket.

– Nem csoda, ha menekülnek – dünnyögte Nonita. – Moszkvában minden férfi csak parancsolgat...

– Sajnálom, ebben a szerkesztőségben én mondom meg, mi legyen.

– Rendelkezz velem! – mondta Nonita dühösen, tehetetlenül. – Oké. Megcsinálom. Ördög vigye az orosz nőket!

Elvira Nabljulinnával, a Putyin-kabinet gazdasági miniszterével másnapra egyeztettek a Kremlbe randevút, bár le merte volna fogadni, hogy ő is a Rubljovkán lakik valahol.

Délutánra maradt Natalia Timakova, Medvegyev elnök szóvivője. A csinos, szőke, harmincas éveiben járó nő az egyik zártkörű klub éttermébe rendelte. Jelena Baturinától tartott a legjobban. Az Inteko konszern elnökeként és nem mellesleg a moszkvai polgármester feleségeként vagyonát 2,2 milliárd dollárra becsülték, sajtosai ennek megfelelően is viselkedtek. Kurta „Da”, „Szlusaju” vakkantásoknál többet nemigen fecséreltek Nonitára. Napok óta lebegtették az interjú időpontját.

Soványka vigaszt jelentett, hogy este a rubljovkai villájában fogadja Kátya Oszipova, a híres Bolsoj-balerina. Ezzel a kulturális elitet kipipálta!

Hai rabbat! Ambiciózus nap elébe nézett...

Ismét felbukkant egy GAI feliratos autó, és leállította a forgalmat. Nyilván valamelyik kormánytag tartott hazafelé. Nonita bosszankodva nyújtogatta a nyakát. Oldalt, az út mentén a hófoltok alatt tarkabarka, lángoló színű leveleket vett észre.

Évek óta nem látott megsárgult faleveleket. Az őszi avar illata Scottot idézte. Az amerikai fiú szélszagú dzsekijét. Diákköri szerelmét. Élete egyetlen szerelmét. Aki után visszatérni Indiába, az előre elrendezett házasságba, a szótlan Ranjithoz rosszabb volt, mint egy száműzetés, kivégzés vagy szökőár. Mert mindent könnyebb elviselni, mint amikor az ember megtagadja és elveszíti önmagát.

Nonita rágyújtott egy Vogue cigarettára, és a füstöt a résnyire nyitott ablakon kifújva várta, hogy újra meginduljon a kocsisor, nekikezdhessen a munkának, önfeledten, részegen, elhanyagolva minden mást.

1981

A Malabar-dombon kicsit más volt a levegő sűrűsége. Előkelőbb, áttetszőbb. A széles veranda sarkában háromkerekű bicikli és egy pedálokkal hajtható kisautó parkolt, a közepén súlyos fából készült, ovális asztal állt, körülötte székekkel, a peremén terítőcsipeszekkel. Felette dongókkal.

Ezen a verandán és tulajdonképpen az egész környéken csend volt, az a fajta csend, amit hirtelen szoktak megtörni. A szoba nagyságú verandán az ember úgy érezhette, az élet folyamatos szieszta, ejtőzés degeszre tömött hassal a párás melegben. A Malabar-dombról egyébként széles panoráma nyílt a városra, amit akkoriban még hivatalosan is Bombaynek neveztek. Mrs. Indira Prijadarsini Gandhi, India ötödik és nyolcadik miniszterelnöke, aki semmiféle rokonságban nem állt a spirituális, szellemi vezetővel, Mahátmával, és nem is mutatott sok hajlandóságot rá, hogy a módszereit átvegye, ebben az évben még nem sejthette, hogy az álmos szieszta számára három év múlva véget ér, mert az egyik szikh testőre, akit egyébként igen nagy becsben tartott, végez vele.

Ezen a verandán két dolog hozta lázba az embereket. A Bollywoodról szóló pletykák és a politika. Érdekes módon azok tartózkodtak a legtöbbet itt, akik az asztal köré sohasem ülhettek le: a cselédek és a gyerekek. Amint azonban felnőtt emberek léptek közéjük, elszállingóztak. Kivéve Nonitát, aki gyakran meglapult a hatalmas, ovális asztal rejtekében, és megpróbálta a díszes papucsokból, gondosan lakkozott vagy éppen sárga, karvalyszerű körmökből, csontkinövésekből, bokaláncokból, legyűrődött zoknikból kitalálni, ki jött hozzájuk aznap este vendégségbe.

Várta, hogy valamelyik cseléd leguggoljon érte, és bevigye a konyhába, abba a meleg, ételek és emberek kipárolgásával csordultig telt, félhomályos, biztonságos kis ólba, amely a másik kedvenc rejtekhelye volt. Azon a délutánon azonban nem jött érte senki. Egy darabig a sarkán üldögélt, leste, mi lesz, aztán a vendégek lábai között nekiállt kattogtatni műanyag fényképezőgépét. A fényképezőgépből víz spriccelt, ha egy gombot megnyomott, de ezzel nem vesztegette a drága idejét. Ő igazi képeket csinált. Ha behunyta a szemét, exponálás közben pontosan látta maga előtt, mi lesz a fotón. A végsőkig húzta-halasztotta az izgalmas pillanatot, amikor elkattintja, na nem a spriccelős, hanem a képzeletében létező, valódi fotózásra alkalmatos kis pöcköt.

A felnőttek a miniszterelnök asszonyról beszélgettek, és közben ide-oda húzgálták a lábaikat, ebből érdekes módon ki lehetett találni, hogy éppen a fejüket rázzák, tiltakoznak, összesúgnak, nevetnek. A kislány élete legjobb felvételeit készíthette azon a délutánon. Bámulatos lábportrékat.

És akkor egyszer csak ott gubbasztott előtte, fején a terítővel a fiú. Egy körülbelül vele egyidős fiú, sötét szembogarakkal, a jobb arcán egy könnycsepp formájú sebhellyel. Bizony, éppen olyan volt a varasodó seb, mint egy könnycsepp.

A fiú nem szólt hozzá, nem is köszönt. Egy darabig nézték egymást. Aztán, amikor Nonita felemelte a fényképezőgépét, hogy lekattintsa a könnycseppet a kisfiú szeme alatt, a gyerek éles hangon, nyilvánvalóan a fejük felett diskuráló felnőttekhez intézve szavait, megszólalt:

– Ez ki?

Sorra jelentek meg a hölgyek és urak arcai, a hajlongástól kissé kivörösödve, de azért biztatóan mosolyogtak a kislányra.

– Na lám, Nonita, hát ne légy szégyellős! Bújj elő!

Nonita kikászálódott, és mert érezte, hogy ezt várják tőle, rámosolygott a kisfiúra.

– Akarod, hogy lefotózzalak?

Már emelte is a gépét, hunyta le a szemét, húzta fel a láthatatlan pöcköt, ám a keze megállt a levegőben...

– Ez buggyant!

A buggyant szó éppen olyan durván buggyant elő, mint ahogy hangzott.

– Ejnye – csitította egy testes, száris hölgy a kisfiút. – Nem illik így beszélni.

Azzal mindenki visszatért Indira Gandhi erőszakos és teljesen szabályellenes kampányához.

– Nem sok jövőt jósolok neki! – horkant fel Nonita apja. – Az istenfáját! Véres vége lesz. Vagy neki, vagy az országnak. Mi ezt nem várjuk meg! Nem bizony! Kiviszem az egész családot Amerikába!

A vendégek meghökkenve kérdezgették, hogy ezt mégis hogy képzeli, még a felesége is értetlenül meredt rá. Ám a férfi egyre jobban belelovalta magát, hogy ő bizony más sorsot szán a gyerekeinek!

– Kozmopolitának nevelem őket! A világ minden pontján otthon lesznek! – Nonita apja mintha most ébredt volna rá, mennyire jólesik neki kimondani ezt a mondatot, mindenáron meg akarta osztani ezt az élményt a vendégeivel. Egyre vadabbul hajtogatta: – Mert nem jó irányban haladnak a dolgok Indiában, az erőszak mindig erőszakot szül! Ha az egyszer visszaüt...

A felnőttek nem vitatták, hogy visszaüthet, hisz a miniszterelnök asszony állítólag szegények millióit kényszerítette erőszakkal a gyűléseire. Meg is alázta őket, valamilyen rejtélyes módon, amit Nonita nem értett.

Ám a megalázni szót egy életre összekötötte azzal a délutánnal.

A kisfiú, kihasználva, hogy a felnőttek belemerültek a vitába, kikapta a kezéből a fényképezőt, megnyomta a gombot és arcon spriccelte Nonitát, aki a döbbenettől és a sírhatnéktól eltátotta a száját. Így aztán sokáig megmaradt benne a megaláztatás poshadt, langyos vízíze. A kisfiú, a késlekedő válaszreakción felbátorodva, egészen közel lépett Nonitához, és még egyszer elismételte, tagoltan:

– Te. Tisztára. Buggyant vagy.

Mire Nonita ki tudta nyitni a szemét és be tudta csukni a száját, az idegen kisfiú már messzire szaladt. Csupa vizes arcával és a spricceléstől megroggyant copfjaival visszamászott az asztal alá. Így ismerkedtek meg Ranjittal.

Nyolcadik

Kátya – szemén a kaktuszvirágos maszkkal – a távirányító után kotorászott, de sehol sem találta. Végigcsúsztatta elgyötört lábfejét a széles, rekamiészerű alkalmatosságon, amíg ki nem tapogatta, aztán megnyugodva megdöntötte a masszázsfotelt.

Olyan alaposan, elmerülten és áhítatosan adta át izmait a masszázsnak, mintha semmi más dolga nem volna ezen a világon, mint bemutatni a szobába felszerelt biztonsági kameráknak a lazítás bonyolult műveletét, amelyet ő talált fel az emberiség számára. A szoba félhomályába konokul be-bekúszott a szomszédos konyhából Maruszja kedvenc vallási rádiójának zsongító zsolozsmázása.

Kátya felerősítette a Sounds of Meditation CD hangjait a távirányítóval. Igazi „prímabalerina vagyok”, gondolta, és ez a tudat misztikus erőt adott neki. Lomhán terpeszkedett a fekvőfotelben. A ritka, önfeledt pillanatok egyike volt ez, szépségének harmincötödik éve tartó rabságában.

Szigorú órarend szerint élt. Lazítása is percre be volt osztva. Kátya nem a színpadon volt megrendítően nagy művész, hanem az életében, mert sajnálatos módon az emberekre jobban hatott a külseje, mint lobogó tehetsége. Ösztönös realitásérzékkel igazodott ehhez a körülményhez.

Utánozhatatlan vonzerejének nyersanyaga éppen ez a beleegyező, elfogadó hozzáállás volt, amellyel a férfiakhoz alkalmazkodott, és amelyet épp kellő mértékben fűszerezett ambiciózus életöröme. Ezenfelül Kátya ismerte a nagy titkot, amit kevés vetélytársnője ismert itt Rubljovkán: tudott egyedül élni. Csakis önmagára támaszkodva. Így aztán a társasága igen sokba került azoknak, akik vágytak rá.

Egy napon józan belátással azt a realista döntést hozta, hogy férjhez megy.

A nőkbe szuggerált ábránd az egyetlen férfiról, akivel az ember leéli az életét, lehangolta. Nem szerelmet, nem szirupos boldogságot keresett.

Nyugodtan végiggondolta. Az utóbbi hetekben szinte naponta.

„Tous passe, tous casse” – mondogatta régi balettmesternője, Kozlova a kislányoknak két rondes de jambe között. „Minden elmúlik, minden eltörik.” Tíz év tanulás után, jó, ha húsz év dicsőség jut egy balerinának. Ezért aztán a tehetséges táncosnők, mint általában a művészek, próbáltak ellógni az élet hétköznapi feladatai elől. Ha mégis belekényszerültek, nyersanyagnak tekintették. Csak színleg randevúztak, színleg jártak partikra, színleg tárgyaltak szerelőkkel és régi osztálytársakkal, színleg álltak sorba a kasszánál, a valóságuk az első színpadra hívó csöngetés után kezdődött.

Kátya most mégis azt érezte, ideje begubózni egy hétköznapi házasságba. Nem tudta biztosan, megvan-e a szaktudása ehhez a bonyolult feladathoz, ő a szerelemhez értett, ami egészen másfajta képességeket igényelt. Ám ha valamit a fejébe vett, rendszerint keresztül is vitte.

Csak az volt a bökkenő, hogy Igor házas volt.

Ez sokáig eszébe sem jutott, annyira el volt ragadtatva nagyszabású tervétől.

Valahogy az volt az érzése, ha megosztja Igorral, milyen komoly döntésre szánta el magát, ez a fordulat majd őt is lázba hozza, és azonnal minden követ megmozgat annak érdekében, hogy minél gyorsabban odaragadjanak valamilyen újfajta langyos boldogságba. Hogy korlátlan természetű lénye éppen a hölgylakban tud teljes pompájában megmutatkozni, és nem egy házasság hétköznapi keretei között, Kátyát nemigen érdekelte. A férjhez menés ügye most már egy pillanatra sem ment ki a fejéből, biztosra vette, hogy elragadó feleség lesz belőle.

Prímabalerina marad, bejár a színházba, ahogy eddig. Közös életükben csak annyi változás lesz, hogy Igort ezentúl a férjeként mutatja be. Esetleg új házat vesznek. Hosszas tűnődés után úgy döntött, hátul mélyen kivágott, fekete ruhában fog oltár elé állni. Fehér kalapban, kesztyűben. Szikrázó briliánsokkal.

Kátya elmosolyodott a szemmaszk alatt.

Körülötte a lányok korán házasodtak. Barátnői el sem tudták képzelni férfi nélkül az életüket, apjuk mellől egyenesen a férjükhöz költöztek. Oroszország az utolsó állam volt Európában, amely nem hódolt be annak az új hedonista életszakasznak, amit független fiatal felnőttkornak neveznek. A fiatalok akkor is „új, saját családot” akartak, ha esetleg hosszú évtizedeket kellett kihúzniuk a „régi család” lakótelepi lakásának kisszobájában.

Az orosz nők nem éreztek olthatatlan vágyat az egyenjogúságra. Már dédanyáik is szavazati joggal rendelkeztek, nagyanyáik traktort vezettek, anyáik bekapcsolódtak a kapitalizmusba, ám – talán éppen ezért – a hosszú évtizedek alatt különös gonddal ügyeltek rá, hogy masnis kislányaikat másképpen neveljék, mint a fiaikat.

Egy orosz óvoda nagyon eltért azoktól az óvodáktól, amelyeket Kátya a moziban vagy DVD-ken látott. A nyugati filmeken a gyerekek praktikus frizurával, kényelmes farmerban, zokniban legóztak. Kátya barátnőinek pici lányai ezzel szemben szorosra font copfokkal, köténnyel, fodros ruhácskában babáztak, a fiúcskákat pedig azonnal leszidták, ha nyafogtak: „Csak nem sírsz? Mi vagy te, kislány?”

A „zámúzsem” szó egészen pontosan azt jelenti, hogy a „férj mögött” lenni. Kátya mostanában ezt úgy értelmezte: egy erős váll mögött végre elengedni magát.

Tetszett neki ez a gondolat.

Eddigi viszonyát Igorral a kölcsönös, ám távolságtartó támogatás jellemezte. Sohasem kérdőjelezte meg a férfi egyetlen döntését sem, nem is volt rá oka. Olyan apparátust működtetett körülötte, amely egy Bolsoj-balerina életét igazán kellemessé tette. Kátya sokáig a tánccal járt jegyben, az ifjúság ködében élt, olyan emberek között, akikről édeskeveset tudott, de sok közös örömük akadt.

Könnyű kis női sikerei jólestek neki, de mindvégig homályosan érezte, egyszer döntenie kell: besorolódik-e a tágabban értelmezett orosz családba, trendbe, rendbe, ideológiába, vagy megy a maga útján, szabadon. Vagyis mindenkinek kiszolgáltatva.

Mert a hölgylakban csupán egyvalamit nem lehetett az erős vállak mögött: pihenni.

Igor valójában fárasztotta. Kátya, mint általában a fegyelmezett életet élők, különösen értett hozzá, hogy ne legyen terhére másoknak. Mindketten úgy gondolták, a nő legnagyobb bűne, ha untat egy férfit. Tán még annál is nagyobb, mint amikor kimutatja, hogy a férfi untatja őt. A balerina sohasem vetemedett volna ilyesmire, igaz, Igor is hamarabb volt goromba, mint unalmas.

Kátya nyugodt nő volt. Igor határozott elzárkózása a házasságtól, a szokott rend felborításától azonban fellobbantotta. Izgatott lépésre szánta el magát. Ha Igor nem cseréli le a feleségét, ő cseréli le Igort! Erre még nem volt példa Rubljovka történetében, ahol az általános nézet szerint a nőket szokták lecserélni. Csakhogy a balerina Igor nélkül is valaki volt. Dönthetett a saját, sőt kettőjük sorsáról is.

Jó, de kire cseréli le? Kire?

Maga sem értette, mi a fene hajtja ilyen veszettül... sértettség, érdek? Talán csak életének szokásos ösztöne. Amiben egészen biztos volt: lépéselőnyben kell lennie.

Rubljovkán a férfiak két-három évenként váltogatták barátnőiket, nagyjából abban az ütemben, ahogy a kocsijaikat. Nagy volt a kínálat, lányok tízezrei érkeztek milliomosvadászatra Moszkvába. És jóval kisebb volt a kereslet.

Az oligarcha még orosz férfiakból is limitált széria.

Igorral nem sokat beszéltek a szerelemről, megfogalmazni vagy elemezni a kapcsolatukat olyan meddő lett volna, mint reggelenként regisztrálni, hogy megvirradt. Értették, szórakoztatták egymást, szükségük volt erre a viszonyra.

„Minden más hülye, libatömő szöveg!”, gondolta Kátya, miközben a körmét fújkálta. „Most megváltoztak az érdekeink, és ez át fogja rendezni az érzéseinket.”

Máris érezte magában azt a valamit, ami élete minden döntő lépését megelőzte, és amiről tapasztalatból tudta, hogy nem szokta megbánni. Igaz, megmagyarázni sem.

„Ezzel az Igor-fejezet szépen le is zárul!”, mondogatta magában.

Az utódot a véletlen játszotta a kezére.

Még most is, ahogy itt feküdt Igort várva, felkavarta ez a véletlen, amit sorsszerűnek vélt. Egy szőrmeszalon zártkörű bemutatóján hallott Szásáról először. És ő még habozott, elmenjen-e egyáltalán a sok rubljovkai liba közé.

– Istenem, micsoda gyönyörűségek! – áradozott Ljuba, az egyik kiadóvállalat tulajdonosának felesége, miután végignézték a coboly-, sarkiróka-, fókaprém és menyétbundákat, mindenfajta fazonban, hosszúságban, övvel és a nélkül. Kátya udvariasan bólintott. Sokat köszönhetett az asszonynak, rendszeresen cipelte magával kiadói partikra, és ez határozottan jót tett a magazinszerkesztők memóriájának. Amikor nem agyonhasznált valóságshow-sztárokat akartak szerepeltetni a lapjaikban, azonnal beugrott nekik a lélegzetelállítóan gyönyörű balerina.

– Idehallgass – hajolt közelebb Ljuba. – Van egy őrült barátom, aki halálosan szerelmes beléd.

– Amilyen kiterjedt baráti köröd van... – szórakozott pillantásokkal bombázta az erősen bepezsgőzött kiadófeleséget. Ljuba meglötykölte a karcsú poharat, aztán orrát ráncolva kiitta, ahogy a kanalas orvosságot szokás.

– Ne védekezz, Jekatyerina! Beléd minden pasas őrülten szerelmes. Szása más. Tudod, annyira messze van tőlünk, valahogy kívül Rubljovkán, kívül az időn, az életen... olyan kevéssé hihető jelenség...

– Szása?

– Az a fajta férfi, akit védetté kellene nyilvánítani. Kihalás fenyegeti... – eltűnődött. – Nagy kár, hogy foglalt vagy. Tényleg kár. Én bizony el tudnám melletted képzelni. Már csak vizuális szempontból is.

Kátya nevetett, kezdte Ljubát egyre rokonszenvesebbnek találni.

– Egyszer muszáj találkoznotok – erősködött az asszony gyerekesen bizakodó hangon –, igen, igen, valamilyen módon össze foglak benneteket hozni!

Már csak a megfelelő pillanatot kellett kivárni, hogy Kátya rálépjen a vakmerőség kacskaringós útjára, feltárcsázza Ljubát, és rákérdezzen, mi újság a kihalófélben lévő gentlemannel. Azért meglepte a hűhó a közvetítővel, a csokrokkal meg a fülbevalókkal. Ha nagy vonalakban nézte, az egész egy újabb szerep volt, de ezúttal nem egyedül játszott. A szponzorjelölt legalább akkorát alakított. Miután a fülcimpában körbehordozott antik ékszertől felbátorodott, Szása üzent a színházi postafiókjára. A legapróbb részletre is ügyelt.

Az első találkozójukon például Kátya kezébe nyomott egy aranyszínű Vertu telefont.

– Nem szeretném, ha bajba kerülnél miattam – mondta a szeme és a szája közt hullámzó mosollyal. – Ezt nem tudják lehallgatni.

Amint megpillantotta, beugrott neki, kicsoda Szása. Igor olyan könnyedséggel próbálta kerülni a moszkvai társaságban az újságokban is gyakran szereplő üzletembert, hogy Kátya akaratlanul is megjegyezte ezt az arcot és nevet. Feltűnően szép szürkéskék szeme volt Szásának, amely a sűrű szempilláitól sötétebbnek látszott. Mögötte hatalmas konzolon a három héttel korábbi bundabemutató teljes kollekciója lógott. Helena biztosította, hogy itt senki sem fogja őket zavarni. Majd bekészít teát és aprósüteményt...

Üzletet szimatolt.

Kátya végiggondolta, milyen további helyszínek jöhettek volna szóba, számolt a spontán lehetőségekkel is, és megnyugodott. A szőrmeszalon egyszerűen zseniális. Zacsotná! Igor soha semmi kivetnivalót nem találna egy ilyen látogatásban.

– Milyen ruha ez rajtad?

Kátya égszínkék kötött ruhája úgy nézett ki, mint a színmegtartós mosópor reklámjában lágyan fodrozódó pulóverek.

– Milyen márka? Nem is tudom.

Igor rávetette magát Kátyára, szájával előbb a száját, aztán a nyakát, mellét kereste, úgy kérdezte.

– Egy vagyonba került, igaz?

– Hát igen.

A férfi elmosolyodott, és a kanapé felé kormányozta a bicegő Kátyát. Ő azonban hátát homorítva (hajlékony háta volt táncosként a fő aduja) elgyötörten vetette hátra a fejét, mintha ez az egész műsor fárasztaná.

– Az igazat megvallva, vendégeink érkeznek.

– Vendégeink? – Igor megnyomta a többes számot.

– A TV-Novosztyi stábja... Ketten együtt meglepően jól píárolhatók vagyunk, tudtad te ezt?

– A te társasági kapcsolataidhoz, Jekatyerina, én már egész ügynökségeket foglalkoztatok...

Kátya felneszelt a hideg hullámokra.

– Ezt most keserűen, csodálattal vagy gúnyosan mondtad?

Igor meghökkent.

– Ne beszélj velem ilyen stílusban, nagyon kérlek – mondta végül a férfi színtelen, mégis dühös hangon.

Kátya örökös színpadi élete különös érzékenységet fejlesztett ki benne, szavaknál, tekintetnél és mozdulatnál is jelentéktelenebb dolgokra figyelt fel. Most csak abban volt biztos, hogy tart Igortól, és hogy ez a félelem sötét izzású ellenérzésbe csapott át. Próbálta fegyelmezni magát, vagy legalább az arcát, de az ilyen bonyolult érzések éppen attól olyan félelmetesek, hogy nincs felettük semmiféle kontrollunk.

„Nem szabad megijednem, erősebbnek kell lennem.”

Megcsókolta Igor száját, aztán mindkét lehunyt szemhéját.

– Túlesünk ezen a semmi kis interjún, aztán megünnepeljük a bokámat, az erős izomzatomat, szívem. Tudtad, hogy bicegve csináltam ma végig a főpróbát?

Sajgó lábát a karfára tette, és begömbölyödött a férfi karjába. Az előszobából kiszűrődő fény hátulról világította meg a hallgatag ember sziluettjét, ami olyan megjelenést kölcsönzött neki, mint amilyen a főgonoszoké a rossz filmekben.

„Igor figyel engem”, gondolta ijedten Kátya, mert ösztönösen megérezte a hangulatváltozását. A férfi hosszan nézett rá. Rámosolygott. Ha nem fájt volna a bokája, Kátya a legegyértelműbb módon bizonyította volna be, hogy hatalma van felette. Ám a szex ebben a pillanatban nem volt bevethető fegyver, pedig ilyen bonyolult ellenérzésekkel fűszerezve biztosan serkentőleg hatott volna mindkettőjükre. Csakhogy a bokájából egészen a gerincéig hullámzott a fájdalom, a stáb pedig már valószínűleg Rubljovka felé tart és... A férfi korrektül és kifogástalanul ült ott a kanapén Zegna öltönyében, teljes tájékozatlanságában nem sejthette, hogy legdrágább vagyontárgya készül éppen kisiklani a kezei közül. Kátya csaknem megsajnálta. Azok az emberek, akiknek mindenük megvan, mindig ezt próbálják legaggodalmasabban birtokolni: egy tőlük függő embernek a lelkét. Igor ebben a pillanatban persze csak a kikosarazott szponzorok sértődött felháborodásával küszködött, amit a Bolsoj-balerina oldalán sohasem mert teljes egészében kimutatni. De néhány másodperc múlva ő is elmosolyodott.

– Mondd, használtál te valaha Krásznájá Moszkvát? – kérdezte.

– Egy kicsit... izé... túl erősnek találom. Bár az igazat megvallva sohasem... Vagy most viccelsz velem?

Igor magához húzta fájós, agyongyötört, harisnyás lábát, és óvatos, szakszerű mozdulatokkal masszírozni kezdte.

– Halálosan komolyan mondom. Megszereztem neked.

– Mit?

– A Krásznájá Moszkvát.

– Nem létezik! Vettél nekem egy üveg Krásznájá Moszkvát?

Igor mindkét kezét megfogta, és sugárzó arccal belecsókolt a tenyerébe.

– Nem a parfümöt. A kampányt!

Mint kiderült, az elhíresült illatot súlyos milliárdokért akarták újra bevezetni a piacra, csupán egy emblematikus arc kellett hozzá, aki ugyancsak súlyos pénzekért magára hinti az óriásplakátokon, az újsághirdetésekben és a reklámfilmekben.

Igor kapcsolatai és részvényei révén finom nyomást gyakorolt a reklámügynökségre, hogy Kátya Oszipovát, a híres Bolsoj-balerinát tartsák erre a célra a legalkalmasabbnak. Nem is kellett őket sokáig győzködni. A balerinát sem.

– Gondold csak el... – mormolta Kátya nyakának. – Egy L’Oréal samponhoz mérhető kampány...

Kátya elgondolta. Igor a bokája helyett már a combjánál járt, és miközben elkapta a tekintetét, az égszínkék kötött miniruha alá csúsztatta a kezét. Elmosolyodott.

– És most mondd le a tévéstábot!

Engedelmesen nyúlt a telefon után, és sűrű bocsánatkérések közepette tudatta az indiai nővel, hogy éppen az ortopéd orvosa rendelőjében ül, mert lesérült a próbán.

Kilencedik

Arra senki sem számított, hogy néhány hét alatt az egész ügynökség Krásznájá Moszkvá-függőként, megszállottként, rögeszmésként – bármilyen túlzó kifejezés helytálló lett volna – végzi. A nemzetközi reklámügynökség kollektívája, különösen a nőnemű része – köszönhetően professzionális szívósságának –, úgy-ahogy elviselte ezt a csapást, babkávészemekkel semlegesítették orrukban az illatot egy-egy értekezlet után. De hogy milyen hatással volt ez a férfi kollégákra, akiket nem védett semmiféle higiéniai trükk, sűrű zuhanyozás, hajmosás, piperecikkek, azt még elképzelni is nehéz.

Lili egy idő után már különösebb felindultság nélkül viszonyult az új megbízáshoz, nem is találta olyan émelyítőnek az illatot. Az meg különösen tetszett neki, ahogy orosz kollégái frivolan odavetik a francia tükörfordítást: ogyekolon.

Genyka, a fekete szemű, csigás hajú istenség, aki öltönyben és rollerrel suhant el Liliék szobája előtt a végtelen folyosón, az új megbízást röviden és talányosan így kommentálta:

„Az illat sugallat.”

Ez tetszett Lilinek, hogy Genyka ilyen desztillált mondatokat használt, amikor katalizálni akarta az alkotói folyamatot. Lényegre törőeket, minden káros adalék anyagtól menteseket. Kinyilatkoztat, mint egy valódi reklámistenség.

Március végére már pontosan lehetett tudni, ki kibe szerelmes a multinacionális ügynökségen. A piercinges lányok, baseballsapkás fiúk megpróbáltak minél többet magukba szívni a recepciós pultnál kihelyezett könnyfakasztó retroillatból. Ám minden igyekezetük ellenére sem tudták magukba tartani az íróasztalukig, az egylégterű iroda tüsszentésektől volt hangos.

Genyka bosszúsan kapkodta a fejét.

– Valamivel több elhivatottságot, ha kérhetném. Igor Cseremiszov személyesen nézi át délután a storyboardot. Hozza magával Kátyát is, úgyhogy...

Szavait elnyomta az általános káromkodás. Kétségbeesetten győzködték, hogy legalább egy napra szükségük van még, találjon ki valami kifogást.

– Mnye nászráty! – üvöltötte túl a többieket Genyka, mert számos vezetői tréningen esett rá. – Szarok rá. Hvátity nyervi tripáty! Az idegeimre mentek!

A storyboard megcsúszott, és nekiütődve egy széktámlának a ráaggatott fehér papírlapoktól megszabadulva a szőnyegen landolt.

Aljona, a derekán széles, lila lakkövet viselő titkárnő elkeseredetten feljajdult.

– Nyomtassátok ki még egyszer! – vetette oda Genyka az állát forgatva, a kézfejét csavargatva.

Petya, a grafikus srác, egyszer csak így szólt:

– Kifogyott a patron a nyomtatóból.

És hiába küldték a lakköves Aljonát a pénzügyre, hogy azonnal vételezzen fel pénzt, és szaladjon patronért, a pénzügy nem járult hozzá. Túllépték a havi keretet, nagyon sajnálták. Ha többet akarnak, azt kérvényezni kell.

– Jó szem! Ízlés! Ötlet! Pimaszság! – rendelkezett a főnök, és elrollerezett.

Ez annyit jelentett, hogy oldják meg. A grafikusszekció hozzálátott, hogy kézzel lemásolják a fázisábrákat, azt a bonyolult, összetett folyamatot, ahogy a piruettező balerina tütüje lassacskán átalakul hagymakupolává. Petya, aki az első napon, amikor Lili hajóját elindította, olyan derűlátónak tűnt, most jellegzetesen orosz, türelmetlen, széles mozdulatot tett:

– Zsákutca! – Az asztal fölé hajolt. Segített volna neki, de a fiú rámordult. – Te keresd ki a fontokat a gépen!

A lány belátta, keze a feladatokat szabadabban, érdekesebben, nagyobb belső mozgékonysággal oldotta meg, és ez általában jellemző volt orosz kollégáira. Lassúnak érezte magát közöttük, és körülményesnek. Az oroszok hagyományosan jók voltak vizuális alkotómunkákban. A moszkvaiak az új, nyugati szabályokat sajnálkozó biccentéssel fogadták, és a szerint dolgoztak tovább. Petya nem mindig tudott komplett kampányvázzal előrukkolni, néha hiányzott az ötlet epikai váza, de minden alkalommal ellenállhatatlan vízió parázslott mögötte.

Lili másképp látott, másképp gondolkodott a közelében.

– Nu, davaj! – mondta a nyurga fiú, és a szeplői világítottak, ahogy magyar kolléganőjére pillantott a kartonlap felett.

Lili első moszkvai hónapjait totális süketségpánikban élte. Rendszerint egyáltalán nem értette, mit akarnak tőle. Pedig oroszul valahogy hetek alatt megtanult. Hogy hogyan, fogalma sem volt. Biztos nem az egykori iskolai tudás tört felszínre, amit utolsó évfolyamként Leninvárosban ráerőltettek. (Habár ezt az eshetőséget sem lehetett teljesen kizárni.)

Egyáltalán nem értette az itteni élet technikáját, a körülötte élők szándékait. Petya társasága nyugtatólag hatott rá. A fiú ritkán szólt, akkor is lassan, óvatosan formálva a szavakat. Mellette Lili máris beavatottan mozgott. Viszont Genka, a hajszálcsíkos öltönyös, rolleres nagyfőnök alapjaiban rengette meg az önbizalmát. Sosem tudta, pontosan mit is vár tőle. Valahányszor Genkára nézett, zavaros képek tolultak fel Liliben. Jóképű férfiarcok vacogtató tekintete. Az ilyen szép, távolságtartó férfiszemek újra és újra megtalálták. És rendszerint túl későn szólalt meg a veszélyérzete.

– Davaj, davaj – szólt újra Petya, és a lány kezébe nyomta a sniccert. A fejével intett, hol vágja körül a levonatot. Lili észbe kapott. Hálás volt minden megbízásért, mosolyért, barátságos hanglejtésért.

Alighogy elkészültek, Aljona már rá is vetette magát a majdnem élethűre sikeredett másolatra, hogy loholjon Genkához. Az egyre zajosabb irodában szinte láthatóan vibrált a mindent betöltő várakozás és a bajok forrása: a Krásznájá Moszkvá-szag.

Visszatért Aljona. Derekán a lila lakköv majd szétfeszült az izgalomtól.

– Igor Cseremiszov és Kátya Oszipova bennragadtak a liftben – mondta, és idegesen legyintett –, a hetedik és a nyolcadik emelet között...

Mindennapos eset volt. Lili legalább négyszer bennragadt már. Az elegáns homlokzatú irodaház belső szerkezetét ugyanis nem volt idő felújítani, túlságosan hosszú ideig kellett várni az engedélyekre. Mint a moszkvai épületek többségében, itt is ősrégi lift működött. Vagy nem működött. A vészcsengetésre általában robusztus női hang jelentkezett. Először is letorkolta a bajbajutottat.

– Nem kell ráfeküdni a gombra, nem vagyok süket! Próbálja a tizenkettedik gombját, azt kevesebben használják, jobban érintkezik. – És amikor ez sem segített, a nő kezdte elveszíteni a türelmét. – Akkor üssön a kezelőgombpanelre. Erősen! Még egyet! Erősebben...

Első kiszabadulását Petyával ünnepelte. Az egyetlen kollégával, aki számon tartotta a jelenlétét az ügynökségen. Ő vette észre, hogy gyanúsan sokáig elmaradt, értesítette a szerelőket. Ott várta lángoló arcával a liftajtó előtt.

– Üdv a klubban! Ne aggódj, még Putyin sem úszta meg, hogy lesújtson rá a moszkvai felvonóistenek haragja!

Lili azt hitte, ez valami szófordulat. De Petya egyre csak bizonygatta büszkén, hogy náluk az államfő is be szokott ragadni.

– Nem viccelek! Megírták az újságok. Szergej Mihalkov kilencvenedik születésnapjára látogatott... egy belvárosi bérházba.

– Aha. A filmrendezőhöz?

– Az Nyikita, te. Mihalkov fia. Az apa arról híres, hogy ő írta az orosz himnusz szövegét Sztálinnak, aztán átírta Brezsnyevnek. Végül Putyinnak. Szépen megszolgálta, hogy az elnök személyesen látogasson el hozzá... Putyint végül símaszkos kommandósok hozták ki.

Lili elképzelte, ahogy ott áll az orosz elnök villanó kék szemekkel és egy virágcsokorral. De hogy Igor Cseremiszov és Kátya Oszipova is bennragadjon...

Ez természetfeletti, baljós jelnek tűnt.

Igor Cseremiszov alacsonyabb volt, mint amilyennek képzelte. Izmos, szívós teste már-már törékeny csontozatra épült. Finom vonású arca, mozdulatainak elegáns fölénye azonnal megbabonázta a laza ügynökségi srácokat. Érzéki, nyers szája körül bosszús vonással bukkant elő a lift irányából. És ők máris úgy érezték, bekerültek Igor Cseremiszov titkos áramkörébe. Kátya arányos szépsége majdhogynem érdektelenné vált mellette.

Míg az oligarcha inkább ellenségesnek tűnt, barátnője tüntető fesztelenséggel haladt mellette. Gyors mosoly derengett az ajka körül, miközben élénk, mégis visszafogott karmozdulatokkal mesélte liftes kalandjukat.

– Milyen aljasak ezek a moszkvai liftek! – A hangja meglepően mély volt, és kicsit rekedt.

A férfi nem szólt. Igor Cseremiszov megszokta, hogy napi intézendőire úgy tekintsen, mint a világegyetem és az emberiség legfontosabb aktuális kérdéseire, és ez a tárgyilagos önzés valahogy mindenkit meggyőzött. Az ügynökségi zilált alakok mentegetőzéseit és a kampánnyal kapcsolatos véleményeit komolyan, személytelen érdeklődéssel hallgatta végig, mint orvos a betegek panaszait. Egyetlen fülhallgatós, öltönyös férfi volt velük, ő hátát a falnak támasztva várakozott az ajtóval szemben.

Genyka megkezdte zsolozsmázását a parfüm eredetéről, miközben Igor álmos és ravasz pillantással üldögélt közöttük. Rövid, száraz kérdéseket tett fel.

Lili elnézte a sarokból ezt a szabályos fejformájú oroszt, aki úgy festett, mintha egy régi, mozgalmi propagandaplakátról lépett volna elő, amit az Arbaton árulnak a turistáknak, és közben eltöprengett: „A sikeres élet tényleg csak erő és hatalom kérdése? Ilyen egyszerű volna a világ?”

Cseremiszov, mintha meg akarná válaszolni a néma kérdést, futólag Lilire pillantott. Talán megsejtette, hogy a lány idegen itt, nem tartozik ide. A következő pillanatban már ismét Genyka felé fordult.

– Inkább arról meséljen, felemelik-e az árát. Mert 196 rubel egy negyvenkét milliliteres parfümért... nos, az nem a mi színvonalunk.

Genyka megnyugtatta, hogy újrapozícionálják a Krásznájá Moszkvát. A balerina lehajtott fejjel az iránt érdeklődött, változtatnak-e valamit az illat összetevőin.

– Nos, az illat citrusfélékből származó neroliolajjal indít, meg egy kis bergamottal... – kezdte izzó szemekkel az ügynökségvezető, aztán egy pillanatra megállt. – Éppen hogy. Nagyon, nagyon finoman. Ehhez jön az ilang-ilang, vanília, írisz és az akkord zárásaként egy kis tonkabab...

– ... no, és a jázmin... – vetette közbe óvatosan Aljona, miközben az övét igazgatta.

Igor Cseremiszov váratlanul felállt, felkapta a mintadarabot az asztalról, és Kátya Chanel blézerére spriccelt vele, amitől a művésznő és a mellette ülő két munkatárs önkéntelen menekülő mozdulatot tett.

A férfi elnevette magát.

– Látják? Azért még tartja a bukéját...

Cseremiszov matematikus volt eredetileg. Londonban tanult, gyerekkorát apja különböző diplomáciai állomáshelyein töltötte. Már egyetemistaként négy nyelven beszélt és publikált, aztán a kilencvenes évek elején magas pártfunkciókat betöltő nagybátyja révén belevágott a privatizáció nevű sokismeretlenes egyenletbe. Bonyolult tranzakcióinak köszönhetően Oroszország legnagyobb gyógyszergyárát kaparintotta meg. Onnantól kezdve a matematika és a kombinatorika egészen más szerepet töltött be Cseremiszov életében. Rajzott körülötte a politikai és médiaelit, akiket sohasem vásárolt meg teljesen, csak éppen annyira, hogy örökké „x” legyen a többismeretlenes egyenletekben. Befolyása arra éppen elég volt, hogy Oroszországban a gyógyszergyártást széleskörűen támogató és ösztönző törvényjavaslatokat hozzon a parlament. Évről évre több stratégiai gyógyszert nevesítettek kormányrendeletekben. A hatalmas piacon ötvenszázalékos hazai részesedést tűztek ki célul. Az utóbbi években főleg az innovatív gyógyszerek iránt nőtt meg az érdeklődés, amely további trükkös fejlesztési beruházásokra kínált Cseremiszov számára lehetőséget. Dübörgött az üzlet.

– Nos, Igor Nyikolajevics, a parfüm valójában már nem a régi kompozíció. Bár megjegyezném, hogy az előző sem volt azért lebecsülendő. Nem volt csúcstermék – mondta Genyka őszintén –, az igaz, de inkább csak a szovjetellenes propaganda áldozata lett...

– Egy cseh újságíró szerint olyan az illata, mintha egy autóbusznyi szovjet turistanő érkezett volna Prágába. – Az oligarcha körbenézett. – Ennyit a mocskos híresztelésekről. Na, de mit akarunk mi híresztelni?

Előhalászták a kartonlapokat. A tustütü ott hullámzott a hatalmas, fémvázas asztalon. Igor Cseremiszov ide-oda tologatta a vázlatokat, felpillantott.

Dermesztő szünetet tartott, aztán a sarokban gubbasztó Lilihez fordult.

– És maga mit gondol? – Hangjának árnyalata és alig észrevehető utálkozó arckifejezése mindenki értésére adta, hogy az ügy elveszett.

– Mondjuk, ha úgy lenne... – vetette közbe Kátya óvatosan, miközben Lilin átsiklott a tekintete –, hogy a kupola bomlana ki tütüvé, persze engem semmi sem igazol, de mégis mozgásdinamikai szempontból...

Igor várakozóan összekulcsolta a kezét, és megismételte a kérdést.

– A hölgy ott a sarokban! Mit gondol?

A hölgy a sarokban hallgatott. Túlságosan is sokáig. Aztán felvonta a szemöldökét, és azt suttogta:

– A parfüm adottságai alapján... minden tulajdonságának át kell transzformálódnia: az illatösszetevőknek... az árnak... ebben az esetben az üveg formájának – ez volt minden, amit ki tudtak szedni belőle.

Lili nem is értette, honnan jöttek elő ezek az orosz szavak, de már kimondta őket. Az oligarcha szája alig észrevehetően elhúzódott a halántéka irányába.

– Maga honnan jött?

– Magyarországról.

Ez a kis figyelemelterelő párbeszéd határozottan oldotta az asztal körül könyöklő emberek feszültségét.

– Akkor a Krásznájá Moszkvá magának ősellensége – erősítette meg Igor.

Lili még csak nem is gyanította, miért került ellenséges táborba.

– Vegyük például Budapestet! – magyarázta Igor. – Az elitfeleségek mind Krásznájá Moszkvát kaptak repiajándékba, mert a szovjet parfümipar zászlóshajójának számított. Ezzel véreztették ki a szocialista országok parfümgyártását. Pedig például a magyaroknál még a háború előtt virágzott... – Futó pillantást vetett Lili felé. – Szóval transzformálódnia kell?

– Mindannyian folyamatosan alakulunk... – ismételte a lány eltökélten. – Hisz ön sem ugyanaz, mint tizenöt éve!

Cseremiszov körülnézett a szobában, ahol mindenki ledermedt egy pillanatra, majd cigarettára gyújtott, a füstöt hosszan kifújta. Tárgyilagos hangon, fenyegetés nélkül, megnyugtató egyszerűséggel azt mondta.

– Csak az a sok szarházi nem tud velem lépést tartani. Sok vagyok én ennek a városnak.

Petya nagyon élvezte a jelenetet, Genyka viszont idegesen tologatta a kartonlapokat.

– Nos, hát a Krásznájá Moszkvát az egyik legjobb francia parfümőr tervezte – hadarta. – Mellesleg a Chanel No. 5-öt meg egy orosz emigráns. Na, csak azért, hogy mire képes a propaganda...

Ám az aznapi mítingen már sehogy sem jutottak előbbre. A régi propagandát újra kellett cserélni, de hogy hogyan, arról Igort nem győzték meg a kartonlapok.

Lili egész nap nyomott volt, hogy mit érzett, önmaga számára sem tudta megfogalmazni, csak azt tudta, hogy kedvtelen gondolatai újra és újra visszatérnek az értekezlethez. Alig várta, hogy kis lakótelepi támaszpontjára visszavonuljon, és rendezhesse sorait. Ilja Alekszandrovna, hazafelé a villamoson, úgy nevetett, hogy majd szétfeszítette a kis vezetői fülkét a jókedve.

– Á-á – gurgulázta. – Már meg erre költenek? Bábuskaillat kell az újoroszoknak? Az álompárnak! Mondhatom, jól élnek ezek...

Tizedik

Kátya aznap tehát szűk ceruzafarmert, Chanel blézert, alatta könnyű selyemtopot, nyakában sűrű Chanel bizsukat, tarkóján zsemle formájú kontyot és Krásznájá Moszkvá illatfelhőt viselt. Már nem volt ideje hazamenni, átöltözni, lezuhanyozni, hajat szárítani. („Ez mind az átkozott időbeosztásom miatt van. Hogy mindent egy napra akarok betuszkolni. Ez az oka minden bajnak.”)

Kedvetlenül lépkedett a Tverszkaján, ő is érezte Lilihez hasonlóan a levertséget, meg a parfümszagú moszkvai levegő ellenségességét. Hetek óta készítették elő ezt a randevút az új szponzorral. Most úgy érezte, el van rontva a napja. A gondos, körültekintő szervezést Igor egy ösztönös mozdulattal nevetségessé tette. Elviselhetetlennek érezte magán a Krásznájá Moszkvát.

Pedig Kátya jól tudta, hogy az új szponzor a szervezettség mámorában élt. Szása mindent ünnepelt, ami formát kapott, mégis meglepetésszerűen hatott. Oroszország egyik leggazdagabb és legjobb fizikumú embere riadtan kapaszkodott a részletekbe. A golfklub előtt Alekszej Pavlovics a szovjet jégkorong-válogatott tagja volt, a szerencsét hozó 14-es mezt viselte, erről Szveta még időben tájékoztatta Kátyát, aki viszont nem követte figyelemmel a jégkorongot.

Amikor végre berogyott a férfi mellé a limuzinba, Szása mindent remegve tudni akart.

Mitől ilyen gyönyörű? Mitől ilyen feldúlt? Hogy kerülhetett rá véletlenül parfüm? Miért vállalta el a kampányt? Melyik épületben van az ügynökség? Mikor írta alá a szerződést? Milyen színű tollal? Milyen ember az ügynökségvezető? Hány éves? Kátya nem emlékszik? De hát mennyire saccolja? Mi történt az aláírást követően? Koccintottak?

A kérdészápor után hátradőltek kicsit megpihenni.

Szása meredten nézett maga elé, mosolygott és elraktározta a részleteket. Kátya, aki aztán már igazán nem lepődött meg semmin, most úgy érezte magát, mint egy rendőri kihallgatás, mélyinterjú vagy vizsga során. Olyan kínlódva telt az első óra az új szponzorral, hogy kis híján összezuhant. Micsoda képtelen ötlet, hogy Igort ezzel az emberrel cserélje le! Hogyan is juthatott az eszébe? Ráadásul éppen most fogott ebbe a kényes manőverbe, amikor Igor élete reklámszerződését hozza össze neki?

Érezte, hogy erkölcsileg duplán falhoz szorítják az események. De hát arról nem tehet, hogy az elvetett mag magától kezdett csírázni. Szása jelzést kapott, világos, fülbevalós jelzést, innentől kezdve senki és semmi sem állíthatta meg...

Kátya harmincnégy múlt. Ha most nem lép, gondolta, egyre öregebb lesz a lépésekhez. Ahhoz is, hogy maradjon. A végén Igor fogja kilökdösni! Így viszont – gondolta tárgyilagosan – Igor ki fogja nyírni.

Szására sandított, vajon megfelelő védelmet jelenthet-e egy kívül ennyire erős, belül pedig ennyi kérdést cipelő férfi.

A férfi, miközben pezsgőspoharakat halászott elő, újra fejest ugrott a részletekbe. Gyakran jár-e Kátya külföldre balettet nézni? Mindig Monacóba? Miért? Van kapcsolata a hercegi családhoz? A Monaco Baletthez? Ebédeltek a golfklubban? Nem tudja? Hát hol szoktak ebédelni? A tenger mellett? Mégis melyik étterem lehet?

Miután Monacóval végeztek, London következett, a Covent Garden, a Covent Garden büféje, belsőépítészete és mennyezeti csillárja.

Szása magas, atletikus alkatú, elegáns, nagyvilági férfi volt. Egyesek beleszületnek a nagyzolásba, másokat valamilyen belső reflex hajt, Szása viszont eldöntötte, hogy nevetségesen és vérlázító módon pazarló lesz.

Kátya mindezt megérezte az első pillanatokban.

Ahogy azt is egyből megértette, miért volt szüksége Szásának hókuszpókuszra az előző hetekben. Ez a sikeres ember, a szerencse 14-es mezes fia, minden vakmerősége ellenére nyilvánvalóan egyvalamitől rettegett: a női visszautasítástól. Ezt bonyolult ceremóniákkal kerülte el. Hagyján. Stílusosnak képzelte.

Kátya erőssége viszont éppen ebben rejlett, hogy meghagyott mindenkit a maga rendíthetetlen hitében. Nem tiltakozott, amikor Szása első randevújukon a repülőtérre vitte. Csak azon töprengett, hol fognak kikötni. Monacóban? Velencében? Párizsban? Tippelgetett, melyik város illik a képbe.

Végül Helsinkiben szállt le a gép.

– Tudtad, hogy itt van a legnagyobb rajongótábora a te Krásznájá Moszkvádnak? – ragyogott Szása, hogy ilyen frappáns indokot talált. Noha nyilvánvalóan nem sejthette előre, milyen ügyben tárgyalt aznap délelőtt Kátya.

A balerina elmerengő szemmel felnézett, gondolkodott egy kicsit, aztán megrázta a fejét. „A fő, hogy biztonságban érezze magát mellettem”, összpontosított Kátya. És Szása mosolyogva elmesélte, hogyan szórtak az alkoholtilalom idején Krásznájá Moszkvát a finnek egy speciális tablettára, amitől aztán pillanatok alatt berúgtak.

Közben a reptérről Európa egyik legmodernebb operaházához hajtottak.

Kiszálltak a Finn-öböl partján magasló épület tengerszagú, szeles parkolójában, és Szása a vállára terített egy bundát. Méghozzá azt a földet söprő bundát, amit előző hónapban néztek ki Ljubával a bemutatón, és ott lógott első randevújukon a konzolon.

„Azért mégsem teljesen reménytelen eset”, döntötte el magában Kátya.

Az este végül egész jó hangulatban telt, a finn balett örvendetesen pocsék volt, és utána, ahogy Szása karján átvágott a szemközti téren a magyar étteremhez, mindennek olyan megnyugtatóan külföldi illata volt.

A párna enyhe klórszagot árasztott, és ez emlékeztette Nonitát valamire. Mrs. Kochi keményített ruháinak illata, hűvös, mint a frissen mosott fehérnemű... Régi dajkájának ismerős illata elálmosította, észre sem vette, ahogy az álomba siklott át.

Ranjittal ült a Mercedesben, valahol a bombayi utcákon, az autó vadul csúszkált a forgalomban. Nemcsak a többsávos út volt forgalmas, hanem a szélvédő előtt a levegő is: szárnyas női alakok, kísértetlányok népesítették be a városi látképet. A napsütésben lebegő viliik látványában sem Ranjit, sem Nonita nem talált semmi kivetnivalót. A nők fehér tütüt és trikót viseltek, szemük ragyogott, arcuk eltorzult, és néma, lelkes tekintetükkel egyre biztatták Nonitát. Gyerünk, tedd meg! Tedd csak meg! És úgy nézték, hogy kénytelen volt engedelmeskedni nekik. Fásultan ütlegelni kezdte a mellette ülő Ranjitot. Férje mindkét kezével a kormányba kapaszkodott, meredten az utat bámulva, üres pillantásokkal tűrte Nonita záporozó csapásait.

Aztán hirtelen ismét a moszkvai nappaliban találta magát, összekuporodva feküdt a kanapén. Vele szemben, a tévé képernyőjén egy fiatal nő jelent meg, sima, fehér, szép, és ennek nagyon is tudatában volt. A monitor elkezdett növekedni, lassan beborította az egész falat. Nonita kétségbeesetten fúrta arcát a klórszagú párnába, megpróbált kiabálni. Arra ébredt, hogy felül az ágyában, és azt a szót mondja ki hangosan: NEM!

Körbenézett az idegen lakásban. A hálószoba félig nyitott ajtaja mögül rálátott a tévé képernyőjére. Valóban be volt kapcsolva, a Giselle balett DVD-menülapját adta tán órák óta, Adolph Adam egykedvűen ismétlődő háttérzenéjével. Este nyilvánvalóan elfelejtette kikapcsolni.

Bérelt lakásában a tévéhez nem volt távirányító, sokáig azt hitte, a tévé sem működik. Aztán egy napon, takarítás közben észrevette a domború hátoldalon lévő kapcsológombokat. Nonita életében először Moszkvában takarított, méghozzá óriási vehemenciával. Valóságos piszokkomplexus fejlődött ki benne, a lépcsőházak omló vakolata, a korhadt erkélykorlát, a lefolyóból áradó avas, rosszízű bérházszag azt a benyomást keltette, hogy minden ragad, amihez csak hozzáér, az autóbuszokból áradó kipufogógáz bejut a függönyökön át a paplan alá, és bepiszkítja a tüdejét.

Lelki szemei előtt megjelent a bombayi kirakatlakásuk: az olasz designbútorok, az egymásba nyíló szobák, a buja kert és a ragyogó tisztaság. A személyzet sürgésforgása, a fényűzés összes tárgyi kelléke. Mindenekelőtt a fehér, antik kalitka, amit a Versace függöny mintázata miatt vett meg. Az ajtaja mindig szélesre tárva. Madár sohasem lakott benne. A kalitka díszlet volt. Nonita képzeletében a fényűző otthon körvonala, melynek az öltözőszobája is nagyobb volt, mint az egész moszkvai lakás, valahogy összefolyt az üres kalitka kupolás formájával. Kirepült a fészekből, ha vergődve is, de kiszállt a házasságából, az egész dús, nagycsaládos indiai életformából. Így aztán úgy érezte, nincs is joga kitörni a sors által rámért orosz puritánságból. Ha a legváratlanabb pillanatokban elzárták a meleg vizet, hát elzárták. A világ legdrágább városában egyszerűen nem futotta jobb lakásra.

Nonita megszeppenve élt Moszkvában.

Életében először volt a saját keresetére utalva, és még életében nem keresett ennyire rosszul. Nem csak luxuslakást, luxusállást is odahagyott, hogy elrendezett házasságából szabaduljon. Az első akkreditált női tudósítónak lenni Európában éppenséggel előrelépésnek számított a szakmai ranglétrán. Ám Európa egyáltalán nem úgy fogadta Nonitát, ahogyan képzelte. Korábban csak turistaként látogatott a kontinensre, abban volt valami egzotikus. Diákéveit New Yorkban töltötte. Az amerikai metropolis hangulata megnyugtatóan hasonlított ahhoz a bombayi, pánázsiai atmoszférához, amelyben felnőtt. Moszkva azonban idegen volt.

Az első hetekben minden elképzelést meghaladó módon unatkozott. Ezt az unalmat nem vallotta volna be az otthoniaknak. Bizonygatta, hogy hatalmas kalandban van része, és biztatta magát is, hogy mégiscsak Európában van, az orosz klasszikusok, a balett, az európai magaskultúra hazájában. És persze pénzt sem mert kérni.

Az emberek megfejthetetlen módon viselkedtek, érzelgősek voltak és óvatosak. Különös, rutinos, Big Brother-óvatosság volt ez, mintha üvegházban élnének, mintha bármikor bármelyik pillanatban látni és hallani lehetne őket. Nonita olvasmányai alapján azonnal beazonosította ezt az óvatosságot, de felfogni nem nagyon tudta. Holott maga is átélhette, havonta jelentkeznie kellett a hivatalban, ahol minden alkalommal órákig váratták.

Azt is tudta, mert elmagyarázták neki a tévés kollégák, hogy Putyinnal visszatértek a hivatalokba a „nyelveket beszélő káderek”. A több ezer apparatcsik, aki Jelcin idejében már a magánszektorban próbálkozott, ismét felbukkant az állami hivatalokban. A duma komolyan tárgyalt egy törvényjavaslatról, amely mindazon külfölditől megtagadná a beutazást, aki Oroszországnak bármilyen formában, akár egy magánbeszélgetésben is, rossz hírét kelti. A tervezet nagy nemzetközi felháborodást okozott, különösen médiaberkekben. Csak munkaügyben került kapcsolatba moszkvaiakkal. Előfordult, hogy valaki az időjárásról kezdett csevegni vele, miközben az orra elé tolt egy post-itet, rajta a kért információval.

Az emberek furcsán viselkedtek, Nonita szinte félt tőlük.

Ebben a városban mindentől feszengett, ami korábban nem volt rá jellemző. Feszengett a szegénységtől, a szabadságtól, feszengett attól, hogy nem tudja megvetni a lábát az új életében. Számkivetetten élt az öntörvényű, tágas, hűvös városban.

Várta, hogy történjen valami.

Ezerszer megfogadta magában, hogy az első adandó alkalommal lelép Moszkvából. A nemzetközi szerkesztőséget, amelyben dolgozott, az átmeneti lézengés állapotával lehetett leginkább jellemezni. Mindenki roppant készséges volt, ám a mosoly valószínűleg akkor sem hervadt volna le arcukról, ha ott hal éhen közöttük, vagy a kantinban túszul ejtik a csecsen fegyveresek. New Yorkba vágyott.

Az Államokban azonban gyakorlatilag lehetetlen volt tévés állást szerezni. Az ottani helyek kihalásos alapon keltek el, még férfi kollégái sem igen próbálkoztak. És Nonita mégis újra és újra eljátszott a gondolattal, hogy ismét New Yorkba költözik, aztán kedvenc kávézójukból megereszt egy telefont Scottnak.

Mikor Bombayből eljött, azt pontosan tudta, honnan menekül. Csak azt nem gondolta át, hogy hova. Otthon a család panditja, aki nem csupán spirituálisan terelgette a családtagokat, hanem álomfejtéssel és mélylélektannal is foglalkozott, gyakran boncolgatta Nonita beszédes álmait. A nyugati pszichoanalízisben járatos hindu pap szerint nem volt abban semmi meglepő, hogy álmaiban ő bántalmazta Ranjitot, ravaszul kifordítva a valóságot. A harag és a bűntudat minden hagyomány szerint szorosan kötődik egymáshoz, gyakran alakul egyik a másikba. A tudat retteg a düh mindent eluraló érzésétől, és inkább olyan képeket gyárt, amelyekkel a bűntudat élhető át, azt mégiscsak könnyebb feldolgozni. Nonita érdekesnek találta, hogy ezeken a csikorgó éjszakákon minden száznyolcvan fokos fordulatot vesz. Hogy álmában inkább vétkezett, mint hogy ítélkeznie keljen. Miközben ébren éppen az ellenkezőjét érezte: könnyűszerrel tudott ítélkezni.

Ez a tanulság felfrissítette.

Moszkvában leszokott róla, hogy az éjszaka átélteket boncolgassa. Igyekezett nappali bosszúságokba temetkezni. Kátya Oszipova egyike volt a legfrissebb, legelevenebb bosszúságainak. Miután negyvennyolc órán belül kétszer mondta le a megbeszélt interjút, ideges nagyvonalúsággal nevetgélt a telefonba. Igazán nem értette Nonita aggályait. Bár két nappal korábban még sérülésre hivatkozva fújta le a randevút, másnap tízre a próbaterembe rendelte Nonitát. A Giselle-t próbálták.

Tizenegyedik

Amorf alakot pillantott meg a rúdnál, amint bő kezeslábasában a korlát fölé görnyedt. Nonita megtorpant az ajtóban, hogy ne zavarja. Az alak lihegett. Úgy lihegett, mintha az utolsó lélegzetéért küzdene, elszántan, összeszedetten. Amint megszólalt a zongora hangja, akár egy felrántott marionettbábu, kiegyenesedett, keze-lába mozogni kezdett, overalljában átszökellt a tükrös termen.

– Raz, dva, tak... raz, dva, tak... Gatóvá pózá!

Amikor a terem túlsó végébe ért, a zongoraszó elhallgatott, a ritkás hajú, ám dús keblű és csípőjű hölgy abbahagyta a tempó diktálását, és a gondolataiba merült. Az overallos lány újfent a rúd fölé görnyedt. Szemmel láthatólag minden pillanatot kihasznált, hogy a szívverését lecsillapítsa, és újratöltse a tüdejét levegővel. Arca, sziluettje olyan volt, mint egy porondra készülő rosszkedvű bohócé.

– Katuska – szólalt meg végül a terebélyes balettmesternő. – Egy kicsit lehetnél aktívabb az érkezésnél...

Nonita elcsodálkozott, hogy valóban Kátya Oszipovát látja, titkon abban bízott, hogy valamelyik kartáncossal próbál a mesternő, a prímabalerina majd csak ezután érkezik hófehér tütüben, strasszos fejdísszel. A zongora mellett gubbasztó, lábaival kalimpáló bábuska, aki a világ leghíresebb táncszínházában a próbát vezette, lerántotta a cipőjét, és dagadt bokáját a táncosnő orra elé lendítette.

– Látod? Ebben a szögben érkezik a láb... – A balerinára pillantott. – Biztos fáradt vagy.

– Reggel nehezebb. Este mindig jobban megy.

Kátya Oszipova arca lángra lobbant, és most inkább egy sértett kamasz lányra emlékeztetett, mint a Bolsoj dívájára. Aztán hirtelen egészen másfajta kifejezés sétált át az arcán. Ahogy a tükörbe nézett, egy pillanatra felvillant a szemében valami, és noha a tűz rögtön ki is aludt, mégis mindent megváltoztatott rajta. Arcának formája kitelt, a nyaka megnyúlt, lihegése pihegővé lassult, tartása minden fáradtság ellenére kecsessé vált, és hirtelen olyan bájjal és kedvességgel viselte a bohóchacukát, mintha egy balerinanipptől kölcsönözte volna. Nonita követte Oszipova pillantását a tükörben, és észrevett egy férfit. A terembe lépő magas, sötét szemű, lányosan hullámos hajú fiú nyugodtsága és önbizalma megsokszorozódva verődött vissza a tükrös teremben.

A fiú túlságosan is hangos zdrásztvujtyéval köszönt, majd alaposat húzott a hóna alatt cipelt vizeskannából.

– Altin! – csókolta meg Kátya.

A következő pillanatban egymás karjában voltak. A balerina arcán könnyű mosoly játszott, mintha a szájszegletét is kitartaná a pozícióban. Altin a tekintetét feszítette meg, sötét szemeivel vezette partnernőjét, forgatta, emelte, magához húzta, távolodtak, összebújtak, aztán Kátya váratlanul leintette a zongoristát, és felcsattant:

– Nem jó, ha kilép oldalra!

Altin kilépett oldalra, és a balettmester felé fordult. Tanácstalanul, mintha az ő arcáról akarná leolvasni, jól hallotta-e. A bábuska súlyos keblei megremegtek.

– Ez persze nagyon szép volt...

Kátya megállt, s hátra, majd oldalt vetve a fejét, gyors kezével szedni kezdte a hullámcsatokat.

– Mára befejeztem – jelentette, és Nonita felé biccentett. – Várnak.

Nonita összerezzent. Zavarba hozta a felismerés, hogy Kátya már hosszú percek óta tudatában van, hogy ő a sarokban várakozik, félrehúzódva, udvariasan.

A balettmesternő idegesen fordult a férfi táncos felé.

– Kátya repülni akar, érted? Na, gyertek tubicáim, próbáljuk újra! Altin, te meg ne lépj ki oldalra.

Oszipova lehorgasztotta a fejét, a hajcsatokkal játszott, gondolkodott. Arca a magas ablakokból beáramló fényben villogott, aztán fölkapta az állát, és mintha most ébredne, elmosolyodott.

– Sokkal jobban megy majd, ha Altin a hátam mögött áll. Ha oldalról lép vissza, nekem úgy nem tetszik. Nem akarom úgy csinálni...

– Jó – helyeselt a balettmesternő. – Akkor csináld úgy, ahogy gondolod!

A zongorista rázendített, a két táncos belefordult a pas de deux-be, Kátya megint mosolyra görbítette fáradt, érzékeny száját, Altin szemébe visszaköltözött az a szilárd, örvendő tekintet, és látszólag megszűnt körülöttük a világ.

Aztán megint leálltak.

– Egészen más érzés lenne, ha hátulról fogná meg a kezemet... – bizonygatta Oszipova.

A mesternő most már elfáradt.

– De rosszabbul nézne ki!

– Ha ott a keze, az nyilván nem néz ki jól – kontrázott Altin is. – Mintha a villamoson kapaszkodna...

Kátya leszegte a fejét, és húzkodni kezdte a csatjait. A mesternő bánatosan tárta szét a karját.

– De nem tetszik neki úgy, Altin!

És bátorítóan rámosolygott a tréningruhás táncosra.

– Ezt mindenhol így csinálják! – hitetlenkedett a fiú. – Az összes partnernőm... a világ minden táján...

– Nálunk a Bolsojban – szakította félbe a mesternő – viszont senki nem csinálja így. Kátya, mutasd meg neki!

És harmadszorra is nekirugaszkodtak a pas de deux-nek, Kátya mosolyogva, Altin maga elé bámuló szemmel. Hibátlanul végigtáncolták, utána a terem egyik, illetve másik végébe mentek lihegni.

Kátya olyan jókedvűen pillantott Nonitára, mintha ennél remekebb antrét, mint hogy kétszer lerázta, majd végignézhette dívás kirohanását, elképzelni sem tudott volna. Meghúzta a vörös löttyel teli palackját, és gyors felmérő pillantást vetett a lányra.

– Spanyol vagy?

– Indiai. Bombayből.

– És? – érdeklődött a tekintetében meghittséggel és csibészes bájjal. – Hogy bírod ezt a várost?

– Imádom! Igaz, a lakásom nem éppen fejedelmi, de hát az itteni bérleti díjak...

A balerina szép, kifejező szeme elkerekedett.

– Jóságos ég! Még be sem mutatkoztam! Kátya Oszipova.

Volt valami a modorában, ami azt sugallta Nonita számára, hogy ők ketten máris egy vidám társasjáték résztvevői, és kibicelnek egymásnak.

Az indiai újságírónő akaratlanul is bennfentesként bökött a próbaterem felé.

– Hogy megy?

– Én már nem is tudom – felelte élesen Kátya. – Kérdezd meg Altint.

A magas, izmos fiú átvetette a vállán a táskáját, elbűvölő mosolyt ragyogtatott Nonitára.

– Semmivel sem pocsékabbul a szokásosnál. Elszórakozgatunk...

Nonita őszintén sajnálta, hogy a fiú – nyomában a gyors zuhanyozások, korai lefekvések és sok testgyakorlás légkörével – magára hagyta Oszipovával.

A balerina a művészbüfébe vitte, pezsgőt és kaviáros palacsintát rendelt, de csak Nonitának. Mamuszba bújtatott lábait a bársonnyal bevont ülésen nyújtóztatta, miközben nyílt, élénk érdeklődéssel nézett körül. A helyiség távolabbi részében egy feketére festett hajú, tokás, pecsétgyűrűs férfi ült hanyag eleganciával, zengő hangon beszélt társához, egy pocakos férfihoz. Nonita operaénekesnek tippelte őket. Amikor meglátták, hogy Oszipova feléjük pillant, szélesen elmosolyodtak, integettek.

A balerina álmatagon beszélt a kislány koráról, amikor csak a táncnak élt, a Diótörő-előadásról, ahol még növendékként felfedezték, és azt mondták neki, hagyja az iskolát, azonnal jöjjön a Bolsojba. Tizenhét évesen szerződtették, egy napot sem táncolt a karban, egyből kisebb szólószerepekben lépett színpadra az idősebb kartáncosnők éles tekintetének kereszttüzében.

– Ha mások jónak is látják, amit csinálok, én mindig úgy érzem, lehetne jobb is. – Pazar, széles mozdulattal magára terítette leopárdmintás frottírtörülközőjét. – Minden reggel odaállni a rúdhoz, akkor is, ha egyetlen porcikád sem kívánja, nos, ez extrém testi-lelki megterhelés. Csak az igazán erős személyiségek bírják...

Nonita gyönyörködött az artisztikus mozdulatban, úgy burkolózott a törülközőbe, akár egy palástba, és örült az interjúnak is, az egyetlennek, ami portrésorozatából hiányzott. Oszipova a tükörbe sandított, és elgondolkodott. Hogy miről, azt még maga Freud se tudná megmondani, nemhogy Nonita, aki nem igazodott ki sem az orosz lelken, sem az orosz mimikán.

Azt javasolta, vegyék fel a vágóképeket.

A balerina készséggel beleegyezett, visszatért a terembe, megkérte az operatőrt angolul, udvariasan, tegyen fel szűrőt, egyetlen intéssel elküldte a zongorakísérőt, és így szólt:

– Improvizálni fogok.

Beállt a pózba, háta ívbe hajlott, és magára vonta a fényt. Hasfala kidülledt, mintha egy madár begye volna, kitekergette karjait, verdesni kezdett velük egyre hevesebben, kétségbeesettebben. Fekete bohócruhájában az orruk előtt változott át fehér, tollas hattyúvá. Egy helyben topogott spiccén, puszta kar-és hátmunkával varázsolta oda a haldokló hattyút, olyan földöntúli átlényegüléssel, hogy a szárnysuhogást is hallani vélték. A TV-Novosztyi stábja elnémult, nem tudták levenni a szemüket a jelenésről. Az ember érezte, mennyire vergődik, mennyire fáj neki, de nemcsak a haldoklását látták, hanem az újjászületését is. Nonita egyszerre értette és elfogadta, hogy ennek a hisztis és hiú balerinának muszáj érvényesítenie az akaratát. Kátyának nem csak az a dolga, mint neki, az újságírónak, hogy az igazat ábrázolja. A művésznek egyszerre kell megmutatnia az igazat, és a szépséget az igazságban.

A következő pillanatban Kátya, a pózból szinte kizuhanva, az indiai riporternőhöz fordult, és szélesen elmosolyodott.

– Mondd csak, nem volna kedved hozzám költözni?

Minthogy Nonita értetlenül meredt rá, bátorítóan hozzátette:

– A Rubljovkára. Nem kérek lakbért, és hatalmas a házam – vágta oda büszkén. – Zsúfolásig tömve hálókkal, gardróbokkal és fürdőszobákkal. Teljesen ingyen!

Nonita még mindig nem értette.

– De hát miért? – A bal szemöldöke kissé felkúszott. – Miért? Úgy értem, nagyon kedves... kedves vagy...

Nem volt benne biztos, hogy visszategezheti a fiatal nőt, akit másfél órája látott először, és máris ilyen szépen rendelkezik vele.

– Jól van, akkor gyere. Maruszja, az öltöztetőm segít beköltözni!

Nonita ott maradt tátott szájjal, sértve babrált a mikrofonjával, mialatt Kátya Oszipova elhagyta a próbatermet.

A balerina a kilincset lenyomva bosszús arccal a tükörbe sandított.

„Még ilyet. Vannak dolgok, amelyek jobban kiveszik az ember erejét, mint a balett.”

Lili egy limuzinban ült ostobán ujjongva és kissé csodálkozva. Az ülések között álló asztalkán diétás kólás dobozok és ásványvizes palackok sorakoztak egy laptop körül. Igor Cseremiszov szerint időt nyernek, ha a moszkvai dugóban araszolva is tárgyalnak. Genyka feszült arca egy pillanatra sem engedett fel, Lili viszont hiába igyekezett a monitorra koncentrálni, az ablakon túli világ mágnesként vonzotta. A hófoltok alól kikandikáló gyep finom és sűrű volt, mint az angol filmeken. A hosszú kocsifeljárók mögül széles házak bukkantak elő, meg manikűrözött sövények, és időnként, mintha csak véletlenül pottyantották volna őket az utcákra, egy-egy Bentley, Porsche és Jaguar...

Bár eleinte ledermesztette az ötlet, hogy elkísérje Genykát Kátya Oszipova és Cseremiszov otthonába, már nem bánta, hogy magukkal hozták, máskülönben Moszkvának ez az előkelő szelete örökre rejtve marad előtte. Alig várta, hogy este a villamoson beszámoljon erről a kis kiruccanásról Ilja Alekszandrovnának.

Az oligarcha ismét azzal a furcsa, állhatatos tekintetével nézett rá. Pillantása kutató volt ugyan, de nem zavarba ejtő. Lilinek mégis az volt az érzése, valami próbán esik át. Genyka is észrevette a néma kis arcjátékot, zavartan igyekezett úgy tenni, mintha nem látná. Azon tűnődött, mit szúrt ki mindjárt az első tárgyaláson az oligarcha a sarokban üldögélő magyar lányon, amire neki hetek alatt sem sikerült felfigyelnie. Bájos, az igaz, de nem egy nyilvánvaló szépség. Van benne valami megkapó... Azért mégsem lehet Oszipovával egy lapon említeni! És az a hablaty, amivel előrukkolt az értekezleten... Transzformálódni kell? Minek?

A tetejébe még oroszul sem tud rendesen.

Amikor Cseremiszov elmenőben csak úgy foghegyről odavetette, hogy a magyar lánnyal ketten vigyék az ügyet, ő bambán helyeselt. Hogyne! Miért is ne dolgozhatna a keze alá? Nagyon tehetséges a magyar lány! Totál hibbantnak érezte magát.

Araszoltak az autók, Genykának és az oligarchának mozgott a szája, de Lili egyszerűen levette a hangot a képről. Az orosz beszédet aznap rosszul értette, az orosz tájat annál inkább. Olyan volt a vidék, mintha London valamelyik előkelő negyedét áttolták volna a Tújváros felé vezető bekötőútra, nagyjából a Vegyi Kombinát elé. Lili teljesen odáig volt.

Feltárult egy kovácsoltvas automata kapu, amely mellett kis havas bódé állt. A kocsi bevette a kanyarokat a fasoron, és ők egyszerre kiszálltak az autóból. A levegő íze friss volt, tiszta. Lili ettől úgy érezte, mintha Moszkvának állandóan a dohányzó részében élnének, abban a hitben, hogy az a nemdohányzó rész.

– Hazaérkeztünk – jelentette Igor Cseremiszov.

– Csodás – nézett körül Genyka. Mindannyian tisztába voltak vele, mennyire nem fejezi ki ez a szó a látványt, amely elébük tárult.

A kert, az épület és a ház belseje egyaránt tojás-, törtfehér és aranyszínű katalógustökéletességben pompázott, magabiztosan egyensúlyozva a giccs és a teátrális extravagancia határán. Még a selyemfényű parketta is olyan hatást keltett, mintha éjjel-nappal színházi reflektorok világítanák meg. Az oligarcha magától értetődő könnyedséggel mozgott ebben a környezetben. Kicsit egykedvűen mutogatta a hallban Kátya plakát méretű színpadi fotóit, miközben türelmetlenül pislogott a lakás belseje felé. Hirtelen a semmiből előbukkant egy parázsló, fekete lány.

A vendégekre meredt.

– Dobrij gyeny! – biccentett, aztán zoknis lábain nesztelen léptekkel elszaladt.

Cseremiszov egy pillanatra meghökkent. Aztán a fal melletti kis asztalkához lépett, és felemelte a telefonkagylót.

– Whiskyt kérek jéggel... És kerítsétek elő Kátyát!

Bevezette őket egy szobába, szivarral kínálta Genykát, aki nagy elismeréssel ki is vett egyet, megforgatta, rágyújtott, majd elővette a laptopját. Mint valami utazó ügynök.

– Ki volt ez a fekete nő? – kérdezte Cseremiszov a betoppanó Kátyát.

– Szép jó napot mindenkinek! A vendégem.

– Hol van?

– Elment.

– Elment, mert én jöttem?

– Elment, mert dolga van a városban.

Végszóra felbukkant a zoknis lány, kicsit meghajolt, ujjheggyel megérintette szívét, ajkát és homlokát.

– Namaszte. Még nem mentem el. Azt akarom mondani... csak visszajöttem beköszönni.

– Értem. Ma mindenki nagyon közlékeny! – Igor Cseremiszov szivarral és pohárral a kezében a balerina felé fordult – Hát akkor van még valamilyen híred számomra?

Lili hirtelen kimerültnek látta Kátya Oszipovát. Tekintete találkozott az indiai lányéval. Rámosolygott. Olyan bátorítóan, ahogyan csak bírt. A kandalló tüze mellett egészen beleizzadt.

Tizenkettedik

1988. május 5., Bombay

A rokonoknak az volt a dolguk, hogy lássák Nonitát felnőni. Ebből a célból összegyűltek péntek délutánonként a verandán a krikettmeccsek utáni kerti uzsonnákra. Nonita újra és újra meggyőzte őket arról, hogy azok a kislányok, akiket hibás nézetek szerint nevelnek, nem növekednek megfelelő ütemben. Kivéve a szájukat. Mert az ugye egyre nagyobb és nagyobb lesz. Elszemtelenednek, mint a piaci legyek. És forró délutánokon bódultan zümmögnek.

A rokonok körül ott voltak a tartozékaik is, férjek, gyerekek, sofőrök, unokák, akik nesztelenül asszisztáltak ehhez a repkedő gyermekkorhoz, ahonnan hiányoztak a babák és a haj csatok, viszont bőven akadtak benne megdöbbentő képek és gondolatok. A rokonok a maguk részéről úgy találták, a legbölcsebb a családban uralkodó nevelési elvektől elhatárolódni. Nonita számára semmi sem volt szent, még Ganésa sem, aki pedig az egész ház, de legfőképp a gyerekszoba békéje és prosperitása felett őrködött. Azon a péntek délutánon a kislány animációs film gyártásába kezdett. A mű azt az aggasztó kérdést boncolgatta, csúfolják-e Ganésát az elefántok az emberteste, illetve az emberek az elefántfeje miatt? Ahogy Dumbót cukkolták a nagy füleivel.

Az alkotó nem adott a kérdésre megnyugtató választ.

Ahogy arra sem, mi lesz a következő életükben az érinthetetlen szolgálók rovására szemtelenkedő kisfiúkkal. Elképzelhető, hogy cecelégyként születnek újra? Nem lehetett tudni. A bombayi neorealista filmművészet ezekre a feszítő kérdésekre a nyolcvanas évek végén még nem találta meg a művészi választ.

Nonita sajátos technikával dolgozott, filctollal aprólékosan megrajzolta a sztorivázat, majd kockánként lefilmezte a cselekményt a kamerával. Mindeközben nem érezte a gőzölgő masala illatát, az eső nedvességét, cuppogó szandálja alatt a sár langyos melegét. Ebből arra lehetett következtetni, hogy Nonitának még körvonalakban sincs fogalma róla, hogyan viselkedik egy rendes, tizenkét éves lány Indiában.

Ugyanezen a napon Moszkvában

Kátya barna iskolai egyenruhában és fehér kötényében, ami csupa indigókék tinta és sár volt, bokáig letűrt térdzoknival kacsázott a szűk, kanyargó folyosón. Lendületét és lélegzetét visszafogva óvatosan kinyitotta a szobaajtót. A spaletták között derengő kora délutáni fényben próbálta kivenni, ki fekszik anyja mellett a keskeny díványon. Hatalmas, párnás meztelen háttal és világító fenékkel. Akárki volt is, kísérteties, nem is e világi ritmusban és orgánummal horkolt. Kátya egy darabig álldogált, hátha az anyja megérzi néma, szemrehányó jelenlétét, kinyitja a szemét, és inthet neki, hogy jöjjön ki a folyosóra. De semmi ilyesmi nem történt. Sóhajtva visszahajtotta az ajtót, hátrébb húzódott, levette a cipőjét, aztán visszalopakodott a szobába, egészen az ágyhoz, és kezével körözni kezdett anyja kócos haja, lehunyt szeme fölött.

Legalább harminc kört leírt, mire végre reagáltak rá.

Anyja bosszankodva és riadtan kászálódott, egyre csak szája elé kapva a mutatóujját terelgette a lányát kifelé.

– Harminc rubel – suttogta Kátya, és tartotta a tenyerét.

– Minek neked annyi pénz?

– A balettmester kérte.

Anyja álmos szemmel méregette.

– Szóval?

– Be kell fizetnem a közös költséget. Most már muszáj. Okszana Zinovjevna elkapott a lépcsőházban.

Anyja figyelmen kívül hagyta a válaszát. A szoba felé fülelt, ahonnan mozgolódás, halk káromkodás hallatszott, majd egy tagbaszakadt borostás férfi jelent meg egy szál törülközőben.

– Hú, te kórságos! Milyen csinoska.

Kátya ráragyogtatta mosolyát.

– Te vagy a kis táncosnő? – de ez nem kérdés volt, hanem leplezetlen csodálat.

– Kellene egy kis pénz anyámnak. Harminc rubel.

A férfi tekintete fényszóróként fordult a félrebillentett fejjel várakozó gyerek felé.

– Haha... jó firma! Táncolj érte valamit! – kérte a pucér ismeretlen az ötlettől teljesen felvillanyozódva.

Kátya bólintott, pózba vágta magát és piruettezni kezdett lecsúszott térdzokniban a koszos előszobakövön, aztán száját biggyesztve az ismeretlen férfi elé tartotta a markát.

Ugyanezen a napon Leninvárosban

Lili a kertben molyoló mostohaapja nyomában járt, és türelmesen várta a megfelelő pillanatot. Úgy érezte, ez a pillanat még nem jött el. A délután langyos volt és erdőillatú, pedig körös-körül csak panelházak magasodtak a kertjük fölé. Mostohaapu az allegóriákról magyarázott neki, Lili viszont egészen más szférákba vágyott. Gondolataiba merülve lépkedett a kerti köveken, amelyek között vézna fű nőtt. Eső már hetek óta nem esett, a virágok kisültek, a mostohaapja nagy elszántsággal próbálta menteni a menthetőt.

– Hát te meg mit kókadozol? – sandított hátra a szalmakalapos férfi.

A gyerek nem felelt, csak – akár az anyja szokta – felvonta a szemöldökét a barnászöld szeme felett.

– Te tudod! – mondta mostohaapu, és visszatért az allegóriákhoz.

„Na, ebből ennyi tényleg elég!”, határozta el magát végre Lili.

– Andi látta Szabolcsot a Kerekes Noémival.

– Na, és ha látta.

De a férfi azonnal érezte, hogy nem ezt kellett volna mondania. Kihúzott egy gazt, felegyenesedett, és futó pillantást vetett a nevelt lányára.

– Szabolcs az a magas, szőke? A Rozgonyiék fia?

A kislány fájdalmasan bólintott.

– Ő a leghelyesebb srác!

– Lilikém, édesem, tudni akarod az örök nyomorúság biztos receptjét? Pörgesd csak újra és újra a fejedben, milyennek kellene lennie a világnak ahhoz, hogy te boldog legyél. Aztán azt is, hogy életed szereplőinek hogyan kellene benne viselkedniük. Ezt teszi minden szerencsétlen ember...

A szunnyadó szerelem ettől a választól megduplázott erővel lobbant fel Liliben. Dühösen sarkon fordult. Mostohaapu a szalmakalap alól friss szemmel nézett a nevelt lányára, és utánaszólt:

– Anyád mit mond?

Lili legyintett, mert valóban értékelhetetlen válasz volt: hogy koncentráljon inkább a helyesírási versenyre. Anyja szerint egyetlen férfi sem érdemel annyit, hogy ne jusson be a megyei fordulóba.

– És hány éves az a lány? Hogy is hívják?

Lili lecövekelt a kerti ösvényen.

– A Kerekes Noémi. Tizennégy lesz.

– És még milyen?

– Egyből... Hogy mondjam? Tudod...

– Csókolózik?

– De nyelvvel!

Hallgattak.

– És tényleg olyan bombázó?

– Tök szép. Meg minden.

– Akkor szarban vagyunk. – Lili kezébe nyomta az első szem epret. – De nem adjuk fel! Féltékennyé tesszük Szabolcsot. Csak megfelelő stratégia kérdése.

– Ne már...

– Mit ne már? Higgy nekem.

Lili szkeptikus maradt. Pontosan tudta, milyen törvények mozgatják a leninvárosi iskolát, különösen olyan elérhetetlen magasságokban, ahol az isteni Szabolcs és Noémi csókolózott: a nyolcadikosok évfolyamán.

Mostohaapu ezt nem érthette.

– A ti időtökben lehet, hogy még így működtek a dolgok...

– Akkor mondd meg nekem, mi számít manapság végső csapásnak?

És mostohaapunak mindjárt volt is egy terve.

Nos, a tervvel csak részsikereket értek el. Szabolcs időről időre felbukkant ugyan Liliéknél, de az egész iskola tudta, hogy Noémivel jár. Robogóznak, moziba mennek, meg ki tudja. Hogy Lilivel meg videóznak olykor, azt csak mostohaapu tartotta számon, letagadhatatlan büszkeséggel. Valahányszor a fiú távozott a szigorúan ellenőrzött ifjúsági filmek videokazettáival, sose mulasztotta el megjegyezni nevelt lányának, milyen rohamosan nőnek az esélyei egy Leninvárosban igencsak ritka, boldog, harmonikus, életre szóló párkapcsolatra.

Tizenharmadik

A moszkvai irodaházba három pizzát szállított ki a futár, de sajnos nem túl fényes találati aránnyal. Mindig kalandos történetek kerekedtek, ha a szovjetkorszak szolgáltatói hagyománya a személytelen internetes rendeléssel találkozott. A pizzarendelés olyan volt, mint az orosz rulett: vagy megérkezett a rendelt vacsora, vagy a hírét sem hallották soha többé. Ha két órával később korgó gyomorral odatelefonáltak az irodából, a fiatal hang bánatosan mondta:

– Kifogytunk az olívából. Nagyon sajnáljuk, törölni kellett a rendelését.

Hogy erről a megrendelőt is értesítsék, esetleg másik pizzát szállítsanak ki helyette, ez az ötlet fel sem vetődött a Pizzaexpressnél. Így aztán a gyakori ügynökségi túlórák mellett már a futár felbukkanását is hangos ováció fogadta. Hogy a kiszállított pizza néha hidegen és egészen más feltéttel érkezett, mint amilyet rendeltek, azt igazán senki sem vette zokon. Most azonban Aljona, a titkárnő, akinek különösen nehéz napja volt, már nem győzte feldolgozni, hogy a négysajtos mediterrán pizza rendelésében is kudarcot vallott. Kifizette, majd teátrális mozdulattal visszadobta a dobozt a futárnak: „Vigye, ahová akarja! Soha nem fog ez a város befogadni, soha!” És a düh könnyei folytak végig Aljona arcán, miközben elviharzott.

Lili és Petya pukkadozva estek a maradék két doboznak. Este fél tízkor már csak ők küszködtek az ügynökségen, a Krásznájá Moszkvá kampányával és illatával.

– Aljona ránk is gondolhatott volna – vélte Petya. – Visszaadni egy ilyen szép XL-es példányt... mert nincs rajta sajt... Na, bumm.

Mohón falták a zsíros, hideg tésztát.

– A tied milyen?

– Fantasztikus. Darált hús, meg valami cucc.

Lili a hawaii feltét felett maga elé révedt.

– Istenem, a tújvárosi pizzéria... ha azt ismernéd! Sokkal vastagabb a tésztája.

– Ez a szabályos.

– Tudom. De az a jobb. Mondtam, hogy 91-ig Leninvárosnak hívták? Ott nőttem fel. Lenin városában.

Petya együtt érzően pislogott rá.

– Nagyon hiányzik? Mármint, érted. Nem a pizza.

Lili nem tudta volna megmondani ebben a pillanatban. Tiszaújvárossal és hátrahagyott életével kapcsolatban ambivalens érzelmeket táplált.

– Nem is az, hogy hiányzik... Inkább... most pillanatnyilag sehol sem vagyok otthon. El tudod ezt képzelni? Hogy milyen érzés?

A fiú elgondolkodott.

– Pontosan tudom, milyen az állandó üresség itt benn – és a mellkasára mutatott.

– Csak nincs valami baj?

Ezt amolyan szófordulatként kérdezte, ám Petya feltűnően túlzásba vitte a nevetgélést.

– Hagyjuk.

– De mondd csak! Nyugodtan. Valami lelki gond? Vagy testi?

– Kicsit mind a kettő. Igen.

– Mind a kettő?

Lili nem is gondolta volna, hogy ide kanyarodik gondtalan vacsorájuk.

– Mondd el! Jobb lesz. Legko! Könnyebb.

– Ne viccelj! A kampányon kellene ötletelnünk... sosem végzünk.

– Na de, ha komoly bajod van...

– Dehogy. Nem komoly. Inkább csak idegesítő.

Lili összeszedte a dobozokat, és elindult a teakonyha felé.

– Főzzek egy teát? És közben elmondod.

– Hülyének fogsz nézni – erősködött Petya. – Tényleg furcsának tűnhet... – de azért utánakiabált a konyhába. – Az van, hogy totál leblokkoltam.

– Ja. Én is. Ez a hülye hagymakupola, ahogy tütübe fordul...

– Nem, nem. Én nem erre gondoltam. Leblokkoltam. Egy lánynál.

Lili érdeklődve jelent meg a konyhaajtóban. Felhúzta Petyát a földről, és maga után vonszolta a konyhába.

– Na. Mondd el! Az elejétől.

Petya zaklatott történetbe kezdett egy kedves marketinges lányról, akit az interneten szedett fel, és talán túlságosan is hevesen kedvelt meg. Egészen biztos, hogy elriasztotta, mert előbb Sofia csak ritkította a találkozásaikat, azután már egyáltalán semmiféle üzenetre nem reagált.

– De nyilván mondott valamit! – erősködött Lili. – Csak célzott rá, mi baja...

Petya természetesen talált ilyen mondatot az emlékezetében, ha jobban utánagondolt.

– Azt mondta, hogy nagyon kedvel. De még nem szerelmes belém. És ha ennyire lerohanom, nem is lesz ideje belém szeretni.

– Na, ettől a típustól a plafonon vagyok – Lili kereste a szót. – Korolévná. Királylány...

Petya felült a konyhapultra, kinyitott egy doboz sört, amit a pizzával küldtek, és hevesen védelmébe vette Sofiát. Igazat adott neki, végül is ő nem éppen alfa-hím, egy mezei grafikus, nem várhatja, hogy egy szempillantás alatt beleszeressenek. És hát testileg kiszolgáltatottabb.

– Ezt meg hogy érted? – meresztette ki a szemét Lili, újabb szörnyű igazságra várva.

– Tudod, hogy gondolom.

De a lány nem tudta.

– Fizikai hiány, na. Nem érted, miről beszélek?

– Hát... Nem igazán.

– Lassan egy éve nem voltam nővel.

– Na és.

– Na és? – Petya elnevette magát. – Azt mondod, na és?

Kiderült, hogy a fizikai hiány, vagy ahogy frappáns szinonimát talált, az öleléshiány nyilvánvaló hátrányt jelent egy kapcsolat kialakításánál.

Lili lopva az órára pillantott, fél tizenegy volt, takarítani kezdte az asztalt, ám hirtelen szörnyű gyanú ébredt benne.

– Te Petya! Én sem voltam egy ideje senkivel. Szerinted látni rajtam?

És Genkára gondolt. Meg a felemás viselkedésére. Meg arra, hogy ő sem egy kimondott alfa-nő. Ezt ki is mondta hangosan.

– Te? – hökkent meg a szeplős grafikus, miközben visszamentek az egyterű irodába. – Te lökött vagy. Lökött angyal. Szörnyen nem orosz...

– Ez olyan „dehogy vagy kövér”-duma – kötözködött Lili, mert egyre jobban foglalkoztatta ez a kérdés.

Petya nem törődött az ilyen apró nüánszokkal, Lili dobozából is kiette a maradékot, és közben egyre csak a maga bajára gondolt.

– Te összehasonlíthatatlanul jobb helyzetben vagy, mint én – panaszolta. – Egy férfi már attól boldog, ha elsétálsz mellette. Mit akarsz még?

– Hogy az összes alfa-hím megvaduljon értem. – Lili megrezegtette a szempilláit.

– Amatőr...

Előrángatták a Krásznájá Moszkvá-kartonokat, guggoltak fölöttük egy ideig, Petya addig játszadozott a sniccerrel, míg meg nem vágta az ujját.

– Abalgyenna! – suttogta. – Jó kis témát dobtam be. Te most totál nevetségesnek tartasz, igaz?

– Dehogy! – dünnyögte Lili, miközben fázissorrendbe rakta a vázlatokat. – Majd meglátod, biztos meg fog oldódni Sofiával...

Némán ötleteitek a Krásznájá Moszkván és az életen. Petya törte meg a csendet.

– Elméletileg volna megoldás...

– Az elméleti megoldás nem megoldás – szögezte le mindjárt a lány. Ugyanazzal a mosollyal folytatta: – Azért csak mondd, hátha tovább tudom gondolni...

Petya hebegni kezdett.

– Á, nem, hülyeség. Tényleg... Kivitelezhetetlen!

Józan belátással azt a realista döntést hozták, hogy az este számukra már elveszett. Hiába maradtak bent, egy milliméternyit sem jutottak előbbre. Furcsamód ettől a hírtől vidámak lettek, feldobódtak. Zajosan készülődtek hazafelé, ám mielőtt a riasztó kódját beütötték volna, Petya hirtelen elborult, komollyá vált és halkan ezt mondta:

– Valójában arra gondoltam, hogy ebben a jelenlegi helyzetünkben, mármint ha komolyan, te is úgy érzed, hogy... szóval... mi is segíthetnénk egymáson.

Annyira suttogott, hogy Lilinek közelebb kellett hajolnia, hogy megértse, mit akar. Azután csak kedvesen mosolygott.

– Persze, szívesen, de ez...

– Nem. Igazad van – hadarta Petya, a magyar lány megfagyott arcát látva. – Ne rontsuk el ezt a barátságot. Jézusom, mekkora barom vagyok. Megértem. Hagyjuk!

Lili a fiú vázlatokon nyugvó, sebes kézfejére pillantott, és valami egészen érthetetlen gyengédség fogta el. Nem tudta volna pontosan megmondani, hogy Petya, Genyka vagy az ismeretlen orosz katona iránt, de megtanulta az élettől, hogy ez nagy hiba, ha férfiakról van szó. Villámgyors, végleges és kijózanító módon kell védekeznie ellene, különben az ilyesmi úgy szokott elhatalmasodni rajta, mint egy gyógyíthatatlan betegség. A gyenge, kezdődő tünetekből csak hosszú évek lábadozása árán lehet kikeveredni. Itt, Moszkvában úgy érezte, nem lehet rosszul. Ura önmagának.

Sietve rámoltak maguk után, felvették a kabátjaikat, lejjebb vették a fűtést, és sorra kattintották le a hodálynyi terem lámpáit az ajtó melletti kapcsolótáblán. Mielőtt a riasztót is bekapcsolták volna, Lili a fiú szeplőktől foszforeszkáló arcába nézett:

– Elintézzük, és elfelejtjük!

Petya bólintott, és nem mozdult az ajtóból. Nem fogta fel, amit hallott.

– Nem jössz ide? – szólt rá Lili, már a sarokkanapé karfáján ücsörögve.

A konyhában leesett néhány tárgy, közöttük valami nagy is. Egyszerre ugrottak fel, hogy megnézzék, mi történt, de valahogy nem sikeredett, egymásnak ütköztek. Ettől a váratlan közelségtől hirtelen az egész terv kivitelezhetetlennek tűnt.

Lili csalódottan meredt Petykára.

– Inkább el kéne kezdenünk, nem?

A fiú szemében reménytelenül ott ragyogott a csodálat vagy a csodálkozás.

– De. Igen.

– Gyerünk!

– És... hozzád érhetek?

– Ühüm.

– Egy istennő vagy. Igazi istennő.

– Te is – gondolkodott, mit mondhatna oroszul. – Nagyszerű. Egyáltalán. Kitűnő egyéniség.

Petya a szemével megragadta Lili tekintetét, kezét a blúza alá csúsztatta, és magához húzta a lányt.

– Kellemes érzés?

– Ha neked kellemes, nekem máris kellemes.

A fiú alig kapott levegőt.

– Köszönöm. Nem zavar, hogy most ittam sört?

– Én is ittam.

– Az igaz.

Lili hirtelen felpattant.

– Tudod, mit? Mégis, kimegyek egy pohár vízért. Hozzak neked is?

– Valamit rosszul csináltam?

– Dehogy.

– Utána folytathatom?

– Ahogy akarod.

– Ahogy te akarod.

Kölcsönös udvarias csend támadt.

– Talán le is vetkőzhetnénk...

Tizennegyedik

Lili lehunyta a szemét, kezét a zsebébe süllyesztette, és markába szorította a gesztenyét. A gesztenyét a sajószögedi temetőből hozta magával Moszkvába. Mostohaapja sírja mellett egy igen adakozó gesztenyefa állt, látogatásai során bőven ellátta Lilit utánpótlással. A sajószögedi gesztenye döbbenetes módon váltotta be a hozzá fűzött reményeket, annál megrendítőbb volt, minél kevésbé lehetett a csodákat érteni. Lili most azt kérte az égiektől az otthoni föld kis darabkájának bámulatos közvetítőerejével, hogy az oligarcha fogadja el a Krásznájá Moszkvá-tervet, tokkal-vonóval. Az ő zseniális tervét.

Reggel sütötte ki kétségbeesett merészséggel. Hirtelen támadt innovatív hangulatban. Körültekintőbb módszerekre az előző este történtek miatt sajnos nem maradt ideje. Már otthon volt, saját lakótelepi ágyában, amikor rádöbbent, soha még ennyit nem beszélt magáról egy férfinak, és még csak nem is félt, hogy sokat beszél, és idiótát csinál magából. Talán túlságosan is nyíltan beszélt Petykával, gondolta utólag. Most már változtatott volna a hangnemen, de így kilenc órával a történtek után nyilvánvalóan túl késő. Még akkor is, ha éjféltől már inkább csak csendben heverésztek az irodai sarokkanapén. Békés csöndben.

Csak Petykától függ, gondolta Lili, hogy elviseli-e a nyilvánvaló igazságot, hogy Genyka tartja őt bűvkörében az ügynökségen. Jó lett volna valahogy palástolni ezt a lelkesedést, de tapasztalatból tudta, hogy ez úgysem fog sikerülni. Most viszont életében először élte át, hogy a teste csak egy eszköz, tőle elkülöníthető valami, és egyáltalán nem zavarta ez a tudat. Inkább homályos diadalt érzett, hogy végre egyenrangú félként ölelhetett egy férfit, és nem érzékei vagy érzelmei jobbágyságában.

Reggel, amikor tiszta fejjel végiggondolta, már nem is látta olyan fenyegetőnek a helyzetet.

„Petya meg én néhány hónapra összetartozunk, mint az asszisztensnő meg a sebész. Nem jobban, és nem kevésbé. Így áll a helyzet, legyünk világosak és logikusak!” És megpróbált az aznapi beszámolójára koncentrálni.

Miközben a Krásznájá Moszkvá-illattól fulladozó tárgyalóban gyülekeztek, Lili a szeme sarkából Petyát figyelte, aki elveszetten kerengett a felajzott kollégák között.

– Gyerünk, emberek, öt perc és kezdünk!

Genyka rollerezett át a folyosón, feje fölött véres kardként hordozva a fázisábrákat.

– Aki késik, azt az élet bünteti meg!

Mindenki más szájából nevetségesnek hatott volna ez a mondat, viszont a rollerező főnök szájából magvas igazságként hangzott.

„A desztillált mondatai”, sóhajtotta Lili.

– Gorbacsov!

– Sto? – fordult hátra. – Mi van Gorbacsovval?

Petyán látszott, nagyon igyekezett, hogy mondjon valamit.

– Ő mondta. A későkről. Hogy megbünteti őket az élet...

– Tényleg?

– Aha. Nyilvánvalóan felcserélt két betűt. A strafnoi azt a vodkát is jelenti, amit büntetésből kell lehajtani, ha egy buliba későn érkezel – magyarázta. – Azóta szállóige.

Lili még mindig nem értette a szójátékot, de Igor Cseremiszov biztosan igen, mert váratlanul, percre pontosan, ott termett közöttük testőre és Kátya Oszipova kíséretében.

– Kezdhetjük? – érdeklődött anélkül, hogy bárkire ránézett volna az ügynökségi emberek közül. Elsőként ült le az asztalhoz, és firkálgatni kezdett. Minden ülés előtt jegyzetblokk, golyóstoll, pohár szénsavas és szénsavmentes ásványvíz várakozott, Aljona nem bízott semmit a véletlenre. Egy szempillantás alatt benépesedett az asztal. Cseremiszov futó pillantást vetett a villámgyorsan elővarázsolt storyboardra, de nem is látta igazából, az egész tárgyalót megtöltötte a levegőben lógó feszültségével. Genyka megköszörülte a torkát, majd tárgyilagos hangon elmagyarázta neki, hogy az egész csapat új ötletekkel készült, valóságos ötletarzenálból válogathatnak, és egészen biztos benne, hogy közöttük lesz a nagyágyú.

Cseremiszov kurtán bólintott, és körbenézett.

Senki sem akart elsőként előrukkolni az ötletével. Nem maradt más hátra, mint hogy Genyka próbálja meg. Alapos volt, keményen dolgozott, mindent latba vetett, hogy az ügynökség profizmusáról meggyőzze az oligarchát. Profi, fiatal kreatívokra jellemző vehemenciájával a többi munkatársat is megfertőzte, nekibátorodva szóltak közbe. Ám a nagyágyúhoz még mindig hiányzott a puskapor.

– Nos? Önök mit gondolnak az elhangzottakról? – érdeklődött Igor Cseremiszov, szája szegletében félmosollyal. Aztán elüvöltötte magát. – Majd én megmondom. Lapos közhelyek!

Aljona elejtette a tálcát a cukorral és az édesítőszerekkel. A fémtálca esetlenül kongott a néma csendben.

– Huh, de megijedtünk! – nevette el magát Kátya Oszipova, olyan hangon, ahogy egy hisztis gyereket próbál megnyugtatni az ember.

De nem sikerült feloldani a csendet. Az oligarcha rezzenéstelen arccal várakozott.

– A magyar hölgy? Az asztal végén? Liljana, ugye? Jól emlékszem, hogy Liljana?

Minden szempár Lilire szegeződött, aki úgy meghökkent mindattól, ami itt folyt, hogy egyre csak a kivetítőre rajzolódott mintákat figyelte az éles fényben.

– Nem beszél jól oroszul... – szólalt meg Petya, furcsán csúszkáló intonációval, mire Cseremiszov ékes brit akcentusával angolul is elismételte a kérdést. Petya kinyitotta a száját, ám ekkor Lili világosan és jól érthetően beszélni kezdett. Ismertette a tervet, amit a villamoson eszelt ki, és azon melegében meg is osztott Ilja Alekszandrovnával, akinek nagyon tetszett. Lili még mindig nem volt biztos benne, hogy a szavak mögött ugyanaz van-e az oroszok számára, hogy úgy értik-e, ahogy ő gondolja.

De azt pontosan tudta, hogy most már tényleg „be kellene bizonyítania magát”.

– Hiphop – kezdte Lili, és közben egészen halkan reménykedett, hogy oroszul is így ejtik – és balett. Múlt és jelen. Egy fekete lány és egy balerina a Vörös téren. Szintetizátor és balalajka... freestyle és piruett. Az egész storyboard ellentétpárokra épül... A kliséket söpri el! – kiterítette a kartonlapokat, és körülnézett. – A Krásznájá Moszkvá új színben. Ennyi. Erre jutottam.

Senki sem mert mukkanni, mindenki a szemben ülő arcát fürkészte.

– Szeretni fogják – szólalt meg végül Igor, és úgy nézett körbe, mintha máris megparancsolta volna az egész emberiségnek, hogy szeresse.

– Nem táncolhatok egy kubai hiphoptáncossal! – reszketett Kátya a felindultságától. Igor mellette ült a hátsó ülésen, és kifelé bámult a hatsávos Leningrádszkoje sugárút forgalmára. Egy hatalmas, elsötétített ablakú BMW araszolt mellettük.

– Dehogynem – felelte szárazon, anélkül hogy Kátyára emelte volna a tekintetét.

A balerina egy percig csendben figyelte az ölében pihenő, gondosan manikűrözött kezét, aztán a tempót tökéletesen beosztva oldalra fordult, és elmosolyodott.

– Nem hinném.

Igor arca kínosan megvonaglott. Amikor megszólalt, a hangja rekedt volt.

– Mi a franc ütött beléd? Mindketten tudjuk, mit jelent neked ez a kampány!

A férfi, mintha ezzel lezártnak tekintette volna a beszélgetést, elővette a telefonját, és olvasgatni kezdte a tőzsde híreit. Figyelte, ahogy dől a pénze.

Kátya csak úgy remegett. „Mekkora egy barom! Még a végén maga is elhiszi, hogy ő csinál belőlem művésznőt. Mégiscsak az ország legismertebb balerinája vagyok, a Bolsoj sztárja. Ő meg hiába minden pénz meg hatalom, mégiscsak közönség.”

– Édes, sokat jelent nekem ez a kampány. De nem mindent.

Olyan lassan haladt az autó, hogy leengedte az ablakot, és kibámult ő is a Leningrádszkojéra. Hatalmas Gucci napszemüvege mögött is tudatában volt annak, hogy a járókelők nézik. Igor próbált barátságosabb hangot megütni.

– Mondhatsz, amit akarsz. Ez a kampányterv kitűnő. Megérzem az ilyesmit. Csak használni fog a karrierednek.

Kátya felhúzta az ablakot, és elővette azt a bűvös tekintetet, amiről úgy tudta, hogy Igor ellenállhatatlannak tartja.

– És szabadna tudnom, miért forszírozod annyira annak a magyar lánynak a tervét?

– És szabadna tudnom, mit keres az a fekete kurva a házamban?

Egy pillanatnyi szünet következett. Kátyát éles, kellemetlen érzés fogta el. Fontolgatta a megfelelő választ. Nonitát egészen megkedvelte, holott csak elővigyázatosságból hívta a házába. Igor házába. Szüksége volt egy vendégre, aki Maruszján kívül jelen van a házban, és Cseremiszov látogatásainak formát ad. Hetente egyszer találkozgatott Szásával, azt mondta neki, többre nincs módja, mert készül a bemutatójára. De még ez a heti egy alkalom is hihetetlen szervezést és körültekintést igényelt. Kátya tisztában volt vele, hogy ezúttal pengeélen táncol. A szíve őrült dobpergésbe kezdett, de kényszerítette magát, hogy beszéljen.

– Szörnyű helyen lakott szegény... Te nem is hiszed. Olyan természetes volt, hogy segítek, amikor bajban van. És hát legalább négyszer leráztam, úgy éreztem, viszonoznom kell valamivel.

Igor nem felelt. Újra és újra egymás szemébe néztek, arcuk elfeketedett a gyűlölettől, de Kátya szája még mindig mosolygott. Aztán hirtelen leengedte a hangját, hogy mély és sebzett legyen.

– Nem örülök, hogy ennyire lelkesedsz azért a magyar lányért, tudod...

Tűnődött: vajon csak képzeli-e, hogy Igor vonásai megenyhültek.

Tizenötödik

A tágas, fehér villában egyedül az ebédlő fala volt fával borítva, ebben a melegebb hangulatú helyiségben a súlyos székeket kék kárpittal vonták be, a vitrinben kék-fehér orosz Gzhel-figurák sorakoztak. A motorbiciklitől a matrjoska-babáig sok minden zsúfolódott itt össze, a főhelyen egy balerina piruettezett.

Különös lakás volt, ízléses, nagyvilági, de valahogy tökéletesen hiányzott belőle minden kényelem. Nonita vastag frottírzokniban rótta a szobákat, megállt a kandalló mellett, ahol kis, különböző formájú aranyszínű keretekben fényképek sorakoztak, és egyenként végignézte őket. Ezeknek kellett volna családiassá tenni a szobát, de nem sikerült, egy sor színpadi fotó volt ott Kátyáról, amelyek olyan szervesen hozzátartoztak a villa lakberendezési tervéhez, hogy tovább erősítették a díszletszerű jellegét. Nonita, nemhiába alkalmazott boldogtalan bombayi otthonában maga is lakberendezőt, prímán olvasott a lakásbelsőkből. Pontosan értette a házak mélypszichológiáját, ez a villa már a terapeuta díványán hevert, és feltárta titkait. Az emberek a saját fantáziájukban szeretnek lakni.

– Mesélj Mumbairól! – kérte Kátya, aki egy aloe verás joghurttal érkezett Nonita után az ebédlőbe. Tulajdonképpen egész álló nap egymást kergette ez a két vékony, energikus nő. Egyikük sem nyomott többet az ebédlő támlás székeinél.

– Mit meséljek?

– Jártam ott egyszer két napra, úristen, micsoda zsúfolt város!

– Meg lehet szokni. Az én súlycsoportomban elslisszan az ember...

Kátya elnevette magát, erre a halk és kellemes nevetésre Nonita megfigyelései szerint bármikor képes volt. Aztán félretolta a joghurtot, whiskyt töltött magának. Kérdően nézett az indiai lányra is, de az nem kért.

– Varázslatos hely... hogy voltál képes Moszkvára cserélni?

Nonita szaggatott csípőfarmert, vastag kötött garbót, lófarkat viselt. Semleges, mondhatni könnyed hangon válaszolt.

– Mondjuk úgy, szakmailag és érzelmileg is megvolt a motivációm...

– Sejtettem... Mindjárt sejtettem, hogy egy férfi után utaztál.

Az indiai lány gyors grimaszt vágott.

– Nem után. Elől...

Úgy érezte, el van rontva az estéje. Kátya ahhoz a végül is ritka, szép emberfajtához tartozott, aki nem szokott érzelmi okokból elmenekülni egy országból. Egyáltalán semmiféle faux pas-t, hamis lépést nem tesz, kizárólag amit átgondol, és életének általános irányvonala szempontjából jóváhagy.

Nonitát hirtelen elfogta a szomorúság és a magány.

– Gondolom – kortyolgatta a whiskyt Kátya –, azért nagyot lendít a karriereden... mármint Európa.

– Az lehet – mondta Nonita rosszkedvűen –, de én már torkig vagyok a karrierrel.

Kátya egy pillanatig meghökkent, aztán megveregette Nonita kezét.

– Remélem, ez csak valami futó hangulat...

Nonita általában sem túl nagy lelkesedéssel vetette bele magát a TV-Novosztyi munkájába, azon az estén azonban, Kátya villájában, a Rubljovkán, a helyzetét különösen kilátástalannak érezte.

– Indiában azt szokták mondani, hogy kétféle ember van. Az egyik úgy érzi, arra született, hogy nyomot hagyjon. Tudod, hogy valamit mindenáron létrehozzon... A másik úgy érzi, azért él, hogy szeressen. Az első típust a büszkesége, hiúsága éppen az ellenkező irányba hajtja, mint a másodikat. És nálunk úgy tartják, az útja is hosszabb meg körülményesebb lesz... Érted ezt?

A balerina szemben ült Nonitával, kicsit távolabb az asztaltól. Világoskék leggingsbe bújtatott, elegáns, szépen rajzolt lábait két távolabbi szék lábába akasztotta, hogy az izmait nyújtsa.

– Nézd, én értem, az ember hoz néha kemény döntéseket... Elhagytad a kedvesedet, hogy Európába utazz? Ez gyötör, igaz?

– A férjemet hagytam ott. Ez nem szokás nálunk.

– Nincs válás. Igen, tudom, hallottam.

– Néha előfordul. De az emberek többsége azzal éli le az életét, akit a családja kiválasztott számára.

Kátya elragadtatott szemekkel hallgatta. Nonita fellázadt a sorsa ellen. Ehhez képest mennyire szerencsés ő, aki az életét kislány kora óta kézben tartja.

– Kiléptél egy elrendezett házasságból?

A másik szorongó pillantást vetett rá.

– Ahhoz a fiúhoz mentem, akiről mindenki tudta, hogy egyszer a férjem lesz. Gyerekkorunk óta ismertük egymást. Állítólag a horoszkópjaink remekül illenek. Aztán kiderült, hogy a sors inkább közös próbatételeket tartogat nekünk... – Nonita elvette a whiskyspoharat az asztalról, és körözni kezdett vele a levegőben. – Az első pillanatban, ahogy megláttam... végig, amíg vele éltem... és azon a napon, amikor meghalok... nem tudom, mi lesz azután, de ha még újjászületünk párszor... én akkor is utálni fogom Ranjitot!

A balerina tanácstalanul hallgatott, mintha az indiszkréció határán állna. Megfogta Nonita kezét, átvonszolta a nappaliba, befészkelték magukat a kanapéra. De a lány a következő pillanatban már fel is ugrott, aztán visszatért egy gombolyaggal és kötni kezdett. Ezt a szokást még Párizsban, a nagy divatbemutatók színfalai mögött a boldogtalan modell-lányoktól leste el, mindjárt fel is tankolt különféle színes fonalakból. Friss házasok voltak Ranjittal. Akkor még honnan is sejthette volna, hogy egyszer egy távoli városban fog élni egyedül, ahol az emberek tényleg kötött holmikban járnak?

Kátya begyújtott a kandallóba, felkapcsolták az egyik asztali lámpát, és ettől mindjárt jobban érezték magukat mind a ketten. Nonita hónapok óta hajtogatta már magának, de most ebben a fehér villában érezte először, hogy tényleg meg kellene szabadulnia ettől a történettől. Az új dolgok a régiek romjaira épülnek, ez járt most a fejében.

– ...akár bele is szerethettem volna abba, akit választottak nekem. Tudod, bennünk nincsenek túl nagy elvárások. Legfeljebb a filmekhez tudunk viszonyítani, nem saját élményekhez. A legtöbb indiai, amint egy fedél alá vagy ágyba kerül valakivel, már közel is kerül hozzá. De én találkoztam Scott-tal.

– Scott-tal?

– New Yorkban – bólintott Nonita, miközben csattogtatta a kötőtűit. – A lányokat az én kasztomból külföldre küldik tanulni.

Kátya töltött még neki egy kis italt.

– Belezúgtál ebbe a Scottba...

Ahogy a feszülten figyelő Kátyára pillantott, Nonitának átfutott az agyán, hogy a lány híres fej tartásával, képtelen vékonyságával és izmos lábaival egy nemes paripára emlékeztet. Ettől fesztelenebbül érezte magát.

– Korábban egyetlen amerikait sem találtam vonzónak. Talán Brad Pittet... De a hús-vér évfolyamtársaim egyáltalán nem tetszettek. Szerintem minket külön tréningeznek arra, hogy csak indiaiakba essünk bele!

Kátya gyanította, hogy a vendége hosszan fog beszélni, tulajdonképpen nem is bánta, mert bizonyos mértékig kíváncsi volt a lányra. Szépnek és egzotikusnak találta, meglehetősen elevennek és egy kicsit ostobának. Éppen ideális vendég a házban, hogy Igor figyelmét elterelje.

Cinkosan rámosolygott.

– Gondolom, Scott átkozottul jóképű? Hogy nézett ki?

– Szőke – válaszolta Nonita nagyon halkan, és két kezét kinyújtotta a kanapé karfáján.

– Ó, akkor semmi gond! Ha ez az eseted... – mondta a balerina eltúlzott, könnyed hangon – ... szőke pasasokban Moszkvában sincs hiány.

Nonita legyintett, aztán beszélni kezdett Kátyának a férje esztelen szenvedélyéről. Évek óta tartó sétájáról a gyűlölet és a szerelem határán.

– Tudod, mi... vagyis Ranjit meg én... néha úgy érzem, tényleg össze vagyunk kötve. Egy életen át vonszolom majd. Valami dolgom van vele.

– Ez szörnyű! Ez borzasztó! Hogy dönthetik el mások helyetted, hogy kivel kell élned?

– Azért ne gondold... Csak én vagyok ilyen peches. Az elrendezett házasságok többsége kifejezetten boldog. Sokak számára áldás, hogy az idősebbekre bízhatják az egészet.

– De mégis... Hogy valakit csak úgy a nyakadba varrjanak!

Nonita félretette a kötését, és előrecsúszott a kanapén.

– Ez, tudod, olyan üzleti megközelítése a kapcsolatoknak. Vagy nem. Inkább olyan, mint az álláskeresés! Azt az állást kapod, ami megfelel a képzettségednek, képesítésednek. Hogy te mire vágysz, az hangyányit sem számít. Na hát, a férfi és a lány szülei is bizonyos minőségeket keresnek, az ár-érték arányt figyelembe véve. Mindenki egyenrangú helyzetben kell hogy legyen... – elnézte Kátyát, aki kék szemeit elkerekítve, együtt érzően hallgatta, és nem állta meg, hogy hozzátegye: – Végül te is józan döntések alapján választottál párt, vagy nem?

Kátya pillanatnyilag meg is feledkezett saját kusza viszonyairól, annyira felkavarta, amit Nonita mesélt, de most hirtelen rettenetesen megsajnálta önmagát.

– Nem tehetem, hogy ne józanul döntsek. Igazad van. A franc egye meg!

– Gondjaid vannak... Igorral?

Kátyának egy pillanatra megállt a szívverése. Ezt meg miből gondolja ez az indiai? Nem jó, hogy ha ezt a képet keltik Igorral, egyáltalán nem jó. Még szerencse, hogy a Bolsojban a drámai alakítás volt az erőssége, mert rögtön magához tért, és elvigyorodott.

– Most éppen a fejébe vette, hogy egy hiphoptáncossal lépjek fel. Tudod, az a kis magyar liba sütötte ki a reklámügynökségen, és Igor egyből zseniálisnak találta az ötletet. Férfiak... – mondta Kátya lakonikusan, és felállt a kanapéról, ügyelve rá, hogy valami mély, jelentős női sorsszerűséget fejezzen ki testének ezzel az egyszerű mozdulatával.

Tizenhatodik

A hatalmas BMW nesztelenül fékezett a Bolsoj művészbejárója előtt, Kátya egy szempillantás alatt eltűnt az autóban. Sietős csókot nyomott a hátsó ülésen mosolygó Szása szájára. Borogyinó felé indultak, csatába, noha ezt Kátya akkor még nem sejtette. Ha sejtette volna, lapos sarkú csizmát húz.

Előtte azonban megvacsoráztak a többemeletes Turandot-palotában, melynek kiabálóan elegáns falai között az új orosz ember illúziókat keres, abban a pompás újvilágban, amelybe a Puskin téri McDonald’s éttermen keresztül furakodott be 1990 fagyos telén. Akkor kis híján agyontaposta egymást a moszkvai tömeg.

A Turandot étterem falát körös-körül freskók díszítették, a plafonról súlyos kristályok lógtak a fejük fölé. Az utolsó desszertesvilla is megerősítette a tényt, hogy a világ legdrágábban bútorozott vendéglőjében ülnek, a hír igaz, a vak is látja, hogy 300 millió euróért rendelték a berendezést. A hely mindenben igyekezett franciás lenni, a tányérokat, szalvétákat, porcelánokat babérágba foglalt nagy T betű díszítette, és a székek is éppolyan kényelmetlenek voltak, mintha egy francia múzeumban vacsorázna az ember. A zenekar a háttérben barokk szvitzenét játszott, Szása kényeskedő mozdulattal igazgatta a nyakkendőjét. Pezsgőt rendelt a pincérnőtől, aki Marie Antoinette korabeli ruhájában elrohant, hogy teljesítse a rendelést.

– Édes Kátya, te most valószínűleg az égi segítséget látod bennem, aki ezen a barokk vázán megjelenik a szűz jobb válla felett.

– Hát körülbelül – mosolygott a lány, miközben feszülten játszott a 18. századi étkészlettel. – Tájékoztass kicsit a gondviselés útvonaltervéről.

A férfi szeme felcsillant. Úgy tűnt, határozottan tetszik neki a megmentő szerepe. Semmi kétség, elkelt a segítsége, hisz Igor Cseremiszov hálójából kikeveredni nem éppen veszélytelen vállalkozás egy törékeny nő számára. Ez a gondolat felvillanyozta Szását, és leplezetlen elragadtatással szemlélte Kátyát.

„Előnyös itt a világítás”, mérte fel a terepet a balerina, aki az öltöző tükrében a minden porcikáját igénybe vevő próba után aznap különösen nyúzottnak látta magát. Maruszja meg is jegyezte, milyen beesett az arca, holott tudta, hogy ezzel a megjegyzéssel kimeríti azt a szintet, amit rosszindulatnak lehet nevezni. Minden balerina fenyegető réme az a két kis horpadás az orcák alatt. Végérvényesen jelzi, hogy eltűnt róluk a fiatal balerinai hamvasság, amelyet különösen nagy kihívás megtartani a kemény fizikai munka mellett ebben a súlycsoportban. „Hova tűntek azok a párnás pofácskák?”, siránkozott Maruszja őszinte bánattal a hangjában.

Kátya meg tudta volna ölni.

Ám a Turandot étteremben szerencsére gyertyafényes félhomály fogadta a vacsorázó párokat; aki körbenézett, úgy látta, valóban csak a gazdagok és a szépek járnak ide. Kátya Audrey Hepburn-stílusú bézs-fekete, kerek nyakú, ujjatlan ruhát viselt hozzá illő Chanel táskával és balerinacipővel. Haját olyan szoros koszorúba fonta, amelyet Julija Timosenko, a letartóztatott egykori ukrán miniszterelnök asszony hozott divatba az orosz nyelvterületen, és Kátyának különösen jól állt. Kiemelte szlávosan magas járomcsontját, finom orrát, apró füleit, karcsú, hosszú nyakát. Ehhez képest, gondolta, mit számít az a fáradtság okozta kis mélyedés az arcán. Egy pillanatig a kísértés nagyon erős volt, hogy bízzon ebben a jóképű férfiban, és elmondja neki, mennyire fáradt, hogy fáj a sarka, hogy alig győzte végigcsinálni a próbát, és tetejébe mennyire fontos neki a Krásznájá Moszkvá-kampány, ami talán egy utolsó lendületet adhatna a pályájának.

De aztán legyőzte a késztetést, és barátságosan Szására mosolygott:

– Ez a Krásznájá Moszkvá-ügy nem a legjobbkor jött... Minden újabb nap szenvedés nekem Igor házában, de óvatosnak kell lennünk.

– Ugyan, Kátya, hagyd a csudába! – horkant fel Szása egészen közönségesen. – Egy ilyen pacsuli, egy ilyen nőnek! Pizgyec! Ez Igorra vall. Bábuskaillat... – Amint visszatért a Marie Antoinette-ruhás pincérnő az asztalukhoz, lehalkította a hangját, és melegen megszorította Kátya kezét. – Hors d’oeuvre?

Az egyik asztal mellettük üres volt, a másikhoz éppen akkor ült le az európai barokk pompától sokkot kapott japán házaspár. A lehető legnagyobb biztonságban beszélgethettek, igaz, Kátya Oszipovának az orosz nouvelle riche kedvenc találkahelyén ücsörögni már önmagában is kockázatos vállalkozásnak számított.

Csakhogy éppen ez a kockázat fűszerezte meg a vacsorát. Szása az a kihalófélben lévő férfi volt, aki úgy rángatta bele, majd ki az esztelen veszélyből a nőt, mintha a játékszere lenne, és ez valahol mélyen lenyűgözte a balerinát.

Kátya elég gyakorlatias volt ahhoz, hogy tudja, Szása nem szerelmes belé. Az ilyen férfiak sohasem személyhez, mindig egy nagy, piros betűs állapothoz kötik a lelkesedésüket. Ez az állapot sokkal inkább bennünk, mintsem rajtuk kívül áll elő, a másik ember sem a bekövetkeztét, sem az elmúlását nem tudja befolyásolni. Nagyon kényes, intim folyamat ez. Minthogy legyűrné őket egy hús-vér nő fárasztó szeretete, szervezetük védekezőrendszere parancsára álomnővé álmodják, miközben döbbenetesen hasonló tüneteket produkálnak, mint a szerelmesek. A lázas szenvedélynek ez a piros betűs típusa abszolút személytelen, Kátya unalomig jól ismerte már, ahogy az idő elszürkíti, és a férfi fokozatosan kigyógyul belőle.

Szása hiúságának rettenetesen hízelgett, hogy a híres balerinával randevúzgat, aki nem mellesleg Igor Cseremiszov barátnője. Ezenfelül szerette a szép nőket. A szép testeket. Minden testi örömöt. A férfi idesorolta azt a szenzációs vakmerőséget is, hogy a Turandot galériáján tömik magukba a kaviáros palacsintát, a szusit meg a miszólevest. Ez máris olyan volt, mintha párbajozna régi kihívójával, Cseremiszovval. Szásának a kockázat volt a lételeme, és sorsa csupán valami fatális tévedése vetette a 21. századba, ahol túl sok fizikai küzdésre nemigen nyílt alkalma. Helyette kénytelen volt mímelni a templomos lovagot, és kizárólag vagyona és szexepiljének csábító erejére hagyatkozva gondnoksága alá helyezni hölgyeket, akiket igény szerint bajba sodorhat, vagy megmenthet. Kátya bámulatos ügyességgel felmérte Szását. Ő maga is sokkal inkább a testével érzett, reagált.

„Tökéletesen meg fogjuk érteni egymást!”, mondta magának, és alig érzékelhetően fellélegzett. A megkönnyebbüléstől nagyon bájos és nőies lett.

– Én is csodálkoztam – csicseregte –, hogy éppen a Krásznájá Moszkvá... Hogy juthatott egyáltalán az eszükbe? De, tudod, nem akartam elrontani Igor kedvét... ha egyszer annyira fontos neki...

Szása Kátya ajkára tette a kezét.

– Cssss... Mondd le! Nem is kell Igorral beszélned. Hívd fel az ügynökséget! – Odanyújtotta a telefonját. – Mondd le most. Melletted vagyok.

Kátyának ez már nemigen tetszett, roppant tapintatosan kellett eljárnia, mígnem a desszert végére egyetértettek abban, hogy ez egyáltalán nem vallana profi balerinaviselkedésre. Sokat ártana a hírnevének, ha cserbenhagyná az ügynökséget. Kátya lemondóan elmosolyodott, szemében a riadt, megfélemlített nő őziketekintete, akit csak felhasználnak és megsértenek, maga sem tudja, miért. Szása fel volt dúlva.

Vacsora után autóba ültek, de nem a város felé, hanem épp az ellenkező irányba hajtottak. Az út két oldalán halomban állt a keményre fagyott hó. Kátya el nem tudta képzelni, mit tartogat még az este és a mellette ülő férfi fénylő arca.

– Tetszeni fog! – mondta Szása, és Kátya szófogadóan bólintott.

Borogyinónál szálltak ki, az égig érő fákkal övezett domboldal a hideg téli estén teljesen kihalt volt. Minden év szeptemberében tízezrek zarándokolnak ide, hogy saslikot csipegetve megnézzék, hogyan harcolt Kutuzov Napóleon ellen. Hogyan vesztett csatát és nyert végül háborút. Sokáig a Vörös Hadsereg kiskatonái statisztáltak a népünnepélyhez, ma már önkéntesek. Kátya döbbenten értesült róla, hogy közéjük tartozik az oligarcha Szása is. Kiszálltak a kocsiból, a sofőr diszkréten félrevonult egy fa alá. A kemény, csillagos éjszakán a Szásától kapott szőrmekabátban, ám balerinacipőben didergő Kátyának végig kellett néznie, amint a férfi ide-oda rohangál a sötétben, és kipirult arccal magyarázza a hadműveletet. A szeme ragyogott, karjait lengetve távoli, képzeletbeli generálisaira mutogatott. Felváltva volt Napóleon és Kutuzov.

– Hogy van a mi Rubljovka-hercegnőnk?

Nonita sokkal inkább úgy festett a monoton szerkesztőségi zsibongásban, mint az Ezeregyéjszaka hercegnője, aki eltévesztette a házszámot. Égei kék színű kasmírruhát viselt, a haja kékesfeketén, nyirkosan verdeste a vállát.

– Kirobbanó formában! – mosolygott karikás szemű főnökére.

Igazság szerint tényleg nem érezte magát rosszul. Éjszaka mélyen, nyugodtan aludt, aztán tíz hosszt úszott Kátya medencéjében, és ha már ott volt, átmozgatta tagjait a hipermodern kondigépeken.

– Na, és milyen Oszipova a mindennapokban? – faggatta tovább Paul, a teljesen kopasz ausztrál szerkesztőségvezető. – Egészen közelről?

– Tulajdonképpen normális, rendes – felelte Nonita. Hirtelenjében mást nemigen tudott volna mondani.

– Azért csak ne hagyd, hogy lehengereljen! Őrizd meg az objektivitásodat! Sosem sül ki belőle jó, ha túlságosan azonosulsz az alannyal.

– Egy kis női lelkizés nem árthat... – szaladt ki Nonita száján.

De rögtön megbánta. Paul mélyen ülő szeme az arcába préselve olyan volt, mintha vizsgálóbíró lenne.

– Remélem, nem gyanít semmit? Nem adtad ki magad túlságosan...

– Dehogy. Azt hiszi, odáig vagyok, hogy egy villában élhetek, és megspórolom a lakbéremet.

– Helyes – mondta Paul, és megtörölte a homlokát. Moszkvában az irodákat is túlfűtötték, vagy a forróság ömlött, vagy a falakon átsütő fagy, a kettő között nemigen volt átmenet. Az ausztrál szúrós kedvességgel követte Nonitát az asztaláig, aki a tekintet hatására lázasan tevékenykedni kezdett.

Szerkesztőségi pozíciója hihetetlenül megerősödött, mióta flegmatikus kutatás indult a rubljovkai oligarcha-barátnők után. A Bolsoj balettpróbáját követően, amikor visszament a szerkesztőségbe és az ebédszünetet tartó Paulnak elújságolta, hogy a híres balerina csak úgy odavetette neki, költözzön hozzá a Rubljovkára, ausztrál főnöke a gallérjához kapott és elsápadt.

– A Tankova-sztori!

– Mit mondasz? – kérdezte Nonita. – Mi van a tankokkal?

Próbálta felvenni a szerkesztőség fordulatszámát, de a jelek szerint ez sehogyan sem akart sikerülni.

– Jaroslava Tankova. A Komszomolszkaja Pravda újságírója. Néhány éve csinált egy szenzációs anyagot. Döbbenetes sztorit. Tehetséges csaj, fiatal, csinos... beépült a Rubljovkára.

– Felcsípett egy oligarchát?

– Jelentkezett egy közvetítőirodánál, ami úgynevezett kísérőket biztosít gazdag megrendelői számára. Tudod, milyen kísérőkre gondolok... Mindenesetre Tankova a legmagasabb körökbe férkőzött be, hónapokon át dolgozott a sorozaton. Milliomosvadászat címen publikálta. Csak annyit mondok, őrült botrány lett. Azóta szociológusok referenciaanyaga.

– Akkor a téma kipipálva.

Paul egy pillanatig gyöngéden nézett, aztán kijelentette:

– A nyomtatott sajtóban igen. Viszont van fogalmad róla, mit lehet ebből kihozni rejtett kamerával?

Nonitának akkor még nem sok fogalma volt. Ám azóta, hogy a Rubljovkán lakott, kocogott, teázgatott és vásárolt, kezdett számára körvonalazódni.

A balerina nem győzött csodálkozni, mennyi ideje van indiai albérlőjének, egész álló nap semmit sem csinál, úgy él, mint a környékbeli kitartott lányok. Kátya el is tudta volna képzelni az egzotikus szépségű lányt valamelyik oligarcha barátnőjeként, és cseppet sem lepődött meg, amikor Nonita a szupermarketben vagy valamelyik kávézóban odabiccentett néhánynak.

Nonita mindeközben stand by állapotba kapcsolt riporterként figyelt, kérdéseket tett fel és válaszokat keresett. Hogy miért kapta a Tankova-riportról készült YouTube-videó a „Halálos kíséret” címet, azon nem gondolkodott, hiszen rubljovkai élete már önmagában kívül állt minden racionális elgondoláson. Maga az a tény, hogy rendes hindu lányként kitartott nőkkel kávézgat, túlment minden realitáson. Szorgos hangyaként gyűjtögette az információmorzsákat, az, hogy közben bajba is kerülhet, meg sem fordult a fejében.

Kátyával kapcsolatban viszont továbbra is valamilyen megmagyarázhatatlan cinkosságfélét érzett. Objektivitás... létezik olyasmi? Soha nem érzett a riportalanyaival szemben tárgyilagosságot, ellenkezőleg, minél jobban próbált azonosulni velük. A saját bőrén akarta érezni, mire olyan fenemód büszkék. Mi fáj nekik? Valaha filmrendezőnek készült, és máig az érdekelte az emberekben a legjobban, hogyan építik fel külön kis világukat a rögeszméikből, majd hogyan próbálnak onnan kétségbeesetten üzenni valamit a külvilágnak.

A rubljovkai lányok nem a boldogságért harcoltak, ezt Nonita viszonylag gyorsan megértette. Kizárólag a pénzért.

„Persze hogy szeretem a férjemet! – mondta Nonitának az egyik utcabeli, tatárarcú szépség. – Főleg amikor évenként kiadja a Forbes a leggazdagabb orosz férfiak listáját.”

Varvara mutatta meg neki az első héten a kijelölt kocogópályát, miután Nonita az út mentén próbálkozott, és kis híján elszállította a Szövetségi Biztonsági Szolgálat. Fia Maruszja nem hajt éppen arra negyven karton Evian ásványvízzel, és nem igazolja, biztosan lecsukják a gyanús, idegen akcentusú, színes bőrű lányt.

Varvara önzetlen teremtés volt, a kocogópályán túl is megosztott Nonitával minden túléléshez elengedhetetlen rubljovkai információt. Cserébe pletykákat várt Kátya Oszipováról. Nonita csupa semmitmondó hírt osztott meg vele, milyen hámlasztókrémet használ, mit eszik reggelire, hova jár körmöshöz, de a belső információs tőzsdén mindez megfelelő valutának bizonyult.

Mihelyst bekerültek a külvilágtól hermetikusan elzárt milliárdosnegyedbe, az oligarchafeleségek, -barátnők, nagyon is reálisan látták helyzetüket.

– Végül is mindegy, mekkora szerencsével jár valaki a milliárdosvadászatban – mondta Varvara –, így is, úgy is a pszichiátrián végzi. Siker esetén legfeljebb nem metróval, hanem Bentley-vel érkezik.

Ezt persze a több ezer orosz szépség, aki évente mohó vadászszenvedéllyel vetette magát az orosz nouvelle riche, a harmincezer orosz dollármilliomos forgatagába, nem tudhatta előre. Varvara és a barátnői húszas éveik derekán jártak, sokan közülük megküzdöttek már a munkanélküliséggel, a távoli orosz vidékek teljes kilátástalanságával, egy korán kötött, rossz házasság poklával, iszákos férjjel. Vagy éppen a monoton futószalagmunka elől szöktek a csillogó Moszkvába.

Nonita komisz közönyükön túl erőt érzett, valami ősi, női kegyetlenséget és igazságot. Csaknem tisztelte őket a férfiakkal kapcsolatos közönyükért. Cserébe a merkantilista szemléletért, gazdag barátaik árucikként kezelték őket. Utánpótlásból sohasem volt hiány. Mindenki lecserélhető volt. Rengeteg szép lány élt Oroszországban.

Talán sehol másutt annyi, mint itt.

A tudósok az orosz lányok „genetikus szépségéről” beszéltek. A történészek is a kezük alá dolgoztak az elhíresült „boszorkányelmélettel”, mely szerint Európában a középkorban a feltűnően szép nőket irigyeik vagy kikosarazott udvarlóik boszorkánysággal vádolták, és még mielőtt génjeiket továbbörökíthették volna, máglyára küldték. A boszorkányüldözés a tudósok szerint sokat ártott az európai génállománynak. Fenn az oroszoknál viszont éppen ellenkezőleg, versengtek a szép nők kegyeiért, így azok sok utódot szültek. Több évszázaddal később is szép eséllyel örökíthették át gyönyörű vonásaikat egy megfelelően befolyásos férfiú oldalán. A szépségkínálat éppoly hatalmas volt, mint maga az ország, az ázsiai szexepiltől a skandináv típusig, megannyi ősi gén tört utat magának, hogy aztán ott tündököljön a méregdrága moszkvai klubokban.

A rubljovkai románcok nagyjából mindig ugyanolyan forgatókönyv szerint játszódtak: vacsora egy elegáns étteremben, gyors szex, drága ékszer, és a „majd hívlak”...

Innentől kezdődött a lányok dolga, el kellett érniük, minden elképzelhető módon, hogy a következő randevúra mégis sor kerüljön. A rubljovkai evolúciós törvények mellett csak a legélelmesebbek, legszemérmetlenebbek, legrámenősebbek vagy legelkeseredettebbek maradhattak talpon. Kivéve néhány körberajongott szépséget, aki a maga jogán is pályázhatott a Rubljovka-hercegnő címre. Oligarchák lányai, topmodellek, lánybandák üdvöskéi, színésznők, vagy mint Kátya Oszipova, aki azért a művészfizetéséből aligha tarthatott volna fenn villát.

Csak a legszerencsésebbek gubózhattak be az elitnegyedbe, de Varvara szerint az ő szerelmi pályafutásuk sem vezetett feltétlen dicsőséghez.

„Lehet, hogy luxusautóval, drága tervezők ruháiban járnak, de annyi pénzt sem kapnak a pasijuktól, hogy egy fagyit vegyenek maguknak. Még arról sem dönthetnek önállóan, hol vásárolják a bugyijukat. Mindent a férfi fizet, mindenről a férfi dönt. Ha megunja a csajt, keres új próbababát magának.”

Nonita nem tett fel olyan értelmetlen kérdéseket, hogy vajon ezek a nők miért nem változtatnak a sorsukon. Nem is volt nehéz kitalálni a mosolyokból, amelyek Nonitára világítottak egy-egy pillanatra. Barátaiktól, rokonaiktól elzárva éltek itt, csak a hozzájuk illő körökben mozoghattak, ahol viszont senki sem bízott a másikban. Nemritkán a gyerekeikkel tartották őket sakkban. Ha mégis sikerült is egynek-egynek kitörnie a Rubljovkáról, annyira elveszettnek érezte magát „odakinn”, hogy törvényszerűen elkallódott, példája elrettentette az otthon maradottakat. Jóval szerencsésebbek voltak azok, akik a rezervátumon kívül maradtak, mert csupán alkalmi szponzor akadt a hálójukba. Megmaradt a kapcsolatuk a külvilággal, munkába jártak, csekkeket fizettek, és nem küldték őket pszichiátriára.

Nonita a milliárdosvadász lányok elé egy rádióhírt szánt felkonfnak, amit véletlenül csípett el a reggeli dugóban, és azonnal rögzített a telefonjával. A rendőrségi hírek szerint egy huszonnégy éves munkanélküli lány feljelentést tett, mert lakótelepi házuk elől ellopták Porsche Cayenne Turbo autóját. Nonita váratlan szerencséjétől felvillanyozódva Kátyának is lejátszotta a híradást, a balerina vele együtt hüledezett a híren. Mintha neki magának semmi köze nem volna Rubljovkához. Nyilván mindenki számára, minden pillanatban kétféle társadalmi valóság létezik, gondolta Nonita. S a magáét sokkal fontosabbnak érzi, mint azt a másikat, amelyikről a hírek szólnak.

Tizenhetedik

– Árulja már el valaki, miért kell egy harminc másodperces szpotot huszonnégy órán át forgatni?

– Mert tökéletesebbnek kell lennie, mint te valaha is voltál a színpadon, drágám – felelte Igor, és visszafordult Lilihez, aki épp a beállítások sorrendjét magyarázta.

Kátya Oszipova a továbbiakban úgy hallgatott, mint aki a legközelebbi hónapokban nem fog egy szót sem szólni. Dühödten melegített. Ahogy a rúdnál nyújtott, újra és újra oldalra fordította a fejét, tekintete az egyik kamera mellett kuporgó, jegyzetelő magyar lányon állapodott meg. „Mit ügyködik folyton?”

Kétszer tizenkét órát jelöltek ki a Krásznájá Moszkvá-reklámfilm forgatására, ami nem volt éppen egyszerű, mert egyeztetni kellett a Bolsoj próbabeosztásával. Először felvették az egészet egy próbateremben, azután egy rövid snittet a hősugárzókkal, lámpákkal és statisztákkal benépesített Vörös téren, végül a közelieket egy stúdióban. A mozdulatsor egyszerűnek tűnt. A hiphoptáncosnő, aki valójában revütáncos volt, és a Macskák tánckarából kerítette valaki, érdeklődve figyeli a balett-teremben melegítő, piruettező balerinát. A baseballsapkás, melegítőnadrágos színes bőrű lány bedob néhány nyakatekert mozdulatot, ám a balerina is felveszi a kesztyűt, látványos grand jetékkel végigszökell a termen, hatalmas lendületével a földig érő franciaablakon át egyenesen a Vörös tér hagymakupolái elé érkezik. A hiphoptáncos sem rest, egy szaltóval utánaugrik, majd a megdöbbent turisták gyűrűjében adnak elő egy szinkronmozdulatsort, felváltva használva a balett és a hiphop mozdulatait. Végül lepacsiznak, visszatérnek a próbaterembe a rúdhoz, ahol a balerina földön heverő táskájából egy Krásznájá Moszkvá parfüm kandikál ki. Itt úszik be a felirat:

Vörös Moszkva – Hagyd, hogy a világod színesebb legyen!

– Well, kezdjük, please, go on! – kiáltotta angolul a rendező, a kubai táncos meg a külföldi ügynökségi lány kedvéért, akiről viszont nem tudta, hogy magyar. A rendező amerikai akcentussal és mély, szlávos hangon beszélt. Mögötte hol feltűntek, hol a homályba vesztek a műszakiak, és ez kissé kizökkentette Kátyát, aki megszokta, hogy egy határozott irányból érkezik minden instrukció. A rendezői utasítással és saját szándékával is ellentétben túl erőteljesen fogott a jetéknek.

– Talán ha egy kicsit óvatosabban, careful... beleérzőbben... – próbálkozott gondterhelten a rendező. Zsíros, hosszú haját lófarokba fogva viselte, ám ez cseppet sem kölcsönzött bohém jelleget a külsejének.

Kátya bólintott, hogy jelezze, egyetért, és újból nekilendült, hogy diagonálban átszökellje a hatalmas termet.

„Ha tudnák ezek, mi fán terem a balett! Nem szemöldökráncolás ez, amit százszor el lehet ismételni.” És suhogva sűrítette átkait az arabeszkbe.

Úgy döntött, minél gyorsabban be kell most már fejezni. Örömmel látta, hogy a kubai revütáncos homloka is gyöngyözik.

– Csodás volt, Jekatyerina Pavlova, egyszerűen csodás – áradozott a rendező. – De a gyönyörűség kedvéért, no meg a fénylő orr miatt, amit le kell sminkelni, újravesszük.

Igor fagyos arccal egy oszlop mellett álldogált, csöndesen, mintegy tiszteletben tartva mások munkáját, de látszott rajta, biztos benne, hogy a diszkréciója mindenkinek feltűnt már.

– Kamera indul – kiáltott a lófarkas. – Szeretném, ha feledhetetlen lenne!

A hiphopzene, amely szépen úszott át szentimentális balettdallamba, betöltötte a hatalmas termet. A két táncos repült a taktusaira, aztán egyszer csak azt lehetett látni, hogy Kátya Oszipova dühödt léptekkel, a balettcipője kemény orrával hangosan kopogva kacsázik át a termen, becsapja az ajtót, a folyosó végi öltözőbe siet, annak az ajtaját is becsapja, három perccel később pedig előjön Maruszja vörös arccal, remegő állal. Újabb három perc múlva megjelent maga Kátya bűbájos, kecses balerinaként, végigmérte a döbbent stábot, végül jeges pillantást vetett az írómappáját szorongató magyar lányra.

– Bozse moj, forgathatnánk végre valamit? – kérdezte. – A tervben mintha azt olvastam volna, hogy közeliek csak leérkezésnél lesznek, és nem a nekirugaszkodásnál, amikor olyan az arcom, mint egy diszkoszvetőnek. Vagy talán ez a terv senkit sem érdekel?

Olyan lassan, színtelenül és nyugodtan beszélt, hogy még a legerősebb idegzetűek is beleremegtek. A rendező, a technikusok, az ügynökség munkatársai egy emberként kerülték a tekintetét, és a földön tekergő kábelek útját tanulmányozták.

Csak Igor maradt egyenesen állva, szemben vele. Kátya úgy siklott tovább szponzoráról, mintha valamelyik díszletelem volna. Lilit kereste a tekintete. Az odarohanó sminkest egy kurta „nem kell”-lel elküldte. A sértettség mozdulatlanná tette a vonásait, az alapozó és az izzadság matt púderré dermedt az arcán.

– Kérlek, Lili, most hova kell mennem? – fordult a magyar lányhoz hűvös mosollyal.

Lili látta ugyan, hogy mozog a balerina szája, de nem értette a kérdést, mert a fülében az iPodról az újrakevert hiphopszám szólt. A stáb rokonszenvező pillantásokkal várta, hogyan vágja ki magát a magyar lány. A helyébe képzelték magukat, és sajnálták.

– Tudják, azért világhírűek a Bolsoj balettművészei – szólalt meg Igor –, mert amikor civilizált emberek társaságában dolgoznak, az öltözőjükben hagyják a gondjaikat.

A nyílt támadás egy pillanatra Kátyába fojtotta a szót.

– Összevissza beszélsz. – A balerina remélte, hogy reakciója lassúságát a felháborodásának tudják be. – Igor, te összevissza beszélsz. Mit tudsz te a művészekről? És, és... igazságtalan vagy, mert te pontosan tudod az igazat.

– Nem tudom, jól értem-e – avatkozott közbe Lili tisztán csengő, tankönyvízű orosz mondatokkal. – Jekatyerina Pavlova jelezte, hogy fáj a sarka. Mi ezt egyáltalán nem vettük figyelembe. Ez tapintatlanság. Mindenkitől elnézést kérek. A Bolsoj is felhívta a figyelmet... Mostantól ügyelni fogunk rá... Csak a legszükségesebbeket vesszük. Majd a vágó utólag ügyeskedik... megoldjuk a számítógépen...

„Micsoda egy álszent ribanc!”, hűlt el Kátya Oszipova. „Azt hiszi tán, vak vagyok? Az orrom előtt szemeznek Igorral, miközben én majd meggebedek...”

Rendszeresen táncolt sérülten, beinjekciózva, begyógyszerezve, ahogy szinte mindenki a Bolsojban. Az előadással járó adrenalin ellensúlyozta kábító hatásukat. A csigalassúságú forgatáson viszont órák óta érezte a tompultságot. Érezte, ahogy lelassul a szívdobogása... Pedig semmi mást nem akart, mint villámgyorsan végezni, és annak a magyar nőnek a szeme közé nevetni! Ahelyett, hogy a forgatókönyv előírásait követve a hiphoptáncos mozdulatait másolta volna, újra és újra Lilire ugrott a tekintete. Nekiveselkedtek a jelenetnek, nem ment sem túlságosan jól, sem túlságosan rosszul, de a kedélyek valamelyest lecsillapodtak.

Lili elmerült a jelenetsor tanulmányozásában.

– Hol tanulta ezt a lefegyverző, diplomatikus kedvességet?

Igor olyan sokáig nézett rá különös, tüntető, provokáló módján, és a balerina olyan jeges pillantásokat lövellt felé, hogy nem volt könnyű megtartani az ügynökségi munkatársaktól megszokott tárgyilagos modorát. A magázódó kérdés is megzavarta. Moszkvában szinte mindenki tegezte, gyévuskázta. Ettől úgy érezte magát, mint egy vihogó diáklány, mígnem Petya elmagyarázta, hogy bizonyos korosztályok számára egyszerűen nem létezik oroszul megfelelő megszólítás. Felfelé vagy lefelé „kerekítenek”. A 18. századig Oroszország olyan volt, mint egy hatalmas IKEA áruház, még a cárokat is tegezték. Aztán előkelő körökben átestek a ló másik oldalára, családon belül is magázódtak. A rendszerváltás után mindenfajta hangnem, megszólítás egyszerre tűnt archaikusnak, az oroszok többsége elveszetten kapkodott az elvtárs és elvtársnők, polgártárs kifutó kollekciója után. A zavart jól mutatta, hogy Jelcin minden beszédét a „drága oroszok, drága honfitársaim” megszólítással kezdte, míg Putyin, erről Lili több alkalommal is meggyőződhetett, hajlamos volt kollégának titulálni a közembereket. Csak kevesen tudták eltalálni a megfelelő hangnemet, különösen külföldiek esetében.

Úgy döntött, segít Igor Cseremiszovnak.

– Tudja, én nem olyan kedves nő vagyok ám! – kimondva az orosz mondat kicsit sután hangzott.

– Hát milyen nő maga?

Lili hallgatott. Alaposan fontolóra vette a választ.

– Dühös nő.

Ezt viszont nagyon eltalálta. Igen, ez volt a pontos kifejezés. Az ő lényének az általános minősége.

– Akkor rossz hírt kell közölnöm. Nem megy a fizimiskája az egyéniségéhez...

– Nem?

– Nem bizony. Teljesen megtévesztő. Kifejezetten kedves arca van.

Lili sóhajtott magában. Úgy látszik, nem túl eredeti ez az oligarcha.

– Sajnos én nem tudok mit kezdeni az ilyen bókokkal.

– Milyen bókokra gondol?

Maga is meghökkent a merészségén, de valamilyen ostoba konoksággal úgy döntött, most már nem fog visszakozni.

– A nem megfelelő kontextusban elhangzó bókokra.

Igor tűnődve nézett rá, de mintha kissé mulatott volna rajta.

– Segítsen nekem, mi volna a helyes kontextus. Egy vacsora?

Lili ez egyszer nem tudta megőrizni kívülálló modorát, tényleg zavarba jött. Szembe találta magát valamilyen titokzatos és nagyon ijesztő dologgal, amit orosz valóságnak neveznek, és fogalma sem volt, hogyan viselkedjen.

– Orvost! – kiáltotta valaki. – Hol az ügyeletes orvos?

Tíz perc múlva hordágyon vitték ki a teremből Kátya Oszipovát, aki átkarolta a bal térdét, és ide-oda ringott a fájdalomtól. Az oligarcha sápadt arccal rohant a menet után. Lili nem tehetett róla, óriási megkönnyebbülést érzett.

Tizennyolcadik

Először szemhéjának izomzata feszült meg. „Most már biztosan ki tudom nyitni a szememet!”, gondolta Kátya Oszipova, és mélyet lélegzett. Összeszedte magát, és kinyitotta. A táblás ablakon keresztül a szobába ömlő fény kellemes volt. Az Úr, a fényességes (bizony nem ártott, hogy Maruszja annyit énekelt neki a vallási csatornával sztereóban) benézett a kórházi szobába. „Most azt kellene éreznem – állapította meg Kátya –, hogy nem vagyok egyedül.”

De mégis egyedül érezte magát, és ez valahogy összefüggött fizikai létének minden kényelmetlenségével, feldagadt lábával, verejtékező tarkójával, feszülő hólyagjával és keserű szájízével. „Pfuj, milyen undorító”, fintorgott, és a kelletlen mozdulat végighullámzott a testén. A lábfejében éles, szaggató fájdalmat érzett, olyan erőset, hogy a tüdeje behorpadt tőle, és az agya kiüresedett. Ez azért volt hasznos, mert minimum három dolgot nem tudott magáról: hogy mióta fekszik itt, hogy mi történt a lábával, illetve – és ez volt a legkellemetlenebb – hogy egyáltalán életben van-e.

Mert ezek a különös fényviszonyok... a csend... a kongó magány...

Nem volt túlságosan járatos misztikus dolgokban, de gyerekkora óta homályosan így képzelte „az odaátot”, és azóta is folyamatosan ott imbolygott ez az elképzelés körülötte, noha sohasem volt hajlandó Maruszja látnokaival konzultálni e kérdésben. A teste feltöltődött a fájdalommal, és ez a fájdalom mintha egyenesen odafentről érkezett volna. Újból beléhasított, mintha valamit az értésére akarna adni. Talán csak annyit, hogy él. Igen, biztosan él. Ez az érzés gyerekkora óta kíséri a mozdulatait.

„A fájdalom jó”, mondta neki leningrádi mesternőjük, aki a Kirovból jött, és átvette őket ötödik évfolyamban. „Meg kell tanulnod együtt élni vele. A szövetségesed. Kijelöli a határokat, hogy meddig mehetsz el.”

Nem is a fájdalommal volt Kátyának problémája, a hosszú évek alatt megbarátkozott vele, a fizikai kiszolgáltatottság réme viszont, mióta az eszét tudta, üldözte, és a legkisebb influenzánál, alhasi görcsnél, pattanásnál, rosszul sikerült fotónál, közömbös férfitekintetnél, elgyötört, fáradt napnál a tarkójába lehelt. Semmitől sem rettegett jobban, mint ettől a kiszolgáltatottságtól. Szörnyű egy érzés, maga a kiüresedett élet, gondolta Kátya. Vagy inkább a halál.

Mindent, de tényleg mindent, a fizikai előnyeinek köszönhetett.

Ez a gondolat az utóbbi időben egyre gyakrabban futott át rajta, de mindig elkergette. Hisz megtölti a Bolsojt estéről estére! Húsz perccel is tovább tart az előadás, ha ő táncol, olyan hosszan bravóznak, olyan hosszan tapsolják vissza, hogy a műszakiak már szentségeinek. „Azért jönnek – ismételgette magában Kátya –, hogy engem lássanak.” A Bolsoj erős bástyaként állt mögötte, olyan magasságban, ahová a mindennapi élet nyűgei, bajai, megaláztatásai már nem érhetnek fel. Elég arra gondolnia napközben, hogy este hat óra körül bemegy a színházba.

Az sem lehet véletlen, hogy Oroszország leggazdagabb férfijai udvarolnak neki. Hogyan is lehetne, jutott eszébe hirtelen, egy orosz parfümlegenda arca, ha nem volna fizikai vonzereje teljében? Ki venné meg azt a förtelmesen büdös illatot, az ő... hogy is mondta Igor? Elegáns, magnetikus, erotikus kisugárzása nélkül! Vele el lehet adni a Krásznájá Moszkvát is. Vele mindent el lehet adni.

A parfümről beugrott a lófarkas, zsíros hajú rendező, a forgatás. És az az áspiskígyó! A magyar lány. Ribanc. Észre kellett volna vennie, hogy ribanc. Akár be is perelhetné! Kísérteties érzés futott át rajta. Mi van, ha komoly a sérülése? Mit lehet egy komoly sérülésből kihozni majdnem harmincöt évesen? Két szponzor között? Kátya arca eltorzult, hirtelen majd meghalt a félelemtől. Már nem akarta a lágy, kellemes fényt, pánikszerűen behunyta a szemét.

Amikor újra kinyitotta, egy feszült, gyönyörű, kreol arcot látott. „Hogy ez a hülye Nonita milyen szép”, ez volt az első gondolata, csak utána ötlött fel benne, hogy a csodába kerül ide Nonita.

– Üveg van nálad? – szólalt meg a beteg dobogó szívvel.

– Szomjas vagy? – Nonita hangjában aggodalom volt.

Kátya dühösen, hogy elvétette az angol szót, az arca elé emelte a kezét, és megrezegtette szempilláit.

– Tükör? – az indiai lány kotorászni kezdett a táskájában, amikor végre előhúzott egy kompakt púdert. Kátya nagybetegnél szokatlan lendülettel kapta ki a kezéből. A száj rendben. Szem karikás, szemhéj duzzadt, fénye tompa. Szemöldök íve rendben. Haj elmegy. Horpadás orca alatt... rémes!

Aztán eszébe jutott a lábfeje.

– Te, Nonita...

– Gyönyörű vagy, Katyusa. Semmi gond. Hidd el, megmondanám, ha nem.

– Tulajdonképpen mi van velem?

– Most ébredtél, ugye? – kérdezte Nonita óvatosan.

– Gyerünk... mi van a lábammal?

– Tegnap este volt egy négyórás műtéted.

Kátya megdöbbent, és most kezdett igazán aggódni a lábáért, amit eddig a szemkarikái mögé sorolt aggodalomsorrendjében. A lába olyan volt, mint a zenész hangszere, magától értetődően használta, uralta, gyötörte. Szemkarikák és beesett orcák felett azonban nem volt hatalma.

– És ki járult hozzá?

– Igor.

A balerina némán emésztette a hallottakat. Nonita csendesen duruzsolta.

– Rendbe fogsz jönni. Igor egy estélyről rángatta ide a legjobb specialistát. Ő is azt mondta, hogy azonnal meg kell műteni, ha még táncolni akarsz.

Kátya a takarón heverő tükörrel játszott.

– És... – kérdezte végül. – Sikerült?

– Egészen biztosan. Mindenki azt mondja.

Kátyát lassan borította el a düh, valahonnan a takaró alól terjeszkedett, és most már az álláig ért. Az isten verje meg ezt a magyar libát, az egész életet! Hogy tönkretette. És Igor? Hogy merészelt döntést hozni helyette? A lábáról, az életéről? A karrierjéről? Hát tényleg azt hiszi, hogy rendelkezik vele?

Nyilvánvalóan ő sem döntött volna másképp. Nem döntött volna a specialista ellenében. De bármiféle döntést hozni, amíg ő ájultan, magatehetetlenül hever... Jeges megvetést érzett Igor iránt; olyan intenzív érzés volt, hogy egy pillanatra kiszorította az aggodalom helyét. Valahogy bízott benne, hogy a lába nem hagyhatja cserben. Zordonan gondolkodott, hogyan fog ezért a magyar lánynak és Igornak visszafizetni. Nyilvánvalóan sokkal nehezebb lesz innen a kórházból, de...

– Nonitám, édes szívem, most be kell hogy vesd magad!

– Emiatt ne aggódj. Maruszjával bevetésre várunk.

Kátya most halványan elmosolyodott.

– Maruszja? Hol a fenében van?

– Mindjárt itt lesz. Imádkozik a kórház kápolnájában.

– Ennél valamivel komolyabb mozgósításra gondoltam... – Megragadta lakótársa kezét. – El kellene érni, hogy ne fusson össze Igor Szásával.

Nonita kissé gondterhelten ráncolta a homlokát. Kátya érzékelte ezt az átsuhanó mimikát: az arca figyelővé, keskennyé vált. Gondolkodott egy picit, aztán váratlanul viharos sírásra fakadt.

– Rajtad kívül senkire sem számíthatok! – Nem mintha kívánta volna Nonita közelségét, mégis mindkét kezét megragadta. – Te vagy az én legjobb barátnőm... Egész életem a kezedben van. A jövőm... Nonita, én félek!

Az elképedt indiai lány szorosan átölelte. A balerina kétségbeesetten kapaszkodott belé, és közben a pilláin keresztül figyelte.

– Olyan rendes vagy velem! Meg sem érdemlem! Láb nélkül, sérülten én egy senki vagyok! Senki! Egy beesett arcú rubljovkai liba...

– Mi ez a nagyjelenet?

Maruszja egy tömött tescós zacskóval megállt az ágy mellett. Kátya, bár még mindig zokogott, most már óvatosan törölgette a szemét egy papír zsebkendővel.

– Hála istennek, hogy ti még megvagytok nekem!

Maruszja sűrű fejcsóválások közepette frissen sült pirogot bugyolált ki a tescós zacskóból előhalászott ezüstfóliából.

– Nono... Művésznő, ha már itt tartunk. Imádkoztam, hogy mielőbb színpadra álljunk. És amint kiengedik a kórházból – diadalmasan Kátyára nézett –, Liliana vár minket.

– Liliana? Ezt a nevet többé ki se ejtsd előttem!

– Márpedig én szereztem időpontot! A látó Lilianához. Nélküle semmi sem történhet Oroszországban. Putyinnak is ő súg mindent.

A fekete-fehér óriásplakátról egy nő nézett a járókelőkre, szigorú arcában foltokban feketéllett a szeme, a szemöldöke, az egész szenvedélyes, barna asszonyban az a fajta lebilincselő valami volt, ami vonzza a tekintetet a viharral fenyegető elsötétülő égben. Nehéz haja is olyan volt, mintha belemártotta volna az éjszakába. Merőn nézett maga elé, és várt. A plakáton piros betűkkel ez állt:

LILIANA LÁTJA A MEGOLDÁST!

És kisebb, fehér betűkkel:

A Nokia-bolttól balra, kétszáz méter.

Kátya és Nonita, Maruszja vezetésével elkanyarodott balra, és a balerina tempójához igazodva lassan lépkedtek előre kétszázat. Akkor feltárult előttük Liliana akadémiájának a portálja.

– Nézzenek oda. Olyan, mint egy bank bejárata – jelentette Nonita.

A két orosz nő büszkén bólintott, hogy tényleg olyan. A fotocellás ajtó mögött egyenruhás recepciós fogadta őket, és megkérdezte, milyen frissítővel szolgálhat. Kátya egészen különös kéréssel hozakodott elő, amellyel nyilvánvalóan a legfelső körökben sem találkozhatott a kellemes hangú recepciós nő.

– Jeget kérnék. Jó sokat. Ha megoldható, nejlonzacskóban.

Ezzel máris finoman tisztázódott Kátya Oszipova különleges, tragikus helyzete, miközben a kövérkés fiatal recepciós is boldogan elújságolhatja majd barátnőinek: a művésznő, noha sérült volt, olyan egyszerűen, természetesen viselkedett!

Leültek a műbőr kanapékra, és várták, hogy valami sorsszerű világosodjon meg előttük a homályos helyiségek valamelyikében.

Úgy fél óra múlva felbukkant Liliana. Egy feje tetejére állított kúpra emlékeztetett. Felsőtestének körfogata nagyjából ötvenszerese lehetett altestének. Nonita szeme gyanakodva siklott lefelé, hátha tévedett. De nem. Ez a kúpszerű testalkat újdonság volt a számára, otthon Indiában a terjedelmesebb hölgyek inkább hordókra emlékeztettek, gondosan elosztották párnácskáikat, jutott a csípőjükre, derekukra, felkarjukra. Talán a szári miatt, gondolta Nonita. Az orosz hölgyek ezzel szemben mintha egyedül a melltartóméretük gyarapítására törekedtek volna.

Liliana türkizkék selyemblúzt viselt, sötét hajában hozzá illő hajpánttal.

– Kizárólag pszichológiai végzettségű munkatársakkal dolgozom! – szólalt meg az akadémia vezetője, és egy raktárszerű helyiség felé terelte őket.

Maruszja helyeslően bólogatott, miközben próbálta Kátyát támogatni, de az dühös mozdulattal kirántotta a karját. Nem állt jól neki az öregasszony.

Oszipova néhány kínos nap után ismét ura volt a testének, megtanulta úgy helyezni a testsúlyát, hogy ne terhelje az operált oldalt túlságosan. Kátya kétségkívül szívósabb, keményebb anyagból készült, mint az átlagos. Csakhogy mindez az erőtartalék, ez az óriási készlet, amellyel dolgozott, most mégsem tette lehetővé, hogy megkezdhesse a rekreációt. Ezekben a napokban Maruszja, Nonita és Kátya szemérmesen és áhítatosan összetartott. Mintha csapatmunkájukon múlna, visszatér-e a balerina valaha a Bolsoj színpadára.

Nonita egyre szűkszavúbb tájékoztatást adott a szerkesztőségben világhírű háziasszonya állapotáról. Sérüléséről tárgyilagosan, szakszerűen beszélt, kissé fontoskodva balett-és orvosi szakszavakkal tűzdelve meg előadását. De egyre kevésbé érzett kedvet a bennfentes részletekhez. Mióta Kátya olyan szívszaggatóan kapaszkodott belé, meleg, oroszos, remegő hangjával megborzongatta Nonita lelkiismeretét. Csendesen hűséget fogadott, átpártolt hozzá, de hogy hogyan fogja mindezt a szerkesztőségi munkájába belesimítani, arról fogalma sem volt. Érezte, ahogy gyötrődik ez a tökéletesen szép és magányos nő. Habár ki tudja, gondolta Nonita, lehet, hogy ez is csak a színpadról hozott tehetsége, hiszen körülötte úgyis minden csak illúzió. De mekkora művészet az is, ha valaki illúziót kelt, méghozzá ilyen tökéleteset! Legszívesebben egész nap ott lebzselt volna a házában. Beállt volna hozzá Maruszjának. Pillanatnyilag más szakmai ambíciója nem is volt. Persze mindjárt más volna, ha New Yorkba mehetne...

Álmélkodva néztek körül a raktárban, ahová Liliana vezette őket. Úgy festett, mint egy szuvenírbolt, a polcokon kristályfigurák sorakoztak, és füstölők meg celofánba csomagolt gyertyák. Csupa apró, törékeny holmi vette körül a nagydarab asszonyságot, aki a helyiséget a „várakozás kápolnájának” nevezte.

– Ó, nézzék ezt a kutyát! Hogy tartja a mondás? A kutya az ember legjobb barátja. Nos, hát erősen ajánlom a művésznőnek, bevonzza a pozitív segítőket a környezetébe.

– Szavamra! – álmélkodott Maruszja. – Tényleg bevonzza. Nekem így lépett be az életembe Tányecska.

Minthogy nem érkezett semmiféle reakció, suttogva hátrafordult a lányokhoz:

– A csontkovács!

Az arcán csalódottság látszott, biztosra vette, hogy Kátyáék lelkesebbek lesznek, bántotta ez a közömbösség. Liliana talán máris más rádióhullámokon rezgett, mert ebből a feléje áradó távolságtartásból semmit sem érzékelt.

– A fekete macskával végzett rituálé a negatív energiákat semlegesíti. Vagy itt ez a kis angyal – fellépett egy kis zsámolyra a pufók, kék ruhás angyalért, és Kátya jobb válla fölé helyezte. – A negatív szellemek mindig a bal váll felől közelítenek...

Maruszja azonnal tódított.

– A kisangyal a jobb váll felett unikális! Unikális. Ezzel a rituáléval mindent elérhetünk, ami csak földi erőnkből telik.

Nonita emlékezett arra az éjszakára, amikor a mumbai járattal megérkezett. A taxis kétszázzal hajtott át a kihalt városon, aztán az egyik mellékutcában hirtelen lefékezett, és nem mozdult. Kérdezősködésére csak annyit vetett oda, hogy átment előttük egy fekete macska, és addig nem mehetnek tovább, amíg be nem hajt egy másik autó az utcába. Akárhogy könyörgött, fenyegetőzött, a taxis csak a vállát vonogatta. Majd negyven percet vesztegeltek a lassan ébredező bérházak között, míg végre egy szemeteskocsi feltűnt az utca végén, és ezzel megtört a fekete macska átka.

Az oroszok másképpen voltak babonásak, mint az indiaiak. Nonitának az volt az érzése, úgy alkudoznak a misztikus rituáléikkal, mintha protekciót kérnének. Otthon Indiában, az alkóvban berendezett minioltárnál ők inkább konzultáltak a bronzistenségekkel, Ganésával, az akadályok nagy elhárítójával, Laksmival, a szépség istennőjével vagy Szaraszvatival, a bölcsesség istenével. A helyes irány felől tudakozódtak. Útmutatást kértek. Moszkvában legalább olyan elveszettnek tűntek az emberek, mint Bombayben, és legalább akkora elszántsággal meneteltek szembe a nyugati logikával és a hideg racionalizmussal. Talán mert évtizedekig mindenre létezett egy hátborzongatóan megnyugtató tudományos, leninista-marxista magyarázat. Dán kollégája a TV-Novosztyinál megkapta témának, hogy forgasson az orosz dumában elhelyezett, különleges kristályokkal kitömött „gyógyító díványról”, amely úgy száz különböző betegségre – köztük az impotenciára – is kedvező hatást gyakorolt. Sem az ortodox egyház, sem a KGB nem száműzte köreiből a mágiát, a természetfelettit. A miszticista üzletág az újoroszokkal lendült fel igazán, veszélyes világukban két kézzel kapaszkodtak látó asszonyaikba. Igazán nem volt abban semmi meglepő, hogy Liliana a belváros egyik legelegánsabb épületében fogadta őket, és kizárólag klinikai szakpszichológusokkal dolgoztatott.

– Nincs senki a világon, aki úgy táncolna, mint Jekatyerina Pavlova! – Liliana a nyakába borult, és jobbról-balról megcsókolta. – Érzem, hogy most negatív erőtérben van... Valaki testi-lelki nyugtalanságba taszajtotta. De gondom lesz rá, hogy elűzzük a Gonoszt! – Maruszjához fordult megerősítésért. – Valódi istennő!

Kátya ezen a ponton egyet kellett hogy értsen. Úgy érezte, ha valaki, ő valóban arra született, hogy fétis legyen, hogy betöltse ezt a sok lábfájással járó küldetést, hogy imádják, körülrajongják, hogy tehetségével, szépségével, bájával legyűrje maga körül az erőszakos férfiakat, akik tömjénezik, bálványozzák.

„Ikon vagyok, gondolta, akármilyen rohadt fárasztó is.”

– Istennő mindenki, akit szeretnek... – szólalt meg tűnődve az indiai lány, de addigra Kátya helyet foglalt az ügyfeleknek odakészített karosszékben. Nehéz, fájdalmas könnyeket hullatva hagyta, hogy a kék ruhás angyal kibontsa szárnyait a jobb válla felett.

Tizenkilencedik

– Ne várjon csodát...

A balerina elfojtott egy ásítást. Olyan álmos volt, akár a kórház padlóján is el tudott volna aludni.

– Mennyi időre lesz szükségünk? – kérdezte az idős orvost.

Merev, kifejezéstelen arccal várta a választ. Igor a mellette lévő fotelben cigarettázott, a két szemürege az orvos felé irányult, de Kátyának az volt az érzése, hogy a tekintete valahol másutt jár, körbe-körbe futkos a napfényes szobában, mint egy egér.

– Megmondom én, mi a baj – szólalt meg a főorvos vontatottan. – Nem mintha nagyon nagy volna a baj... inkább úgy fogalmaznék: a tánc egyelőre nem szerepel a napirenden.

Kátya elnevette magát. Rekedten, erőltetetten hangzott, ezért félúton abbahagyta.

– Ezt értsük úgy, hogy nem sikerült a műtétem? – Nem nézett Igorra, de a szavai mintha maguktól is odataláltak volna, mert kicsit megmozdult a férfi csontos, gondosan manikűrözött keze.

– A műtét sikeresnek tekinthető, csakhogy az emberi test finom, különleges szerkezet, lassú rehabilitációs folyamat áll előttünk. Hogy a gyógyulási folyamat miképpen...

Igor zavartan, bosszúsan, ingerülten hallgatott. Szinte gyűlöletet érzett az orvos iránt, hirtelen ingerültséget az egész kórházzal, a betegséggel, a táncosok sérülékeny ízületeivel, eszméivel, szalmaláng karrierjével szemben.

– Miket beszél? – kérdezte olyan drámaian elfojtott hangon, amely még a saját fülét is sértette. – Maga komolyan gondolja, hogy egy harmincöt éves prímabalerina hónapokat tölt egy szanatóriumban, miközben lefoglalt munkái vannak?

Csak harmincnégy, helyesbített magában Kátya, miért öregít folyton? Hogy számon tartja...

Igor kihúzta magát, arca, amely pár másodperce még kontrollálatlan volt, megkeményedett.

– Erre nincs időnk! Szerezzék meg nekem a város legjobb specialistáját! – Előrehajolt az íróasztal felé. – Most.

Az igazgató főorvos megállta, hogy megjegyzést tegyen az oligarcha nyilvánvaló járatlanságára, hisz köztudottan ő maga volt az ilyen jellegű sérülések legnagyobb szaktekintélye. Nem vett tudomást a támadó hangról, hanem folytatta.

– Nos, véletlenül éppen délelőtt konzultáltam David Kemptonnal, a világhírű New York-i mozgásszervi sebésszel, aki maga is megerősítette, hogy a művésznő gyógyulási esélye kiszámíthatatlan...

– Magam szeretnék konzultálni David Kemptonnal!

Az igazgató főorvos szárazon felnevetett.

– Az sajnos teljességgel lehetetlen. Kempton professzor ugyan néhány napot valóban Moszkvában töltött, de ezekben a percekben talán már Seremetyjevón várja, hogy felszállhasson a gépére. – Aztán hangnemet váltott, és barátságosan folytatta: – Kérem, ne aggódjanak, semmi másra nincs szükségünk, csak türelemre. Még egy kis türelemre...

Igor legyintett, Kátya könyökéhez nyúlt, felhúzta a székből, és kitámogatta a főigazgató szobájából. Közben maga elé meredt, hátha a kórház kövén megpillantja a megoldást. De a kórházi kőtől csak idegesebb lett. Nem bírta a betegség, az emberi esendőség erős fertőtlenítőszagba burkolt légkörét.

Hogy hozhatta Kátya ilyen helyzetbe? Már most. Már most ezt csinálja! Még nem is a felesége! Ez esetben nem csodálkozott volna, ismerte a nőket, az érzelmeket, értett ő hozzájuk. Örökös érzelmi éberségben járt a világban, nem volt ideje kapcsolati horzsolásokra, nem volt ideje arra, hogy elviseljen egy természetétől annyira különböző másik emberi természetet. Az idejét és az erejét más dolgokra tartogatta. A legjobban az hozta ki a sodrából, ha a lelkiismeretén keresztül próbálták sakkban tartani. Attól émelyegni kezdett.

„Mégis mit kellett volna tennem? Mindenki beleegyezett volna abba a kurva műtétbe a helyemben!”

Ahogy kiléptek az utcára, a hideg levegőre, ahogy eléjük gördült az autó, ahelyett hogy csökkent volna a rossz érzése, csak növekedett. Kinyitotta Kátyának az ajtót, aztán bezuhant mellé, és bekapcsolta az ülés hátába rejtett kis képernyőt. Kátya telt ajka cérnavékonyságúra húzódott, de nem szólt egy szót sem.

Igor végignézte a tőzsdehíreket.

A balerina félig lehunyt pillái alól figyelte a férfit, akitől egész Oroszország foga összekoccant. Egy pillanatig eljátszott a gondolattal, mi lenne, ha bizalmasan megsúgná neki, nem is a lábáért aggódik, tudja, hogy a lába mindig is táncolni fog, amíg a Föld forog a tengelye körül, ő is forogni fog. És fütyül a fájdalmakra, pillanatnyilag az a legnagyobb gondja, hogy hívhatná vissza Szását, aki már háromszor kereste az aranytelefonon, amely közöttük a forródrótot jelentette. Igor mintha olvasott volna a gondolataiban, fütyörészve benyúlt az aktatáskájába, hosszan keresgélt, miközben szórakozottan mormogta. „Mobilnyik, mobilnyik... nu vot!”, és tárcsázott.

– Liliana Gáborová?

– Jó napot! Hogy van Oszipova művésznő?

A frissen csengő női hang a szomszédos ülésen is jól érthető volt, különösen hogy az illető a vonal másik végén lassan, tagolva, nagyon nyílt magánhangzókkal beszélt. Ez a túlcsorduló életerő csak még jobban kiemelte Kátya elcsigázottságát.

– Minden rendben lesz. Napokon belül forgathatunk. Nyugtassa meg az ügynökséget. Kátya profi, össze fogja szedni magát – nézett keményen a balerinára. Aztán az oligarcha a mai napon először elmosolyodott. – És a másik művésznő hogy érzi magát?

Ahogy Kátya ott könyökölt az autó elegáns kartámaszán, az volt az érzése, Igor talán sejt valamit Szásáról. És a magyar lánynak, akivel aggódva vitatják meg az állapotát és viccelődnek, mindezt finoman a tudomására akarja hozni.

Végigbirkózták az együtt töltött éveket a szponzorával, felváltva tartva a másikat a kétség satufogásában. Mégis rosszulesett Kátyának, hogy Igor most, amikor padlón van, semmiféle részvétet nem érez iránta.

Vagy pedig... Mi van, ha tényleg tud Szásáról?

Létezik, hogy megállta volna, hogy nem dobja ki azonnal a házából? Kátya azzal nyugtatta magát, hogy a fájdalomcsillapítók miatt rémeket lát. Igor és közte most már egy egészen fekete szakadék tátongott, és Kátya annak a mélyéről nézett mindent. Egyszerűen nem volt kedve kivárni azt a napot, azt a percet, amikor majd ismét megbirizgálja ennek a szeszélyes férfinak az érdeklődését, és újból kedve támad beleszeretni. Szásával sokkal oldottabbnak érezte magát.

„Talán ezért is sérültem le – gondolta hirtelen –, hogy végre döntsek.” Igen, igen, ez a büntetése, hogy egy kampánnyal hagyta elvenni a józan eszét. Belesüppedt az ülésbe, ólmos fáradtságot érzett.

„Nyilván a rengeteg fájdalomcsillapító”, gondolta.

A saját ágyában ébredt. Hívására csak Nonita keveredett elő, azt bizonygatva, hogy Kátya majdnem három órát aludt. Nonita részletes beszámolót akart az orvosi vizitről, de Kátya azonnal az aranytelefonját kereste. Majd megkérte Nonitát, hogy ne tervezzen délutánra programot, mert Szását kénytelen iderendelni. Ha Kátya akart valamit, nem volt nála gyöngédebb, természetesebb, kiszolgáltatottabb barátnő. Mióta Nonita nála lakott, Szása feltűnés nélkül felbukkanhatott a házban. A balerina soha nem mondta ki, de mindenkinek azt sugallta, hogy a dúsgazdag férfi teljesen beleesett az indiai lányba. A mindenki persze a személyzetet jelentette, Kátya Igorral nem beszélt „női ügyekről”, csakis az ő „hivatalos ügyeikről”, vendéglistákról, próbákról, fellépésekről. Nonita egy darabig elücsörgött a nappaliban, aztán amikor biztosra lehetett venni, hogy mindenki elment a dolgára, feltűnés nélkül magukra hagyta Kátyáékat. Szása ártatlan látogatásait minden gardedám jóváhagyta volna.

Nem telt bele fél óra, Szása az ebédlőasztalnál ült, és telefonált.

– Miért ne segítenénk ki őt azzal, hogy meghívjuk ebédre? Utána a magángépemen kényelmesen pihenve jóval rövidebb idő alatt teheti meg az utat, nem igaz? Önnek mi a véleménye?

A főorvos hangja a vonal végén hideg volt, nem értette, ki ez a férfi, és milyen jogon bolygatja már megint az Oszipova-ügyet. Szása élvezte az ilyen helyzeteket, amikor váratlan mozdulattal csillanthatja meg hatalmának teljes fegyverzetét.

– Megadja a számát, vagy érdeklődjenek az embereim a reptéren?

Néhány órával később Kátya ismét a kórházi folyosón várakozott, Nonita és Szása társaságában. Egy kis magánpillantást váltott az új szponzorával. Ebben a pillanatban kivágódott az ajtó, és egy csaknem két méter magas óriás lépett ki rajta. A neonfényben vörhenyes hajával, mosolygós arcával, hanyag tartásával látszólag maga volt a megtestesült gondtalanság. A leghalványabb jelét sem mutatta, hogy zokon venné, hogy a reptéri kávézóból rángatták vissza a moszkvai klinikára.

– Hát akkor munkára fel! – kiáltotta a kölcsönös bemutatkozások után.

Hosszasan tanulmányozta Kátya leleteit és kortörténetét, aztán röntgentekintetével végignézte az egész gerincet, medencét, a lábak, térdkalácsok, bokák állását. Csüggedten ingatta durva, vaskos, mitesszeres orrát, és vörhenyes szemöldöke alól együtt érzően nézett Kátyára.

– Úgy érezzük, hogy a lábunk nem is a miénk?

– Igen, igen – örült meg a balerina a pontos diagnózisnak –, mintha nem is az én testem volna!

– Na, igen – konstatálta az óriás. – Szétrobbant a lábfeje.

Ujjával megnyomott egy pontot. Kátya felordított.

– Ez jó jel. Nagyon jó.

Tovább vizsgálgatta a lábat, amely olyan volt, mint egy anatómiai ábra, minden ina, ere kirajzolódott.

– Ugrás volt?

– Coupé jeté – suttogta Kátya.

A professzor maga elé dünnyögött.

– Régóta nyiszálódhatott a lába.

– A sarkam. Hónapok óta gyötört.

– Aztán egyszer csak azt mondta, elég... Persze hogy azt mondta. Enough is enough...

Az óriás jó diagnoszta volt, látta az erős gerincet, a bordákat, és helyeslően bólogatott.

– Megműtöm. Van egy jövő pénteki időpontom New Yorkban. Délelőtt tizenegy. Először is csinálunk ebből itt – és a balerina híres rüsztjére mutatott – egy emberi lábat. Aztán meglátjuk...

1991

– Úgy hallom, a tested nem akar engedelmeskedni neked. Szívesen segítek...

Kátya felnézett az ismeretlen, sportos, fekete kefefrizurát viselő nőre, aki megállította útban a kantin felé. Aztán beugrott neki, hogy a nő férje felsőéves fiúkat tanít, ő meg mintha ritmikussportgimnasztika-tanár volna, aki újabban, mióta engedik az ilyesmit, magánórákat ad a Bolsoj-diákoknak is.

– Mennyiért? – kérdezte gyanakodva.

A lábát valóban nem tudta egy ideje olyan magasra emelni, ami pedig a testét illeti... a testéről jobb nem is beszélni. Minden mesternője egyetértett abban, hogy a kamaszodó Kátyának nincs balettos teste, a homokóra alak, a széles, egyenes váll, a derékhajlat után szemtelenül előívelő csípő egyáltalán nem előírásszerű. A térdeivel is csak a baj volt, nem büszkélkedhetett x-lábakkal, ami az igazán nagy balerinák szakmai szexepilje. Kátyának mégis inkább az volt az érzése, az ő legnagyobb testi fogyatékossága, hogy feltűnő, letagadhatatlan, genetikai hasonlatosságot mutat Olgával, a Bolsoj történetének egyetlen elzüllött prímabalerinájával.

Kátya tudta, milyen kínos vákuumba kerül az anyja, hogy félrekapott tekintetek fogadják, amikor a nagymamával együtt megjelent a szemeszter végi bemutatókon. A mama, amint biztosnak tűnt, hogy a lánya pályája elindult, látta, hogy a legnagyobb mesterek fogadták a tehetséges kislányt tanítványukká, tapintatosan távozott az élők sorából. Kátya majd belepusztult. Annyira hiányzott neki a mama vodka-és könnyáztatta arca, hogy többé képtelen volt elviselni a Bolsoj Akadémia magasztos légkörét. Ő tudta, milyen az igazi, taps nélküli világ. Így aztán cseppet sem volt meglepve, hogy nem balerinaalkatúvá formálódik balerinának született teste. Ha a mamának, aki mindenki szerint a táncra termett, nem adatott meg a színpad, ha azok ott bent olyan óvatosan kerülgették a nevét, és olyan sajnálkozva fedeztek fel minden hasonlatosságot, akkor ő nem kér a lámpák, a siker és a jólét meleg fényéből, ami felé a többi lány tülekedett.

A bábuska lökdöste ki reggelente Kátyát az ajtón, buzgón bizonygatva, megálmodta, hogy híres balerina lesz. „Igen – keltegette –, ma hajnalban arra ébredtem, hogy te vagy Júlia a Bolsoj plakátján. Tisztán kivehető volt. Micsoda gyönyörűség!”

– Egy kopejkádba se kerül – biztosította a tornatanárnő az akadémia folyosóján. – De csak reggel tanítás előtt tudok foglalkozni veled. És nem szeretem a későket!

Kátya ettől a naptól kezdve hajnalban kelt, és iszonyatos tortúrákon ment keresztül, miközben a többiek, a balettos alkatúak, otthon itták a kakaójukat. A hajnali tekergetésektől, nyújtásoktól olyan kitörölhetetlen fájdalmat érzett, hogy egész nap, még az imádott angolórán is, könnyben úszott a szeme. A tornatanárnő biztatta, teste szépen formálódik, alakul, alakulgat. Minél elviselhetetlenebbek a fájdalmai, annál jobban tudja majd uralni a testét utána. Kátya néhány hét elteltével valóban érzékelt valamit, egészen finoman... A bábuska viszont hangos örömkiáltásokkal fogadta, amikor először látta unokáját balettos, kacsázó járással távolodni a bérház liftjének irányába. Csak időnként tört rá a sokat látott asszonyra a balsejtelem, mi van, ha a tanárnő, aki ilyen csodákat visz véghez, a végén mégiscsak benyújtja a számlát. Aztán úgy döntött, jobb, ha elhessegeti a gondolatot, mielőtt még befészkeli magát az agyába. Az ő unokája, szegény galambocska, sikerre született, és ezt el is kell tudni hitetni vele.

Kátya a bábuska minden lebeszélő erejének dacára, kidekorálta az öltözőszekrényét a mama színpadi képeivel. Bár belül remegve várta, egyetlen osztálytársnője sem akadt, aki jártában-keltében legalább egy futó pillantást vetett volna a fotókra. Vagy rákérdezett volna, ki ez a gyönyörű Flavia vagy Júlia. Sok balettos dinasztia taníttatta a Bolsojban a gyerekeit, ők bennfentesként mozogtak az akadémia folyosóin, még akkor is, ha szüleik esetleg csak kartáncosok voltak. Újabban borsos tandíj fejében is bekerülhettek diákok, csupán minimális alkati vizsgán kellett megfelelniük. Hímes tojásként bántak a még sokkal kevésbé balettos testükkel. Kátya közönyös arccal járt-kelt közöttük, és közben telt ajkát véresre harapdálta.

Az egyik ilyen lány az új, amerikai McDonald’sban tartotta a születésnapi buliját, és Kátyát is meghívta. Kátya tisztában volt vele, kizárólag a külsejének köszönheti, hogy bejutott a sárga bohóc által levezényelt exkluzív partira. Szinte senki sem evett a sült krumpliból, hamburgerből, két csillogó szemű lányt leszámítva, ők is azonnal a vécébe futottak utána. Másnap volt a méredzkedés napja.

Aztán egy reggelen hiába várta a tornatanárnőt. Azon a napon az ötödévesek felsorakoztak a Bolsoj művészeti vezetője előtt, aki diákszereplőket válogatott az év végi Diótörő-előadáshoz. Kátyát eldugták az utolsó sor szélére. A szálfaegyenes, vállig érő hajú férfi intett néhány lánynak, álljanak külön. A kislányok az első sorból ragyogva félreálltak.

Azután a férfi, akit Mikhailként mutattak be, hátrasétált, és megállt Kátya előtt a sarokban.

– Nu vot. Egészen balerinaformád lett.

Jóízűen megismételte a mondatot.

– Egészen balerinaforma! Jelena alaposan meggyötört, mi? – aztán Kátya álla alá tette a kezét, és jobbra-balra forgatta a fejét. – A mindenségit! Kiköpött anyád vagy.

Kátya egyszerre megértette, miért foglalkoztak vele teljesen ingyen heteken át. Ezek szerint mégiscsak van, aki tudja, kicsoda az a gyönyörű Júlia az öltözőszekrénye ajtaján. Mikhail arra kérte Kátyát és a külön álló kislányokat, hogy csoportban is mutassák be a gyakorlatot. A művészeti vezető közben pipát vett elő, de nem gyújtott rá.

A gyakorlat végén kivette a szájából, és a szárával Kátyára bökött.

– Gyere te is.

A mesternő félrevonta a Bolsojból érkezett kollégát. Hosszan tanácskoztak. Kátyának egyedül is el kellett ismételni a lépéssort. Aztán újra. És újra. És megint. És újra.

– Látja, Mikhail? Remeg a térde. A leggyengébb kiscsibém. Sokat kell erősödnie, ne tegyük ki felesleges kudarcélménynek! Kátya, köszönjük! Hátramehetsz, fújd ki magad!

De Kátya nem mozdult. Ott maradt félig fekve a padlón, ahová a variáció végén megérkezett, kék szeme könnyben úszott, gyönyörű arca eltorzult.

– Nyet! – kiáltotta.

Felállt, és kirobbanó energiával újból nekifogott a lépéssornak. Aztán mélybordó arccal Mikhailra nézett.

A férfi lassan, öblösen tapsolni kezdett.

– Hölgyeim! Balerina született.

Másnap még ennél is többször kellett eltáncolni egymás után Kátyának a variációkat, miközben Mikhail összeszűkült szemmel figyelte. Aztán arra kérte a remegő térdű lányt, fogjon neki újra, de most úgy, hogy közben egy dalt énekel.

– Milyen dalt? – kérdezte Kátya lihegve.

– Akármilyet.

Kátya bíborvörös arccal kiállt a próbaterem közepére, és miközben piruettezni kezdett, akadozva belefogott Bryan Adams Everything I do, I do it for you slágerébe. Egész nap ez ment az orosz csatornákon, ez szólt a walkmanjében.

– Látod? Ezért nem bírod te szusszal. Rosszul lélegzet – közelebb lépett, úgy mormolta. – Az ég szerelmére! Te nem is lélegzel.

A végsőkig elcsigázott fiatal balerina védekezően összegörnyedt. Mikhail a közállapotokról dohogott a mesternőnek. Az ő idejükben még nem sajnálták a pénzt a magas művészetre, tanítottak légzéstechnika-órát az akadémián. Akár az úszóknak vagy az énekeseknek.

Mikhail az osztály felé fordult.

– Többé senkit sem akarok bíborvörös fejjel látni! Nem csak ronda, veszélyes is. Nem jut elég oxigén a szervekhez. – Sarkon fordult, felkapta a táskáját a földről, és elindult kifelé. Az ajtóból még visszaszólt, hangját egészen lehalkítva. – De amint Kátya táncolni kezd, az arca megtelik élettel. Más lesz az aurája. A 21. század első nagy balerináját láttátok itt fuldokolni. No, jó, emberek! Holnap elölről vesszük az egészet!

Mikhail a fejébe vette, hogy Kátyából lesz a Bolsoj történetének legifjabb Júliája. Gyönyörű, tehetséges, mint a nap, és Júlia-géneket hordoz. Ha valaki, ő aztán tudja. Éveken át volt reménytelenül szerelmes az anyjába, és éppen mikor végre közösen táncoltak volna, felcsináltatta magát valami alkoholista zenésszel. És íme, most itt lesi a szavait ennek az Olgához teljesen méltatlan szerelmi kettősnek a gyümölcse. Mikhail elnézte a próbaterem poros levegőjében fuldokló kamasz lányt. Elrendelte, hogy időről időre nyissák ki az ablakokat, és szórjanak havat a padló szélére, a rúd alá. Ilyenkor felpezsdült a levegő.

Kátyának vitathatatlanul különleges aurája volt. Nem bement a próbaterembe, hanem megjelent. Körbenézett, egy pillanatra leeresztette a szemhéját, aztán újra felemelte. Akárcsak az anyja!, mosolygott Mikhail a Diótörő kosztümös próbáján, és ennek a mosolynak a hatására olyasmi történt a próbateremben, ami amatőrökkel ritkán. Kátya, aki már a bőre alá gyakorolta Mária hercegnő koreográfiáját, elkapta a tempót. Tökéletes időzítéssel csinált mindent, úgy feszültek meg az izmai és ernyedtek el, úgy lendült mozdulatba, és úgy érkezett, a ritmust szép egyenletesen szétteregetve, ahogy csak a legnagyobb balerinák képesek.

Még lélegezni is pontosan, jól beosztva lélegzett.

Három nappal később megváltozott az élete. A darab őrült siker volt, a nézők őrjöngve bravóztak a hamvas, bájos tehetségnek. Tanárai az akadémiáról izgatottan tárgyalták az előadás utáni pezsgőzésnél: „Hát van abban valami, hogy a vér nem válik vízzé. Nyilvánvalóan szerződtetni fogják. Már csak az a kérdés, hagyják-e, hogy elvégezze az utolsó évet.”

Kátya végül elvégezte, Mikhail ragaszkodott hozzá. Ám attól a naptól kezdve sztárdiákként, megdicsőülve, szinte csak azért járt be az akadémiára, hogy előtáncolja a többieknek a variációkat, és besöpörje az elismerő pillantásokat. Történelmi volt az a december végi nap, amikor életében először táncolta a Diótörőt a Bolsoj színpadán. Az előadás előtt néhány órával alig pár kilométerre a színpadtól a Gorbacsov elleni augusztusi államcsíny végső következményeként a tagköztársaságok kimondták függetlenségüket.

Összeomlott a Szovjetunió.

Huszadik

A sofőr mellett Kátya testőre ült, egy pillanatra felkapcsolta a belső világítást, hogy CD-t cseréljen. A piros lámpánál mellettük álldogáló Opel Corsából egy fiatal pár bebámult a kivilágított limuzinba. A balerina kapucnis bundájában úgy festett, mintha az Anna Karenina második felvonásából csöppent volna az esti csúcsforgalomba. Ezt a kabátot is Helena, a kijevi matematikaprofesszor-nő tervezte, aki a rendszerváltás után Moszkvában kezdett új életet, és három évvel később már a Rubljovkán triciklizett. Az összes szomszéd az ő merész szabású kabátjaiban járt. Jól kalkulált, ebben a városban sem a gazdasági válság, sem az állatvédők kampányai nem tudták lelohasztani a szőrmelázat. Nonita hosszú, fekete tükörfényhajával, ezüstróka kölcsönkabátban Kátya mellett üldögélt. A belső világítás lágy fénye egy külön Moszkvába zárta őket, egy melegebb, kényelmesebb, fényesebb, de még a felületes szemlélő számára is veszélyesebb Moszkvába.

Kátya beinjekciózva, megmasszírozva, kisminkelve, hátul mélyen kivágott ruhában igyekezett a partira. Oroszország második legvagyonosabb oligarchájának barátnője küldte szét a meghívókat. Butikjai behálózták a világot, ám ezúttal kortárs képzőművészeti galériát nyitott egy régi buszgarázsban. A pár egyébként Londonban élt, a férfi a világ leghíresebb futballcsapatával büszkélkedhetett, barátnője szépséggel, híres barátokkal, menő divatmárkával, és ami még ennél is nagyobb fegyverténynek számított Oroszországban: ízléssel.

Az aznapi lapok szalagcímekben hirdették, hogy a huszonhat éves Daria kultúrbonbont hozott Londonból Moszkvába. A galéria hatalmas kivetítőjén az installációkat és performance-okat az a járókelő is megcsodálhatta, akinek se pénze, se ideje nem volt, hogy benézzen a tárlatra. Az oligarcha harminc és hetvenmillió dollár között vásárolt alkotásokat zártkörű aukciókon barátnője galériájába. A világ minden pontjáról sereglettek össze a vendégek, noha merész dolog lett volna azt állítani, hogy minden érdeklődőt a kultúrszomja hajtott a tárlatra. Az oligarcha híres volt nagyvonalú, oroszos vendéglátói stílusáról, kislánya tizenhatodik születésnapján iPoddal és ékszerrel lepte meg a buliba érkező osztálytársakat.

A pár a pénz királyságát képviselte, úgy, ahogy csak a legolcsóbb szappanoperákban merik ábrázolni a harmadik világban vagy a posztkommunista országokban. Várható volt, hogy a galéria megnyitójáról is értékes búcsúajándékkal távoznak majd a vendégek. Nonita és Kátya ebben a jóleső, zsibbasztó tudatban és teljes estélyi fegyverdíszben üldögéltek a limuzinban. Kényelmesen nyújtózva hagyták, hogy a fényűzés selyemharisnyás, estélyi szandálos lábaikhoz dörgölőzzön. Akár egy macska.

Kátya kedvelte Dariát, felismerte benne a nagyvadat, bár önmagát szebbnek és elegánsabbnak tartotta. Az ifjú oligarcha-barátnő is azok közé az orosz nők közé tartozott, akik valójában nem szorultak milliárdos szponzoruk támogatására. Daria maga is másodgenerációs Rubljovka-hercegnő volt. Divattervezőként szépen keresett, Hollywoodban a fiatal sztárok felkapták a ruháit, de az aukciók világában is gyorsan tanult. Igazi cárnőnek számított, aki előtt még Kátya is fejet hajtott.

Nonita nem sokat konyított az orosz burzsoázia játékszabályaihoz, de ebben a pillanatban nem is nagyon érdekelte. Leeresztette hosszú szempilláit, és átadta magát a Rolls finom és szabályos zümmögésének. Meglepő módon Moszkva egyre kevésbé jelentette számára azt a szakmai kiugrást, amely szökését az otthoniak és saját maga számára is legitimmé tette. Soha ennyire nem volt számára fontos a zártkörű előkelőség levegője, mint a Rubljovkán. Azon kapta magát, hogy Kátya és a nyomában járó fényűzés teljesen lenyűgözi. Nem is igen vágyik másra. Úgy érezte, ő maga is boldogságra és gondtalanságra termett, nem esztelen újságírói munkára, amit még néhány héttel korábban is annyira fontosnak tartott.

„Most élek igazán”, gondolta. Egyáltalán nem esett nehezére megkedvelni a balerinát, mert szórakoztató volt és ügyes, bőkezű és csupa szív. Néhány apró szívességet várt cserébe. Kátya mindenre kíváncsi volt, igaz, gyorsan rá is unt, bármiről is volt szó.

Mint általában a gazdag családok gyermekeit, Nonitát egyáltalán nem érdekelte a pénz. Moszkvai örömeinek legnagyobb részét mégis a pénznek köszönhette. Kátya magával hurcolta ruhákat, cipőket, ékszereket, könyveket, elektromos kütyüket, virágot vásárolni. És estélyekre.

Az orosz luxus más volt, mint az indiai. A jelen luxusa volt, az európaiakra annyira jellemző két marokra szorított luxus. Bombayben a felső kasztokba tartozó családok viszonylagos nemtörődömséggel vették tudomásul örökölt gazdagságukat. Nem igyekeztek mindenáron gyarapítani vagy megtartani. Ahogy arra sem törekszik az ember, hogy kettőnél több lábat növesszen, bízik benne, elég lesz erre az életre az a kettő, ami van. Az indiai felső tízezer ezért könnyebb szívvel, önfeledtebben lubickolt a jómódban.

Ahogy körbenézett a partin, a fehér baldachinnal körbevett ezerdolláros szeparékban, a gyémántokkal kirakott mobiltelefonok és egy jacht árával vetekedő karórák forgatagában, Nonitának az az érzése támadt, hogy az oroszok úgy rázzák a rongyot, mintha a következő pillanatban bárki kiebrudalhatná őket a klubból, és elvehetné tőlük méregdrága játékaikat.

Nyugtalanságuk, türelmetlenségük az illetlenség határát súrolta.

A nők egytől egyig szépek voltak, olyan bizalmat keltően szépek. Kifogástalan ízléssel öltözködtek. A leggyakorlottabb szem sem tudta volna megkülönböztetni a topmenedzsernőt a luxusprostituálttól. Mindkét réteg képviseltette magát a galériában. Egy portugál DJ keverte a zenét, a pincérek és pincérlányok tetőtől talpig feketében, arany nyakkendővel, szenvtelen arccal jártak-keltek közöttük.

Az asztaloknál soha nem hallott ételeket falatoztak, kémcsőből szürcsölték a levest, ragyogó szemmel lelkesedtek a nemzetközi gasztrodivat minden agyszüleményéért. Legnagyobb szenzációnak azonban a meghívó borítója szerint egy életnagyságú, Lenint formázó torta ígérkezett. A marcipánba balzsamozott vezetőt egyelőre még nem tolták be a tömegbe, amelyik már így is forró hangulatban szórakozott.

A galéria megnyitójára Kátya Szásával beszélt meg találkozót. Mintha nem az Igor által fizetett testőr kísérte volna oda, aki vigyáz az oligarcha „hivatalos barátnőjének” erkölcseire és vagyont érő ékszereire. Maga Igor egyre többet volt távol, Nonita talán, ha kétszer találkozott vele a villában, csak egészen halkan remélte, hogy ebben neki „hivatalos elhárítóként” nincs túl nagy felelőssége.

Ki szeretne tüske lenni egy oligarcha szemében?

Kátyával egy sarokasztalnál üldögéltek, kitárgyalták az orruk előtt lüktető, pulzáló embereket. Fél napokat át tudtak így fecsegni, élvezték, hogy lépten-nyomon kiderül, milyen egyforma az ízlésük. A balerinának nem csak a teste, az elméje is mozgékony, kiáradó és hajlékony volt. Nem tudni, hogy alakult ki ez az észjárás az akadémia kis balettpatkányaiban, de Nonita úgy tapasztalta, Kátya legtöbb Bolsoj-kollégáját jellemzi. Talán mert kicsi koruk óta a színházak poros, fűszeres levegőjén éltek. A Rubljovkán a balerina azt is megtanulta, hogyan kell művelt, idomított módon partivendégekkel társalogni.

Szása széles mosollyal üdvözölte őket, mintha véletlenül bukkant volna rájuk a tárlat eldugott szegletében. Feje fölé tartott koktélokkal elindult feléjük. Bámulatosan egyensúlyozott a tömegben, szemében bűvös és vonzó tekintet. Nonita sohasem látott testőrt körülötte.

– Úgy hírlik, a parti legjobb táncosa ma nem táncol velem.

Kátya valósággal úszott Szása mosolyában.

– Nézzünk szembe az arcátlan tényekkel! Ezeken a vékony sarkakon segítség nélkül még megállni sem tudok...

– Egy hét, és csak rossz emlék lesz a sérülésed!

Kátya Szása szemébe nézett. Szása szemében az az aggodalom volt, amit Igor szemében hiába keresett. A balerina mérhetetlenül megkönnyebbült, amiért az élet döntött helyette. Most már csak Nonitát kell rávennie, hogy tartson vele.

Szüksége volt rá.

– Milyen jól fogunk szórakozni New Yorkban hármasban! – mondta hirtelen.

Az indiai lány éppen belekortyolt a koktéljába, és most elképedve meredt rá a poharára hulló hajsátor mögül. Egy pillanatra megállt a szívverése.

– Mármint mi hárman?

Kátya jólelkűen, mosolyogva, ártatlan szemmel nézett rá.

– Csak nem fogsz magamra hagyni? Éppen most?

Nonita másnap fizetés nélküli szabadságot vett ki a TV-Novosztyinál. És csak utána kezdte emészteni a gondolatot: mégiscsak New Yorkba megy!

Igor Cseremiszov nagy léptekkel haladt befelé az üres villába. A falak úgy ragyogtak a délelőtti napfényben, mintha az egész házat ezzel a sárgásfehér világossággal meszelték volna ki. Még a kandallóra állított fotókat is opálos fény borította, lebegő, átlátszó kis fátyol hullott a bútorokra. Körös-körül porszemek cikáztak, Igor ösztönös mozdulattal az üvegajtóhoz lépett, kitárta, és ahogy otthon, Szibériában mondták, „kortyolt egy kis friss levegőt”. Ezért is szerette a Rubljovkát, a Moszkvában oly exkluzívnak számító tiszta oxigén miatt.

Már nagyon korán megtanulta becsülni ezt a kiváltságot. Valahányszor gyerekkorában kiállt a zsebkendőnyi lakótelepi erkélyre, a novoszibirszki főpályaudvarról hirtelen, heves zajjal előtört egy vonat. Ha rákönyökölt a tizedik emeleti rozsdás vaskorlátra, az volt az érzése, rálát az egész transzszibériai vasútvonalra, ami mindössze néhány méternyire haladt el a házuktól. A fák soványan, meztelenül álltak a lakótelep körül, nem takarták el a síneket. A vonatfüttyöknek volt egy olyan változata, amely női sikolyra emlékeztetett.

Kicsi fiúként ez a lidérces hang gyakran visszaköszönt az álmaiban. A félelmeit is ott a lakótelepen vesztette el, a helyi bandafőnök csicskásai szó szerint kiverték belőle egy iskolai ünnepség után, amikor pedig éppen nem akart semmibe se keveredni, óvta az egyetlen fehér ingét. Az óvatossága úgy lobogott rajta, mint a vörös nyakkendője, és ez felhergelte az unatkozó kamaszokat.

Cseremiszov most, harminc évvel később is újra érezte, ahogy izzad a tenyere, halántékán lüktet a vér. Egy pillanat alatt eltűnt az egész önbizalma, jövőbe vetett hite. Szerencsére szinte azonnal beúszott a mazsorkák emléke, amikor már egyértelműen ő volt a bandavezér. Szibériában szokás volt a bolt előtt bulizni, ahol mindent összevásároltak, ami csak akkoriban kapható volt, és ott helyben, a szabad téren magukba döntötték. Szásával leültek a csupasz betonra, a vodka, a sör, a jó, egyszerű étel fűtötte őket. Szányuha... Akkoriban még így szólította. Azóta sem evett olyan hajdinakását, friss túrót és mézet, mint Novoszibirszkben a Vörös sugárúti bolt előtt a hetvenes évek közepén.

A szülei mindketten a Cskalov repülőgépgyárban dolgoztak, váltott műszakban, hogy felváltva hozhassák el Igort az üzemi bölcsődéből. Nem sokkal azután, hogy iskolás lett, és anyja és apja végre összetalálkozott, az apja örökre leadta a gyári műszakot. Ráesett egy hatalmas gumiabroncs a gyárudvaron az egyik tolató teherautóról. Ostoba halál, mondogatták azon a karácsonyon a jégbe dermedt lakótelepen. Mintha volna intelligens halál is. Persze lehet, hogy van. Az ő környékükön mindenesetre nem ismerték.

Néhány nappal később a gyárból a párttitkár küldött Igornak egy kis repülőmodellt. Anyja a tévé tetejére állította, teljesen figyelmen kívül hagyva, hogy a tévét időről időre ököllel kell ütlegelni, ha kíváncsiak a műsorra. A repülő két nappal később a Híradóra mért csapástól lezuhant. Igor akkor kezdett bömbölni, és három napig abba se hagyta. Az anyjából is záporoztak a kétségbeesés könnyei. Hogy fog boldogulni apa nélkül egy ilyen fiúval? Szült volna lányt. Lánnyal könnyebb. Egymást támogatnák. De mi lesz ezzel az anyámasszony katonájával?

A fiatalasszony tehetetlenségében lekevert egyet a tévé előtt toporzékoló gyereknek.

Igor – miközben minden figyelmét lekötötte saját óbégató hangja – valahogy homályosan érezte, ez a pofon neki járt.

„Nyargalni a gyereknek dolga, nyeregbe ültetni az anyja dolga”, ez volt a gyereknevelés mélylélektani alapja Szibériában.

A lakótelep suhancközössége viszont azt a régi, orosz tapasztalatot próbálta átültetni a hetvenes évekbeli mindennapokba, amely közmondásosan így hangzott: „Ha sokat űzöd a gyávát, megbátorodik.” És Igor Cseremiszovval így is történt. Szó szerint, ahogy a mondás tartja. Éppen, mint a nála három évvel fiatalabb Szányuhával. Szása. Az úszó-és jégkorongbajnok, csupa izom, forrófejű kisöcsi...

„Szása Gudanov elintézte”, ez a mondat negyvennyolc órája visszhangzott Cseremiszov fejében. Miközben kimondta, Kátya modora olyan csodálatosan közömbös volt, mintha a vízállásjelentést olvasná be a helyi rádióban.

Egymás iránti képmutatásuk tulajdonképpen régi, ismerős érzés volt, de Igor valamiért csak az előző esti beszélgetésük során ismerte fel. Újra és újra végigment a nő szavain, képzeletében a lehetséges jövő nem éppen szívderítő képei bukkantak elő. Mi lesz vele ezután, hogy nyilvánosan dobták? Mert az egész Rubljovkán beszédtéma lesz, hogy a balerinának egy másik férfi fizeti a lábműtétjét, aki folyton keresztezi Igor útjait, és most már a nőjét is viszi magával. Ő varratja át, amit Igor orvosa összefércelt.

– Mondd csak – kérdezte Kátyától mosolyogva –, mióta van viszonyod Szása Gudanovval?

– Nekem?

– Hát már miért nem? Szása a koffer hátával éppen az eseted!

– Nem a kurváiddal beszélsz!

Kátya úgy mondta ezt, állát felszegve, mintha a színpadon állna, és sértett méltóságát még a huszadik sorban ülőnek is látnia kellene.

– Azért nem kell pózban maradnod egész este – mondta Igor gúnyosan. – Pakolj csak nyugodtan! Mindent pakolj össze! Még a végén itt felejtesz valamit!

Igor bízott benne, hogy ezt a mondatot legalább annyira rossz hallani, mint kimondani. A villa, amelynek a helyén nem is olyan régen még egy szánalmas kis faház állt, a közös művük volt. Mindketten gyerekesen kötődtek a tárgyaikhoz. Kátya nem mert rákérdezni, de Igor minden moccanása azt sejtette, a házba többet vissza nem jöhet, és nem tud mást magával vinni, csak ami ebben a pillanatban mozgatható. Az oligarcha őszintén remélte, hogy legalább a tonettszékeken és étkészleteken keresztül sikerül átélhetővé tenni barátnője számára a veszteségérzetet.

– Az ördög vigye a bútoraidat! – robbant ki Kátyából.

Igor elégedetten elmosolyodott.

De ugyanakkor a balerina nyakának ívét is látta, fehér bőrét, sötét haját és a szemét, amely ismerőseik szerint éppen az az árnyalata volt a kéknek, mint az övé. Igor furcsa, szúró fájdalmat érzett a szívében. „Egy fél óra múlva el fog hagyni.” És hirtelen nem tudta elképzelni, hogy ez a kék szem nem villan rá a színpadról többé.

– Szóval nem vallod be, hogy a szeretőd?

Eltökélte magában, ráveszi Kátyát, hogy kimondja.

– Jézusom! Ez valami kényszerképzet? – A balerina felszegte az állát. Képtelen volt kimozdulni a drámai pózból. – Ljuba barátnőm küldött hozzá. Hogyne kapaszkodnék bele? Az utolsó szalmaszálba? – Ezt most már élénkebben mondta. Úgy érezte, megtalálta végre a csapást, amelyen haladnia kell.

– Láttam az arcodat, amikor tegnap bejött az orvoshoz. Láttam, ahogy nem néztél Szására. Ismerlek, Kátya. Neked bejön ez a kis faszjankó. Ez a bájgúnár.

– Te figyelsz engem? Figyeled az arcomat? Hát ez jó. – Kátya végre indulatba jött. – Te beteg vagy!

– Ha nem tetszene, modorosan fecsegtél volna vele. Ahogy szoktál. De rá se néztél!

– És akkor? Talán minden gondolatom Igor Cseremiszové? A szemem, amivel nézek, vagy nem nézek... – belezavarodott, dadogni kezdett. – Nem tetszhet meg egy férfi, aki lehet... lehet, hogy az életemet menti meg? És igen... jóképű is.

Most, hogy Kátya kimondta, Igort rettenetesen szíven ütötte. Fegyelmezetten mosolygott.

– Szóval legszívesebben ráugranál Szására? Legyen.

Kátya habozott. Szponzora edzőruhában, zsíros hajjal üldögélt a kanapé karfáján.

– Így igaz – felelte végül. – Szása tetszik nekem.

Összenéztek.

Érzelmi szempontból egymás nyakán éltek, mindketten várták, hogy a másik lendítsen a kapcsolaton, tegye elviselhetővé, izgalmassá, kényelmessé vagy izgatóbbá. Eddig valahogy mindig szerencsésen találkozott az ilyen irányú ambíciójuk, és most zavartan figyelték, hogy nem találkozik. Ahogy elhúz párhuzamosan egymás mellett.

Igor felállt, otthagyta a feldúltan pakoló Kátyát, aki hol ide, hol oda kapott. Bement a dolgozószobájába. Nem kapcsolta fel a villanyt, csak ült a Chippendale fotelben a sötétben, és zordonan gondolkodott rajta, hogyan fizettethetné meg a balerinával, hogy már nincs szüksége rá. Az az egy szerencse, szívott mélyet a szivarjából, hogy ilyen jól uralkodott magán. Kátya nem sejti, mekkora sebet ejt azzal, hogy éppen Szása karjaiba kapaszkodik. Mint valami középkori lovagba. Szányuha persze híres volt a küzdőszelleméről, a vehemens gesztusairól, de szerelmes férfiként gondolni rá... Kátyának elment az esze!

Nagyon jól fog esni neki, ha majd Kátya szépen pofára esik. Már érzi a tagjaiban, milyen jól. Gyorsan túl lesz ezen a szúrós érzésen. Néhány nap. Legfeljebb. Addig is el kell terelnie valahogy a figyelmét. Amíg túljut a nehezén, gyakorlatias, mindennapi teendőkre kell gondolni. Eszébe jutott például, hogy értesíteni kell az ügynökséget Kátya távozásáról. Neki bizonyos szempontból fontosabb volt ez a projekt, mint a balerinának. A balerina szerepe csak kirakatmotiváció. A valódi cél mindig láthatatlan. Ebédelni hívja azt a lányt a kreatívoktól. A magyart. Aki kitalálta a hiphoptáncost, és most arra vár, hogy felszálljon a füst, és Kátya „összeszedje magát”. Meg kell nyugtatni, néhány hetes csúszásról van csupán szó. Az is lehet, hogy utómunkával ki lehet pótolni a hiányzó anyagot. Talán a lány mindjárt ki is eszel valamit. Egy ebéddel a Turandotban leveszi a lábáról. Ott biztosan nem járt, és az ügynökségi pénzecskéjéből nem is fog. A külföldiek szeretik az ilyesmit. De hogy hívják? Azt tudni kellene, hogyha telefonál. Liljana? Rémlett neki, hogy Liljana.

Huszonegyedik

A lány rendkívül jó ötletnek bizonyult. A külseje, a ruhája, az egész modora éppen megfelelő volt. Szép volt, valahogy szabálytalanul szép. Fekete karcsúsított blézert viselt, és hosszú, nyakába csomózott fehér gyöngysort. A haja szabadon röpködött az arca körül. Kicsit tartózkodónak tűnt ugyan, de ezen Igor cseppet sem csodálkozott, hisz mégiscsak Oroszország egyik leggazdagabb emberével ebédelt. Meghatotta, hogy a lány minden nagyvilági modor és tüntető lazasága ellenére a luxusétterem díszletei közt szemmel láthatóan zavarban volt. Ez a félénkség és a szemtelenség így együtt ellenállhatatlanná tette. Talán ez a szó nem szerencsés felnőtt nővel kapcsolatban, de Liljana határozottan szemtelen volt. Amikor a titkárával felhívatta, mert végül is nem akart bajlódni ezzel a névdologgal, és Andrej rákérdezett, mi a kedvenc itala, zenéje, hogy azokat készíttesse be a kocsiba, a lány állítólag visszakérdezett: miért, járunk? Igor felröhögött. Ez volt az első szórakoztató dolog azon a héten.

A lány felnézett a homárról, és tanácstalanul rámosolygott.

– Még sohasem ettem ilyet.

Világosbarna, aranyfényű, hatalmas mandulaszemei voltak. Talán ezért mondja ki mindig, amire gondol, futott át Igor agyán, ekkora szemekkel nem lehet könnyű mellébeszélni.

– Az ollóit kell enni. Finomabb, mint a farka.

– Nagyon disznó leszek – figyelmeztette a lány.

– Ez még viszonylag elegáns megoldás.

Bájos ez a Liljana, vagy akárhogy is hívják. Nem egy szépség, nem is valami eredeti, de az arcában van valami... valami kedves. Elmondta neki, hogy Kátya orvosai tanácsára néhány hétig még nem terhelheti a lábát.

– Az sem kizárt, sajnos, hogy nélküle kell a spotot befejezni. Van B terv erre az eshetőségre?

Liljana lelkesen bólogatott.

– Hogyne. Megoldjuk. Petya mindent ki fog hozni belőle. Azt hiszem, szenzációs lesz.

– És milyennek találja a leforgatott anyagot?

Szent isten, töprengett Lili, most erre mi a fenét mondjak?

– Kátya nagyon szép benne... Mint egy festmény.

– Azt tudom, de... ütős lesz? Felrázzuk ezt a punnyadt várost?

– Őszinte legyek? Fogalmam sincs. Egymás után egy rakás közeli, aztán a forgások... Amíg össze nem montírozzák, én ugyan nem tudom megállapítani.

„Mintha sportot űzne abból – mosolygott magában Igor –, hogy sosem azt mondja, amire az ember számít.”

Liljana társaságában hirtelen mesterkéltnek látta Kátyát, és ennek borzasztóan megörült. Ízlelgette ezt az érzést. Igen. Kátya szinte már nevetségesen mesterkélt. Ilyen is marad. Belemerevedett.

A magyar lány élénken gesztikulált, valami orosz retroházibuliról magyarázott, és Igornak három nap óta először békesség szállt a szívébe. Meg fog szabadulni Kátyától. Az emlékétől is! Nem sokkal azelőtt, hogy megérkezett az étterembe, Kátya felhívta. Szerencsésen megérkeztek New Yorkba.

„A hangja”, komorult el Igor, a hangját azt nem bírta hallani. Ezek a távolsági hívások... az elképzelhető legrosszabb ilyenkor. „Hiába – gondolta az étterem előtt az autóban üldögélve, miközben a magyar lányra várt –, sohasem leszek ezen túl.”

Rámosolygott Liljanára. A lány kedvesen visszamosolygott, egész este nem hervadt le telt, fecsegő ajkairól a mosoly.

– És mit szól hozzá a párja – kérdezte udvariasan Igor –, hogy maga itt dolgozik Moszkvában?

– Semmit sem szól – mondta Lili. – Ez az előnye a fiktív pároknak. Nem avatkoznak bele az ember dolgaiba.

Igor arra gondolt, valamilyen kifejezést összekever ez a lány.

– Hogy érti azt, hogy fiktív pár?

– Tudja, mikor Kátya kérdezte... szóval én csak kitaláltam azt a vőlegénydolgot.

– Maga azt mondta Kátyának, hogy vőlegénye van?

Liljana nem tűnt idegesnek.

– Nagyon, nagyon sajnálom. Magam sem tudom, miért. Valójában elváltam.

– Hát, megértem. Ez az a város, ahol az ember nem szívesen vallja be, ha egyedül van.

– Muszáj túlerőben lenni, nem igaz?

Hallgattak. Elmélyültek a vékonyra grillezett flekken élvezetében, aztán egyszer csak a lány megszólalt.

– Maguk ketten aztán tényleg fölényes pár.

– Miből gondolja?

– Nyilvánvaló. Maga befolyásos és gazdag. Kátya körberajongott szépség. Igazi díva.

– Ez lelkialkat kérdése.

– Micsoda?

– A befolyás. A dívaság. Maga például miért nem díva?

Liljana elgondolkodott. Az oligarcha nem volt tudatában, mennyire távol áll a dívaságtól. Igor pezsgőt töltött neki.

– Azért ne vágjon ilyen gyászos képet!

– Tudja, nincs sok kedvem sem a befolyáshoz, sem a dívasághoz... A volt férjem lépten-nyomon megcsalt engem. Azt hitte, szegény, ez a szokás.

– Bizonyos körökben tényleg az. Micsoda hülyeség. Befolyásos volt?

– Az attól függ, honnan nézzük. Ahonnan indult, onnan nézve piszkosul befolyásossá vált. Maga honnan indult?

– Én?

Ezt a kérdést még sohasem tette fel neki nő. Egyetlen orosz sem. Eltöprengett, mit lehet egy ilyen kérdésre válaszolni.

– Szibériából...

– Tényleg? Szibériai? És hány éve él ilyen szemérmetlenül jól? – érdeklődött a lány, miközben a libériás felszolgáló eléjük tett egy hatalmas tálat roskadásig pakolva apró, francia desszertekkel.

Kezdte idegesíteni Liljana könnyedsége.

– Nem tudom pontosan. Talán tíz-tizenkét éve jegyeznek a Forbeson. És magát cseppet sem zavarja, hogy nincs... háttere?

– Már hogy zavarna? Se terveim, se gondjaim. Reggelenként kinyitom a szemem, és valahogy automatikusan összhangba kerülök a dolgokkal.

Önkéntelenül elvigyorodott, eszébe jutott a hajnali szemeteskocsi.

– Még ha mosolyog is, azt a benyomást kelti, mintha valami... egyetemes problémán rágódna.

– Az embereken rágódok.

Egy cinikus filosz, gondolta Igor, aki csak néhány napja, teljesen véletlenül fedezte fel, hogy képes szenvedni.

Mögöttük rázendített a kamarazenekar, ezért az általános mormogás felhangosodott.

– És mire jutott? – érdeklődött Igor kicsit hangosabban.

Lili fontolgatta a választ. Elég abszurd dolog itt lelkizni egy ügyféllel ebben a procc étteremben. Abszurd, de vicces. Persze esze ágában sincs kiadni magát. Másfelől viszont, nem mindegy? Jó, ha egyszer találkoznak még, mielőtt elhagyja Moszkvát...

Az oligarchára mosolygott.

– Hogy nagyon ritka az emberek között a valódi kapcsolat. A legtöbből hiányzik a valódi nevetés, a melegség. Olyan, mint egy kiszáradt folyó medre... vagy mint egy elhagyott város... egy... érzelmi Csernobil.

– Érzelmi Csernobil? Na, erre igyunk!

Igor hirtelen tudni akarta, kicsoda Liliana, honnan jött, milyen volt a gyerekkora, a férje, aki fűvel-fával csalta. Mindezt az információéhséget így foglalta össze:

– Tudod te egyáltalán, milyen különlegesen szép vagy?

A lány elvörösödött. Borzasztó szokása volt, de nem tudott rajta segíteni.

– Örülök, hogy tetszem magának... Sajnos nem tegeződhetem ügyfelekkel. Ne haragudjon érte.

– Tudja maga, milyen különlegesen szép?

– Nem vagyok szép. Még csak különösen csinos sem. Amúgy kicsit sem zavar. Jó szűrő.

– Szűrő? – Igor még jobban felemelte a hangját.

– Szűrő – ismételte Lili. – Filtr. Kiszűri, ami... szóval, sok férfi fennakad...

A biztonság kedvéért mutatta, amint kapálózik a sok fennakadt férfi a szűrőben. Az oligarcha olyan öblösen nevetett, hogy a szomszédos asztaloktól odakapták a fejüket.

– És mi kell ahhoz, hogy valaki átmenjen... a szűrőn?

Lili mosolygott. „Épp az ilyen hólyagok akadnak fel a legkönnyebben.”

– Jellem – felelte udvariasan.

Az oligarcha számláért intett, miközben az arcán őrizte az iménti széles mosolyt. „Ki gondolta volna, hogy ilyen szórakoztató ebéd lesz?”

Ám a kérdésre, elviheti-e másnap este a klubba, a magyar lány szeme elkerekedett. Azt felelte, nem jó neki a másnap. A hét minden napjára képes volt kitalálni valamit.

– Éktelenül kínos és nevetséges helyzet volt – panaszolta Lili Petyának, miután az oligarcha visszafuvarozta az ügynökségre.

– Most dicsekszel vagy panaszkodsz? A legtöbb lány megveszne azért, hogy Igor Cseremiszov randira hívja. Mit különcködsz folyton?

– Nem különcködöm. Csak szeretem tudni, mit akarok, ki vagyok...

– Én sajnos már tudom, ki vagy. Valaki, aki újra és újra összetöri a szívemet...

Hátrahajtott fejjel szívták a cigarettát, amire Lili a moszkvai kreatívok között szokott rá, miután otthon már mindenki leszokóban volt. Úgy ültek Petyával a füstfelhőben, a számítógép előtt, mint két elcsigázott harcos. Lili megveregette a fiú térdét.

– Gyere – húzta fel Petyát a székről –, csináljunk spotot a balerináról... Bez balerini...

A bez balerini vészhelyzeten, a balerinanélküliség áldatlan állapotán egész jól elszórakoztak. Petya időről időre bedobott egy karmozdulatot, egy forgást. Végszükség esetére. Az oligarcha randimeghívása további kimeríthetetlen lehetőségeket kínált.

– Hé, kislány, mit csinálsz holnap délelőtt?

– Várjunk csak... azt hiszem, holnap itt leszek az ügynökségen. Az ön bez balerini projektjén dolgozom, uram!

Aztán tíz perc múlva:

– Olyan furcsa vibrálást érzek a levegőben...

Elég volt egymásra nézni, és már fuldokoltak. Az irodában érezhetővé vált az irigység és a rosszallás, de ők annyira rázkódtak a nevetéstől, hogy a végén már a fejüket sem merték a klaviatúráról felemelni. Genyka vetett véget a mulatságnak, miután berollerezett a sokat csodált sötét szemeivel, a képtelen nyurgaságával, a desztillált mondataival, és minden főnöki tekintélyét latba vetve így szólt Lilihez:

– Szeretem azt a pillanatot, amikor a nevetésed átmegy vihogásba...

Petya figyelte, ahogy a magyar lány Genykára néz lágy, révedező tekintettel, és fesztelenül cseveg vele. Lili hátrafordult, és egy pillanat alatt megértette, mit jelent Petya tekintete.

1999

Lili kissé rogyasztott térdekkel állt, hogy a feje ne látszódjon ki a kocsi mögül. Figyelte a társasház erkélyét, az erkélyen a fregolit, az üres videósdobozt, a résnyire nyitva hagyott ajtó miatt meg-meglibbenő panorámafüggönyt. Nem látott semmi mozgást. Még egyszer benézett a kocsiba, hogy meggyőződjön róla, nem keveri-e össze egy másik ezüstszínű autóval. De nem, ez az ő Labellója, és ott a Wunderbaumra sebtiben feljegyzett telefonszám, amikor az ingatlanos hívta őket. Nem is olyan régen. Az ilyen mondatokkal minden mazochista hajlamát kiélte. Szinte egy karnyújtásnyira volt háta mögött a boldogság abban az időben. És karnyújtásnyira előtte a térben. Csakhogy Csaba éppen egy másik nővel volt boldog ezekben a percekben a meg-meglibbenő panorámafüggöny mögött.

Valahonnan kikúszott az utcára a Szerencsekerék szignálja. Szent isten, mindjárt hét óra! És ezek itt ketten... Vajon meddig? A Meglepő és Mulatságost vele szokta nézni Csaba, az ő nappalijukban, amit az ingatlanos segítségével hamarosan tágasabbra cserélnek. Lili kissé feljebb nyújtózkodott. Mekkora lehet ennek a nőnek a nappalija? A résnyire nyitva hagyott ajtóból és a hozzá tartozó ablakból ítélve nem lehetett túl nagy. Látott egy kis részt a sárga falból és a fehér szekrénysorból is.

Vajon miért pont ez a sárga falú nő?

Eszébe jutott Csabáék leninvárosi, illetve most már tújvárosi nappalija. A koloniálbútorról leomló szobanövények. Próbálta eldönteni, hogy a nő szobafalára lehetett-e számítani a belsőépítészeti előzményekből, rejlik-e itt valamiféle logikus magyarázat? Mély ízlésbeli rokonság? Próbálta meglátni, mennyivel vonzóbb ennek a Vend utcai nőnek a világa, mint az, amit ketten épp csak elkezdtek építgetni együtt a Szomory Dezső téren. De nem látta.

Mégsem álldogálhat itt a végtelenségig!

Tulajdonképpen nem tudta volna megmondani, milyen céllal lapul az ezüstszínű szolgálati kocsi mögött, amellyel Csaba két hónappal korábban begördült a reklámügynökség elé, és ő azonnal lelépett vele egy próbakörre. Női rosszullétre hivatkozva. Most is a női rosszullét határán volt, biztosra vette, nő ennél már nem is érezheti magát rosszabbul.

Nem volt semmiféle terve. Miután Bea a kezébe nyomta a címet, nem tudta megtenni, hogy ne metrózzon ide. Ez tűnt az egyetlen ésszerű lépésnek. Túl a Sugáron és az IKEA-n, ebben a meglepően zöld és árnyas kerületben.

Bea hosszú évek óta Csaba titkárnője és bizalmasa volt. Majdnem földijük, szolnoki lány. Megsajnálta Lilit. De az is lehet, hogy csak a vezér titkárnőjére volt irigy. Vagy inkább féltékeny? Mindenesetre, ahogy ott üldögélt elveszetten gyerekkori játszótársa, négy éven át az osztálytársa és két éve a férje irodája előtt, Bea egy óvatlan pillanatban kezébe csúsztatta a cédulát. Névvel, címmel. Lilit meglepte, hogy a vezér titkárnőjét Lillának hívják. Majdnem úgy, mint őt. Jó lett volna látni ezt a Lillát. Bea mintha csak kitalálta volna a gondolatát, a falon függő csoportképre mutatott. Egyből felismerte, a Vízművek Sporttelepén készült a Postabank-napokon, nem sokkal a bank bukása előtt.

Legalsó sor, suttogta Bea, balról a második.

A nő kék alapon fehér, apró virágos blúzt viselt, a haja szőkítetten omlott a vállára, a nyaka kicsit vastag, három vízszintes csíkkal, két vékony aranylánccal. Optimistán mosolygott a kamerába. Istenem, mennyire banális!

Érdekes módon a nő látványa jobban sértette, mint maga a tény, hogy közel egy órája várakozik a férje irodájában. Csaba kiüzent neki: most nem alkalmas.

Bea borzasztó kínban volt. Lili elszégyellte magát, dehogy akarta ilyen helyzetbe hozni szegény Beát. Hívta ő Csabát a közvetlen számán, de folyton mással beszélt. Talán félretette. Legalább él, sóhajtott fel. Viszont haza nem jött, ez még annál is rosszabb, mintha meghalt volna. Hagyott üzenetet a csipogóján. Az új rádiótelefon telefonszámát még nem tudta, azt az utolsó napon mutatta neki büszkén, mielőtt eltűnt. A rádiótelefon mintha még a közös szerzeményük lett volna, jövőjük fontos kelléke. Érthető, hogy Lili nem viselte jól, hogy a férje aznap este már nem érkezett haza. Nem is telefonált a rádiótelefonján a régi vonalasra. Az üzenetrögzítő sem villogott. A csipogóját is hiába hívta. Az anyja meg lerakta. Hogy nem rohant mindjárt a rendőrségre, annak megvolt az oka. Voltak bizonyos előjelek. Hogy a férje nem jön haza, nem fogadja az irodájában, és nem hagy üzenetet, azt Lili így utólag is közvetett bizonyítéknak tekintette.

Noha hétvégenként még kapták a hátizsákjukat, és kirándulni mentek a budai hegyekbe. A Művészetek Völgyében együtt caplattak fel a térerődombra, és együtt vágyakoztak egy rádiótelefonra. Mármint Csabának vágyakoztak, meg is érkezett a kinevezéssel. Hogy Lilla is vele érkezik majd, a vezér jobbkeze, azt Lili nem gyanította. Sejtesen növekedő, de mégis követhetetlen folyamat volt ez. Annyira lefoglalta őket a főváros, a mindennapi dzsungelharc, meg a szörnyű huszadik kerületi albérlet, hogy az ilyen finom folyamatokra nem lehetett felfigyelni. Valit vállhoz vetve kellett előrehaladni, mint a sziámi ikreknek, és az ember nem lát rá jól a saját összenőtt másik felére.

Szerencsés boldogok voltak, a karrierjük szépen összehangolva ívelt, piszkosul sok pénzt kerestek a fővárosban, ahol egy régi polgári bérházban béreltek lakást. Valójában egy pisiszagú lépcsőházban egy sötét kis lyukat, de a legendáknak nincs szaga szerencsére. Igen, igen, megvolt mindenük. Az első pár hónap irdatlanul nehéz és sűrű volt, ezért azt a stratégiai döntést hozták, hogy valamelyiküknek hátrébb kell lépni picit, és hátvédként támogatni a másikat. Hosszas mérlegelés után úgy döntöttek, Lili lép hátra, amúgy is kezd kifulladni az amerikai ügynökségnél a tizenkét órás műszakokban. Ez volt a hivatalos verzió. Valójában, amikor este nyolc, fél kilenc körül hazaestek, már fáradtak voltak ahhoz, hogy pizzát rendeljenek, ágyat húzzanak. Lili kiszállt a mókuskerékből, elment titkárnőnek az HBO-hoz. Mindennap fél ötkor otthon volt, a férjét, aki a takarékjegyek értékesítési főnöke lett, meleg vacsorával várta. Csaba két emelettel feljebb költözött, új, háromablakos irodába. Lili most már magáénak érezte Csaba karrierjét, minden kis postabankos pletyka érdekelte, de a férje fáradt és gyűrött volt. A tévé előtt titokban rá-rápillantgatott, és az arcáról próbálta leolvasni, hogy haladnak a dolgok. Nem veszekedtek, bár néha Csaba megbántotta a feleségét azzal, hogy körülményesnek és aggodalmaskodónak találta. Lili akkoriban semmiféle aggodalmat nem érzett magában. Boldog volt, beragyogták a pesti éjszakát, mint felfelé ívelő fényes csillagok. Nem bánta, hogy ő csak a farvízen. Megbékélt vele. Szeretett volna egy apró, rúgkapáló, édes női sikert, amit csak ő tehet hozzá a családi sikerélménytárhoz. Csaba meggyőzte, várjanak vele. Majd a másik bérelt lakásba. Majd ha sajátjuk lesz.

Lili megértette, hogy felelősségteljesen kell gondolkodni. Meg is lett az eredménye, szédületes tempóban ívelt felfelé Csaba karrierje. Az év menedzsere. Értékesítője. Férje minden sikere ott fénylett Lili arcán, számon tartotta, baráti társaságban tovább fényezgette. Ilyenkor a férje jóindulatú közönnyel tekintett Lilire. Ez persze csak utólag ugrott be, itt a kocsi mögött lapulva. Ez a tekintet. Egyszer egy házibulin elcsípte ugyan, mennyire felélénkült Csaba egy rövid, vörös hajú lány társaságában. De ennek nem volt jelentősége. Lilinek gyerekkorából megmaradt egy dacos pillantása, azt vette elő a házibuli után. Jobb híján.

Nézte a lebbenő függönyt.

És most mit csináljon? Elővett a táskájából egy HBO-s névjegyet. Forgatta, nézegette. Az ő asszonyneve. Asszisztensi beosztása, telefonszáma. Valamit írni is kellene rá... L’AMOUR PERDU.

Becsúsztatta az ablaktörlő alá, aztán hazament.

Huszonkettedik

A balerina arca a klóros vízbe ért, amitől tehetetlen düh fogta el. Tudta, hogy nem fog elsüllyedni, elvégre a nyakán úszógumit, erőtlenül csüngő karjain karmantyút viselt, mégis pánikba esett, és nagyot nyelt a kórházi uszoda vizéből. Ezután sípoló, bugyborékoló hangot hallatott. A gyógytornász, mintha csak csatornát akarna váltani, Kátya felé emelte a távirányítót, és kijjebb emelte az alatta lebegő gépezetet. Közben rázendített az idióta motivációs vezényszavaira, ahogy a balerina lassú, nem éppen magabiztos mozdulatokkal szétterpesztette a lábát, és megpróbált hasonló mozdulatot tenni, mintha lábtempózna. Mire a medence végére ért, iszonyatos hányinger fogta el. Próbált jelezni, de a karja tehetetlenül lifegett a karmantyúkban. Rúgott egyet a lábával, a gyógytornász hangos „bravó” kiáltásokra ragadtatta magát gyönyörűségében. Kátya még egyet rúgott, most már követelőzően, ritmustól szándékosan elszakadva, ami újabb „bravó”-rohamokat váltott ki a fehér pólós, sortos, sötét, rövid lábszárú, latinos temperamentumú kórházi dolgozóból. Még egy utolsó, erőtlen rúgással próbálkozott, aztán erősen hányni kezdett.

Beleokádott a queensi kórház medencéjébe.

És akkor Kátyára végre ráereszkedett valami zavartalan nyugalom, a békességnek és a megadásnak az a paradicsomi perce, amit még soha életében nem érzett. Lebegett a víz felszínén, a saját hányadékában, és azt érezte, minden jó. A lábát nem tudja irányítani, a gyomra darabokra szakadt, most neki nincs több dolga. Majd megoldják. Ő ráér. A vezényszavak elhallgattak. Gyerekkora óta kurta kiáltások visszhangoztak a fülében. Port de bras... a karja itt úszik vele. Akár egy uszony.

Halkan lebeg. Úgy érezte, talán már órák óta.

Valójában alig néhány másodperc elteltével a kórházi egység rendezett alakulatban hatolt be a medencébe, szakszerű mozdulatokkal emelték ki a balerinát, vezényelték ki a betegeket a vízből, engedték le a medencét, hozták a fertőtlenítőszereiket, tették szabaddá a légutakat, tolták be a vizsgálóba, készítették elő a papírokat, hívták a kórház jogászát, mosták az arcát, cserélték az ingét, értesítették a kijelölt hozzátartozóját. Nonita feldúlt arccal rontott a kórterembe, gyönyörűen sminkelve, illatosan, frissen szárított hajjal, selyemsálban. Kátya Oszipovára leírhatatlan unalom tört rá, remek színészi képességeire hagyatkozva mindent megpróbált, hogy ez ki is üljön az arcára.

– Nézd, micsoda csokor! – lelkendezett Nonita zavartalanul.

Sürgött-forgott az egyágyas szobában, amihez mosdó, zuhanyzó és külön kis pótágyas beugró is tartozott. Vizet tett a vázába, megigazította a redőnyt, friss levegőt engedett be az ablakon, aztán gyorsan visszacsukta.

– Szása küldte – tette hozzá, miután kihámozta a celofánból. Nem engedte el Kátya pillantását, mintha szuggerálni szerette volna, hogy mondjon valamit.

Kátya nem mozdult. Az angol szavak valahogy nem álltak össze, ki se tudta ejteni őket. Magában viszont egész monológot szavalt. Maruszját kellett volna magával hoznia, őt lehetne itt elviselni. Nem a hangos, szexi indiait. A szexi végül is angol szó, sóhajtott megkönnyebbülten. Maruszja, de megmondaná a magáét az amerikai orvosoknak! Hogy teletömik mindenféle gyógyszerrel az üres gyomrát. Majd klóros vízbe mártják. Ő nem hagyná! Nagy testével tán utána is ugrana.

A sápadt kórteremnek a körvonalai a három hét alatt alig változtak. Szása mindennap vad, meghökkentő virágkompozíciókat küldött.

– Tényleg nem akarod, hogy bejöjjön hozzád? De hát miért nem? Szép vagy, akár egy angyal – bizonygatta a babaszerű, kávébőrű lány, miközben odaült az ágya mellé. – Biztosan a sok alvástól. Mintha csak egy szépségfarmon pihennél...

Kátya nézte Nonita teveszínű kasmírpulóverét, a nyakába kötött Louis Vuitton selyemkendőt. „Új. Most vette. Moszkvában még nem volt rajta.” Közben a takaró alatt érdesnek érezte a lábát, viszketett. A lábikráit óvatosan odadörzsölte a lepedőhöz. Látni sem akarta Szását. Hát hülye ez a Nonita? Nem mutatkozik így férfi előtt, még ha az ő költségén viszik is innen a hullaházba! Ő még akkor is mindent elkövetne, hogy a lehető legelőnyösebb pózban hagyja itt a testét. Tartás kérdése.

Kátya tudta, hogy utolérhetetlen a hódítás sportágában, de az kemény sport. Sok alvással nem megy sokra. Őbenne a küzdőszellem pótolta más nők báját, természetességét, melegségét. Ebben volt a hatalma. Nem is annyira az esztétikumban. Vagy a kecsességben. Ahogy azt tévesen – talán a foglalkozása miatt – emlegették vele kapcsolatban.

Csakis akkor tudta ezt a sportot űzni, ha magának tetszett. Akkor lelt rá a megfelelő ötletekre, kellékekre. Az önmagunknak való tetszés, vélte Kátya, minden nagy teljesítmény mentális alapja. Igen nehéz volt viszont megcsillogtatni az értékeit, miután sugárban teleokádta a medencét, kétségbeejtően nehéz. (És még ebben a nagy kétségbeesésben is legalább négy kilót hízott három hét alatt.) A feje olyan volt, mint egy tehenészlányé. A lábikrája pirospozsgás, száraz.

Figyelte, mit vált ki magából az állapota, akár a vegyész, aki úgy próbálja ki a mérgek hatását, hogy kis dózisban megmérgezi magát.

– Idenézz! – Nonita DVD-ket varázsolt elő oversize táskájából. – Ez lesz a te klinikád! Doktor House! Itt az összes epizód...

Kátya az ágyból követte tekintetével, amint Nonita beleügyeskedi a falikonzolon található lejátszóba a DVD-t, ám a fejét nem fordította a tévé felé. Sértett volt. A világra is. De legfőképp a lábára. A vörös hajú óriás, az az áldott szívű, zseniális balek, amikor megkérdezte, táncolhat-e még, nem mondott semmi biztatót.

– Nehéz kérdés. Az ortopéd azt mondja, nem. De a hivatását önhöz hasonlóan megszállottan szerető ember azt mondja bennem, igen. Táncolni fog!

Aztán arról magyarázott, hogy a balett a legkeményebb teljesítménysport. Borzasztóan igénybe veszi a testet, ezért most erősödnie kell. Hosszú folyamat, mire az izmai, ízületei újra megerősödnek.

– Bárcsak előre látnám a jövőt... – sóhajtotta a vörös hajú óriás még az ajtóban is.

Kátyát majd szétvetette a düh. Fulladozott a lenyelt indulattól. Az egyetlen mód, amellyel pillanatnyilag érzékeltetni tudta a környezetével, hogy több figyelmet, kicsivel több felhajtást, tralalát kívánna, az az volt, hogy nem szólalt meg. Figyelt. A lábikrájában sok mindent érzett. A táncot leszámítva. Érezte például, ahogy a külseje megváltozik, lágy, legömbölyített mozdulatai, ahogy például macskamód befészkeli magát egy ágyba vagy félrebillenti az állát, és az összes gesztusa, az egyedül Oszipovára jellemző mozgáskultúra lassan elmúlik belőle.

– Nonstop Doktor House?

Nonita választ sem várva odahúzta magának a karfás széket meg egy kis zongoraszékszerű másikat, amire harisnyás lábait dobta fel, majd előhalászott hatalmas táskájából egy doboz fánkot.

– Teljesen felesleges beleélned magad ebbe! – szólalt meg Nonita most már élesebben, amikor észrevette, hogy döcög a produkció.

Kátya valóságos szobra volt a nem beleélésnek. Tetszhalottként feküdt, a takaró sem rezdült a mellkasa felett.

Nonita nem hagyta magát kizökkenteni, nem volt más választása, valahogy úgy érezte, Kátya hangulata itt New Yorkban az ő feladata.

– Ez a letargia is csak egy múló érzelem – mondta selymes indiai akcentussal. – Először csak átsuhan az emberen, de ha mindenáron ragaszkodsz hozzá, ha energiát adsz neki, szép lassan az egész életeden eluralkodhat...

Nonita show-terve szerint Kátyának itt, a kórházban csak a pillanatnyi élvezetekre kellett volna koncentrálnia, és minél kevesebbet gondolkodnia. Ez a teljes negligálása az éppen felbukkanó, zavaró érzelmeknek, afféle buddhista metodika volt, amelyet a bombayi újságírónő tévésorozatokkal fejlesztett tökélyre. Akár tíz-tizenkét Doktor House-részt is megnézett egy ültében. A kábeltévék villámgyors terjedése óta állhatatosan a dobozban zajló eseményekbe feledkezni sok indiainak volt kedvenc meditációs tréningje. Nonita számára maga volt az itt és most totális élménye. Mindig bevált, hisz végső feladatát ellátta: elterelte a figyelmét a futó hangulatokról, így azok lassacskán erejüket vesztve lecsorogtak a plazmaképernyő jobb és bal oldalán.

A keletiek minden módszert alázatosan elfogadtak, amely kicsit is megtörte az önmaguk körül forgást. Egyetlen szabályt követtek: kizárólag az éppen orruk előtt lévő dologra figyeltek, míg a nyugatiak agyaltak, elemeztek, agyonbeszéltek anélkül, hogy bármiféle eredményre jutottak volna.

– Egy japán szamurájnak – mondta Kátyának – minden döntését hét lélegzetvétel alatt kell meghoznia. Szeretnéd tudni, miért?

Az ágyba süppedő balerina egyáltalán nem mutatta, hogy szeretné. Összezárta a száját, csak bámult maga elé. Nézése kemény volt.

– Ha hét lélegzetvételnyi idő alatt nem jut dűlőre, nem erőlteti. Szépen elfogadja, hogy vagy a helyzet, vagy ő nem ért meg a megoldásra. Ennyire retteg attól, hogy túlgondolkodj a dolgokat. – Nonita arca egyetlen mosoly volt, elbűvölt bizakodás. – Gondom lesz rá, hogy te se agyalj túl sokat...

Kátya szeme megvillant, gúnyos, bölcs tekintettel felelt neki: köszöni a szíves segítséget, ő a maga részéről szívesebben járatná a lábát az agya helyett, mert egyébként sem az a túlgondolkodós fajta.

Egyre súlyosabb csend ült a kórházi szobán, Nonita felfogta, stratégiát kell váltania.

– Megkerestem Scottot. Ma délelőtt. Felhívtam...

Az arca mindjárt el is borult, hogy ezt a titkát is be kellett vetnie. Kátyáén viszont mintha végre felfénylett volna valami.

Huszonharmadik

Nonita ült a taxiban, hallgatta a New York-i forgalmat. Érezte, amint ráborul a szomorúság, mint a végeláthatatlan monszuneső a házuk körüli agyagos földre. Mekkora önbizalommal, milyen könnyedén kopogtatott be azon az ajtón, amelyet évekkel ezelőtt hermetikusan zárt be maga után! És amely mögött most Scott, a szőke és zöld szemű Scott talán reszkető térddel, dobogó szívvel várja.

Több mint tíz év után. Tizenegy.

Újra látta a fiú izzó arcát a campus folyosóján, amint üvöltözve hajigál ki videokazettát, jegyzetet, ruhadarabokat. Az első dolog, amit Scott-tal kapcsolatban érzett, a megvagy érzése volt. Hosszú hetek óta gyötrődtek a felettük lakó srácoktól, akik minden – igen, valóban minden – éjjel őrült bulikat rendeztek éppen a fejük felett. Szobatársnője, egy hallgatag koreai lány, elgyötört madonnaarccal viselte a kialvatlanságot. Rá nemigen számíthatott.

Halogatta a konfrontációt a felsőéves fiúkkal, míg egy napon már délután elkezdődött a dübörgés. Akkor a kirobbanó düh felrepítette Nonita mind a negyvennyolc kilóját az emeletre. Nem is emlékezett rá, hogy a lába érintette volna a lépcsőket.

Csak egyetlen fiút talált ott, aki nem nézett se jobbra, se balra, szívós lendülettel dobálta ki a keze ügyébe kerülő cuccokat a folyosóra. Nonita találomra felkapott a földről egy vékony, kemény fedelű könyvet, és tiszta erőből visszavágta. Bal arcán találta el a fiút, aki egyáltalán nem volt felkészülve a támadásra, döbbenten nézett körül.

Mindenkire számított, csak Nonitára nem.

A sose látott lány nem tudni, honnan csöppent a folyosójukra. Ahonnan pedig kiűzi a szobatársait, ha addig él is, mert nem csak nyugalma nem volt mellettük, újabban lopnak is. Nem értette, ez a kis csaj miért próbálja akadályozni ebben. Honnan ez a sötét, tébolyult düh az arcán?

Álltak, mint egy élőkép, forró, fanyar feszültségben. Nonita tisztán emlékezett Scott pillantására, ahogy ránézett, mint aki vizsgálja, mi van benne, miféle indulatok a homlokcsont mögött. És akkor megtörtént a csoda.

Egyszer csak elmosolyodott. Azóta sem értette, mi vitte rá erre. Miféle látomás, előérzet. Mindenesetre a fiú, a sajgó bal oldalával, visszamosolygott. A jobb szája széle nem mozdult. Ez a féloldalas mosoly Scott védjegye volt, de ezt Nonita nem tudhatta, zavartan vizsgálgatta, hogy ha már ilyen szépen elkaszálta balról, miért a másik fele bénult meg. Nézték egymást elbűvölten a szanaszét heverő cuccok felett.

Scott hónapokig nem hívta randevúra. Féloldalasan mosolygott a kantinban, egyszer segített felcipelni és beállítani egy kis hűtőgépet, máskülönben semmi. Nonita lassan már látni sem bírta a mosolyát, pedig az ő türelme legendás volt. Tudta, itt mást nem lehet tenni, mint várakozni. Scott sokáig váratta. Félt az apró indiai lánytól. Volt benne valami kiscsirkeszerű – ezt a magyarázatot adta utólag.

Ha valaki, hát Nonita tudta, hogy egy tollpihe kiscsirkeség nem sok, annyi sincs benne, de hangosan csak ennyit mondott:

– A mindenségit neki, a mindenségit, a mindenségit!

És szájon csókolta Scottot. Onnantól kezdve Nonita heteken át csak a szőke fejet látta, premier plánban. Mintha folyton moziban ülne. Elolvadt a szíve, valahányszor Scott vöröses fényű hajára nézett. Néhány hónapig annyira el volt foglalva ezzel az új érzelemmel meg a kollokviumaival, hogy nem ért rá észrevenni, mennyire intelligens ez a fiú. Olyan pontosan betájolt embert, környezetet, élethelyzetet, mint egy műholdas navigációs rendszer. A félév végéig elválaszthatatlanok voltak.

Ám ahogy az első, nyári meleg napok beköszöntöttek, Scott azt suttogta éjjeli, fátyolos hangján, hogy megelégelte kapcsolatuk plátói síkját. Érti ő Nonita napi imáit saktihoz és buddhihoz, akik majd jó férjet találnak neki, azt is megszokta már, hogy minden szobában az északkeleti sarkot keresi, mert az áldás, a pozitív mágneses energia és az eszményi párkapcsolathoz szükséges delejes erő abból az irányból érkezik, de az isten szerelmére! Egyből szépített, tudja ő, a lány a világ legrégibb civilizációjából érkezett a legfiatalabba, és neki nincs oka kételkedni a hagyományaiban. Nem azt mondja, hogy nincs mély lelki kapocs közöttük, amit Nonita újra és újra megpecsétel a heves csókjaival. De hát az isten szerelmére!

Nagyon is igaza van a lánynak, amikor az eldobható örömök országának nevezi Amerikát. Ahol úgy cserélgetik az emberek életük fontos szereplőit, mint a ruhatárukat. Csak azután vágyakoznak, ami nincs nekik. Ezt ő most mind kívülről látja Nonita szemével. És közben érzi a lány forró karjaiban a szenvedélyes életörömöt. A mastit, ahogy ő mondja. Neki sem lehet könnyű. Becsüli a tartását. Nagyon becsüli. Szinte vallásos tisztelettel imádja. De hát az isten szerelmére!

Sajnos a különböző istenségek szerelmi modelljei sehogy sem akartak egymásba olvadni a földszinti kollégiumi szobában.

Mielőtt találkoztak volna a Starbucks kávézóban, Nonita alaposan utánanézett Scottnak. A mielőtt számára az elmúlt tizenegy évet jelentette. Gyakorlatilag folyamatos éber nyomozásban élt, hála a gomba módra szaporodó közösségi oldalak áldásos közlésmániájának. Bármilyen hírmorzsát talált Scottról, aki időközben sikeres New York-i újságíró lett, hűvös indiai otthona néhány órára felmelegedett. Tandemélete – a valóságos bombayi és a világhálón keresztül szövődő – nem szúrt szemet a környezetének. Az sem aggasztott senkit, mennyire különböző lelkiállapotban éli meg a sűrű, fárasztó valóságot és a könnyed, hetedhét határon átröpítő kalandozásait a neten. A kívülállók csak annyit észleltek, Nonita a férjével piknikezni indul, tévéműsorokat vezet, konyhát újít fel, zarándoklaton vesz részt, és családi vacsorákon vicceket mesél.

Évek óta tartó, minden apró részletre kiterjedő kutatómunkájának köszönhetően – újságíróhoz illően – naprakész információkkal közeledett a kávézó felé. Az a Starbucks, a régi, a legnagyobb, ahol annak idején szigetet alkottak a papírcsészére várakozók sebes folyamában, már bezárt a Broadwayn.

A Williams Streetre beszélték meg a nosztalgiakávézást.

Scott hangja egyáltalán nem volt meglepett a telefonban, magától értetődőnek tekintette, hogy Nonita megkereste, ha már New Yorkba tévedt. Amikor a lány a kávézóhoz ért, a bejárat előtt kis csoport álldogált élénk hangzavarban, szemmel láthatólag nem tudtak elszakadni egymástól. Nonita elmosolyodott. „Diákok.”

A friss New York-i levegő nyugodt, derűs, bensőséges mosolyt varázsolt az arcára. Élete egyetlen szerelmét kereste a szemével.

„Nem izgulok – hajtogatta magában –, nem is izgulok!” És a döbbenettől (vagy a hajtogatástól) a lélegzete is elakadt. Váratlanul érte Scott hangja a háta mögött.

Megfordult, és forrón megszorította a kezét. Minden idegszálával érzékelte a férfit, aki fehér vászoninget, farmernadrágot és szürke szövetkabátot viselt, bár a retinájára vetülő látványt még nem sikerült feldolgoznia.

– Már azt hittem, sose érsz ide... – mondta Scott, de közben rájöhetett, hogy nem a legszerencsésebb első mondat tíz év után, mert sietve hozzáfűzte: – Mármint nem te késtél. Én érkeztem korán.

– Én is azt hittem. Hogy már sosem érek ide – felelte Nonita nagy komolyan, aztán a férfi nyakába borult, és megcsókolta. – Imádom a Starbucks-kávét! Imádom New Yorkot! Jaj, Scott, ha van benned egy szikrányi nosztalgia, azonnal szerzel nekem egy málnás túrótortát!

– Tíz év után – nevetett a fiú – erre igazán nem mondhatok nemet...

Leültek a „szokott asztalukhoz”. Leghátul, az ablak mellett, amit Scott már lassan egy órája foglalt. Nonita arca megfeszült, tekintete hús-vér, feltámadott, soha el nem temetett szerelmére tapadt.

Scott rámosolygott.

– Semmit sem változtál. Komolyan. Mintha csak a régi diáklány sétált volna be ide.

A lány legyintett. Elnézte Scottot, a lehető legnagyobb szeretettel, jóindulattal. A szíve dobogott a gyönyörűségtől. Rögzítette, hogy Scott haja megritkult, a homloka magasabb, és valahogy sérülékenyebb lett.

– Te sem – mondta Nonita, aztán látva Scott kissé önelégült mosolyát, jellegzetes rekedt nevetésével újra megerősítette a bókot. – Tényleg. Jól nézel ki!

– Mondják, mondják... A rendszeres sport, kis odafigyelés az étkezésre. Szokás dolga – szakértő szemmel végigmérte Nonitát. – Te se panaszkodhatsz! Ahogy beléptél, mint a forgószél, a szemed ragyogott! Hát mi van veled, hogy élsz, Nita?

– Jól vagyok. Jól érzem magam.

– Férj? Karrier? Gyerek? Semmit sem tudok rólad...

Nonita úgy érezte, páratlan formában van. Somolyogva csipegette a túrótortát.

– Azt hiszem, igazi kispolgári nő lettem.

– Akkor jó. Szavamra, ez az élet, Nita. Ki gondolta volna, mi? Emlékszel?

Nonita ki nem állhatta az okostelefonokat, a bankárokat, az ünnepélyes családi összejöveteleket, a lakberendezőket, a piknikeket, a születésnapokat, a gyerekzsúron pletykálgató tökéletes feleségeket, az egész önmagával elégedett, szokványos, merev, közösségi oldalakon mosolygó nagy, nemzetközi bagázst, akikkel csupán egyetlen dolog kötötte össze: az évtized, amelyben született. És mégis az ő útjukat választotta, egész felnőttéletében erőszakos hadjáratot folytatott, és erőfeszítéseit sok tekintetben bámulatos sikerek koronázták. Mindez Scottra épp a megfelelő hatást gyakorolta.

– Én mindenre emlékszem. Ami pedig a nagybetűs életet illeti, Scotty, mondjuk úgy, részsikereket értem el.

– Fogadjunk, hogy te vagy a legcsodálatosabb kis feleség a világon.

Nonitából hirtelen, mielőtt észbe kapott volna, kiszakadt egy sóhaj.

Első lélegzet, mondta benne valaki, miközben egyre csak vigyorgott hülyén.

– És te? – kérdezett vissza.

– Mit én?

– Tudod, én meg a legcsodálatosabb férjnek képzellek.

Scott mosolya arra utalt, hogy tudja.

– A volt nejemnek, sajnos, egészen vad elképzelései voltak a házasságról. Meglepődnél, ha hallanád, hogy a válóperen mi mindent vágott a fejemhez.

Nonita gyengéden megszorította a kezét.

– Jaj, édesem, nagyon sajnálom. Gyerek?

Egy fiú ikerpár, adta meg a választ némán, magában.

– Kettő. Igen. A volt nejem az alsónadrágot is leperelte rólam. Képzelheted...

Második lélegzet... Valahogy arra készült, hogy Scott jelenlétében csak befelé fog lélegezni, a fiú minden egyes atomját magába fogja fogadni.

Sóhajokkal nem kalkulált.

Megkérdezte, miért javasolta a Williams Streetet, netán itt lakik a közelben? A szerkesztőség miatt, Scott kint lakik Long Islanden. A tengerparton.

Neki fontos a tenger.

– Na, még jó, hogy ide jöttünk, hiszen te nem is kávézol!

Nonita most is nagyon erős, tejes, cukros Tazo teát ivott, akárcsak tíz éve.

Scottra nézett.

– Ez is a mi kis közös nosztalgiánk része...

A fiú nevetett.

– Tényleg istenien nézel ki. Piszok mázlista a férjed!

Nonita egy pillanatig habozott.

– Elhagytam.

– Hogy érted? – de nyilvánvaló volt, hogy érti.

Harmadik lélegzet...

– Agresszív, beteg ember. Valósággal elmenekültem tőle.

Kerülte Scott szemét, de érezte rajta a megütközést. A szőke férfi egy mozdulatot tett a kabátja után, amely olyan ösztönös volt, hogy Nonita inkább az érzékenységével, mint a szemével vette észre. Inkább megérzés volt, mint bizonyítható tény.

Nonita felpillantott, mint aki vár valamit, de Scott a kávékínálatot tanulmányozta elmélyült figyelemmel, hát újból a Tazo teája fenekére nézett. Megint sóhajtott. „Négy.”

Valamit várt, nem tudni, mit, amit nem kapott meg, de mindegy volt már, voltaképpen minden mindegy volt már Nonitának régen.

– Hát nem egyszerű a házasság – szólalt meg végül a férfi kényszeredetten, és a fejét ingatta, bizony, bizony, mennyire nem...

„Öt!”, mondta magában Nonita, és felkelt, mint aki hirtelen nem bírja tovább.

– Na, most már igazán mennem kell. Nem is mondtam! Egy interjúalanyomat kísértem New Yorkba. A Bolsoj híres táncosnője. Lesérült. Most tanul szegény járni a Presbiterian Kórházban. Olyan, mint egy sérült kis veréb...

Scott szívéről nagy kő esett le. Ugyanakkor zavarba hozta Nonita hangja, amely egyszerre volt barátságos és kissé gúnyos.

Odament Nonitához, hogy felsegítse a kabátját, és megcsókolja. Nonita egy pillanatra habozott. „Hat”, futott át az agyán, aztán széles mosollyal az egyik, majd a másik orcáját nyújtotta Scott felé.

Ugyanolyan viharosan távozott, ahogy megérkezett. Amint kilépett az utcára, vissza a New York-i szmogba, fellélegzett. „Hét.” Hét lélegzetvétel alatt megvolt.

Igaz, Scott besegített. De akkor is! Elengedte. Szamuráj tempóban.

Hogy ő tizenegy éven át mennyit tökölt vele! A Starbucks ablakából elgondolkodva nézett utána szerelmi életének kék szemű kísértete.

Huszonnegyedik

Kátya lépésről lépésre araszolgatott a váróteremben, ahol még mindig ugyanabban a sorrendben ültek az emberek, mint háromnegyed órával korábban, amikor a folyosó másik végéből elindult. Már kitapasztalta az ütemet, hogyan kell a lépéseknek nekirugaszkodni, hogy elkapja a megfelelő lendületet. Ügyelt rá, hogy minden lélegzetvételét ehhez a ritmushoz igazítsa.

Hirtelen egy kiáltás húzott el a füle mellett.

– U tyibjá nye fszje dóma! Tü minyá zakálibal!

A mankóira támaszkodó balerina megtorpant. Érezni lehetett a folyosón az elhasznált levegőt, az emberek csüggedt unalmát. Kátya feszült figyelemmel és óvatos mozdulatokkal félfordulatot tett, körbekémlelt, jól hallotta-e.

Még mielőtt a káromkodó illetőt beazonosíthatta volna, fejének egyetlen mozdulatával felvette a „meglepett honfitársnő”-gesztust. Vállait lehúzta, száját kissé szétnyitotta, és várt. Legnagyobb elképedésére egy mankós férfi döcögött elő a kávéautomata mögül, vállával füléhez fogva a telefont. A balerina felvonta vékony szemöldökét.

A férfi őszinte, nyílt arca, göndör, gesztenyebarna haja és gyerekesen nagy mogyoróbarna szeme egyáltalán nem illett a hanghordozásához. A mankók ellenére férfiasan állt. Nem azzal a marionettegyenességgel, mint a táncosok, akiket mintha a fejük búbjától mágnessel húznának felfelé, inkább mint a katonák a régi orosz plakátokon.

A gyönyörű bicebóca nő láttán a férfi arca felragyogott. Miközben félreállt, hogy utat engedjen, mankójával gáláns mozdulatot tett.

– Egyszerűen tökéletes! – suttogta bántó orosz akcentussal angolul, miközben Kátya elbicegett mellette.

– A mankóimra céloz? – kérdezett vissza a balerina ugyanazzal a vaskos orosz akcentussal.

– Szmotri, kák aná spárit pá ánglijszki! – harsogott a férfi boldogan, és sietve kezet nyújtott. – Ruszlán Vaszilijevics.

Kátya bágyadtan megszorította, a nevét is hozzádünnyögte.

„Hihetetlen, itt is egy orosz! Még az hiányzik, hogy felismerjen”, gondolta, miközben leereszkedően elmosolyodott.

– Kátya? – örvendezett a férfi, mintha életében nem hallott volna ennél találóbb női nevet. – Csugyenyka!

Széles mozdulattal, mintha otthon, a dácsájában lenne, körbemutatott. „Én itt minden zugot és mindenkit ismerek”, ez volt az arcán. Mint kiderült, negyedik hónapja lábadozott a kórház rehabilitációs osztályán. Kátya szánakozva mérte végig. Négy hónap után még mankóval? Hát miféle férfi ez?

Azt viszont helyeslőleg állapította meg, hogy a férfi ruhája, laza vászonnadrágja és sötétkék hosszú ujjú pólója normálisan fest. Általában rosszul volt honfitársai márkajelzésekben tobzódó, külföldre tartogatott legjobb darabjaitól. Annál inkább meglepődött, amikor kiderült, a férfi hajóács.

A szeme színe egészen megváltozott, miközben a hajóit említette.

– Békebeli, száz-, százötven éves vitorlás hajókat restaurálok!

„Hogy miből nem élnek manapság emberek! Van ebben a fickóban valami... de vajon hogy az ördögbe fizeti a New York-i klinikát?” Kátya rövid mérlegelés után úgy döntött, ez az információ nem ér annyit, hogy beszédbe elegyedjenek, és az idegen a végén azt képzelje, ők itt ketten, távol Oroszországtól most már barátok. Fél fordulatot tett a lift felé.

– Sajnos mennem kell! Fizikoterápia...

A férfi jókedvűen, de egy kis helytelenítéssel mosolygott.

– A végén úgyis magának kell újra összerakni a gépezetet!

„Te aztán csak tudod...”, mondta magában Kátya, de azért igyekezett a lehető leglégiesebben elbicegni. Keze nyirkossá vált az erőlködéstől, úgy érezte, izmai napról napra merevebbek, keményebbek. A fizikoterápiás kezeléseit hanyagolta, megalázónak és reménytelennek érezte, a szakemberek instrukcióit amatőrnek. Honnan is ismernék nála jobban az izmok valódi szándékát? Szíve szerint élete végéig bevackolta volna magát kényelmes kis kórházi apartmanjába, ahol senki sem látja. Még Szása sem, aki az egészet fizeti.

De ha már ilyen szépen bedobta a fizikoterápiát, úgy döntött, tényleg beköszön a kezelőbe, hátha fogadják. Mikor a tejfölszőke gyógytornász savószínű szemét rászegezte, Kátya kissé kínosan érezte magát. Az orvosnő nem tett megjegyzést az igazolatlan hiányzásaira, viszont módszeresen megdolgoztatta. Kátyáról folyt a víz, mire elért a bordásfalig. Még három órával a kezelés után, az ágyában szétterülve is remegett keze, lába. Most először megrémült.

Mi lesz, ha soha többé nem állhat színpadra? Ezt a helyzetet nem tudta kiértékelni. Semmilyen vonatkozásban sem tudta magát elképzelni színpad és tánc nélkül. A balerinaság lényének magja volt, minden abból csírázott ki, napi teendői, sikerei, kudarcai, a jövője, az emlékei, az emberek körülötte. Még a külseje is. Akármi történt vele az életben, és sok minden történt, volt pár négyzetméternyi, bedeszkázott terület, ahol mindez érvényét vesztette. Ahol elfeledkezhetett a gondterhelt, nyüszítő, reménykedő, hiú, féltékeny, sóvárgó, irigy és nagylelkű Kátyáról, és valaki olyanná változott, akit mindenki imád. Szeret. Egész élete a balerinaság vibráló aritmiájában élt, ebben a rendszertelen lüktetésben, amely az egész zavaros sorsát jelentette. Ha abbamaradna, minden apró részecske, amely Kátya Oszipovát teszi ki, darabokra hullana szét. Lehet, hogy maradna a helyén egy nő, egy csontos test a hálóingben, de az már nyilvánvalóan nem ő lenne. Merev pózba feszült a teste a gondolattól, mint egy műugrónak az ugrás előtt.

Ebben a pillanatban lágy zene hangjai úsztak a szobába. Halkan, de jól kivehetően.

„Úgy látszik, tényleg nagy baj van velem!”, gondolta Kátya. De még a legmélyebb kétségbeesésben is átsuhant az agyán: „Talán nem véletlen, hogy a haldokló hattyút hallucinálom. Ebből a drámai vergődésből még tán ki lehet hozni valamit.”

És miközben minden porcikájában rettegett, eltette emlékezetében ezt az érzést, hátha fel lehet valamelyik előadáson használni.

– Uh tü, Kátyusa! Hudozsnyica! Bolsoj reszpekt tyibé!

Ruszlán Vaszilijevics hangjából valódi melegség áradt. Odabicegett a múmiaként fekvő balerinához, és óvatosan a paplanra fektette a laptopját. Kátya saját magát látta egy nyári, finnországi gálán, amint Folkin koreográfiájában haldoklott. Kissé szögletesen, mert nem volt ideje próbálni. A „Moszkovszkij valcert” vitték volna, de Altin az utolsó próbán lesérült, így a négyezer dolláros tiszteletdíjért a szóló gálaszámát volt kénytelen bedobni. Futó pillantást vetett a monitorra, amit a férfi tartott elé. „Túl korán indul a kar.”

Lesöpörte a laptopot a paplanról.

Ruszlan, nevéhez méltóan oroszlánként vetette utána magát, fojtottan felkiáltott, aztán hatalmas robajjal szétterült a padlón. A laptopot, amit az utolsó pillanatban sikerült elkapnia, még akkor is a testével védte. Mankói úgy feküdtek a két oldalán, mint tanácstalanul széttárt kezek.

Kátya egy pillanatra felemelte a fejét a párnáról, egy másodpercig figyelte a szép őrült arcát, aztán amikor látta, hogy lélegzik, visszahanyatlott. A férfi abban a pillanatban nyitotta ki a szemét, és ordibálni kezdett.

– Tudja maga, mit jelent nekem ez a laptop? Hogy merészeli... – Dühében magázódott. – Jesszusom, micsoda hisztérika!

Kátya arca úgy megkeményedett, mint a kő. „Mit nyomoz utánam? Csodálni való az orosz embereknek ez a mániája, hogy mindenkit azonnal lenyomoznak.”

– Hogy merészel berontani ide?

– Hogy hogy merészelek? – kérdezte, és széttárta karjait a földön, az igazságtalanul megvádolt ártatlanság kihívó mosolyával. – Vettem magamnak a bátorságot, hogy gratuláljak! Azért jöttem, hogy elmondjam, mindenképpen rendbe kell jönnie! Minél gyorsabban... visszatérni a színpadra! De látom már, isten nem ver bottal...

Kátya nem nézett le az ágya mellett vergődő látogatóra, egykedvűen bámulta a feje fölött a plafont.

– Igazán nagyon kedves. Ez aztán a jóindulat! Éppen erre a kis biztatásra vártam, hogy este színpadra álljak...

– Hohohó... ne adja itt a primadonnát! – Még mindig a földről, állával az éjjeliszekrény felé intett. – Látom ám, milyen bogyókat szed! Azt hiszi, nem ismertem meg már messziről ezt az arcot? Azt hiszi, én nem vágtam hasonló képet? Pont ezzel a faarccal mászkáltam én is nem is olyan régen... csak van itt egy aprócska különbség. Én életem végéig sántítani fogok. Én nem tudom folytatni a munkámat. Maga viszont fel fog gyógyulni. Magának sikeres volt a műtétje!

– Ó, igazán? Talán bent asszisztált a műtőben?

– Jóban vagyok az orvosokkal, mindenkit ismerek...

Kátya megvonta a vállát.

– Kértem én valamit magától?

– Nem – mondta a földön heverő férfi –, csak lenyűgözött.

A balerina még csak nem is válaszolt.

– Ahogy gondolja... – mondta végül Ruszlán Vaszilijevics.

Kínos mozdulatokkal próbált feltápászkodni. Úgy festett, mint egy csapdába esett nagy testű állat. A férfi tehetetlenségétől Kátya, ha lehet, még bűnösebbnek és lomposabbnak érezte magát, mindkettő elég pocsék érzés volt. Verejtékben úszva figyelte, ahogy az idegen kibiceg a szobájából. A mankójára csúsztatott kis laptoptáskában vitte magával a haldokló hattyút.

Mindenki azt mondogatta, hogy gyanúsan enyhe volt a tél, és még visszajön a hó New Yorkba. De nem jött. Sőt inkább valami karamellás tavaszszag érződött a levegőben. Ezt a jellegzetes illatot Nonita diákkora óta nem érezte. Moszkvában metsző hideg vette körül, mintha a város fagyasztással próbálna érzésteleníteni benne valamit. Nonita most életében először konstatálta, hogy komolyan boldogtalan. Több mint tíz éven át cipelte magával azt a szőke fiúarcot, ami már nem is emberi arc volt, csak egy címke, amely Nonita érzelmi elsősegélycsomagját díszítette. A kávézói jelenet kapóra jött, hogy végre leszakítsa ezt a címkét, és elvágjon mindent, ami elvágandó. Ettől a délelőttől kezdődik majd életének az a szakasza, amikor ez az arc (amelynek a hús-vér változata már megszélesedett, megereszkedett) a legváratlanabb pillanatokban visszatolakodik, és még jobban meggyötri majd, mintha csupán a világ másik oldalán élő be nem váltott ígéret volna. Pusztán azért, mert Nonita eltemette. A halottaknak mindig hatalmuk van az élők felett, az eltemetett szerelmek mocskosul vissza is élnek ezzel, miközben kísértenek.

Rosszkedvűen lépkedett felfelé a kórház lépcsőjén, átesett a fémdetektoros vizsgálaton, kicsit hezitált, aztán úgy döntött, nem akar senkivel sem egy levegőt szívni, nem szállt liftbe. Amint felfelé kopogott az erre a délelőttre vásárolt Ferragamo körömcipőben, a második lépcsőforduló tájékán Kátya hangjára figyelt fel.

– Vószem!

Mindjárt meg is pillantotta törékeny, mankós alakját. Találkozott a tekintetük. Meglepte, amit Kátya szemében látott. „Masti”, konstatálta. Életöröm.

– Mi van?

– Mi lenne?

– Tavasz-és örömszag a levegőben...

– Nyolcszor fordultam. Most jön a kilencedik.

A vállaimat alig érzem...

És meglebbentette a mankóit, mintha csak játékból lenne a kezében. Végigmérte a sápadt indiai lányt tetőtől talpig.

– Nita – hajolt előre. – Minden rendben?

Nem, mondta magában Nonita, nincs minden rendben, de nem hűtheti le egy depressziós lábadozó mastiját.

– Ez most bonyolult...

Nonita csak állt a lépcsőfordulóban csüggedten, úgy festett, mint egy kiöltözött, beparfümözött háborús menekült.

Kátya odabillegett hozzá, és a mankóival ügyetlenül átölelte.

– Annyira sajnálom... Nagyon rémes volt?

Rémes... hát ha még tudná... Te jó isten, ha tudná, milyen fontos volt neki ez a rémes találkozó. Elképzelte, milyen arcot vágna Kátya, ha elmondaná neki, mekkora szívességet tett neki Scott. Félmosolyát látva a balerina újabb kört kezdett, és közben azt lihegte:

– Tudod, Nita, erre van egy orosz mondásunk: ha az ember többé már nem hisz valamiben, akkor nem a semmiben hisz. Hanem bármiben! – Egyre dühödtebben trappolt. – Ilyenkor lehet a legjobban bepasizni... Amikor éppen eleged van belőlük.

– Nem a pasasok irányítják az életedet! – vágta rá élesen Nonita. – Érted, Kátya? Ez tévképzet! Több szempontból is nagyon hasznos volt nekem ez a találkozó. Ma eldöntöttem, hogy elválok Ranjittól. Akármekkora ára lesz is. Most már tudom, ezért kellett New Yorkba jönnöm. Nem Scott miatt!

– Ebben a lelkiállapotban te Brad Pitt-től is elválnál – zihálta Kátya ugrálva. Hosszú, sötét haja már régen szétbomlott, és eltakarta a fél arcát. Ezektől a zilált tincsektől sokkal rokonszenvesebb arca lett, mint a szoborszerű balerinakontyban. A homlokán megcsillant a folyosó sárga fénye. Ebben a teljesen idegen közegben Kátyában volt valami tündérszerű, mintha egy meséből vagy egy időutazós filmből lépett volna elő. Nonita eltűnődött, vajon mi köze ehhez a balerinához, akinek két hónapja még a nevét sem tudta? Hogy lehet az, hogy itt állnak egy New York-i kórház lépcsőházában, és a válásáról beszélget vele?

– Jövő héten Los Angelesbe jön. Ilyen közel egy darabig nem leszünk egymáshoz. Átmegyek.

– Mit akarsz ezzel? – kérdezte Kátya, miközben a lépcsőzést egy pillanatra sem hagyta abba. – Minek bolygatni? Addig nem kezdenék Ranjittal, míg nem áll mögöttem valaki.

Nonita hangos sarokkopogással utánafutott a lépcsőn, és elé lépett.

– Most oké? Látod, mögöttem is áll valaki.

Kátya félretolta az útból.

– Ranjit nem normális. Sajnos én nem tudlak megvédeni.

– Miért, ha normális lenne, hogy védenél meg?

– Lefeküdnék vele – adta meg Kátya a logikus választ.

– Te mit vettél be? Valami hogyishívjákot kevertél a pirulák közé?

Kátya megragadta Nonita gombokkal díszített kabátujj át.

– Figyelj, falazz nekem Szása előtt. Jobban vagyok, és ezt látni fogja. Csakhogy én nem akarom, hogy folyton a nyakamon lógjon... Nonita, ha tényleg meg akarod keresni Ranjitot, okosnak kell lennünk! Még szükségünk lehet a segítségére...

Gyengédséggel vegyes elképedéssel hallgatta ezt a litániát. Megsajnálta Kátyát, ahogy egy bánatos, hisztis ötévest sajnál meg az ember. Mert egy kislány volt ez, aki az imént még az orra előtt összeszorított fogakkal lépcsőzött, és most belé csimpaszkodott. Egy lassan középkorú kislány, akit megbolondított az élet.

– Kátya, tudod, nálunk nem szokás így... manipulálni az embereket.

– Manipulálni? „A kedvesség a filozófiám...” – felnevetett. – Mi van? Ezt a dalai láma mondta, te hülye.

Abban a pillanatban egy kamasz fiú rohant el mellettük virágcsokorral a kezében. Feldöntötte Kátyát, aki oroszul káromkodva terült el a földön.

– Kelj fel, és járj! – hallatszott valahonnan az emeleti folyosóról darabos, orosz akcentussal, ám mire Nonita felnézett, senki nem volt ott. Kátya még hangosabban káromkodott, de azért felült, és megigazította a haját.

A neonfényben hatalmas árnyék vetült rá.

– Kátya... daragája! Fszjo v párjádke! Fszjo v párjádke...

A Fszjo v párjádke volt szinte az első mondat, amit Nonita megtanult Moszkvában. Az oroszok szerint mindig minden hamarosan rendbe jön. Belátható időn belül az egész univerzum rendben lesz. A szép orosz férfi, mint egy veszélyes és rövidlátó ragadozó hajolt Kátya fölé, és azt mormolta a fülébe, hogy Igorral is leszámol. Hamarosan Igor is rendben lesz! Tudja, hogy telefonálgat, hogy fenyegetőzik, hogy Moszkvában szervezkedik. Emiatt már nem is kell aggódni.

A balerina felé nyújtotta a karjait, Szása felemelte. Kátya a karjaiba vetette magát, mint egy fuldokló, egyik keze a férfi tarkóján, a másik kezével sötétszőke haját simogatta, miközben csókolta, majd a fejét belefúrta a vállába, és rázni kezdte a zokogás. Szása a szemét lehunyva szorította magához, és valamilyen rejtélyes okból a fejét is csóválta hozzá.

„Egy ilyen jelenet egy ilyen napon sok az én gyomromnak!” – gondolta Nonita, és kimerülten elindult haza, a New York-i szállodájába.

Huszonötödik

Ha az ügynökségnek az volt a célja, hogy befogja a munkatársak száját egy kis repibulival, akkor ez fényesen sikerült. Némán vágtak át a lüktető dübörgésen a sarokasztalig, ahol a kollégák készségesen egymáshoz préselődtek. Petya sóhajtott egy nagyot, elővett egy cigarettát, meggyújtotta. Lili rásandított: a fiú hátravetett fejjel ült, a plafont bámulta, mint akinek egész máshol járnak a gondolatai.

– Mondd csak, Lili, te tulajdonképpen boldog vagy itt? – kérdezte Petya, anélkül hogy oldalra fordult volna.

– Igen – üvöltötte vissza.

Körülöttük a tomboló felső tízezerrel kétségkívül ez volt a megfelelő válasz.

– Akkor miért vágsz folyton ilyen sóvárgó arcot?

Hirtelen Igor Cseremiszov magasodott föléjük, arcát megvilágították a villódzó lilás fények, kezét felemelte, mint valami próféta.

– Mert Liljana..., tudjátok, Liljanában van valami jó. Az emberek általában silányak, így hát be is érik azzal, amit az élet kínál. De Liljana valami többre vágyik...

– Jézusom... – szólalt meg Lili, miközben beljebb csúszott, hogy helyet szorítson az oligarchának. – Mi lenne, ha inkább innánk egy pohárral?

Genyka került elő a semmiből, mint a bulihangulat és fiatalság két lábon járó reklámja. Hátát nekivetve a téglafalnak, italokat rendelt, és udvarias, semmitmondó üvöltözésbe kezdett Cseremiszovval.

– Hogy van Oszipova művésznő? – kiabálta aggodalmasan. – Arra gondoltam, átküldjük neki az elkészült anyagot. Egy kis immunerősítő ügynökségi anyag...

Igor Cseremiszov azzal az ijesztő arckifejezéssel nézett rá, amit az óta a bizonyos liftes incidens óta mindannyian jól ismertek.

– Előbb én akarom látni!

– Természetesen! – mondta Genyka gyorsan. – Már át is küldtük. Szerintem Kátya zseniális benne. Olyan lesz neki ez a kis klip, mint egy húsleves... egy lelki húsleves... visszarepíti a színpadra...

Az oligarcha fölemelte a fejét, mintha támadást akarna elhárítani.

– Ezzel kapcsolatban nincsenek jó híreim. Kátya súlyos műtéten esett át New Yorkban. A műtét eredményét tekintve megoszlanak az orvosi vélemények. Sajnos nem könnyű a visszatérés a – hogy is mondják? – balzaci életkorban... bizony nem... Minden szerepre sorban állnak a huszonéves táncosok...

Az asztalnál ülők összevissza dadogtak mindenfélét, sajnálkoztak, az oligarcha pedig azzal a szórakozott arckifejezéssel ücsörgött közöttük, amit akkor öltött fel, ha valaki bosszantotta. Csak két pohár vodka-narancs után szólalt meg újra.

– Pocsék az egész, úgy szar, ahogy van.

Lili lassan egy órája szorongott az oligarcha és Petya közé préselődve, mozdulatlanul. Ez volt az a pillanat, amikor felkapta a saját poharát és lehajtotta. A szeme megtelt könnyel, de legalább egy kicsit felengedett.

– Kátya egyedülálló tehetség! Láttam a fotókat a Tvoj Gyenyben. Bevallom, a hideg futkosott a hátamon, szörnyű volt nézni azon a kórházi ágyon...

Cseremiszov közbevágott.

– Délután beszéltem a Bolsoj művészeti vezetőjével. Öt hetet tudnak várni. Öt hetet – ismételte meg az oligarcha. – Tovább nem. Ezt nem most akartam elmondani, de ha már így szóba került... Ha Kátya karrierjére itt pont kerülne, természetesen senki sem várja önöktől az imázskampányt. Lehet ő egy névtelen balerina, a névtelen hiphoptáncos oldalán. Magától értetődik, hogy a honoráriumot is ehhez szabják...

Mindenki egyszerre kezdett kiabálni és tiltakozni, de Cseremiszov leintette őket.

– Világéletemben fair módon üzleteltem. Én tisztességesen játszom. Akármennyire fáj kimondani, Kátya piaci értéke megváltozott. Erről senki sem tehet. Ezt hívják vis maiornak... – körbenézett. – Na, elég a munkából! Mulatni jöttünk, nem?

Genyka egy pillanatra habozni látszott, aztán minthogy nem jutott eszébe egyetlen idevágó desztillált mondat sem, felhúzta a magyar lányt a székről, és belevetette magát a tömegbe. Lili boldogan adta át magát Vakula DJ pörgő partijának. Ám a zene egyik pillanatról a másikra abbamaradt, a felzúduló embereket egy bánatos szaxofonhang próbálta csitítani. Lili és Genyka egymásra meredt.

Az oligarcha fújta azon a kis színpadon, ahol egy perccel korábban még ezüsttangás, félmeztelen táncoslányok vonaglottak. Cseremiszov testőrei hátrébb tolták a tömeget, a fény a hangszerére irányult és ő átszellemült arccal adta át magát a zenének. A szaxofon hangját hamarosan halk, türelmetlen zsongás nyomta el, de ez az oligarchának szemmel láthatólag nem szegte kedvét.

Genyka előrenyomakodott a színpadhoz, ragyogó szemmel figyelte a műsorszámot. Lili visszaverekedte magát az asztalukhoz, ahol Petya egy külföldi pasassal iszogatott.

– Egyenesen Magyarországról? Még ilyet! Még sohasem jártam ott – mosolygott a magas, kerek arcú férfi. Kezet nyújtott. – Hello! Olaf vagyok. Koppenhágából.

– Hosszabb időre jöttél ide? Dolgozni, vagy minek? – kiabált vissza Lili, ahogy azt a Moszkvában élő külföldiek számára obligát társalgásforma megkívánta.

– Egy hosszú hétvégére jöttem. Még 2008-ban – kacsintott.

– Hát... nem sok hétköznapod lehet... – nevette el magát a lány. – Irigyellek!

Petya a kezébe nyomott egy újabb vodka-narancsot.

– Becsajozott – jelentette.

– Azt itt biztos nem nehéz – vélte Lili. – Gratulálok. És azóta is a lánnyal élsz?

Olaf alig észrevehetően kihúzta magát, valamilyen buta férfireflexszel, amitől Lili azonnal a szívébe zárta.

– Gondoltam, megnézem, mi a dörgés errefelé. És tessék, az első nap belebotlok egy lányba. Érzékeny szláv lélek, egy matematikus logikájával és Angelina Jolie külsejével. Olyan, mint a vattacukor! Mit tehettem volna? Maradtam.

– Ha egy csaj kicsit is elfogadható, tuti, hogy külföldiekre nyomul – mondta Petya a poharára meredve. – Ez van...

A dán hideg kárörömmel kérdezett vissza.

– Ti ezen csodálkoztok? A legtöbb orosz ingyenes bejárónőnek tekinti a barátnőjét. Szerintem Kelet-Európában ma is tart a hidegháború, csak éppen a nemek közt! Ha egy nő önérzetes, borítékolható, hogy a Runeten fog kikötni.

– Hogy hol? Hol kötnek ki? – kérdezte Lili.

– Runet. Ahol a külföldi pasikat vadásszák. Hála istennek, igazi szépségek!

– A Runeten? – horkant fel Petya. – Aztán meg arról blogolnak, milyen száraz, unalmas alakok a nyugatiak... Egyszerre akarnak egyenjogúságot és lovagiasságot! Az ott portyázó nők többsége csak kihasználja a férfiakat. Nem is sejtik a nyugatiak, hogy egy orosz feleség tíz év mínuszt jelent az életükből...

– A paraziták mindig csúfos véget érnek! – szólalt meg közvetlenül mellettük Igor Cseremiszov. Észre sem vették, hogy abbamaradt a szaxofonszóló. – Persze a bukásukat már nem a világ szeme előtt élik meg. A közönség csak a kiváltságaikról tud, de attól a parazitanők kivétel nélkül megbuknak. Bizony, kivétel nélkül!

Olaf bizonytalanul pislogott az önjelölt szaxofonosra és prófétára.

– Gondolom, önt is sokan megkörnyékezik – mosolygott Petya diplomatikusan.

– Engem nemigen lehet megkörnyékezni – javította ki Igor szerényen –, de bizony még ez sem ment meg az érdeknőktől...

– Nehéz elképzelni, hogy kihasználják – vetette közbe Lili, de gyorsan el is hallgatott.

– Pedig így van – mondta vad tekintettel, aztán megragadta a lány kezét. – Táncoljunk!

– Lábat kinyújt... haladjunk, haladjunk!

Kátya összeszorította a száját. Minthogy a fizikai erőnek még a sok gyógytorna, pilatesgyakorlat, úszás és lépcsőzés dacára is híján volt, megpróbálta mentális energiájával testének minden porcikáját összetartani és a lábát jó előre, messzire a levegőbe nyújtani. A férfi, akit az American Ballet Theater legzseniálisabb és egyben legvérszomjasabb próbavezető balettmesterének tartottak, leintette a zongoristát.

– Nem, nem, nem, nem... Álljunk le. Jézus! Kátya, szétestél, nézd!

A tükörre mutatott. Egy ernyedt, karikás szemű, csalódott nő nézett vissza rájuk.

– De hát én próbálom...

– Annyira azért nem töröd magad.

Legszívesebben ököllel esett volna a hajráfos fickó önelégült arcának. Tudja is ez, hogyan kell gyakorlatot vezetni! A Bolsojban legfeljebb kartáncosokkal foglalkozhatna.

– Kátya, figyeld Amandát! Nézd, hova érkezik az emelésből! Látod? Mesés! Mesés, Amanda! Nagyon szép...

A szőke, lapátfogú balerina vérlázítóan rossz kartechnikával dolgozott. És ő hülye, még milyen boldog volt, amikor Szása hozta a hírt, hogy elintézte, hogy a New York-iakkal próbáljon! Noha ez nyilvánvalóan nem ütközött túl nagy nehézségbe, még a világ talán legjobb társulatának tartott American Ballet Theaternél is kíváncsian fogadtak egy Bolsoj-balerinát. Kátya csúcsformában akart visszatérni Moszkvába, ezért két héttel az orvosi javallat előtt rúdhoz állt.

„A szentségit – gondolta Kátya –, ez az őrült műkedvelő egészen összerázott!”

– Tudod, mit, Kátya, inkább nézek neked valami kortárs variációt! Az majd kibillent kicsit a tengelyből...

Az orosz balerina elkerekedett szemmel meredt a tükörbe. A szóbeszéd ellenére valójában sohasem volt forrófejű. Karakterét mindig is eltúlozták, mert valahogy ez az imázs illett magas arccsontjához, széles, érzékeny szájához, törékeny testarányaihoz. De csak ritkán használta ki híres, szlávos temperamentumát.

A tükörképe szenvedélyesen megrázta a fejét.

– Engem csak a klasszikus balett tart formában! – mondta határozottan.

A mester ugyancsak a tükrön keresztül válaszolva a tekintetével, mellélépett.

– Értem. Akkor egy kis improvizáció...

És a markáns arcú, hajráfos férfi elkezdte rázni magát a tükörrel szemben, rázta, ringatta, riszálta magát, mint egy termékenységi táncot lejtő afrikai törzsfőnök.

Kátya félrebillentette a fejét.

– Nem egészen értem, mire gondol...

– Nem is kell értened. Rajta! Felejts el mindent! Spontán reakciót várok...

A balerina finoman rezegtetni kezdte a lábait, kecsesen megbillentette a csípőjét.

– Kátya, Kátya, Kátya... Ne ilyen kimódoltan. Próbálj lazítani! Gyerünk! Rázni, rázni, rázni, rázni... – a hátuk mögött a többiek is rákezdték, pillanatokon belül az egész társulat eksztázisban volt. Mint valami voodooűzésen.

A hajráfos kiordított a hangzavarból:

– Kátya, ez szerinted laza?

Nagyot sóhajtva odalépett a balerinához, megkapta a vállánál fogva mindkét kezével, és rázta, rázta. Kátya megpróbált kiszabadulni, de a hajráfos satuként tartotta, így csak rázkódott, akár egy rongybaba. Tehetetlenségében sírva fakadt.

Akkor a mester elengedte, és boldogan megölelgette.

– Ennyi! Köszönöm! Éreztél...

A Bolsoj-balerina első pozícióba merevedett, majd felvette a táskáját, nyakába dobta párducmintás törülközőjét, szó nélkül elment a hajráfos mellett, és kisétált az ajtón. A folyosón néhány métert sértett léptekkel haladt tovább, aztán megállt, ledobta a táskáját, körbenézett. Várt. De nem történt semmi.

A teremben ismét felcsendült a rúdgyakorlat zongorakísérete. Kátya, ahogy körbenézett az American Balett Theater kongó folyosóján, igazán szerencsétlennek érezte magát. Odakinn nem volt semmi mozgás. Mintegy negyedóra tétova ácsorgás után fájdalmas belenyugvással azt a realista döntést hozta, hogy vissza kell mennie.

Észre sem vették, amikor belépett a terembe, a hajráfos épp az egyik lány lábát állította be. Kátya hozzálátott, hogy visszamelegítse az izmait. Nem vette észre, amikor a mester mögé lépett.

– Nem csak az izmaidat, az egész lényedet kell használni, különben sosem lesz közöd semmihez, amit táncolsz...

Kátya már ellazult izmai ismét megfeszültek, de fegyelmezetten végigcsinálta a gyakorlatot. Érezte, hogy technikailag kezd belendülni, besöpört néhány elismerő pillantást a társulat tagjaitól.

Ám néhány nappal később újra kitört a botrány.

A hajráfos először bízta Kátyára, hogy válasszon egy variációt a sok unalmas alapgyakorlat után.

– Na, Kátya, mivel szeretnél lesöpörni minket?

– Giselle! Mad scene – vágta rá azonnal.

– Hűha! – Rittyentett a mester. – Te aztán nem spórolsz magaddal. Nem lesz korai?

– Dehogy, nagy szüksége van rá a lelkemnek!

Ez volt az a jelenet, amit Kátya álmában is eltáncolt volna. Az ártatlan Giselle-t, aki majd megbolondul a szerelmi bánattól. A lépésvariációkat még a kórházi ágyban is táncolta, fejben. A fejben táncolást minden nyaralás, sérülés, kényszerpihenő alatt bedobta, állítólag emlékeztette az izmokat, mi a dolguk. Odabólintott a zongoristának, és elkezdte. Az egész terem lélegzetvisszafojtva figyelte, és ez a régi, ismerős érzés annyira lelkesítette Kátyát, hogy szinte a szó szoros értelmében szárnyakat kapott tőle. A sérülése óta először érezte, újra repül tánc közben. Csak akkor kezdett szédülni, amikor a jelenet végére ért, akkor meg kellett kapaszkodnia a rúdban, hogy el ne ájuljon.

– Nagyon jó volt, Kátya! – szólalt meg nagy sokára a hajráfos.

– Köszönöm! – zihálta.

– Csak, tudod, nem vagyok biztos benne, hogy tudod-e, miről is szól ez a jelenet...

Kátya gerincén végigfutott a felháborodás.

– Egy frászt nem tudom! Mindenki volt szerelmes!

– Mit éreztél, miközben táncoltad?

– Mit éreztem? Tébolyt! Őrületet. Hogy mindjárt belebolondulok a szerelembe!

– Érdekes, nekem úgy jött át, mintha tényeket közölnél. Azt szerettem volna látni, hogy mit érzel. Mert nekem úgy tűnt, te sem tudod pontosan.

Kátya mindenre inkább el volt készülve, arra, hogy nem volt elég erő a forgásokban, lendület az ugrásokban, de az, hogy Giselle karaktere nem tűnik tőle hitelesnek, az nem szerepelt a jegyzetei között.

– Mégis, mit gondol, mit éreztem?

– Fogalmam sincs. Miért nem mondod el?

Kátya szikrázó szemmel meredt a hajráfos önelégült képére.

– Tudja, mit? Leszarom. Én őszintén táncoltam.

– Törték már össze egészen apró darabokra a szívedet?

Akármilyen dühös volt, ettől az amerikai megközelítéstől nevetnie kellett.

– Az én verziómban Giselle nem cukormázas, naiv áldozat!

– Nem?

– Nem!

A hajráfos is mosolygott.

– A szerelemben mindenki áldozat. Aki odaadja magát, sebezhető lesz. Ha nem áldozat, nem is szeret igazán...

– Nekem nincs szükségem erre a hülye lelkizésre!

– Pedig éppen javasolni akartam, áss az egód mélyére. Hátha mégis szenved ott valami... a legeslegmélyén...

A nyugodt, határozott mód, ahogy a hajráfos beszélt, lehűtötte a Bolsoj-balerinát. Elgondolkodott a szavakon, amit hallott, és volt annyira jó táncos, hogy megértse, mit jelentenek. Magán érezte a társulat pillantását. A lábai maguktól mozdultak, odament a táskájához, magára terítette párducmintás törülközőjét, és az ajtóhoz lépett.

A hajráfos szinte bocsánatkérő hangsúllyal szólt utána.

– Kátya, a színpad nem gyáváknak való...

A balerina keze megállt a kilincsen. Mérlegelt. Kirohan, hogy karakterben maradjon... vagy megadja magát ennek a hajráfosnak, és elviszi tőle vissza a Bolsojba azt, amit ez az amerikai tud. Mert vitathatatlanul valami újat tud az őrültjelenetről. Visszafordult, és a tükörben ráemelte tekintetét a mesterre.

– Tényleg olyan borzasztóan táncoltam?

– Borzasztóan.

– És... izé... technikailag?

– Úgy rendben volt.

Kátya elgondolkodott.

– Nos... lehet, hogy kicsit technokrata fogalmaim vannak a szerelmi bánatról... Lenyomom még egyszer!

Huszonhatodik

Bombayben, a Malabar-dombon egy ötemeletes házban nőtt fel Nonita. Mindegyik emeletet családjuk valamelyik tagja foglalta el, nagybácsik és nagynénik, apai nagyszülei és azok ház körül visongó gyerekei. Esténként a földszinti verandán gyűlt össze a négy fivér, egy mérnök, egy újságíró, egy jogász és Nonita apja, aki akkortájt magas rangú kormányzati tisztviselő volt. Színes száris asszonyaikkal és még ennél is élénkebb politikai nézeteikkel pezsdítették fel a levegőtlen ebédlőt.

A közös étkezések alatt fejük fölött hatalmas ventilátor forgott, ez a végeláthatatlan, egykedvű pörgés jellemezte leginkább Nonita békés, párás, eseménytelen gyerekkorát. A családban az asszonyok valamilyen ősi, rejtélyes egyezséghez igazodva főleg fiúgyermekeket hoztak a világra. Nonitának egyetlen unokanővére volt csupán, Aisa, aki egyik napról a másikra eltűnt a házból, férjhez ment, és azóta a város egyik távoli, kevésbé előkelő negyedében élt.

Nonitának így be kellett érnie Inassal, annak az orvosnak a lányával, aki velük szemben lakott, és akinek két felesége is volt. A hetvenes-nyolcvanas évek fordulóján minden világsajtót bejárt botrány dacára (vagy inkább azzal dacolva) az ő utcájukban jól megfértek egymás mellett a hindu és a muszlim családok.

A bogárszemű szomszéd kislányt kedvesen fogadták. Hagyták, hadd csavarogjanak. Csupán egyvalamit tiltottak a nagynénik: Nonita nem oszthatta meg Inassal az útravalónak csomagolt édességeket. Hinduk és muszlimok nem ettek együtt, akkoriban még nyilvános éttermekben is ritkán. Talán ez volt az oka, hogy imádott a két földszintes ház (az első és a második feleség rezidenciája) között terpeszkedő zajos konyhában lógni, lesni, ahogy a két asszony tesz-vesz. A testesebb első feleség és a második, aki alig tíz évvel volt idősebb Inasnál. Nonita szemében amolyan anya-lánya viszonyban éldegéltek egymás mellett. Ahogy Inas mindannyiszor elkomolyodó szemekkel hozzátette: békés egyetértésben.

„Szeretetben kell együtt dolgozni, nehogy az asszonyi féltékenység tönkretegye az otthon harmóniáját, és romlásba döntse az egész famíliát!”, tanították az ifjú feleségeknek Nonita családjában is. Nagymama el is várta, hogy menyei lessék minden – egyre logikátlanabb és meghökkentőbb – kívánságát.

Miközben a Los Angeles-i szálloda napfényben úszó tavernájában reggelizett, az otthoni szűk sikátorokra gondolt. Ahogy feléjük mondták, „gullis”-okra. Amerre csak lófráltak Inassal, mindenütt a családi szeretet jegyében sustorgó asszonyokat láttak. A tinédzser Nonita gyakran filmezett titokban a gullisokban, Inas boldogan asszisztált hozzá. Még egy női kísérleti filmes csoporthoz is csatlakoztak.

Vajon másképp alakult volna a sorsuk, ha apja nem veszi meg Nonitának divalira azt a kis Sony videokamerát? Vajon akkor is tönkreteszi Nonita anyósának valamennyi álmát? Aki pedig olyan pontosan eltervezte, milyen lesz a fia szelíd házassága?

Hai Rabbat! Ezt utólag senki sem tudta megmondani. Azt már biztosan lehetett tudni, hol húzódott az a határ, amelyen még egy fiús anyának sincs joga a menyét átkényszeríteni. Nonitát férje családja olyan szerepre szemelte ki, amire se nem vágyott, se nem tudta elérni. A filmes cigányéletről lemondott a kedvükért, mégis képtelen volt a nagycsalád verandáján megmaradni. Éveken át figyelte, ahogy anyósa a gyulladt ízületeivel felsegíti apósára az öltönyt, jeget hoz a limonádéjába, rendezgeti íróasztalán a papírjait.

Most, hogy Ranjitra várakozott, hogy örökre búcsút mondjon neki, kezdte érteni az anyósát. Mrs. Murphy számára a szerelem egyet jelentett azzal, hogy szükség van rá. Miközben Nonita örökös késésben és márkás nyugati ruháiban a tévébe rohant, az öregasszony utánasúgta: ha egy nő a családjától függetlenül is boldog tud lenni, az csakis egyet jelenthet, nélküle is remekül megvan mindenki. Hogy felesleges.

Hányszor pörgette Nonita magában, útban a garázs felé, átkozódva ezt a mondatot! Hányszor gondolt ki csípős, fölényes, intellektuális válaszokat (az érthetőségnek azon a vékony mezsgyéjén mozogva, ahol még anyósa is érti, mennyire intellektuálisak).

Utolsó mumbai évei megtanították rá, férfi és nő kapcsolata legalább annyi formát ölthet, mint színes, gyerekkori hitoktató tankönyvében az isteni legmagasabb rendű tudat. Nincs jobb és nincs rosszabb.

Menye passzív ellenállása láttán anyósa egyre sárgább, hallgatagabb lett. Amikor Nonita a szeme elé tárta Ranjit ütlegeléseinek kék-zöld nyomait, házasságuk tömény kudarcának csúfos bizonyítékát, az asszony felsikoltott.

– Micsoda szörnyeteget csináltál az én Ranjitomból! Nekem hiába mutogatod! Nem látott a világ a fiamnál szelídebb férfit! Csak a családnak él! A munkájának. Nőre rá se néz. Más asszony boldog lett volna vele. De te mindig minden alól kivétel vagy, igaz, Nonita? Nincsenek is érzéseid, csak igényeid? Nem fogadtad el őt soha! Még az esküvőtök napján sem. Akár ha citromba haraptál volna! Azt hiszed, nem láttam? Az én hibám... az isten verjen meg azért, hogy kinéztelek a fiamnak. Az isten verjen meg engem!

És Isten megverte. Lassan negyven éve szenvedett agyonpatronált fia miatt. Nonita vele szenvedett, asszonyi szolidaritásból. Hazaköltözött az anyjáékhoz, aztán vissza Ranjiték családjába, haza, vissza, haza, vissza, mindig hajlott az újrakezdésre. Hogy szánalmas volt? Az, de nem bánta. Az indiai People magazin az ország legbefolyásosabb asszonyai közé választotta.

A vetélés után szánta el magát. Miután Ranjit élete legnagyobb hibáját elkövette, miután saját, még meg sem született gyermekét ütlegelte. Nonita megértette, hogy amit ő elrontott, azt már helyre nem hozhatja. És amit a férje rontott el, arra nincs feloldozás. Soha az ő közös életükben. Már nincs mit kísérletezni, megfogadni, kívánni. Ez olyan felülírhatatlan igazság volt, hogy még Ranjit is megbénult tőle. Nem is vett róla tudomást, hogy a felesége kiköltözött Moszkvába. Élve eltemette. Érintkezésük beszűkült, megkövesedett.

Nonita összerezzent a számítógép monitorja előtt, amikor hosszú hónapok némasága után megérkezett Ranjit minimáltartalmú üzenete:

„Péntek, Holiday Inn, tizenegy.”

Igaz, ő is csak annyit írt neki, Mrs. Murphytől értesült róla, hogy Ranjit Los Angelesben tölt három hetet, ő éppen New Yorkban dolgozik, szívesen átkelne a Nyugati partra, hogy találkozzon vele. Nonita megörült a monitoron felvillanó lehetőségnek. Komolyan vette. Úgy készült rá, mint élete döntő mérkőzésére.

Békés üzleti tárgyalásra készült. Ő felkínálja az áldozat szerepét, ha Ranjit megválik az üldöző szerepétől. Saját maguk mentik meg magukat, win-win helyzet. Mindketten nyernek.

Már semmi mást nem kívánt, csak hogy álljon meg végre a futószalag, amely újra és újra ugyanazokat a helyzeteket hozza elé. Jöjjön már a szabadulás!

És megérkezett Ranjit, elnyúzottan, szája sarkában két-két kiló gyanakvással. Mint egy tökéletes vesztes. Nonita már nem érzett haragot a férje iránt, csak valami újfajta tanácstalan szomorúságot. Ami kétségkívül kényelmesebb, passzívabb érzés volt, mint az üldözött vad fárasztó szerepe.

A tragikus pár már soha nem remélhet változást! – száguldott a futószalagcím Nonita fejében. Körbe és körbe. Nos, ő erre az esetre is fel volt készülve.

Útban Los Angeles felé a repülőn szimultán olvasott két amerikai, sorozatházasodókra szakosodott önsegítő könyvet. Párkapcsolati marketinggel, spirituális önfejlesztő technikákkal és pajkos fondorkodásokkal. (Szex az exszel a legjobb családokban is megeshet.) A kötetek bárkit hatékonyan felkészítettek arra az esetre, ha a volt partner NEM FELTÉTLENÜL ÉRTENE MEG MINKET.

Mennyivel könnyebb dolga lett volna, ha csupán az erőszakos szörnyeteget látja Ranjitban! De túlságosan is jól érzékelte hozzá férje lényét, akit kamaszkora óta tanult elviselni. Minden idegszálával érezte azt a rémületet, amelyet ez a hallgatag férfi végigcipelt a házasságukon. A reszkető várakozást, hogy egyszer majd Nonita felfedezi az igazi Ranjitot. Az igazi Ranjitot, aki szorong amiatt, hogy nem tanult külföldön, hogy nem fűti különösebb szakmai szenvedély, és nem keres annyit, mint a Hindi TV szépen sminkelt arca. Azt a Ranjitot, aki soha nem merte a feleségét értékelni, mert a lelke mélyen sohasem hitte, hogy megérdemli. Azt a Ranjitot, aki ezeket a gyötrelmeit képtelen a feleségével megosztani.

Nonita gondolatban úgy bánt Ranjittal, mint egy nagybeteggel. Egy nagy fülű, derűlátó ganésa kabalával a táskájában várakozott a lobbyban, ahová szokás szerint sietve és túl korán érkezett. Nem vette észre, amikor a férje belépett, de érzékelte. Megrándult a teste.

Ranjit szótlanul állt előtte. Némasága arról, mit érez, mit remél, csaknem beteges volt.

– Namaszte! – emelte Nonita üdvözlésre a kezét.

Noha még csak most kezdődött a március, ezen a délelőttön Los Angelest napos és meleg levegő járta át. A szálloda átriumos lobbyjában az a szokott feszültség és féktelenség uralkodott, aminek semmi köze az évszakokhoz. Nonita hagyományos türkizkék salvar kamezt viselt, és szándéka ellenére elmosolyodott.

– Namaszte – biccentett a férje, miközben az asztal másik végébe telepedett.

Várakozóan bámult Nonitára, a nyaka is vörös volt. Felszedett valamicskét, ami jól állt neki, az öltönyben határozottan jól mutatott.

Ahogy Ranjit leült, és feszülten arról érdeklődött, mégis mit keres New Yorkban, amikor Moszkvában kellene lennie, Nonitának szinte azonnal emlékeztetnie kellett magát, hogy egy politikus sohasem válaszol egy kérdésre egyenesen. Mert dörzsölt politikusként érkezett a találkozóra az egyik kézikönyv tanácsára, amelyhez CD-t is mellékeltek. A szállodájában zsinórban hallgatta készülődés közben. Amikor Ranjit megkérdezte, kér-e teát, Nonita dörzsölt politikushoz illően súlyos másodpercekig mérlegelt.

– Azt hiszem, az adott körülmények között ez egészen jó gondolat...

És aztán hozzálátott, hogy módszeresen keresztülvigye a saját szerződése által meghatározott pontokat:

1. Rendezzék jogilag a különválásukat.

2. A szülei busás dowryja és a nászajándéklakás fejében Ranjit fizessen neki havi járadékot, amelyből egy szerény kis garzont tud bérelni New Yorkban.

3. Ha mindezzel egyetért, köszönjenek el békében, és bízzák a további kapcsolattartást az ügyvédeikre.

A férje bizonytalan és céltalan mozdulatot tett a kezével, mintha el akarná hárítani a javaslatait, aztán gúnyos mosoly futott keresztül az arcán. Nonita ezen a ponton először elbizonytalanodott.

– Ranjit, kérlek, ne gyűlölj!

A férje még szélesebben mosolygott, már szívből:

– Mostantól kérésre rajongani fogok érted.

„Meg kell jelölnie a határokat”, mondogatta magában Nonita (a CD-ről), és megacélozta magát. Ki kell tartania a szerződés mellett. Nem szabad vitába keverednie. Mindvégig udvarias marad. Az első fenyegető szóra elköszön.

– És mondd csak – érdeklődött Ranjit továbbra is mosolyogva –, a családod mit szól hozzá, hogy egy kis lyukban akarod meghúzni magad? Ebben a neurotikus városban. Magányosan. Életed végéig?

EGYSZERŰEN NEM LEHET RÁBÍRNI MÁSOKAT, HOGY A MI SZEMÜNKKEL LÁSSANAK DOLGOKAT, HA NEM AKARJÁK.

– Emiatt ne aggódj, Ranjit.

– Találkoztam Kochi mamával az Ansel plázában. Siránkozott nekem, hogy ő reggeltől estig az unokájáért imádkozik. Aki elhagyta a családját. És a dédunokáért, aki talán még ebben az életében megszületik...

Ez azért még tudott fájni.

– Maradjunk a tárgynál, légy szíves...

Ranjit a szemébe nézett.

– Kellene egy kis New York-i kégli? Töröld le ezt a konzumnőmosolyt az arcodról, mielőtt én törlöm le. Jó, Nonita? – kérte mogorván. – És ne hidd, hogy elszaladhatsz! Hohó, az ügyvédre bíznád a kapcsolattartást? Talán már meg is mondtad neki, hogy agyonütlek, felfallak, kiszívom a véredet, vagy mi?

„Írásban fogom átküldeni!”, döntött Nonita. Save as... Dátum. Sent.

Felállt, és udvariasan elköszönt. (Jaj, én elátkozott férjem, attól tartok, te még mindig ugyanolyan őrült vagy. Egy dühöngő őrült!)

– Isten áldjon, Ranjit!

A MÁSIK ELENGEDÉSÉBE AZ IS BELETARTOZIK, HOGY MEGTANULUNK EGYÜTT ÉLNI A FÉLREÉRTÉSSEL.

A türkizkék szári alatt összeütődtek a térdei. Miközben elhagyta a lobbyt, léptei bizonytalan ütemére a CD utolsó mondatát hajtogatta:

Amikor a dolgok elromlanak, nem feltétlenül a nekünk megfelelő módon romlanak el... Amikor a dolgok elromlanak, nem feltétlenül... Amikor elromlanak...

Újra és újra. Mint egy nem megfelelően elromlott lemezjátszó.

Huszonhetedik

Egy hónap választotta el őket a Krásznájá Moszkvá nagy visszatérésétől. Ez volt az év kampánya, a ritka munkák egyike, amikor se pénzt, se ötletet nem sajnál a megrendelő. Genyka kisietett, hogy utánanézzen a női műsorok nézettségi adatainak. Legszívesebben rollerrel száguldott volna az ügynökségi mappaállványhoz, de Cseremiszov jelenlétében a hűvös, öltönyös nagyfőnököt adta. Személyesen vitte az ügyet, ebbe a stratégiai fázisba magyar asszisztensén kívül nem is vont be mást. A lány végül is nem volt akkora kolonc, mint elsőre tűnt, és megvolt az a további előnye, hogy miután nemsokára lejárt az ösztöndíja, nem kellett tartania attól, hogy a későbbiekben galád módon lenyúlja a módszereit. Nem volt se kutyája, se macskája Moszkvában, éjfélig is hajlandó volt asszisztenskedni neki. Ha lekéste az utolsó villamost, Genyka hazafuvarozta.

A lány arca fáradt volt, de miután kettesben maradtak, kötelességének érezte, hogy biztatóan rámosolyogjon az oligarchára. Igor Cseremiszov képe egy pillanatra szárazon felizzott. Újfajta kíváncsisággal, a műgyűjtők kíváncsiságával nézegette Liljanát, aki idegesen markolta a fémfotel karfáját. Feje felett a falon erős ketyegésű óra tiktakolt, szabályos, kérlelhetetlen hangja mintha valami baljós végzet közeledtét jelezné. Annyi mindent hallott az oligarcha múltjáról, hogy úgy rémlett neki, egy pokolgép ketyeg, amely rövidesen a levegőbe repíti ezt a vészjósló alakot.

– Jó régen nem jártam maguknál – szólalt meg az oligarcha, és végigsimított nyakkendőjén. – Tudja, az elmúlt hetekben nem akartam bejönni személyesen. Mert... mert jobb volt így.

Lili nem értette.

– Jobb volt így? Miért?

– Miért? Nem találja ki?

– Kátya balesete? Aggódott, hogy nélküle nem tudjuk befejezni? Tényleg nem tudom...

Lili úgy ült a szalagfüggönnyel takart, csupa üveg moszkvai tárgyalóban, mint az értetlenség élő szobra, kínos feszengését csak növelte, hogy az oligarcha figyelte és mulatott rajta.

– Beléd estem, Liljana... Ó, csak kicsit. Csutycsuty... egészen picikét... És nem akarok egészen szerelmes lenni...

Lili arca élettelenné vált. Sem rémület, sem sértődés nem látszott rajta, ahogy az sem, hogy hízelegne neki, amit Igor Cseremiszov mond.

Egészen nyugodtan felelte.

– Ó, emiatt nyugodtan járhat ide. Belém nem szokás sokáig szerelmesnek lenni.

Cseremiszov őszinte elképedéssel kérdezte:

– Hogyhogy nem szoktak?

– Beszélhetek őszintén?

– Igen.

– Egészen őszintén?

– Egészen őszintén.

– Az a helyzet, hogy én a szerelmes férfiakat messze elkerülöm. Nagyon kijózanítóan tudok viselkedni, ha valaki folyton azt hajtogatja, mennyire szerelmes. Már bocsánat, de hülyének tekintem, sőt nem csak hülyének, szánalmasnak és veszélyesnek.

– Magára nézve veszélyesnek? – Cseremiszov rezzenéstelen arccal hallgatta.

Lili angolra váltott, és minden szót külön hangsúlyozva mondta:

– Szerintem most azt gondolja, valaki nagyon megbántott. Hogy félek a szerelemtől vagy ilyesmi. Nem félek. Egyszerűen gyanúsak nekem azok, akik örökösen mondogatják, mit éreznek. Megfigyeltem, hogy hajlamosak túlértékelni a saját érzéseiket. Úgy osztogatni és megvonni, mint valami különös kegyet... – Cseremiszov szemébe nézett. – Soha, soha nem fog felszedni, érti?

Cseremiszov valahová a magyar lány feje fölé nézett tűnődve, mosolyogva. Lili kezdte elveszíteni azt, amit önuralomnak hitt.

– Nem igazán értem, mit lát bennem... gondolom, hogy külföldi vagyok... de tökéletesen felesleges aggódnia, mert én teljesen alkalmatlan vagyok erre a szerepre... Teljesen!

Az oligarcha azt a stratégiát választotta, hogy a lehető legkevesebbet figyel a magyar nő furcsán csengő szavaira. Megpróbált azokra az erőt adó, áttekinthető dolgokra gondolni, amelyekből az egész élete állt. Segítségül hívta a jól ismert és rendíthetetlenül szilárd világa részleteit. A klubja bejáratát a Lenin sugárúton, a Times tőzsdehíreit, a Rubljovkán árult villát, amit akár áron alul is hajlandó volt eladni, ha cserébe láthatja a hazatérő Kátya megnyúlt arcát.

– Maga sokat gondolkodik, Liljana – szólalt meg végül. – Túlságosan sokat gondolkodik mások helyett...

Lili a leeresztett hangsúlyból tudomásul vette, hogy ezen a ponton véget ért a különös udvarlás, ám ez most hirtelen ellentétes érzelmeket váltott ki belőle. Az oligarcha megütközött tekintetét látva egyszerre támadt kedve elmenekülni, biztatni és ingerelni is. Leste, mikor fut be végre Genyka az adatokkal, percenként nézte a falon az órát, de az csak másodpercekkel mutatott többet.

Arra figyelt fel, hogy Cseremiszov még mindig beszél:

– Ismeri a Békakirályt?

– Mármint a mesét? – nézett fel Lili a jegyzeteiből.

A férfi arca már nem volt kedves, inkább azokra a bírókra emlékeztetett, akik pénzbírságra át nem váltható börtönbüntetésre ítélik a gazdag orosz vádlottakat, nehogy valaki megvesztegethetőséggel vádolja őket.

– Nyilván ismeri. Minden országban ismerik. Csakhogy az orosz mesében a béka nem királyfivá, hanem jóságos leánnyá változik, és megmenti a királyfit, aki megcsókolja...

Lili most már tényleg dühös lett.

Cseremiszov egy alapjában véve rokonszenves, intelligens, jólelkű békának tartja, akinek az erényei felülírják a békaságát. Sejtette ugyan, hogy nem az ellenállhatatlan külsejével keltette fel az oligarcha érdeklődését, mégsem akarta elhinni, hogy ennyire arcátlanul a szemébe mondta! Lili sohasem volt ünnepelt szépség, ám élete fontosabb férfijai, a nevelőapja, a volt férje vagy Petya azzal biztatták, hogy bájos. A bájossal kiegyezett, olyan bóknak könyvelte el, amelyet önámítás nélkül elfogadhat. Petyát is szempillantás alatt elcsábította! (Még ha előtte egyeztettek is, hogy csábítani fog.) Ők ketten olyan jóban voltak, hogy Petya bármit belelátott Lilibe, ami csak jólesett a lánynak.

Lili lesütötte a szemét, aztán visszaemelte a székében kényelmesen terpeszkedő Cseremiszovra. „Hogy meg van elégedve magával, megveregeti a saját vállát, hogy ez a Békakirály beugrott neki!”

– Leszámítva, hogy nem túl hízelgő egy nőre nézve, ha egy békához hasonlítják, nem igazán értem, hova akar kilyukadni...

– Dosztojevszkij, Tolsztoj, Puskin – sorolta az oligarcha, és Lili halványzöld átkötős blúzának dekoltázsára meredt –, nálunk az írók sohasem a külső leírásával tették vonzóvá a hősnőiket. Nyugati módra. A nagy orosz regények mindig a hősnő személyiségével operáltak. A „belső gazdagsággal”. A lélekkel. Az élet komoly dolog. Tudja, hány dolgozatot kellett nekem erről írni az iskolában?

Igor Cseremiszov válaszra várt, de Lili nem válaszolt, idegesen hajlítgatta ki-be az ujjait. Minél többet hallott a „belső gazdagságról”, annál rondábbnak és lehetetlenebbnek érezte magát.

– Nemzedékek nőttek fel úgy, hogy az írók az érző lelkű hősnőkkel hatottak rájuk. Bizony. Nem mással, mint a női odaadással, a természetes bájjal – váratlanul elmosolyodott, mintha maga is a természetes báját vetné be. – És mi maradt ebből? Mi maradt nekünk? A rubljovkai dögök! A szilikonos szponzorvadászok.

Lili csak bámult, hogy jut el Tatyjanától a szilikonmacákig, aztán feltette a szituációra a koronát.

– Az orosz regényhősnők elég szerencsétlenek – mondta kedvetlenül. – Nem emlékszem egyetlen boldog nőre sem közöttük. Követik a férfiakat Szibériába, vonat elé ugranak, meghalnak szülésben... lehet, hogy a férfiak azt gondolják, hogy a nők erről álmodoznak... egyszerűen rosszul osztottak nekik kártyát!

– Márpedig maga regényhősnő, Liljana – hallotta Cseremiszov hangját. – Remélem, méltón viseli...

Ebben a pillanatban megérkezett Genyka, feje fölé tartva a lefűzött táblázatokat, arcán a kész kampányterv ígéretével. Ha el is húzódott kissé az adatok beszerzése, az ő agya lázasan dolgozott a megoldáson, nem volt kétséges, mindjárt be is hozzák a kényszerszünetet.

Lili tompán üldögélt, míg csigás hajú főnöke az oligarchának különböző grafikonokat magyarázott, azon töprengett, nem volt-e túl szemtelen, végtére is egy oligarcha, hiába kért őszinteséget, utólag még mindig megcsavarhatja azt a percet, aztán majd váratlanul halálra gázolja valamelyik utcasarkon egy régi Lada... Itt megállt a gondolat, mert rájött, hogy csak egy kis porszem ő. Pillanat regényhősnő. Nem olyan fontos. Pár hónap múlva az égvilágon semmi sem függ majd az ő életében attól, milyen szavakat mond neki az oligarcha, vagy miről hallgat. Mindennapjai felett átveszi a parancsnokságot Magdika a szomszédból, meg a tújvárosi ügyvezető, aki egész életében nem fog annyit keresni, mint amennyit itt Cseremiszov elszór a barátnője kampányára.

– Kátya ki van írva a Bolsojban – szólalt meg hirtelen. – Láttam a nevét a Giselle szereposztásában...

Cseremiszov mosolyogva bólintott.

– Szép bizalom a színház részéről. Kátya a hét végén érkezik. Senki sem tudhatja előre, milyen állapotban...

Genyka keze lendült, de nem tudott megszólalni, mert Lili már beszélt.

– Csak mert éppen egy hónap múlva lesz a felújított bemutató. Mi lenne, ha összekötnénk a kettőt? Megvennénk a sajtó számára valamelyik főpróbát, és a felújított Giselle premierjéhez kötnénk a Krásznájá Moszkvá bemutatóját. – Előrehajolt, megragadta az asztalt. Körme elfehéredett, annyira szorította. – Ott az átélhető, személyes sztori... A balerina szívszorító küzdelme és megdicsőülése, a lehető legjobban eladható Kátya nagy visszatérése.

– Zseniális! Kiváló ötlet... – mondta Genyka.

– Ragyogó, igen – mondta Cseremiszov –, bár kissé kockázatos.

Mindhárman tudták, hogy itt bizony minden együtt van. Ha három nap és három éjjel ötletelnének, akkor sem találhatnának hatásosabb ötletet, amellyel felépítik, újrapozícionálják a márkát, miközben a kultúrára nem éppen fogékony média is a tenyerükből eszik. Lilinek mégis az a kényelmetlen érzése támadt, mintha Cseremiszov valami különös módon tartózkodó lenne, mintha csak játszaná a protektor szerepét. Hirtelen megértette, hogy nem véletlenül udvarolgat neki az oligarcha, és nem véletlenül tett félreérthetetlen célzásokat a rubljovkai szponzorvadászokra.

„Na, helyben vagyunk”, gondolta Lili. „Az összes férfi, akivel találkozom, előbb-utóbb engem használ fel, hogy helyrehozza az önértékelését. Tehetségem van hozzá.”

Most örült csak igazán, hogy őszinte volt. Hogy a szemébe mondta, úgy, ahogy van. Ő nem fog a ragyogó arcú, harsogó orosz férfiak bűvkörébe kerülni! Akik addig nem hagyják békén a nőket, míg meg nem szeretik őket.

Lili a válása után úgy tekintett magára, mint lábadozóra. Mint anonim szerelemfüggőre. Aki hosszú ideje tünetmentes. De azt sohasem meri kijelenteni, hogy gyógyult. Mielőtt Moszkvába utazott, megtette a szokásos óvintézkedéseket. Mindent elolvasott például Viszockijról és Marina Vladyról. Olyan volt számára a történetük, mint egy érzelmi védőoltás.

A híres találkozás, amely tíz évvel a születése előtt egy másik országban történt, elborzasztotta. Ahogy az a csavargó külsejű, alkoholista orosz művész odalépett a ragyogó francia világsztárhoz! Hogy mentse meg. Persze nem ezt mondta szó szerint, csak a nevét mormogta: Vlagyimir Viszockij, színész, zeneszerző, költő.

Aztán mielőtt a biztonságiak lekapcsolták volna, elviharzott.

Lili jól tudta, hogyan metszi ilyenkor egy férfi tekintete egy nő tekintetét, átszabva ezzel teljesen egy sors képletét. A vakmerő orosz, aki odapofátlankodott bemutatkozni a sztárhoz, teljesen nincstelen volt, lemezei, versei illegálisan terjedtek. Sokadmagával egy lakótelepi társbérletben élt. A francia filmcsillag három gyermekével egy luxuskastélyban töltötte mindennapjait.

Viszockij már másnap kijelentette Vladynak: Mi együtt fogunk élni!

És a filmsztár, mintha megmágnesezték volna, lemondta soron következő hollywoodi forgatását, visszatért Moszkvába, és a Moszfilmnek írt alá szerződést. Viszockij nem kapott útlevelet, ezért Vlady költözött a moszkvai lakótelepre. Mindent feladott ezért az alacsony, alkoholista, önsorsrontó géniuszért. Családját, karrierjét, kényelmét. Nélkülözés, féltékenykedés, botrányok vártak rá, de ő képtelen volt elhagyni orosz szerelmét. Hosszú évekig tartott, mire minden kapcsolatát megmozgatva elintézte, hogy Viszockij útlevelet kapjon. Az orosz rebellis Nyugaton divatba jött, keresték, körutakra hívták, még meg is gazdagodott. Csakhogy Viszockijt hazahúzta a lelke. Vlady, aki végre a gyerekei közelében lehetett, sírt, könyörgött, rázárta az ajtót, de hiába. Nem tudta visszatartani. Mit tehetett volna? Utánament. Két kezükkel építették újra orosz életüket, a dácsájukat Moszkva külvárosában, de a napi öt liter vodka, amellyel démoni energiáit az orosz költő féken tartotta, végül legyűrte ezt a mindent feláldozó szerelmet is. A nyolcvanas évekbeli sajtó szerint a költő néma tüntetéssé változott temetésén kezdett haldokolni a szovjet rezsim.

Hiába neveztek el a szovjet űrhajósok erről a tragikus szerelemről még egy bolygót is (Vladiszockij, valahol a Jupiter és a Mars között), Lili számára történetük csak a lemondásból edzett nőkről mesélt. Életének eddig tapasztalt dramaturgiai szabályai szerint minden történet erről szólt. Azért jött Moszkvába, hogy a sajátját átírja, bármennyire groteszk dolog volt is, hogy épp egy ilyen aláaknázott terepen próbálkozik... Mélységes megkönnyebbüléssel vette tudomásul, mennyire nem hat rá az oroszok szenvedélyes természete, a spirituális és világi hatalomba vetett vallásos hitük és az a mélységes meggyőződésük, amellyel a leghétköznapibb dolgokról beszéltek. Inkább abszurd volt az egész.

Ahogy Cseremiszovra pillantott, önkéntelenül is elmosolyodott.

„Nem tudom, meddig lesz Oroszország nagyhatalom!”

Huszonnyolcadik

Genyka úgy vezetett, mint a hetvenes évekbeli amerikai krimikben a zsaruk. Hatalmas kerékcsikorgással szokott kihajtani az irodaház mögötti parkolóból, és satufékkel lefékezni a járdaszigetnél, ahol magyar asszisztense várakozott. Lili szeme előtt ilyenkor különös víziósor futott végig, rendszerint arra ocsúdott, hogy főnöke a nevét szólongatja. Ám ahogy a jéghideg éjszakában forró párafelhőket lehelve egyik csizmasarkáról a másikra állt, nesztelenül gördült elé egy autó, és szokatlan helyről, a hátsó ülésről szólították:

– Liljana!

A hangot senki máséval nem lehetett összetéveszteni. Mielőtt kirajzolódtak volna az éles kontúrok, már bent is ült az autóban.

– Elképesztő – szólalt meg Lili, maga sem értette, miért.

A kocsi belseje tágas volt, valahogy az ember mégis behúzta benne a nyakát. A krémszínű bőrülések opálos derengést kölcsönöztek az utastérnek.

– Elképesztő? – kérdezte a sötétben Cseremiszov.

– Igen, elképesztő – mondta nyomatékosan, abban bízva, Hogy az ismétléssel kis időt ad magának, és beugrik neki egy helyzethez illő mondat. De csak feszült csöndben ültek tovább. Az oligarcha nem szólt, kifelé nézett az ablakon, mintha teljesen lekötné az éjszakai autózás.

Az este sötétkék, óceánszerű tömege lassan húzódott a város fölé.

– Havazni fog! – jósolta az oligarcha. – Keletről jön. Előtte még hazaér. Genyka említette, hogy ilyenkor el szokta vinni, különben nem éri el az utolsó villamost.

A Szoljankától villamos vitte Lilit a lakótelepig, ám Ilja Alekszandrovna meg a váltótársa csak este tizenegyig szállított utasokat.

– Nekem a villamosvezetőnél protekcióm van ám! – mondta. – Ő az egyetlen barátnőm Moszkvában. Ha feltűnik Genyka sötétkék Golfja a kanyarban, megvár a megállóban.

Cseremiszov gyermeki örömmel összecsapta a kezét.

– Liljana ott dolgozik az Arbaton egy nemzetközi ügynökségen, és egy külvárosi villamosvezető a barátja? Látja, ezért szerettem magába!

Lili bólintott, hogy látja.

– És mi történt Genykával? Kinyíratta?

– Ha sokat akadékoskodott volna, két kezemmel tekerem ki a nyakát! – felsóhajtott. – Lehet is az érzelmeknek parancsolni...

Lili lopva Cseremiszov kezére nézett, a sötétben világító fényes körmökre. Vajon manikűröztet? Aztán a drága presztízsórára, amely külön életet él a szinte nőiesen vékony csuklón.

– Hat hétig, nagyon kérem, ne végezze ki! Csak mert még nem írta meg az ajánlómat... Pázsálusztá! Megígérte, hogy olyan referenciát ad, amely minden kaput megnyit előttem Tiszaújvárosban.

– Szóval hat hét múlva? Tyísaojvaros? – kérdezte az oligarcha. – Figyeljen... Hat hét múlva maga Isten akaratából halálosan szerelmes lesz belém.

Ez már sok volt Lilinek.

– Értem én a bókot. Bár eszembe jut... hirtelen... erről a valóban nagyvonalú ajánlatról...

– Hogy feleségem, családom, barátnőm van... Ez jutott az eszébe. Nincs nekem senkim! – mormolta Cseremiszov.

Lili intett, hogy ez jutott az eszébe. Aztán észrevette, hogy az oligarcha magában mulat rajta, ezért habozás nélkül hozzátette:

– Soha nem leszek a barátnője! Ha gondolja, lehetek a barátja...

Ez utóbbit az életösztön mondatta vele. Mindig is elképesztette az az eszelős konokság, amellyel a családos férfiak figyelmen kívül hagyják a realitást: egyáltalán nincsenek abban a helyzetben, hogy bárkit is a mély érzéseikről biztosítsanak. Az oligarcha halálos komolysággal, a megfellebbezhetetlenség tudatával előadott bókjai akaratán kívül egyre mulatságosabbá tették.

Annál megdöbbentőbb volt, amikor kijelentette:

– Igaza van, Liljana! Teljesen igaza van. A magáé vagyok. Úgy, ahogy akarja!

Lili hitetlenkedve fordult Cseremiszov felé.

– Vehetem úgy, hogy van egy új barátom Moszkvában? Biztosan be akar szállni ebbe a külvárosi brancsba?

– Mindjárt meglátja, mennyire beleillek a csapatba!

Intett a sofőrnek, hogy álljanak félre. Éppen elhagyták a Barátság Házát, és kiértek a széles, forgalmas Arbatszkaja térre, jobbról feltűnt a metrómegálló vörös csillag alakú bejárata.

– Jéháty zájcem? – kipattant az autóból, és azzal a lendülettel letegezte Lilit. – Bliccelsz velem? Fogadjunk, hogy még nem néztél körül a város alatti múzeumban...

A magyar lánynak nemigen akarózott a finom melegből kiszállnia.

– Mindennap metróval járok...

Ám az oligarcha már átfutott a másik oldalra, és szélesre tárta az ajtót. Lili hitetlenkedve csóválta a fejét, nem akart hinni ennek a férfias-gyermeki magatartásnak. És tessék! Igor Cseremiszov határtalan, parancsoló életerejének köszönhetően eleredt az eső, ahogy illett az éjszakai városnéző jelenethez. Lili kinyitotta összecsukható, miniatűr esernyőjét, mintegy védőpajzsként az oligarchából áradó különös energia elé. Ahogy leértek a lépcsőn, a férfi magához rántotta, és ügyesen átsiklott vele a kegyetlenül összecsapódó acélsorompók között.

– De hát miért kell bliccelni? – kiáltott fel Lili.

Igor Cseremiszov most először jött zavarba.

– Nem tudom, hol lehet jegyet venni – felelte jól nevelt, kisfiús bájjal, amit Lili egyszerre talált őszintének és kiszámítottnak.

– Maga akar nekem idegenvezetést tartani? – Lili képtelen volt visszategezni. Elővett egy mágneskártyát. – Fogadni mernék, hogy többet járok metróval. Látja? Nekem ide bérletem van!

Az oligarcha nevetett.

– Jól van, jól van... Fitogtassa csak a fölényét! – Cseremiszov akaratlan tegezése néha átváltott magázásra. – Így is mindig ideges vagyok, mielőtt magával találkozom...

Lili forgatta a fejét, érezte, hogy az oligarcha azt akarja, úgy viselkedjék, mint egy lelkes turista. Egyébként sem esett nehezére, hogy ebben a föld alatti palotában, amit rendszerint lökdösődő embertengerben látott csak, kislányosan örüljön mindennek. A reggeli rohanások során és az esti csúcsforgalomban csak homályosan érzékelte a hatalmas márványtereket, a kucsmák, baseballsapkák fölé csüngő kristályokat. Hirdetőtáblák helyett festmények, mozaikok, üvegablakok, sztálinbarokk pompa minden megállóban. Mintha nem is egy idegen metropolisban, hanem egy idegen bolygón járna. A metrókocsik azonban hajszálpontosan olyanok voltak, mint Budapesten. Az utasok is. Ezen a kései órán még ülőhely is volt, az oligarcha mellé huppant az ülésre, és szótlanul bámulták a szemközti, nejlonzacskót szorongató, rövid, dauerolt hajú, a súlyos aranygömböktől megnyúlt fülcimpájú, kötött sapkás asszonyt.

– Nem a másik irányba kellene mennünk?

Lilinek még mindig hosszú percekig kellett tanulmányoznia a cirill betűs „k pojezdom do sztánciji” jelzést, hogy a megfelelő irányt betájolja.

– De igen – felelte készségesen Cseremiszov. – A másik vonalon, az ellenkező irányba.

– És... hogy fogom így elérni az utolsó villamost?

Az oligarcha oldalra nézett, szeme homályos lett, mint a higany.

– Liljana, hát egyetlen órácskát sem ér meg a barátságunk? Utána hazaviszem. Elhiszi nekem, hogy nem sűrűn metrózom csinos nőkkel esténként?

– Itt valahol csapda van... – mondta Lili.

– Csapda bizony, jól látja. Csapdába kerültem! Őszintének kell lennem egy balerinával, aki nem volt hozzám őszinte.

– Értem. Kis magánéleti probléma. De mi köze ennek hozzám?

A férfi halkan, lassan egy hosszú mondatot dünnyögött oroszul. Aztán elismételte röviden is. Érthetően.

– Csak annyi, hogy maga az egyetlen ember a környezetemben, aki őszinte – mondta Cseremiszov zordan. – Nem valami fényes statisztika, igaz? Az a lényeg, hogy aki az én helyzetemben van, az ritkán tud bemérni egy olyan embert, aki nem az ő helyzetében van. Megfelel?

Lili habozott pár pillanatig. Aztán mentegetőzve mondta:

– Tudja, nagyon kevesen vagyunk abban a helyzetben, hogy értenénk a szerelem lényegét...

– Én ne érteném? Én ne érteném a szerelmet?

Lassan elnyújtotta a szavakat, és Lili érezte, hogy elpirul.

– Örülök, hogy van benned annyi jóérzés, Liljana – suttogta –, hogy elpirulsz.

Zavartan felnézett az ölében heverő kezeiről, vajon mit szól ehhez a párbeszédhez a szemközti reklámtáskás nő, de az rezzenéstelen arccal bámult maga elé.

– A mi nyelvünkön a szerelem és a szeretet külön szó – szólalt meg nagy sokára Lili.

– Rossz megközelítés – mondta Cseremiszov. – Mi csak szerelemmel tudunk szeretni. „Az orosz ember félig szent, félig barbár.” Hallottad már? Majd meglátod.

És tényleg meglátta. Ahogy sorra járták a földalatti-megállókat, arra is rádöbbent, hogy az oligarcha a különbözőségének a foglya a rubljovkai palotában, olyan egyedül, hogy élete minden egyes napja felér egy meneküléssel If várából. Egyik pillanatban még részt vett az életben, másik pillanatban már ott volt újra messze, egyedül.

Alig lézengtek a hatalmas föld alatti palotában, amikor a Plósagy Revolucii egyik bronzszobra előtt Igor Cseremiszov a telefonjával fényképező Lilire pillantott, épp csak súrolta őt a tekintetével.

– Kátya csúnyán rászedett.

– Rászedte? Hetek óta kórházban van...

– Kihasznált. Aztán lecserélt, amikor már arra is ráunt, hogy kihasznál. Úgy tűnik, új szponzort választott... Jó, mi? Ilyen még nem fordult elő Moszkvában!

Nem lehetett nem észrevenni a szögletes állú, dühös férfi és a bronzforradalmár közötti hasonlatosságot.

– Mindig a legrosszabbra gondol?

– Mindig.

Elnevették magukat. De Lili ettől még nem vonta kétségbe, amit Cseremiszov mondott.

– Látom, Liljana, most mire gondol. Az, hogy egy nő kihasználja, a szponzornál szakmai ártalom, nem igaz? De nem bírom elviselni a gondolatot.

A folyosó egyik oszlopának támaszkodott, mozdulatlanul, mint akit földhöz szegezett, amit mondott. A magyar lány együtt érzően lecövekelt mellette.

– Az én egész életem egy nagy rakás szar – mondta Cseremiszov szárazon, szenvedélytelenül. – Elkárhoztam. Már nincs semmi értelme. Pedig én is úgy kezdtem, hogy majd boldoggá teszem azokat, aki hozzám tartoznak. Még Mámocskát sem tudtam. Eljössz velem egy orosz misére, Liljana?

– Nem tudom.

– Ortodox keresztény vagyok. Minden orosz vallásos. Még a kommunisták is... Harcolok a sátáni erők ellen. De nem megy. Csak boldogtalanná teszek mindenkit. Miért?

Lili nyugtatgatni próbálta.

– Hiszen csak elfáradt. Kemény világ...

– Nekem nincsenek is érzéseim. Akkor meg mi értelme az életnek? Érzések nélkül? Te, Liljana, el sem tudod ezt képzelni...

– De igen.

Lili hirtelen elgyengült. Talán azért, mert egy másik ember gyengesége jelent meg a metrómegállóban, kíméletlen, kiértékelhetetlen, már-már illetlen tényként.

– Nem tudok veszíteni – húzta el a száját az oligarcha gúnyosan –, pedig két dolgot mindenkinek meg kell tanulni: veszíteni és szeretni. Én egyiket sem tudok! – tört ki belőle.

– El van csak keseredve... ez érthető.

– Kátya megalázott! – mondta az oligarcha hidegen, egyszerűen. – Ha volna bennem annyi erő, nagyvonalúan befejezném a kampányát. De alig tudom magamat összeszedni.

– Hiszen segít neki! Kátya meg sem érdemli...

Cseremiszov elmosolyodott.

– Érdekes, hogy... ennyire tetszel.

– Most már tényleg mennünk kellene.

A fekete kocsi ott várta őket a járdaszegélynél. Vajon honnan tudta, hogy oda kell jönni? Lili sohasem tudta meg. Nem néztek az autóban egymásra.

Lili most gyűlölte Kátyát. Világéletében utálta az ilyen nőket, az élet megkeserítői.

Az oligarcha arra gondolt, hogy egy másik rubljovkai szépséggel sohasem tudná Kátyát megsebezni. A balerina tudatában van annak, hogy ebben a műfajban nincs nála jobb. Csakhogy egy ilyen vajszívű, önmagát ilyen szépen kiadó idegen... ez olyan... egzotikus...

– Segítesz nekem, Liljana?

A lány rámosolygott. Félt ettől a férfitól, de örült is neki. Nem akart semmit mondani.

Huszonkilencedik

A villamosmegálló éppen egy templommal szemben esett, a bejáratot koronás címerpajzs uralta, vagy valami hasonló. Nonita az európai templomokat a felhők közé nyújtózó, elvarázsolt kastélyoknak látta. Az utca túloldalán fiatal és idősebb fejkendős nők szállingóztak a bejárat felé, bundában, pufidzsekiben, szőrmekabátban, gyertyával a kezükben, elszánt léptekkel, mintha egy sűrű labirintusból keresnék a kiutat. A reggeli mise közeledhetett.

Túlságosan is korán értek be a városba, Kátya képtelen volt kikalkulálni, mennyi időbe telhet új lakótelepi otthonuktól autó nélkül bejutni. A Rubljovkáról dugóban araszoló Porschéhoz képest, a villamos néhány perc alatt végigfutott a külvárosi vonalon a Belorusszkaja megállóhoz.

Nonita álmosan kapaszkodott Kátya mellett a tömött villamoson, azzal a szívós életösztönnel, amelyet a bombayi járatokon lehet legjobban elsajátítani. Ahogy kifelé bambult az ablakon, az volt az érzése, hogy az égbolt pillanatokon belül kettéhasad Moszkva felett. A városban lakó kegyetlen szörnyeteg megmoccant.

Fáradtan vette tudomásul. Rosszul aludt az éjjel, az új lakásban furcsa neszeket hallott éjszaka a falból. Nem sok kedve volt jelentkezni a TV-Novosztyinál.

New Yorkban olyan mosolygós emberekkel tárgyalt, akik telve voltak érdeklődéssel és bizakodással. Bizakodásuk átragadt Nonitára. Olyan jó érzés volt! Fényszóróként irányította az amerikai személyzetisekre mosolyát, otthagyta nekik az életrajzát, hajlékony gesztusait, a megalkuvás nélküli munkamániáját, amely a moszkvai hidegben valahogy hibernálódott.

Kátya hasonló lelkesedéssel az arcán igyekezett a Bolsojba.

A televíziós székház és a színház egy irányba esett, két megállónyira egymástól, a Vörös tér túlsó oldalára. Egy testes, kucsmás asszony szemrehányóan méregette Nonita hosszú, fényes, szabadon repkedő haját. A szatyrából kikandikáló papír tojástartókat óvta. Nemigen volt Nonitánál fázósabb nő Moszkvában, ám a kucsma nem szerepelt az ő jegyzetei között a tavaszi ruhatárban. Akármilyen jeges is errefelé az április a villamoson.

Visszatérésük Moszkvába metszően fájdalmas volt. A kiürített rubljovkai ház, a rohangálás a holmijaik után, a reményvesztett kapkodás, hogy valami elfogadható lakást találjanak, és Kátya fogadkozásai, hogy bosszút áll, éles kontrasztban álltak azzal a szörnyű csendességgel és ürességgel, amely új lakótelepi otthonukban rájuk várt. Nem volt kérdés, hogy a rubljovkai kiűzetés után együtt bérelnek lakást.

Miközben a leszálló utasok ide-oda taszajtották őket a peronon, Nonita megkérdezte Kátyát, vajon a templom ajtaja mindig nyitva van-e. Éjjel és nappal? Mindenki előtt?

– Benézünk? – A balerina leugrott a villamosról. – Van még vagy fél óránk...

Kátya kirángatta a nyakából a kendőjét, befedte vele a fejét, és a templom melletti kis bódé felé vette az irányt. Vékony, nyúlánk fehér gyertyákat vásárolt. Nonita követte a félhomályba. Körös-körül mindenhol lángok pislákoltak. A fényes, fekete haján is. És a fényes, fekete szemében. Az egész külvilág eltűnt, az emberek sziluettje, a gyertyák lángjai szétfolytak a levegőben.

Eszébe jutott, amikor kislányként táncolt a bombayi templomban, hogy az istenek bocsánatát kérje. Figyelte, itt hogyan csinálják. A templom tetejét a boltívek alatt orgonaszó crescendója és tiszta hangú fiatal fiúk éneke töltötte be. Odalent az emberek viasz-és télikabátszagban kerengtek. Nonita sodródott az oroszul imádkozó tömegben. Nem voltak padok, mint más európai templomokban, a hívek jöttek-mentek, megálltak egy-egy pillanatra, és közben halkan beszéltek az istenükhöz. Senki sem irányította, hogyan. És mit. – Szűz Mária, segíts... kérlek, adj nekem... – hallotta Kátya hangját, de az általános zsolozsmázás elnyelte, milyen ügyben egyezkedik – ... és én lemondok minden dicsőségről.

Nonita egy oszlop mögé húzódott, hogy ne zavarja. A balerina behunyta a szemét. Sokáig tartotta behunyva, aztán elfordult az ikonosztáz kapuja felé, és tiszta, vékony hangon énekelni kezdett. Néhány viaszcseppel gondosan odaragasztotta a gyertyát. Intett Nonitának, hogy mehetnek. Hirtelen megsajnálta ezt a jeges kék szemű lányt.

– Szabadságod lesz – súgta bizalmasan Kátyának –, és hatalmad!

– Nekem?

– Hatalmat a tehetség ad – magyarázta Nonita –, szabadságot pedig, hogy nem függsz senkitől. Se sofőr, se testőr, se szponzor... Majd meglátod! – Aztán a balerinára meredt. – És Szásával mi lesz?

Kátya azt felelte, hogy már New Yorkban lerendezte. Nonita nem értette. Hogy lehetett kifizetni azt a férfit, aki felszedte a földről, mint egy beteg madarat, és visszatette a fészkébe?

– Információval – felelte Kátya – és szexszel.

Nem kérdezett többet.

Szótlanul sodródtak a templom kijáratánál hömpölygő tömeggel a túloldalra, aztán le a föld alá, a metrókasszához. A jegyért végeláthatatlan sor kígyózott.

Közönséges moszkvai reggel.

A szerelvény már a Tyeátrálnaja felé tartott, amikor Kátya visszatért a témára.

– Amúgy nem Szása szedett össze a földről. Hanem az a másik orosz. Emlékszel? Ott hevertem. – Elmosolyodott. – Nem is mint egy beteg madár, inkább mint egy eltaposott szúnyog...

Nonita rosszkedve ködén át visszamosolygott.

– New York, New York... – sóhajtotta –, hogy én mennyire utálok ma bemenni!

Ez volt Nonita utolsó szava, mielőtt kiszállt a Kitáj Gorodnál. Kátya magára maradt a Tyeátrálnaja Plósagyig. Szabadság... mit akart ezzel Nonita?

Az orosz ember úgy szabad, gondolta, ahogy egy indiai soha, a végsőkig szabadjára engedi az érzelmeit, indulatait, szenvedélyeit.

Nonita viszont úgy tekintett Kátya érzelmi hánykolódásaira, mint a legelborzasztóbb rabigára. Mint macska az egérrel, úgy játszottak Kátyával lelkének különféle hangulatváltozásai. Ezért nem merte soha magát adni. A keleti ember számára az önuralom feltáruló sorompó, amely a megszabaduláshoz vezet. A kelet-európai emberek viszont túlságosan gyanakvóak voltak saját lelkük hatalmával szemben. Nem belső fegyelemre, külső kontrollra vágytak. Egy atyuskára. Azért igényelték az erős központi hatalmat, hogy annál önfeledtebben megélhessék a személyiség szintjén tomboló anarchiát. Az atyuska uralkodik féktelen alattvalóin. A férfi a sorsát gyermeki játékossággal és szomorkás türelemmel viselő hősnőn. És külső korlátnak ott volt Kátya számára a szakmája drillje.

Aznap reggel Kátya Oszipova minden szabadságát odadobta volna, ha az oligarcha sofőrje viszi a művészbejáróig. A Bolsojban jól vette ki magát az ilyesmi. Igor mecénásként részt vett egy-két előadás felújításában, a művészeti vezetővel is jó barátságban volt, még az egyébként tiltott reklámfilmforgatást is egy telefonjába került elintézni.

Kátya Amerikában, a hazautazása előtti napokban találta meg a laptopján a Krásznájá Moszkvá végleges spotját, és maga is elhűlt az eredményen. Hihetetlen, ujjongott magában, milyen szépen fényképeznek a reklámszakmában! Kis híján felhívta Igort, hogy elújságolja. Úgy kijöttek a jetéi, úgy szállt a levegőben, mint azon a tizenöt évvel ezelőtti, japán művészeti gálán, amikor bejárta a világsajtót Kátya fotója. Húszéves volt, és a balettuniverzum tőle visszhangzott.

„Igaza van Nonitának! A tehetségem az én páncélzatom”, gondolta Kátya, és az ajtóhoz furakodott. „Az egyetlen dolog, amire igazán támaszkodhatom.”

Amikor előző nap, a költözködés izgalmai közepette rátelefonált Golovkinára, a művészeti vezető kitörő lelkesedéssel és rengeteg kérdéssel fogadta. Kátyát mindig is a Bolsoj rángatta ki élete valamennyi kátyújából. Ha Golovkina azt mondta volna neki, most azonnal induljon próbálni, nem érdekli, hogy nincs hol aludnia, nem érdeklik Igor gyalázatos kis húzásai, azonnal összekészíti a táskáját, és indul.

Kislányként a tanulásra is a tánc vette rá. Azt mondták, csak akkor veszik fel a Bolsojba, ha meglesz a vörös diplomája. És nem érdekelt senkit, hogy elájul a fáradtságtól, mert a balettórák mellett még gálákra, versenyekre is járt. Megcsinálta. Nagylányként a férfiakra vette rá a tánc. A hasznos kapcsolatokra.

Úgy gondolta, most már megdolgozott azért, hogy a táncért táncoljon.

Hálás volt az amerikai orvosainak és annak a fafejű hajóácsnak, hogy ilyen szépen időre rendbe hozták. Éppen becsatlakozhatott a Giselle felújítópróbáira!

Golovkina teljesen felvillanyozta a hírrel, hogy a párizsi Opera Garnier-ból szerződtettek próbavezető tanárt. A művészeti vezető azt is értésére adta, hogy az őszi párizsi turné résztvevőit is Manuel fogja kiválogatni. Alighogy letette, Altin is rácsörgött. A sérülése után bezzeg fel sem hívta! Néhány semmitmondó, udvarias mondat után csak úgy dőlt az albán fiúból a panasz. A francia pasas egy szadista, aki a napi szeszélyei szerint változtatja az első és másodszereposztást. Rázúdította a benti pletykákat is, az intrikákat, amiktől Kátyát ismét átjárta az ismerős érzés, van valami végtelen romlottság a színházi szakmában. A Bolsojban ki is találtak rá egy jó mondást: „Nem elég a jó előadás, az az igazi siker, ha a legjobb barátod hatalmasat bukik.”

Kátya olyan erős volt, mint egy ló. De a sérülése óta jobban kellett magával gazdálkodnia. Húszévesen úgy ment a japán gálára, hogy előtte hajnalig szerelmeskedett akkori táncpartnerével, egy elálló fülű olasz fiúval. Most a villamosozástól elillant belőle minden életenergia. A „masti”, ahogy Nonita mondaná. Úgy érezte, keze-lába ólommal van töltve. Hátát kihúzva végigkopogott a fekete-fehér csempével kirakott előcsarnokon, fel a márvánnyal szegélyezett lépcsőkön a művészek öltözőihez. Az orrába áramló, kicsit avas színházszagtól egy másodpercre megállt a szívverése. Próbálta figyelmen kívül hagyni a fejében kavargó negatív gondolatokat, hogy a teste a következő órákban ismét a csodára legyen képes.

Minden erejével az utolsó New York-i szólójára koncentrált. Átengedte magát a képek áradásának. Önmagát látta áramlani. A New York-i hajóács azt mondta neki, a tánc energia. Energia, amely átáramlik a testen. A tánc maga az élet.

Ha a bennünk lévő áramlásnak akár öntudatlanul is ellenállunk, mondta a mankóira mutatva, akkor történik minden rossz. A Gonosz ez a blokk. Minden, ami lebénít. A szorongás. Az ellenállás. A negativitás. A spekulálás. Bármi, ami a jelen pillanat átélését megakasztja. A visszafelé áramlás, mondta Kátyának, és filctollal le is írta: LIVE. ÉLET. Olvasd visszafelé!, kérte.

Kátya olvasta: EVIL. GONOSZ.

Az áramlást kereste magában, miközben belebújt a báránygyapjúval bélelt balettcipőkbe. A táncosok kibe rohangáltak, többen a nyakába zuhantak, megszorongatták, azután továbbsiettek. Mások csak távolról biccentettek. A világ minden tájáról sereglettek ide táncosok. „Az Oszipova”, ez volt az arcukon.

És Kátya aurájából minden nyelven ez áradt: „Figyeljetek rám!”

A francia balettmester elégedetlenül ingatta a fejét.

– Zut alors! Ki ez a lomha tehén? Hol van az Oszipova?

A művészeti vezető lapos pillantást vetett a körülöttük melegítő táncosokra.

– Magam is észrevettem, hogy Oszipova művésznő kissé... elnehezült. Vegyük figyelembe, hogy hosszú ideig nem volt alkalma keményen dolgozni, meg hát az amerikai kórházi koszt, gondolom... Kétségkívül átlépte néhány dekával az ötvenhárom kilós felső határt, de mindannyian tudjuk, hogy ez nála nem szokott problémát jelenteni.

A francia összehúzott szemmel figyelte Kátya szólóját. A fekete Adidas tréningalsóra húzott fehér tütüben jóval testesebbnek hatott. Az arcfesték, amelyet olyan gondosan felrakott, az erőlködéstől két foltban ütközött ki a balerina arcán.

– Álljunk le! Ez valami vicc, Kátya? Szólíthatom így? Figyeljen, maga ezt csinálja: Tak, tak, tak, hopp, tak, tak! Én viszont ezt mondom: tak, tak, tak, tak, tiiiii hopp, tak, tak.

A balerina szívélyes mosollyal fordult az izgatott francia felé.

– Tegeződhetünk, ha nem bánja...

– Merci, mademoiselle! Vegyük elölről!

Kátya nagyot nyelt, próbált úgy tenni, mintha mindennapos élmény volna itt a Bolsojban, hogy a próbavezető ordítva leállítja a variáció közepén. Erőtlenül elmosolyodott, és valahogy eljutott a terem közepére.

– Stop, stop, stop... leállni! Kátya, a tested hátul maradt – Manuel hátat fordított nekik, és halkan szitkozódott. – Vegyük egészen az elejéről!

A zongorista sóhajtott, visszalapozott a kottájában, és belevágtak. Kátya arcáról a homlokán lévő haj pánt ellenére csak úgy ömlött az izzadság. Szúrós pillantást vetett a tükörképére, majd beállt kezdőpozícióba.

A francia felszegte az állát:

– Attention! És... tessék! Voilà, tak, tak, tak, pliét kitartani, ta-ta-hopp-ta-ta... a kar csúnya, moche! Vegyük újra! És... tessék!

A többi táncos kisebb-nagyobb együttérzéssel figyelte, ahogy Kátya újabb lendületet vesz. Elszántan küzdött. Súlyos sérülés után tért vissza, a társulatban fogadásokat kötöttek, egyáltalán rúdhoz áll-e még valaha. Az ő korában – vélték többen is – már nem úgy regenerálódik egy táncos, mint korábban.

Manuel alacsony, szálkás izomzatú férfi volt, lányosan gyönyörű arccal, igazi szupersztár. Ám koreográfusként csúnyán megbukott, máig egykori táncosi nimbuszából élt. Legszívesebben maga táncolt volna el minden mozdulatot. Kecses, ketrecbe zárt nagymacskaként járkált a rúd előtt fel-alá.

– Eh bien... ez már jobb volt... csak a lábad... Mon Dieu!... borzalmas a térd. És későn érsz földet. A developpét a megérkezésnél zárod – elégedetlenül ráncolta össze a homlokát. – Talán úgy érzed, késő, de nem késő, mert akkor mutat jól...

– Ha minden pillanatban leállít és kijavít... nem tudom belevinni azt a szenvedélyt, azt az áramlást, azokat az érzéseket...

Manuel a halántékára szorította a kezét, és felkiáltott:

– Voilà! C’est ca! Erről beszélek. Kevesebb érzelmet! Több lendületet!

Aztán intett a sarokban nyújtó, szőke balerinának.

– Szvetocska! Szeretném látni ugyanezt a variációt. Csak bátran! Ahogy a múlt heti próbán...

A lány habozás nélkül Kátya helyére lépett, és kisimította az arca körül táncoló göndör tincseket. Nyúlánk, kecses hátú, kis fejű, x-lábú, szabályos balerinaszépség volt, mintha egy Degas-festményről érkezett volna a próbaterembe. Szőke szemöldöke alól készséges, kék vikingszem villant Manuelre. „Kardiába van, és micsoda meghökkentően rózsaszín ínye...” – hökkent meg Kátya, miközben görnyedve, a rúdba kapaszkodva vizsgálgatta. Ám néhány perc múlva megkönnyebbülten egyenesedett fel.

„De hisz úgy táncol, mint egy gép! Dancing machine.”

Sokszor látta már Szvetlanát a karban, pas de troisban, a Négy kis hattyúban. Kitűnt precizitásával, időérzékével, és persze a szemet kápráztató külsejével. Egy állókép volt, amely a zenével mozgott, esztétikai élményt nyújtott, valamilyen rejtélyes okból mégsem volt erőteljes színpadi jelenléte. Altinhoz fordult.

– Giselle-t akarják vele táncoltatni?

– Már meg is kapta a második szereposztásban, édes. Teljesen kiszáradtam! Belül egy merő vatta vagyok...

Kátya odanyújtotta neki a csipkebogyóteáját.

– Nem mondom, van benne lendület, de a mozdulatai, a mimikája... teljesen semmitmondóak – színpadiasan összeborzadt. – Ez egy turbóbalerina!

– Ahogy mondod.

– De hát mit tud ez a Szveta?

A mondat valójában nem kérdés volt, de Altin készségesen válaszolt rá.

– Mit tud? Megmondom. Huszonhárom éves. Huszonhárom! Láttam az előbb a melegítésnél, kettőt tekert a nyakán, már meg is volt. Nekem porcikánként kell bemelegítenem ahhoz, hogy mozdulni tudjak...

Kátya szeretetteljesen Altinra mosolygott. Ám a mosolya azonnal megmerevedett, ahogy a tükörben észrevette Igort.

Az oligarcha éppen akkor lépett be, tüntető óvatossággal húzta be maga után az ajtót. Nyomában a zavart magyar lány lépkedett hosszú szárú csizmáiban, óvatosan, mintha egy befagyott tavon járna. Mit keres ez itt? Kátya felemelte táguló orrcimpáit, és arra gondolt, mégiscsak a Sansha próbaruhát kellett volna felvennie, megérte volna reggel feltúrni érte az összes dobozt. És nem ezt a régi, fekete tréningnadrágot, ami elsőre a kezébe akadt. Megpróbálta elképzelni, vagy inkább magába szuggerálni, hogy egy hátát szabadon hagyó, élénkpiros leotard van rajta. A mosoly árnya jelent meg imént még lázasan harapdált, duzzadt ajka körül. Felnézett. Egy tűzpiros próbaruha tudatával.

Szvetlana Gregorievna éppen a variáció végére ért, és félénken tekingetett Manuelre.

– Voilà, absolument! – A francia diadalmasan bökött a levegőbe. – Mindenki látta? Gyönyörű munka!

Az oligarcha száját szorosan összeszorítva, szemében könnyekkel, lelkének legmélyéről ütemesen tapsolni kezdett. Kátya úgy látta, egy kárörvendő glória is megjelent a feje felett.

Szemvillanás alatt tudta, mit kell tennie.

– Bravó! Bravó! – kiáltotta. – Szveta valódi felfedezés!

A szőke lány mohón rápillantott.

– Oszipova művésznő! Nem is tudod, milyen sokat jelent ez nekem – bájos mosollyal pillantott körbe. – Kátya előadásain nőttem fel...

Kátyának egy pillanatra meg kellett kapaszkodnia a rúdban. Aztán a lányra mosolygott, olyan bűbájosan, olyan anyaian, hogy azt már nem lehetett elviselni. Szvetának hirtelen nem jutott eszébe semmi. Aztán ezt mondta:

– Ha próbálhatnék külön is Kátyával... Annyit fejlődhetnék! Az ő sok-sok éves tapasztalata... néhány nap alatt többet tanulhatnék tőle, mint az Akadémián évek alatt.

– Édes, hogy ezt mondod. De hát te már így is fantasztikus művész vagy!

A lány érezte, hogy megtalálta azt a fonalat, ami nem viheti félre, és mindenkinek a szemében szimpatikussá teszi.

– Olyan borzasztóan szeretném!

Kátya elképedt a pofátlanságán. Szveta szemébe mosolygott.

– Ha gondolod, hogy segíteni tudok bármiben...

Aztán Manuel biccentésére nekilendült a számnak.

Eltökélte, akárhogy pattog a francia pojáca, nem fog leállni. Egyszerűen csak táncol. Rábízza magát a zenére.

Talán ez a rögeszmés elszántság, talán Szveta dagályos kirohanása tántorította el a franciát, mindenesetre abbahagyta a járkálást, és mozdulatlanul figyelte Kátya táncát. A térdének formáját. A lábfeje ívét. A válla lejtését. És nem szólt.

– Milyen? – érdeklődött az oligarcha teljes tájékozatlanságban.

Golovkina le nem vette a szemét Kátyáról, úgy felelte.

– Még nem elég erős... De már oszipovás!

– Úgy érti... színpadképes? Övé lesz az első szereposztás? A kemény, szögletes, kosztümös nő csodálkozva pillantott Igor Cseremiszovra, aztán némaságba vonult vissza, míg Kátya nem végzett a variációval.

– Egy pillanat – mondta végül az oligarchának, és a táncosok felé fordulva bejelentette, hogy a színház gazdasági igazgatójának lesz néhány szava hozzájuk.

– A saját jól felfogott érdeketekben figyeljetek!

Harcsabajuszos férfi lépett a földön spárgázó, terpesztő, elterülő táncosok elé.

– Hmmm... bocsánat. Újabb reform miatt vagyok kénytelen... Én mindig is maximálisan képviseltem a művészek érdekeit. Sajnos újabb törvénytervezetet nyújtott be a duma a közszolgálati vállalatok hmmm... nyugdíjazási rendszerét illetően. A munkaügyi minisztérium külön kitér a hmmm... szakmai sajátosságainkra. Ebben a pillanatban még nem tudom megjósolni, hogyan érinti ez a társulatot, de hmmm... két dolgot mondhatok – támogatást keresve körülnézett. – A Bolsoj Balett művészei számára a lehető legjobb feltételeket biztosítjuk! Kettő: továbbra is negyven év a nyugdíjjogosultság korhatára. Ez hmmm... egy táncos esetében semmilyen körülmények között nem változhat.

– Arról nem beszélve – vette át a szót Golovkina –, hogy a vezetőség nem csupán egyéni szempontokat tart szem előtt. A generációs megújulás elengedhetetlen ahhoz, hogy a világ vezető balett-társulata maradjunk. Szezonról szezonra. Ezért kiemelten fontos számunkra, hogy táncosaink egzisztenciális biztonságban érezzék magukat. Mindenkit arra kérünk, jelentkezzen a személyzeti osztályon, hogy a szolgálati éveit pontosíthassák... Érthető voltam? Van kérdés? Altin? Kátya?

– Korfasiszták! – súgta oda Altin, miközben komoly arccal bólintottak. A nyugdíjkorhatárhoz közeledők komolyságával.

A művészeti vezető visszafordult az oligarchához, és azt mondta az örökösen benyújtott reformok miatt megkettőzött elszántsággal:

– Azé lesz az első szereposztás, aki lelkileg, testileg jobb formában van!

Szveta a terem távoli sarkából feléjük mosolygott. Talán tudott szájról olvasni.

Harmincadik

Lili elgondolkodva állt a Yolki-Polki gyorsétterem salátáspultja előtt. Bármit a tányérjára púpozhatott hat rubelért. A probléma csak az volt, hogy egyáltalán nem rajongott a zöldségekért.

– Nem kell sokat venni semmiből, viszont mindenből a legjobbat! – lépett mellé Petya.

– A padlizsán fonnyadt – nyomogatta a villa hegyével Lili, aki minden utálkozása ellenére azért igyekezett megőrizni az objektivitását –, inkább veszek sárgarépát.

– Kerek végűt – tanácsolta a fiú, aztán elnevette magát. – Neked pirozskira fáj a fogad! Pirogon és pizzán kívül nincs is szükséged másra, nem igaz?

– Istenem! – siránkozott Lili. – Hogy kerültem ebbe az idegen városba? A háromszorosát keresem, mint otthon, de hó végére már csak hatrubeles salátára futja!

Petya nem hallgatta tovább Lili panaszait, beállt a pirogos sorba. Hamarosan zsúfolt tálcával tért vissza. Leültek a sarokasztalhoz, a fiú betolta a tálcáját középre, Lili is bedobta a közösbe a hatrubeles salátát (amiből madáradagokat csipegetett), és nekiesett a tejfölös, kaviáros palacsintának meg a három, darált hússal töltött pirognak (a kelt tésztát viszont imádta). Határozottan az volt az érzése, hogy a faszék átmérője – akár egy Bulgakov-regényben – zsugorodik alatta. De ez sem zavarta. Az étel mindig megvigasztalta.

– Most boldog vagy?

– Tökéletesen – nyögte hálás arccal –, fizetés után visszahívlak!

– Nem. Azt nem lehet. Nem hagyhatom, hogy egy nő fizesse az ebédemet.

Petya bíborvörös lett, még a puszta gondolatra is mélyen elszégyellte magát.

– Mégiscsak orosz férfi vagy te! – nevetett Lili.

– Miért? Milyenek az orosz férfiak?

Fontolgatta a választ. Nem akarta megbántani.

– Konvencionálisak.

A fiú nem tudni, miért, megörült a szónak, és felállt az asztaltól, hogy kenyeret hozzon meg fagyit, méghozzá sokat. Elégedetten figyelte, ahogy Lili borostyánszeme felragyog.

– Csak álmodtam, hogy mi ketten szerelmeskedtünk egyszer?

– Nem, nem álmodtad.

– Biztos, hogy csak álmodtam – erősködött Petya, és bekapott egy hasábburgonyát –, mert úgy emlékszem, hogy klassz volt.

– Csodás volt...

Hallgattak.

– Tényleg érzelmeket is kevertünk bele? Vagy képzelődöm?

– Nem képzelődsz. Nagyon... meghitt volt.

A fiú arcán kigyúltak a szeplők.

– És már ne haragudj, hogy így faggatózom, de ezek az érzelmek végül is hova vezettek?

Lili zavarba jött ettől a nyílt arccal nekiszegezett kérdéstől. Lassan ügyködött a kiskanállal a jeges gombócokon.

– Ez csak egy olyan... becéző este volt, tudod. – Nem volt benne biztos, hogy jól választotta meg az orosz szót. Azt akarta mondani, hogy Petya fontos neki. És hogy ezt valahogy ki akarta mutatni. Hogy segíteni akart rajta. Hogy ő az első és minden bizonnyal utolsó fiúbarátja, mert egyébként nem ért a fiúkkal való barátkozáshoz. Megpróbálta mindezt egy mosolyba sűríteni. A fiú közelebb tolta szeplős arcát. Nem mondta ki hangosan, mit gondol, de a szó már létezett, és mindkettőjük fejében lassan csírázni kezdett.

– Na és? – kérdezte gyorsan Lili. – Beszéltél azóta Sofiával?

Petya legyintett. Sofia a szokásos. Egy darabig szédítette, aztán néhány hét múlva visszament az előző barátjához, majd megint nála kopogtatott, míg Petya meg nem unta. Hogy ez a történet ilyen fájdalmasan kurtán véget ért, Lili megint érezte a várakozást, ami Petyából áradt.

– Na, az ilyen nőket nagyon nem bírom! – horkant fel. – Mindenkire csak bajt hoznak... Tudod, hány ilyen csaj tett nekem eddig keresztbe? De mit lehet tenni, ha egyszer rájuk ácsingóztok...

– Ácsingózunk? Jónak mondod. Én utánad ácsingózom – vetette ki Petya ismét a horgot. De Lili meg se hallotta.

– Mondtam a hét botrányát? – Petya nem reagált elég élénken, ezért angolra váltott. – Az oligarcha le akarja cserélni Oszipovát!

– Jaj, istenem, mi az, hogy le akarja cserélni? Hogy érted?

Lili elmondta neki mindazt, amit a próbán látott és hallott, szépen, apránként. Hogy hogyan történik egy ilyen nőnek a trónfosztása, akinek idáig mindenki csak hízelgett és udvarolt.

– Évek óta csúnyán manipulálja az oligarchát.

Petya felnevetett, de inkább ingerülten, mint mulatva.

– Ezek mind ilyenek. Letarolnak mindenkit, aztán egy számító kis nő átvágja őket. Hát mit mondjak, rettentően sajnálom...

– Ő is csak ember.

– Mondd, te miért véded? Ha most azzal jön nekem Rettegett Igor, hogy három hét alatt csináljunk új kampányt, új arccal, én esküszöm, felmondok. Kérlek, Lili, legalább te ne csinálj ennek propagandát, ha elkerülhetjük!

Lili elcsendesedett, visszahajolt a pirogja fölé, és kissé halkabban mondta:

– Nem arról van szó, hogy Kátyát kiiktatjuk, bár ahogy tegnap is viselkedett... Ez egy hisztérika!

Tegnap Kátya fúriaként csörtetett el mellettük, úgy súrolta Lili vállát, mintha fel akarná öklelni, és közben egy amolyan „nocsak” szemöldökfelvonással elkapta Cseremiszov pillantását.

„Holott – gondolta Lili még mindig dúltan – soha életemben nem ártottam neki.”

– Kátya Oszipova egy legenda – mondta Petya. – Erről nincs mit beszélni.

– Aha, legenda. Éppen ez vele a baj! Mindenesetre, ha nem ő táncol a bemutatón, akkor tényleg a múlt lesz, akár be is balzsamozhatod.

– Te meg úgy táncolsz, ahogy az oligarcha fütyül. Nem is értem, eddig el voltál ájulva Oszipovától.

Lili vállat vont. Körülöttük tolakodott az egész moszkvai City, elegáns férfiak, trendi szemüvegkeretes, magas sarkú csizmákban csörtető menedzsernők, akik a legújabb parfümöktől illatoztak. De jöttek diákok is, mert az étterem viszonylag olcsó volt, az adagok nagyok, és ingyenes a ketchup. Az alatt a fél óra alatt, amíg ebédeltek, legalább háromszor változott az éttermi díszletben a statisztéria.

– Nézd, ha nem ő táncol, nincs mese, le kell cserélni – erősködött Lili. – Nem az egészet, csak a közelieket. Nem rakhatsz többmilliós kampányt egy éppen letűnőben lévő arcra.

Petya hitetlenkedve ingatta a fejét.

– Egy biztos, Lili, nekem ne mondogasd, hogy te többé az életben nem hagyod magad senkitől befolyásolni... meg hogy terád mennyire nem hatnak a macsó pasasok... Most magad is láthatod...

A lány félbeszakította Petya kirohanását, csodálkozva mondta:

– Mert nem is hatnak! Engem egy oligarcha nem nyűgöz le! Viszont az ilyen Kátyákat ki nem állhatom – mondta a szavainál is beszédesebb fintorral. – Tudod... mint a viccben. Nem azért vagyok vegetáriánus, mert szeretem az állatokat. Hanem mert utálom a növényeket!

Meggyőződéssel mondta ezt, felhevülve Petya vádaskodásától, a fagylaltozás gyönyörűségének közepette. A fiú elmosolyodott.

– Még egy kis darált húsos pirog?

– Van ott egy szőke balerina. Valami Szveta. Ismered? Meseszép és tehetséges. Igor szerint perceken belül sztár lesz. Már mondtam Genykának...

– Igor szerint... – ismételte ereszkedő hangon Petya. – Ó, ez a kurva orosz hatalmi mámor, hogy pusztulna el egészen!

Lili csodálkozva meredt rá.

– Ah, mnye fszjo po egalu! – felelte.

Hogy neki végül is mindegy.

– Anya, te vagy?

Olga futólag elmosolyodott.

– Jaj, te nem is tudod, újra táncolok!

– Táncolsz? – kérdezte Kátya. – Kivel?

– Kivel? Mégis kivel táncolnék... A partneremmel! Az anyja könnyű férfiköntöst viselt, mint régen, kezét a komód szélén pihentetve, egyenes balerinatartásban figyelte a lányát a sarokból. Kátya szeme a jól ismert, kis kontyos arcra tapadt. Ki van simulva, gondolta, eltűnt a püffedés a szeme alól.

– Anya, miért álldogálsz ott? Gyere... Aludhatok veled úgy, mint régen? Egészen pici lány koromban? – Magzatpózba kuporodott. – Annyira fáradt vagyok!

– Dehogy vagy te fáradt, ptyícska! Csak úgy érzed... Erős vagy. Az én gyönyörű, erős Kátyusám... Meglátod, most jön a java!

De akkor nagyon érdekes dolog történt. Előbb az anyja kontya tűnt el, aztán a vízkék szeme, a férfiköntös, legvégül a kissé megemelt rüsztje.

– Hova mész? Ne csináld! Megint magamra hagysz? Mindent egyedül kell végigcsinálnom... Anya! Hallod, mielőtt meghaltál, még csak el sem köszöntél!

Reggel, amikor beleébredt a teljesen hétköznapi izomlázba, az volt az érzése, hogy az anyja mondott még valamit, de hiába is próbálta felidézni a bemelegítés, később a rúdgyakorlat zsibbasztó monotóniáját kihasználva, nem emlékezett rá.

– Tak, tak, umm. Tak, tak, umm. Használd a zenét... Taram, taram, taram, taram, taram... Loin... Hoooosszan, messze... Stop, stop, stop!

Kátya előredőlt, kezét a hasára tette, a másikkal a térdére támaszkodva lihegett. Arca lilás rózsaszínben játszott. Alvin partnernője ziháló hátára terítette párducmintás törülközőjét.

A francia balettmester bosszúsan kerülte meg őket. Intett Szvetának.

– Allez! Gyerünk, gyerünk, juniorok! Amíg ezek ketten levegőhöz jutnak, mutassátok meg, ti mit tudtok!

Szveta kis, kefefrizurás párjával, Jurával pozícióba állt. Ahogy az ujjuk összeért, a szőke balerina azonnal Giselle-é változott, fiatal volt, reménykedő és kétségbeejtően naiv. Az emelésnél már teljesen elveszett az érzéseiben, testének minden porcikájából sütött az első szerelem sebezhetősége.

„Korán – gondolta Kátya felegyenesedve –, nagyon korán. Még csak perzselődnie kéne.” Altinra pillantott: mindjárt ellobbannak! – mondta neki a szemével. Kátya a próbákon kizárólag a technikai részletekre koncentrált, az alakítását berobbantó tiszta, emberi érzelmeket valahogy a színpadon, a közönség hatására sikerült magából előbányásznia.

Egész délelőtt az első felvonás utolsó pas de deux-jét nyúzták, egyszerre dolgozott az első és a második szereposztás. Manuel pipájával a szájában gondterhelten mászkált közöttük fel-alá. Golovkina, aki egy zöld műanyag kerti széken üldögélt, kétpercenként felpattant és félrevonta, teljesen nyilvánvalóvá téve, hogy elégedetlen a látottakkal, különben a társulat előtt konzultáltak volna.

A táncosok halkan duruzsolva várták, hogy átvehessék a szólistáktól a terepet, pattanásig feszültek az izmok és idegek. Kávén és ásványvízen éltek, agyonhajtották magukat, a balettcipők, amelyek máskor hónapokig bírták, most egy hét után a kukába kerültek.

Egyedül Szveta lebegett könnyedén ide-oda, megsokszorozódva a tükrös teremben. Elsöprő formában volt. Lelkes mosolya halálra bosszantotta Kátyát. Amikor a szőke balerina véletlenül súrolta a kezével Altin hátát, aki épp akkor állt be a kezdőpozícióba, Kátya halkan elkáromkodta magát.

– Oszipova művésznő mondja el, amit mondani akar, hogy utána elkezdhessünk dolgozni végre! – csattant fel azonnal Manuel.

Kátya válaszra sem méltatta, dühödten indította a mozdulatot, meg akarta mutatni, hogy nincs jobb nála ebben a szerepben. Altin kétségbeesetten próbálta elkapni az ütemet.

– Stop! Arretez! Nem mehetünk el szó nélkül amellett, hogy egy táncos egy nappal a nyilvános főpróba előtt szándékosan a másik táncos lelkébe gázol.

Leállt a zene, mindenki elnémult a teremben. Kátya szóra nyitotta a száját, de rögtön be is csukta, mert Golovkina éles hangja megelőzte.

– Kérem, kérem... Erre most nincs időnk. Ez a legdrágább előadásunk a szezonban. Huszonnégy óra múlva itt lesznek a szponzorok a kormánytól, és látni akarják az eredményt. Manuel, vessen véget ennek az agóniának! – keményen a férfi szemébe nézett, úgy tette hozzá: – Eksztázist akarok! Most.

A táncosok megtapsolták Golovkinát, minden szervilizmus nélkül, inkább kárörvendően. „Oké, zsenikém, csinálj valamit!” – ez volt a szemükben.

Manuel pipáját rágcsálva elindult az ajtó felé.

– Minden a táncos fejében dől el. Ott kell rendet rakni! – bizonygatta vadul raccsolva. – De hát nem erőltetem... hisz nincs is már rá idő... már semmire sincs idő...

Odakinn rágyújtott.

A rengeteg leállástól és újrakezdéstől görcsölni kezdtek Kátya izmai. Altin nekiállt, hogy kidörzsölje partnernője lábikrájából a görcsöt.

– A Bolsoj az életem – nyögte Kátya –, a templomom... évek óta reggel tíztől este tizenegyig itt robotolok. És akkor jön egy mitugrász francia, és el akarja tőlem venni?

Altin nem figyelt.

– Láttad Jurát? Az emeléseit? És a tempóját? Röhej... Mint művész faszt se ér! Nem is értem... Az a rühes francia – hozzálátott, hogy a saját lábából is kimasszírozza a görcsöt, aztán hirtelen felnézett. – Kátya, mióta ismerlek?

Partnernője elhúzta a száját.

– Ha megmondom, mindketten nagyon öregnek fogjuk érezni magunkat. Nu vot, mobilnyik...

Az előbb még félholt Kátya felugrott, megforgatta a táskáját, kihalászta olcsó kis kihajtható telefonját, levert egy minihifitornyot, és a kirohant a próbaterem elé. A többiek kérdően meredtek Altinra. Az albán táncos megvonta a vállát.

– Mióta hazajött, folyton ezt csinálja... Telefonál, és kereszteket vet.

Harmincegyedik

Nonita erőteljes kulcsforgatásaiban benne volt az egész moszkvai lakótömbbizottság iránt táplált mélységes megvetése. Még soha életében nem élt ilyen esztelen kommunában, éberen figyelte szokásaikat, és nem mulasztotta el esténként felhánytorgatni Kátyának. A haladás híve volt, a továbbállásé, vagyis hogy vissza kell jutniuk Rubljovkára! Több napja háborúzott a Budkával, a háztömbfelügyelettel, és most ez az újabb aljas húzás alapjaiban rengette meg.

Lángra kapott, mint a száraz rőzse.

– Láttad ezt? – lobogtatta a Budka stencilezett hirdetményét a kezében.

„Ezúton értesítjük a tisztelt lakóközösséget, hogy az évi rendes felújítási munkák miatt március 30. és április 21. között elzárjuk a meleg vizet.”

Kátya a kanapén ült, és egy emelt díjas telefonon hívható, szakállas gyógyító műsorát nézte.

– Ssss... most emeli meg az energiaszintemet.

Nonita a képernyőre meredt, aztán Kátyára.

– Hát éppen itt az ideje. Mert három hétig nem lesz meleg vizünk.

Visszavonult szekrény méretű szobájába. Nonitát a hatalmas szakadék az értelmes rubljovkai életük és a jelenlegi lakótelepi vegetálásuk között elmélkedésre késztette. De minthogy nem volt az a típus, aki sokáig bírja szűk térben, újból kénytelen volt felkeresni Kátyát az odújában, ahol a tévé duruzsolt. Általában kettesben vacsoráztak, megvitattak mindent a világon, munkahelyi ügyeket, a dollár-rubel árfolyamot, szerelmet, időjárást. Sportot űztek abból, hogy mindent elmondjanak egymásnak.

De Kátya két napja hallgatott.

– Mi van veled?

A balerina ásított, a fejét ingatta, egészen fura, megkettőzött állapotban érezte magát. Az egyik fele türelmetlenséget érzett, hideg borzongást a gerincén, szinte rosszul volt a premier előtti izgalomtól. A másik fele egykedvűen figyelte azt a sóvárgó énjét, amelyik annyira, de annyira érezni akarta megint a tehetségét. Ez utóbbi szólalt meg:

– Hagyd már, Nonita! Tudsz valamit tenni azért, hogy ne zárják el a vizet?

Az indiai lány tele volt tettvággyal, de hirtelen nem tudta szavakba önteni.

– Szólni kellene a házinéninek...

– Ugyan – legyintett Kátya. – Nálunk az emberek évtizedekig fillérekért jutottak bérleti joghoz, aztán a privatizáláskor baráti áron megvásárolhatták a lakásaikat. Kétezer után, amikor egekbe szöktek a lakásárak, szépen kiköltöztek a dácsára, rokonokhoz. Kiadtak mindent, amit csak lehetett. Egy mosdókagylóval, egy udvari vécével is beérik, ha találnak bérlőt a városi lakásra. Azon kívül, hogy átengedik egy vadidegennek az otthonukat, a kisujjukat sem mozdítják. Tűzhelyen melegített vízzel fogsz mosakodni. Én meg bent, a színházban. Ez van.

Nonita juszt is mosolygott.

– Na, most akkor legalább tudom.

Kátya a telefonját bámulta, aztán sóhajtott, és felállt.

– Azt hiszem, lefekszem.

Nagy igyekezettel ráncigálta kifelé a kihúzható kanapét.

– Negyed kilenckor?

– Szükségem van egy kiadós alvásra.

Nonita az ablakhoz lépett, hogy leeressze a redőnyöket. A lakótelep a szürke és a piszkosbarna árnyalataiban pompázott. Egy járó motor és a varjak panaszos rikoltozása hallatszott. Ellenőrizte, hogy a dzsip, az egyetlen mozdítható vagyontárgyuk, ott áll-e még a ház előtt. Nem ez volt az egyetlen luxusautó az utcájukban, a házban lakott még három lány, akik gazdag, kemény valutával fizető kuncsaftokat fogadtak. Többen is lehettek a telepen, ha megérte átalakítani az egyik szupermarketet valutás boltnak, és roskadásig tömni Finnországból, Olaszországból meg még ki tudja, honnan importált áruval.

Nonita mehetnékje napról napra erősödött. Valóságos tortúra volt, amíg eljutott a lakásig, a lépcsőházban alig tudta visszatartani a konyha-és húgyszagtól rátörő hányingerét. Ám a meneküléshez pénz kellett, ami nem nagyon csörgedezett a TV-Novosztyitól. Egyetlen szövetségese, a balerina, totális apátiába süppedt, mintha kikapcsolták volna benne az áramot. „Bezzeg búg annak a pasasnak!”, jutott Nonita eszébe. „Ha én szerelmes volnék, széttáncolnám a világot! Na, csak szólaljon meg az a kurva mobilnyik, kihajítom a folyosóra! Az majd felrázza.”

– Kátya!

– Igen, nagyon köszönöm... Köszönöm, hogy lehúztad a redőnyöket. Mehetsz elsőnek zuhanyozni...

Nonitának beúszott a kép, amint Kátya előadás és a masszázs után szétterül régi japán stílusú hálószobája sarokkádjában, és a jakuzzi falába süllyesztett képernyőt bámulja.

– Szegény, szegény Kátyenyka... Meglátod, ünnepiünk mi még villában!

De Kátya semmilyen módon nem reagált a jóslatra. Nonita kezdett dühbe gurulni.

– Akkor meg mi a fenének dobtad ki Szását, ha ennyire nem bízol magadban? Kátya szeme a homlokára szökött.

– Ó, az ördögbe, Nonita! Tényleg azt hiszed, érdekel? – sikoltotta. – Elvagyok én akárhol... – aztán pakolni kezdett a táskájában, egyre dühödtebb mozdulatokkal, végül előhalászott egy papírlapot, és Nonita elé tolta.

„04. 03. Poszlédnyij Tányec.”

– Mi ez? – forgatta Nonita a kezében a cetlit.

– Az utolsó tánc.

– Azt én is értem. De mi a fene ez?

A balerina visszaült a kanapéra, maga alá húzta a lábát, és kigombolta a farmerét. Kényelmesen hátradőlt, és felsóhajtott.

– A világ vége? Becsszóra nem tudom.

– Ki írta? Találtad valahol?

– Az öltözőben. Valaki fenyegetni próbál – magyarázta Kátya.

Nonita kisöpörte az arcából a haját, mint mindig, ha összpontosítani próbált. Váratlanul éles képeket látott, vakító fényeket és benne furcsa körvonalakat... „Még a végén én is idegösszeomlást kapok!”

– Mindenki látja, mennyire kivagy... Valaki szórakozik veled.

– Hát persze. Feltétlenül...

– Kátya – csattant fel. – Nem gondolod komolyan, hogy a bemutatódon jön el a világvége! Inkább azt próbáljuk kitalálni, ki lehet ez a Nostradamus? Gondolkozz logikusan!

Sorolni kezdte, ki mindenki láthatta Kátyán az utóbbi napokban, hogy milyen labilis állapotban van. Ki mindenkinek áll érdekében, hogy elbizonytalanítsa?

– Ott van mindjárt Igor... – Nonita gondolkodott a fiatal balerina nevén, de hirtelen sehogy sem ugrott be neki, pedig Kátya napok óta ezt a nevet visszhangozta. – Az a szőke üdvöske... aztán Manuel...

– Gondolod, hogy Igor cetliket írna?

– Semmi esetre sem – értett egyet Nonita.

De azért Kátya eltöprengett az eshetőségen. „Igor mindig képes volt megválogatni az ellenfeleihez leginkább passzoló eszközöket. Elképzelhető, hogy most ennyit néz ki belőle... Úgy gondolja, megteszi egy post-it is. Két szó, amely élete legszörnyűbb napjaira emlékezteti. Hát ebben óriásit téved.”

Másfelől viszont... a cetlitől valóban futkosott a hátán a hideg. Aki írta, annak tudnia kell, milyen érzékeny pontra tapintott vele.

– Mondd – nézett hirtelen Nonitára. – Te mit csináltál 2002. október 23-án?

– Én? Olyan régen? Honnan tudjam? Mi volt akkor?

Kátya maga elé révedt.

– Szerda.

2002. október 23.

Kátya kicsit szégyellte Szofiát. Már az akadémián sem tartozott osztályuk elismert növendékei közé. Puha, vörös haja nem tette démoni szépséggé, inkább olyan rajzfilmszerű kislányfigurává. Seszínű arcát mintha egy gondatlan grafikus rajzolta volna. Valójában Szofia a balettnövendék-társadalom számkivetett páriája volt, aki ösztönösen csapódott a felsőbbrendű, ragyogó szépségű Kátyához. Örökké a nyomában járt, Kátya hol elhessegette, hol megtűrte, hol kigúnyolta és még jobban köszörülte rajta a nyelvét, amikor Szofia sértődötten sírni kezdett. Az ilyen baráti kötelékek, amelyek kis pszichológiai játékokra alapulnak, eltéphetetlenek.

Szofia természetesen nem került a Bolsoj közelébe se, viszont boldogan fogadta el a Kultúrpalota kartáncosi szerződését. Imádta a musicaleket! Összejött a zenekar szakállas gitárosával, és esténként együtt lubickoltak a színházaréna közönségének forró ünneplésében. A társulat repertoárján csupa népszerű sikerdarab szerepelt, amelyeket annyiszor játszottak, hogy nem igényeltek túl sok próbát, ezért előadások után a táncosok és a zenészek elmentek zülleni.

Szofia erőt merített abból, hogy míg Kátya napjai gépies időbeosztás szerint telnek, ő esténként bohém és nagyvilági életet él. A Bolsoj-balerina néha hagyta magát elcsábítani egy-egy portyára a Kultúrpalotába, amely ugyan nem tartozott a magas művészet fellegvárai közé, viszont meghökkentően jóképű musicalszínészekkel büszkélkedhetett, akik roppant népszerűek voltak a moszkvai éjszakában. Szofia már régóta el akart dicsekedni a Northeast című darabbal, őrült siker volt, alig lehetett rá jegyet kapni. Még a kritikusok is harcoltak a sajtójegyekért, az utazási irodák buszokkal szállították a turistákat.

Kátyának a bemutatóval egy időben volt a francia turnéja az Opera Garnier-ben, aztán maga is új darabra készült. Sehogy sem sikerült megnéznie egykori osztálytársnőjét élete első szólistaszerepében. Végül Szofia betett egy VIP-jegyet egy borítékba, meg egy post-it cédulát: „Kíváncsi vagy a szomszédodra?”

Minthogy az új darabot pihentették a Bolsojban, és másnap csak felújítópróbája volt, Kátya úgy döntött, megnézi Szofia „kis szólóját”. De még inkább arra volt kíváncsi, kit ültetett mellé. Minden eshetőségre felkészülve alaposan kicsípte magát. Mikor az utolsó pillanatban megérkezett az arénára emlékeztető nézőtérre, lesütött szemmel, bár a rászegeződő pillantásokat pontosan érzékelve beosont a sor közepén található egyetlen üres helyre. A mellette lévő ülésről szögletes állú, rövidre nyírt hajú, becsületes mérnökarc mosolygott rá. A darab társszerzőjeként mutatkozott be. Kátya a szeme sarkából újra és újra rásandított a félhomályban. A darab nemigen kötötte le.

Mégsem lehetett nem észrevenni, milyen rossz az egyik színész színpadi jelenléte. Külseje sem illett a darabhoz, a mozgása pedig egyenesen rémes! Mint valami hatalmas, fekete bogár... Kátyát homályos elégedettséggel töltötte el, hogy a művészi teljesítmény ilyen messzire is eshet a Bolsoj színvonalától, amely ettől még elérhetetlenebbül magaslott...

A bogármozgású férfi elordította magát.

– Állítsátok meg a csecsen háborút!

Kátya nem szerette a posztmodern darabokat, különösen ha musicalként próbálják eladni. Kérdő pillantást vetett a társszerzőre. A férfi arcáról semmit sem lehetett leolvasni, egészen merev volt. Mindig is hatásvadásznak tartotta azokat a megoldásokat, amikor a nézőteret is bevonják a játékba, az ilyen rendezői ötletekben volt egy kis kényszeredettség, agresszió. Rosszallással kevert együttérzéssel pillantott a széksorok közé rontó, erőlködő, fekete maszkos színészekre. Nem kerestek szemkontaktust, jól adták a szerepüket. Előrehajolt, hogy Szofia szólójára felkészüljön, mintha azt mondta volna neki, hogy a második felvonás első nagyjelenete után jön. Abban a pillanatban kivilágosodott a nézőtér.

A fekete maszkos elordította magát.

– A színészek üljenek az első sorba!

Akkor történt, hogy az ő széksoruk, a harmadik, remegni kezdett. Erősebben, mint amikor egy villamos robog el a ház mellett. „Ilyen lehet a földrengés”, állapította meg Kátya. Aztán pillantása a széke közelében álló fekete maszkos színésznőre esett. Szép, fiatal madonnaarca volt, már az alapján, amit látni lehetett belőle. Derekán az ormótlan öv olyan volt, mint az öngyilkos merénylőké a CNN-en.

„Te szent isten, mindjárt felrobbanunk!”, futott át Kátya agyán.

De semmi ilyesmi nem történt. Kátya minden érzékszerve kiélesedett. Figyelt. A saját térde remegett. Megértette, hogy a társszerző térde is vele remeg, szinkronban. Ahogy az összes nézőé a sorban, szinte egyetlen szaggatott staccato ütemre.

A balerina a férfi felé fordult, akit Szofia mellé ültetett. A férfi reá vetett pillantásából sejthető volt, nincs szó tévedésről. A maszkos a színpadon éppen azt kiabálta, hogy ha a rendőrség megrohamozza a színházat, az egészet fel fogják robbantani.

Kátya Szofia parókáját pillantotta meg az első sorban. Meglepetten meredt égnek magasra tupírozott kontya.

„Legalább a szólóját hagyták volna...”, suhant át Kátya agyán.

Lövések dördültek. Először egy, két ütem csend, azután még egy és még egy. Kátyából különös, mély hang tört elő, odanézett, a lövések irányába, de a társszerző durván megragadta a könyökét, és valahogy Szofia parókája is azt üzente az első sorból, hogy nézzen csak mindig előre. Pillanatokon belül végigfutott a nézőtéren a hangtalan információ: egy fiatal lányt lőttek le, aki menekülni próbált. Polgári foglalkozására nézve bolti eladó.

Kátya, anélkül hogy a fejét mozdította volna, körbekémlelt. Ez nem esett nehezére, megszokta, hogy hosszú perceket maradjon kitartott pózban, kecsesen félrebillenő fejjel. A színház zsúfolásig tömve volt ünneplőbe öltözött, halálra vált emberekkel. A férfi a színpadon rámutatott néhány gyerekre, és intett az egyik terroristanőnek. A második sor szélén ülő kisfiú az anyjába kapaszkodott, a fekete maszkos lány hiába csitítgatta, ráncigálta, végül a zokogó anyára ordított, ne legyen bolond, a gyerek megmenekül! A nő kétségbeesetten pillantgatott körbe. Tétovázott.

A férfi a színpadon azt kiabálta, hogy húsz gyereket szabadon engednek.

– Mondd, hogy a mama bent van! – szólt a bömbölő gyerek után, akit most már az anyja is taszigált, hogy csak menjen, menjen.

A mozdulatlanságot volt a legnehezebb elviselni. Hogy nem lehetett tudni, mennyi idő telt el. Lassacskán érthetővé váltak az erőviszonyok. A színpadról vezénylő ember volt a főnök. A nézőkhöz viszonyítva a társai sem voltak sokan, talán húsz nő és húsz férfi.

Kátya, amikor az iskolában vetítették a második világháborús filmeket, mindig elcsodálkozott azon, hogy lehet, hogy a sok ember hosszú sorokban menetel a halálba, vajon miért nem támadja meg azt a néhány fegyverest? Amikor már úgyis mindegy! Most megértette. A félelem egyáltalán nem olyan volt, mint korábban képzelte. Olyan belülről támadó, mindent legyűrő. Nem. Sokkal tárgyilagosabb, személytelenebb. A madonnaarcú nő a fekete maszkban ugyanúgy félt a haláltól, mint ők. Az ő halálfélelme is tárgyilagos volt, tette a dolgát közben. Mint egy lelkiismeretes légiutas-kísérő.

Egy idő után szólt, hogy a zenekari árokban könnyíthetnek magukon. A férfiak balra, a nők jobbra. Kátya nem állt be a sorba. A társszerző, akinek délután még a létezéséről sem tudott, és most mégis úgy látszott, élete döntő felvonásában a partnere lesz, felhúzta a székről. Megértette, hogy fel kell állnia. Ahogy a sorban állt, egyszer csak mellé lépett Szofia. Mindenki megrémült ettől a vakmerőségtől. A társszerző nagyon nyugodtan kiszólt a fekete maszkos nőnek a férfisorból.

– Barátnők. Eljött, hogy megnézze a darabban.

A maszkos nő bólintott.

Szofia bátorsága itt véget ért, nem szólt, csak pillátlan szemével mondta: „Annyira sajnálom!” Kátya szó nélkül levette a cipőjét, és Szofia kezébe nyomta. Hogy ne kelljen a vékony balettcipőjében lemennie oda. Az árokba. A bűzbe. A mocsokba. Kátya nem pisilt. Képtelen volt letolni a színházi nadrágját.

Amikor kiosztották a narancsleveket, érezhetően lazulni kezdett a fegyelem. Az emberek először csak óvatosan, aztán egészen határozottan duruzsolni kezdtek. Kátya nem ivott, hogy ne kelljen a zenekari árokba mennie. Ezt a stratégiát a tizenkettedik órában feladta. Úgy gondolta, ha színdarab készülne erről az estéről, vagy film, ez lehetne a kulcsjelenet. Amikor az ember lemegy az árokba.

Már nem is kellett kéredzkedni. Csak felállni és odamenni.

Mire visszaért, a társszerző és a fekete maszkos lány az előadásról beszélgetett. A madonnaarcú nő bevallotta, hogy magával ragadta az első felvonás. Ő, akár az ünneplősök itt a nézőtéren, jegyet is váltott rá. Társai a színház bárját vásárolták meg néhány hónapja, hogy felújítási munkálatok címén behozhassák a robbanóanyagokat. „Nem vagyok gonosztevő!” A nő nagyon egyszerűen mondta ezt. Kátya megértette, hogy ez azt jelenti, készül a halálra. És azt is, hogy ők sem fognak innen élve kijutni. Ezt meg is mondta a társszerzőnek, amikor a maszkos nőt egy kis időre elszólította a társa. A társszerző azt felelte, ő is tudja. Azért próbál a nő közelében maradni, mert a madonnaarcú kezeli a detonátort. Megmutatta Kátyának, hogy hol van a központi robbanóanyag. A férfi, akit még délután nem is ismert, bízott benne, hogy megmentheti az életét, ha a kritikus pillanatban a maszkos lányt félrelöki. Bízott a férficharme-jában. És a nő gyengeségében.

– Egyetemista – súgta oda Kátyának a belső információkat –, a férjét, a bátyját és az unokatestvérét ölték meg az oroszok a csecsen háborúban. Az a géppisztolyos nő az erkélyen színésznő. A farmerszoknyás, aki a narancslevet osztogatta, gyógyszerész. Azt mondta, van köztük tanár is. Fekete özvegyek. Így nevezik magukat.

– Tegyetek úgy, mint mi – tanácsolta a maszkos lány, amikor visszatért. – Készüljetek a halálra.

Kátya dühbe gurult. Még csak huszonhat éves! Neki nem is kellene most itt lennie. Sohasem ülne be egy musicalre! Egy hét múlva premierje lesz... Mire a maszkos azt felelte, hogy ő meg huszonhárom. És két gyerek várja otthon. Meg hogy retteg a haláltól. A szüléstől is rettegett. De ezeket a dolgokat mégis meg kell tenni. Találkozott a balerina és a társszerző pillantása. A férfi a nők helyzetéről kezdett beszélni. Az iszlámban. És általában. Hillary Clintonról. Angela Merkelről. A kortárs és a klasszikus balettről. Mintha csak az előadás utáni partin társalognának.

Kátya látta, hogy Szofia félénken hátra-hátrapillantgat.

– Nem ülhetne mellénk? A legjobb barátnőm! – csúszott ki a száján, és ebben a pillanatban úgy érezte, Szofia valóban az egyetlen, aki az életéhez köti.

A maszkos nő nem engedte. Aztán egy óra múlva mégis.

– A legmagasabb körökkel tárgyalunk a Kremlből – jelentette a férfi a színpadon. Megengedte, hogy elővegyék a mobiljukat. Az emberek bénán tartották a kezükben a telefont. Nem mertek tárcsázni. Aztán egyszerre kezdett a nézőtér telefonálni. Kátya még soha életében nem hallott ennél szörnyűbbet. A maszkos nő sírt. Nem lehetett igazságot tenni, kik sírtak többet. A maszkos vagy az ünneplőbe öltözött nők.

A telefonok után megmagyarázhatatlan fatalizmus lett úrrá a nézőkön. Egy kisfiú vékonyka hangján tudatta a szüleivel, hogy nem fél a haláltól. Az anyja rászólt, ne beszéljen butákat. Ő már tudja is, mit fog főzni neki, ha kiszabadulnak. De a hangja maga számára sem csenghetett túl meggyőzően, el is hallgatott, csak simogatta fiacskája fejét gépies mozdulatokkal. Ahogy eloltották a lámpákat, többen elaludtak.

Másnap délelőtt váratlan dolog történt. Bejött egy férfi. Kívülről. Áttört a kordonon, és bejutott a színházba. A nyolcéves fiáért jött, azt mondta.

– Roma, állj fel, a papád van itt! – mondta a fekete maszkos férfi a színpadon.

De nem mozdult senki. „Tehát nincs itt”, dünnyögte a maszkos. A férfit, aki a fiáért jött, és sárga reklámzacskót tartott a kezében, kivitték, agyonlőtték. Aznap már nem történt semmi. Este ismét osztottak narancslevet, és megint eloltották a lámpákat. A negyvennyolc órája rettegő emberek szinte kivétel nélkül ájultan aludtak.

– Moszkva unatkozik! – kiáltott a színpadon a férfi, és a levegőbe lőtt.

Minden életösztönükkel aludtak tovább.

Éjfél felé járhatott az idő, mikor Kátya felfigyelt a sercegő hangra. Aztán a szúrós, égett szagra. Lassan ereszkedett alá. Jó érzés volt. Hirtelen nem érdekelte semmi. A csecsenek, a balett, a feszülő hólyagja. Semmi. A társszerző narancslevet öntött az arcába, ruhájára, garbójának nyakát pedig felráncigálta az arca elé. Kátya hálásan pislogott oldalra.

Miután magához tért a rendőrség által megszállt színházban, a balerinát krízispszichológusok vették gondjaikba. Felismerték. Komolyan tartottak tőle, hogy majd nem tud többé színpadra lépni. Kátya csak nehezen tudta megértetni velük, hogy neki bemutatója lesz, és már másnap reggel be kell mennie próbálni. Attól tartani, hogy az átéltek hatására képtelen lesz színház közelébe menni, olyan képtelen ötletnek tűnt, mint mondjuk attól rettegni, hogy az átéltek miatt többé nem meri majd a szemét lehunyni. Vagy lélegzetet venni.

Utólag égett csak a lelkébe, hogy abban a zűrzavarban tökéletesen megfeledkezett Szofiáról. És a mellette ülő férfiról, aki megmentette az életét. Nem látta őket sehol. Csak napokkal később mondták meg neki.

A hivatalos közlemény szerint azok nem élték túl a Kreml által csodafegyverként bevetett altatógázt, akik különösen stresszes, kimerült állapotban voltak. A társszerző és Szofia azokban a hetekben éjjel-nappal próbáltak benn a színházban. A többi száztíz emberről, akiket örökre elaltatott a csodafegyver, Kátya sohasem tudta meg, miért volt annyira fáradt.

Harminckettedik

– Tudjátok, kivel futottam ma össze?

Maruszja orránál kivágott filcmamuszt viselt. Úgy tartotta, hogy az ő szakmájában a pontos munka alfája és ómegája a kényelmes lábbeli. Csakhogy Kátya Oszipova pontatlan volt, így Maruszja tétlenül trécselt a fodrásszal meg a sminkessel. Elit csapatként ők nem végeztek futószalagmunkát, a sminkszobában kizárólag a prímabalerinák körül szorgoskodtak. Ez kis klubhangulatot csempészett a különöltözőbe.

– Emlékeztek még Tamarára, a Nikolszkaján?

Tonya, a vörös, tüsihajú fodrász elmosolyodott, és széles, lapos arcán két vidám vonal jelezte, hogy emlékezett.

– A boltban? Az a nagydarab, akinek úgy pergett a nyelve, mint a Kalasnyikov?

– Ő az – örvendezett Maruszja. – Itt hömpölygött el reggel a színház mellett. Még mindig olyan kemény a frizurája.

– A vén tehén! Ahogy az tudott nézni! – A sminkmester átpillantott az orra hegyére csúsztatott aranykeretes szemüveg felett. – Még pár éve is úgy kellett udvarolnom neki Puskin csokoládéért az unokámnak. Azt mondta, kettőnél többet nem adhat ki.

– Na, igen. Akkoriban nem eladtak, hanem kiadtak – helyeselt Tonya. – Olyan előjegyzés volt a Szovjetszki sajtra, mint a Zsigulira. Még hogy a vevők... a Tamarák voltak a királyok! Meg az a hogyishívják, a Prága vendéglőben...

– Valentina? – kérdezte Maruszja. – Tíz dollárt kellett neki előre perkálni, ha asztalhoz akartál jutni. Jó firma volt. Hogyne emlékeznék rá, nekem is voltak vendégeim vidékről. Olyan szervezést igényelt, mintha külföldi államfőket fogadtam volna...

Valentina kövérkés sziluettje mögött az öltözőben felsejlettek azok az őrült évek, amikor az embert valóságos hősként üdvözölték, ha hazacipelt három liter tejet meg egy kis csokoládét. Mióta a gumicukortól a Milka kakaóig bármit meg lehetett találni a polcokon, csupán egyvalami volt hiánycikk Moszkvában: a sikerélmény. Pénzért minden elérhetővé vált. És ennél aligha élt át ez a szegény város frusztrálóbb élményt.

– Kátya mindjárt itt lesz, abban biztos vagyok. – Maruszja bosszúsan összeszorította a száját, miközben a rézszínű, kerek faliórára nézett. A Nagy Színház felújítása alatt, az ideiglenes színházban tulajdonképpen tágasabb, modernebb öltözőt kaptak, zuhanyzóval, erős lámpákkal a pult körül, és kényelmes, fejtámlás, fogorvosi rendelőt idéző székekkel. Ezekben üldögéltek hárman, mint a verebek, és szórakozottan vizsgálgatták magukat a tükörben, amit egyébként – munkahelyi ártalom – nemigen tettek.

– Már megbocsáss, de Kátya valahogy olyan különös mostanában – vélte Tonya, és elgondolkodott. – Mint aki nem döntötte el, nyugati vagy orosz nő lesz-e.

Mindannyian tudták, mire gondol. Mióta a balerina visszatért Amerikából, kezdte feladni túlélőművésznő szerepét. Elkényelmesedett?

Nem ez rá a jó szó, vélte Tonya kissé zsörtölődős hangulatban.

– Az orosz nő legyen olyan, mint a nagyanyám! Átélt két világháborút, forradalmat, polgárháborút, Szmolenszkből Ausztriáig deportálták. Megjárt több munkatábort, és kilencvenkét éves korában is úgy aludt, hogy az ágya mellett az éjjeliszekrényen ott volt a ládikája. Hogy minden kéznél legyen, ha menekülni kell. Végül egy lejárt szavatosságú fagylalt vitte el szegény galambocskát!

A sminkmester egyetértett az orosz nő pontos ábrázolásával, igen, igen, éppen ilyen a szláv lélek: széles, erős, de puha és engedelmes. Sőt egyenesen azt állította, hogy a balerina már-már úgy viselkedik, mint egy férfi.

Mintha kést döftek volna Maruszja szívébe.

– Kátya Oszipovánál nincs nőiesebb, líraibb balerina a társulatnál – jelentette ki határozott hangon, miközben nyugtalanul pillantgatott az ajtóra. – Miről beszélsz te?

Tonyát tulajdonképpen régóta irritálta, hogy az öltöztetőnő olyan rátarti Kátya Oszipovára. Megkereste Maruszja szemét a tükörben.

– Én semmiről. Csak azt mondom, amit itt a színházban mindenki.

Maruszja súlyosan hátradőlt a székében.

– Remélem, nem képzeled, hogy Szvetlana konkurenciát jelent Kátya számára? – kérdezte gyorsan.

– Én nem képzelek semmit. Hanem a volt szponzora meg Szveta igen.

Maruszja rosszkedvűen nézett a kipirult, ráncos arcra. A villanykörték minden barázdát tűélesen megvilágítottak Tonya szája felett.

– És azt is hallottam, amikor Golovkina odaszólt az egyik újságírónak, hogy nagy meglepetés fogja őket érni holnap. Mi mást jelentene ez, mint hogy új beálló lesz?

– Kátya egyszerűen nincs formában – tódított a sminkmester is, miközben sminkestáskája egy kis rekeszéből elővett egy kis konyakot –, ezt nem lehet letagadni.

Maruszja kimeresztette a szemét:

– Csak nem gondoljátok, hogy Szvetára majd ugranak az újságírók! Hogy ha kiírják a nevét a szereposztásban, arra bejön a közönség!

– Miért ne – vélte a sminkmester –, elég csinoska. Egy kis szenzáció, és kész a hírneve!

– Igor Cseremiszov máris úgy kezeli, mint egy primadonnát – tette hozzá Tonya csípősen. – Ha Szveta táncol holnap, és bevágják a reklámfilmbe, az ország megismeri az arcát.

– Ha... – prüszkölte Maruszja –, ha Szveta táncol...

Ebben a pillanatban nyílt az ajtó, és belépett Kátya. Összeráncolta a homlokát.

– Mi a csoda folyik itt?

Összehangolt mozdulatokkal estek neki. Kátya Oszipova eközben híres lábfejét dörzsölgette. Nem mertek hozzászólni, tudták, hogy színpadra lépés előtt pánikszerű rémületben jön-megy, jobb kitérni az útjából. Csak lélekben próbáltak felsorakozni mögé. Hirtelen megmagyarázhatatlan gyengédség fogta el őket a balerina iránt, aki az ő kezük között született újjá Giselle-ként, mondhatni ők pottyantották a világot jelentő deszkákra. Miután megköpködték, és Kátya feszült nyaktartással kilépett a folyosóra, összenéztek, és Tonya így szólt:

– Imádkozzunk Jekatyerina nyugalmáért!

Kátya a kulisszák mögötti nyüzsgésben próbált összpontosítani. Fázott. Mintha egy-két fokkal lejjebb vették volna a fűtést. Ez a hőmérséklet-különbség felért egy merénylettel. Az izmai megmerevedtek. Nem rutinból melegített, hideg fejjel akart ügyelni minden mozdulatra, Altinnak intett, hagyja, inkább maga forgott. Sérült lába miatt ügyelt rá, hogy sarokra érkezzen. Így is tompa fájdalmat érzett, de nem figyelmeztető fájdalmat, inkább csak annak a fájdalmát, amit mindenki érez, akinek a lelke megpróbál úrrá lenni az anyag felett. A teste hónapok óta engedetlen volt, hajlamos a lázadásra, a sztrájkra, a makacsságra, ilyenkor méltányos szigorral kellett bánni vele. Kátya ismerte már testének önálló akaratát, titkos szükségleteit. Jól ismerte a tükörképét is. A tükörképe tudatosabb volt nála, fegyelmezettebb, egykedvűbb, éntelenebb, ezért Kátya azt szerette, ha a tükörképe lép színpadra. A kulisszák mögött minden alkalommal el kellett jutnia ehhez a tükör-Kátyához, aki pontosan tudja, mi a mozdulat értelme, aki a színpadon csak rábízza magát a zenére, és hajszálpontosan azzá válik, akit ki akar fejezni.

Ilyenkor nem lehetett túl erőszakos önmagával szemben. Őszintén és alázatosan kellett elfogadnia indulatai vad hordáját, hogy egyszerre legyen képes megélni és színpadi szolgálatra fogni a szenvedélyt.

Ehhez sok akarat, sok bukás és sok siker rutinja kellett.

„Szveta lehet, hogy hamvasabb Giselle lesz, de sekélyesebb. Látszik azon a sima szőke arcán! Nem szenvedett eleget! Majd meglátjuk, délután mi lesz.” Ahogy ezt végiggondolta, ledobta a mamuszát, és beállt a kulisszába, hogy színre lépjen. Ezzel a gondolattal lépett a nagy fekete óriás elé. Nem a tükör-Kátya átszellemültségével.

A közönség soraiban a szakma ült és néhány fotós. A próbaközönség. Nekik volt a legnehezebb táncolni. Hiányzott belőlük a lelkesedés. A balett amúgy is olyan, mint egy röntgengép. Tánc közben nyilvánvalóvá vált a test és a lélek állapota. Ezért tarolt tükör-Kátya, mert a balerina önmagáról alkotott jobbik képe volt. Árgus szemmel vizslathatta a közönség, nem talált benne kivetnivalót.

Giselle, az ártatlan, beteges falusi kislány, szintén nagyon szeretett táncolni. Ahogy mondani szokták: szívvel-lélekkel. A Bolsoj-balerina olyan naivvá tudott válni ebben a szerepben, amilyen Kátya Oszipovaként soha életében nem volt, még a csecsemőosztályon sem. Valahányszor Giselle-t táncolta, elővarázsolt magából egy olyan lányt, amilyet csak poros balettekben látni. Aki nem fél önmaga lenni és önmagát teljesen átadni. Ennek köszönhetően Giselle megismeri a földöntúli szerelmet. A közönség, amelyik a zene ritmusára együtt lélegzett Kátyával, valamilyen különös anyagcsere folytán a második felvonásra hinni kezdte, hogy ez igaz lehet. Hogy az őszinte szeretet végül minden földi tapasztalat ellenére mégiscsak elnyeri jutalmát. Kátya Oszipova tudta ezt. Tudta, hogy ezért járnak ide.

Az első felvonás közepén, a paraszt pas de deux-re már egyértelművé vált, hogy képtelen előcsalogatni gesztusaival a nézőkből a szokásos érzéseket. Suhogtatta a szoknyát, előbb indult a tekintete, utána a fej. Áradt a zene a maga csodálatos teljességében, de ő nem vált eggyé vele, nem tudta magasabb szintre emelni a mozdulatait, a felkavaró hangzatokra nem érezte azt, mint máskor: hogy mindenre képes.

Altin szeme rávillant, azzal a „ne cipeltesd magad” nézéssel, teljesen feleslegesen, mert maga is érezte, úgy vonszolják keresztül a színpadon, akár egy rongybabát. A mozdulatait követő fényben Kátya átélte, hogy testének minden apró rezdülése látható, a lámpák kíméletlenül kiemelik kar-és lábmunkáját. Adni kellene a szerepét, de egyszerűen nem tudott adni, a közönség soraiból ezért hiába is várta a visszafelé áramló energiát. Mintha egy délelőtti próbán kínlódnának a négy tükörfal között, csak a mozdulatok szabályszerű kivitelezését látták. Kátya próbált visszatalálni a karakterbe, sajgó, hegyezett lábujjain keresztül érezte Giselle minden cinizmusát. Nyilván nem az a naiv liba, akinek mutatja magát. Táncolja csak Szveta bárgyún! Kátya mozdulatai egyre szélesebbé és élesebbé váltak. Ezzel sikerült Altint teljesen összezavarnia, kiesett a lány tisztaságától ellágyuló Albert gróf szerepéből, és már kizárólag a bonyolult technikai fogásokra koncentrált.

Akkor kezdődött a probléma a levegővel. Hosszú évek óta nem élt át ilyet.

„A rúgás irányába kell lélegezni!”, ez volt az utolsó gondolata, mielőtt elsötétült a szeme előtt a világ. Altin ráncigálta tovább, és ő arra gondolt, mindjárt vége. Ez érdekes volt, mert még soha nem akarta, hogy gyorsan befejeződjön egy pas de deux.

Éppen ellenkezőleg, mindig azt érezte, soha ne érjen véget!

Csak homályosan érzékelte, hogy ráadták azt a különös fej fényt. Egy pillanatra meghökkent. Narancsos fénye olyan erős volt, hogy megvilágította az első sort is, amelyet egyébként soha nem látott a színpadról. Mindig az ijesztő, ítélethozatalra kész sötétségnek táncolt. Ettől az új lámpától, amellyel rásegített a fővilágosító, határozottan barátságosabb lett a színház. Úgy sütötte, mint a ragyogó nap. Kátya felengedett a melengető fényben, és azt gondolta, ez az érzés jó. Jobb, mint a balett. Észbe kapott, gyorsan lesandított az első sorra, vajon látták-e, hogy így kieresztett.

Nem fogta fel azonnal. Aztán zavartan elmosolyodott. Mikhail, anyjának egykori partnere ült az első sor szélén, szinte szuggerálta a tekintetével:

– Davaj! Davaj! Rabotáj! – mozgatta némán a száját. Nyomás, nyomás, dolgozz! És mutatta, ahogy régen, hogy ki, csak kifelé lélegezzen. Ütemesen!

„Legalább húsz éve nem láttam. Semmit sem öregedett”, suhant át Kátya agyán, és már nem törődött vele, sikerül-e az előadás. Mi az a két felvonás húsz évhez képest? Mikhail ennyi idő után eljött, hogy megnézze! Ez az érzés hasonló volt a fejlámpa fényéhez. Annyira jó érzés volt, hogy Kátya megpróbált eggyé válni vele. Teljesen kikapcsolt, a teste tette a dolgát, semmiféle fájdalmat nem érzett. Összerendeződtek az energiái. A levegő magától áramlott benne, mint alvás közben. Csak az a sárgás melegség, az repítette a színpadon, könnyen nyújtóztak az izmai, neki nem is kellett erőlködnie. A táncmániás kis szívbeteg Giselle repkedett helyette. Amikor ahhoz a jelenethez értek, ahol a lány szembesül vele, hogy becsapták, a közönség már vele lélegzett. Kátya eszét vesztve, szétbomlott hajjal táncolt tovább szakadatlanul.

Amikor lement a függöny, ragyogó szemeket, sugárzó arcokat látott maga körül. Minden jel arra mutatott, hogy az első felvonás siker volt. Nem érdekelte. Be akart kapni egy kocka csokit és a második felvonásra melegíteni, de főleg megtartani magában azt az érzést, ami a sírból kiemelkedő Giselle szelleméhez elengedhetetlen, és amit most tisztán érzett a szívében.

– Hol van Mikhail? – kérdezte Altint, az egyetlen embert, akivel képes volt szóba állni ebben a révületben.

– Ki?

– Itt ült az első sorban. Anyám régi partnere. Láttam.

Altin csak nyögött, nagyon lefárasztotta Kátya az első pas de deux-jükben.

– Láttad? Nem csoda, hogy olyan nehezen indulsz be, ha guvasztod a szemed a sötétben...

Kátya már egészen értelmesen nézett rá.

– Kiszúrtam, amikor beadták azt a fej fényt. A legjobbkor. Mikhail már segített nekem egyszer. Régen, az akadémián. Meg akarom neki köszönni, hogy eljött!

Azzal elrohant.

– Fejfényt? – nézett utána Altin. – Milyen fejfényről beszél ez?

Kátya ide-oda szaladgált a színfalak mögött, és jólesően nyugtázta, hogy a meleg sárga érzés még nem hagyta el. Szinte feleslegessé tette, hogy melegítsen. Most mindennél fontosabb volt, hogy Mikhail kezét megszorítsa. Az ügyelő utánaszólt, a színpadon felhangzott a nyitány.

„Na, majd előadás után megkeresem.”

Ahogy a második felvonásban belépett, érezte, hogy a közönség már várja. Úgy bűvölte őket a karmozdulataival, a tekintetével, mint a kígyóbűvölő. Amikor Giselle megjelent a sírját liliomokkal borító Albert gróf előtt, arcán nem a kis parasztlány szívfájdalma látszott, hanem minden őszintén szerető ember lecsupaszított nyomorúsága.

Az előadás után hatszor hívták vissza a függöny elé. A szakma már régen tombolt ennyire. A külföldi vendégek, sőt maga Manuel is az orosz emberek utánozhatatlan intonációjával bravózott. Kátya mindebből csak annyit érzékelt, hogy még soha nem érezte magát a színpadon ennyire... otthonosan.

„Milyen hülyén nézhetek ki!”, gondolta Kátya, miközben egy kövér könnycsepp gurult le a száj szegletéhez. Oldalra lépett, és gyorsan beleveszett az általános ünneplésbe. Az egész társulat a színpadon tolongott, az első szereposztás, a második szereposztás, a technikusok, az igazgatóság. Lassan megérkeztek a szponzorok és a tágabb értelemben vett szakma is.

Kátya már átöltözött, egy krémszínű, kapucnis Olga Brovkina ruhát viselt. A hernyóselyem anyag szigorúan követte az alakját, csak a csuklya keretezte lágyan redőződve a vonásait. Még életében nem volt ilyen irgalmatlanul gyönyörű. Az embereknek minden erejüket össze kellett szedniük, hogy ne tapadjanak önfeledten az arcára. Ő ebből nem sokat érzékelt, sőt belül kicsit haloványnak érezte magát, amint a csillogó szemű, életvidám, nyakába boruló kollégák közt bolyongott. Az volt az érzése, mintha minden forogna, inogna körülötte. Mikhailt kereste a tekintetével, bosszantotta, hogy egyedül őt nem látja, meg akarta szorítani a kezét. Minden erejét össze kellett szednie, hogy mozdulatai arról a magabiztos könnyedségről tanúskodjanak, amit az emberek teljesen alaptalanul „királynői” szóval jellemeznek.

Golovkina belekezdett a szponzorok számára előre megírt kis beszédébe. Gratulált a társulatnak, majd az elsurranni készülő Kátyához fordult.

– Istenem, hogy te hogy táncoltál!

A társulatból egy emberként szakadt ki a lelkesedés. Kátyát őszintén meglepte, milyen melegen ünnepük. Még Manuel is elragadtatott felkiáltással lépett hozzá.

– Magnifique! Óriási voltál. Több mint óriási. Zseniális! – Két oldalról megcsókolta. – Életemben nem láttam ilyen Giselle-t! Hátborzongató...

Buzgó ölelésével a francia mester lesodorta Kátya fejéről a kapucnit. Ahogy bosszúsan szabadulni próbált, észrevette Igort. Ösztönösen két lépést tett felé, az oligarcha erre elmosolyodott. Szemében jóindulat csillant, kiült az egész arcára. Odasietett hozzá, arca elvörösödött az izgalomtól.

Gyengéden megszorította Kátya kezét.

– Hát elválunk? – kérdezte.

A balerina elhallgatott, mintha számolna magában, aztán kivágta.

– Sosem voltunk mi igazán együtt, Igor.

Kátya az oligarcha válla felett villantotta mosolyát a két kartáncosra, akik a telefonjukkal fotózták, egyúttal felhúzta a szemöldökét, és kérdő pillantást vetett a Komszomolszkaja Pravda újságírójával vihorászó Nonitára.

Amikor lement a függöny, azzal a hirtelen feltámadó ürességgel, ami a nagy erőpróbákat szokta követni, nagyon magányosnak és elhagyatottnak érezte magát. Itt volt körülötte mindenki, Maruszja, aki elsőként csoszogott be a színpadra, Nonita, aki felfelé mutatott hüvelykujjal a takarásból vigyorgott rá, és Altin az oldalán lihegve, maga elé révedve. Az összes kolléga, kellékes, zenész, táncos, ott tolongott körülötte. Csak rájuk kellett nézni, hogy Kátya tudja, győzött.

Jó, de miben győzött? Valamiféle művészi selejtezőben? A nőiség bonyolult esztétikumában?

„Miért kell nekem folyton küzdenem?”

Beúszott a gondolataiba a hajóács előadás előtti üzenete. Nincs más dolga, ezt írta neki, mint nem ellenállni. Majd meglátja, minden könnyűvé válik.

Erre a „nem ellenállásra” Kátya kizárólag akkor volt képes, ha valami megtörte, padlóra küldte. A feladás pillanatában egy rövid időre képes volt nem ellenállni. A Bolsojban, az orosz művészvilágban általános volt a vélekedés, hogy a küzdelem keserves ösvényén születik minden alkotói teljesítmény. A hajóács szerint ez hibás megközelítés. Csak félre kell állni, hagyni, hogy megszülessen könnyedén. Éppen ez történt vele az imént. Ennyi. Iszonyúan zavarta, hogy ezek itt körülötte mind őt ünneplik.

Golovkina újból figyelmet kért.

– Holnap tíztől gyakorlat. Utána próba, ebédszünet és előadás. A Krásznájá Moszkvá-forgatás miatt öt órától kérjük a sminkbe az első szereposztást! – csillogó szemmel nézett Kátyára. – Természetesen ti vagytok az első szereposztás.

Jura, Szveta partnere mohón kérdezte:

– Ők csinálják a nyilvános főpróbát, a sajtóbemutatót és a premiert is? Mind a három napot egymás után? Kátya most épült fel. Bírni fogják?

– Te csak ne aggódj, Jura! – felelte Golovkina kissé hűvösen. – Profik.

Kátya félszegen elmosolyodott.

– Júlia Golovkina!

– Nem, nem! Egy szót se többet! Nagyon meg vagyok elégedve! Már beszéltem néhány kritikussal...

– Júlia Golovkina! – ismételte Kátya most már nyomatékosabban, miközben vetélytársnője, Szveta és a milliónyi arcú „következő” felé fordult. – Én mégis azt hiszem, holnap Szvetáéknak kellene táncolni.

– Már miért kellene? – csodálkozott Golovkina.

– Mert én holnap ötkor a tévé előtt fogok ülni, és makarónit meg fagylaltot fogok enni – felelte Kátya. Hirtelen mintha kikapcsolták volna az áramot, amely feszültségben tartotta izmait.

A színpad ebben a pillanatban a nyitány alatti színpadképhez hasonlított. Valamennyi szereplő Golovkina, Manuel, Szveta, Igor, még a mellette álldogáló magyar lány is mosolyba merevedve értelmezte a balerina szavait.

Kátya is jólesően mosolygott magában, megnyugodott.

– Nem, nem, nem! Nem a sérülés. Ismertek, egymás után háromszor is lenyomnám. Szépen beérne a darab... dehát, ahogy Manuel szokta mondani, a tánc a fontos, nem az, aki táncol. Szveta nem árt, ha beletanul – aztán úgyszólván minden megszakítás nélkül: – Gyereket várok.

– Csak nem? Nagyszerű...

Golovkina megpróbálta az este fordulatait egyetértően nyugtázni, miközben arra gondolt, milyen erős is a genetika, milyen makacs tud lenni a sors. Hiába, a vér nem válik vízzé, Olga mégiscsak átörökítette a lányába a prímabalerinához méltatlan önsorsrontói hajlamot! No persze, nem egészen, hiszen mégiscsak Oroszország egyik leggazdagabb embere a boldog apa...

Igor Cseremiszov amint Kátya tökéletesen lapos hasára nézett, valamilyen intuitív tudással azonnal felismerte, hogy nem tőle van a gyerek. Csak aztán számolt utána, hogy hiszen nem is lehetne az övé, és nem annyira a sértettség, mint inkább a helyzet kényelmetlensége miatt összeráncolta a homlokát.

„Szása”, sóhajtott mélyen magában. „Szányuha... tényleg azt hiszed, felülkerekedtél?”

Lili lopva az oligarchára, majd a balerinára sandított, majd megint az oligarchára, végezte rajtuk csendes, haszontalan megfigyeléseit. Azonnal hajlandó volt felékesíteni a balerina nagylelkű visszavonulását minden, a fantáziájához mérhető eszközzel. „Ki gondolta volna, hogy végül így dől el a Krásznájá Moszkvá sorsa? Ez a kampány tisztára, mint a matrjoska-baba! Most előbukkant Szveta..., még egyszer végigfutott az agyán Oszipova diadalmas visszatérése és visszalépése, hanem ez az Oszipova mégiscsak igazi művész!”

A balerina arca kigyúlt, és ettől még rokonszenvesebb is lett.

Maruszja mozdult elsőként a bénult tömegből. Odafutott Kátyához.

Egészen magánkívül volt.

– Mlagyenyic! – Csak ennyit tudott mondani. A balerina lenge mozdulattal kitért, és odasúgta neki:

– Segíts nekem Mikhailt megkeresni.

Maruszja odakapott petyhüdt arcához:

– Milyen Mikhailt?

Kátya hátra se nézett, a hátával is látta, hogy a mamuszban csoszogó Maruszja futásra váltva igyekszik lépést tartani vele.

– Anyám volt partnerét. Itt volt ma este, eljött megnézni.

– Katyúsa, az lehetetlen! – vacogtatta az öltöztetőnő a fogait.

– Láttam. Ott ült az első sorban.

– Már hogy láttad volna? Mikhail meghalt, galambocska. Van annak már öt éve is.

A balerina lefutott a színpadról az öltözők felé, rázta a fejét, fújtatott.

– A szíve vitte el – kiáltott utána Maruszja, és nekilátott, hogy megkeresse a palackot a csipkebogyóteával. Kátya a kapcsolótábla alatt szokta hagyni.

Harmincharmadik

2011. 08. 03.,

New York, Kennedy repülőtér

Nonita sarka dühödten kopogott a mozgójárdán. „Az emberek – gondolta – a leghalványabb erőfeszítést sem teszik, hogy fenntartsák a működő világ rendjét!”

Nem álltak például a szalag jobb oldalára, hogy utat engedjenek neki. A poggyászkiadóhoz loholt, mert az ilyen hatalmas repülőtereken mindig rettegett, hogy valaki leemeli a csomagját, és mire odaér, eltűnik vele. Két degeszre tömött bőrönddel távozott Moszkvából. Könnyű, tengerészkék lenvászon nyári ruhában és tűsarkú szandálban. A haját a napszemüvegével fogta hátra, sminkkel nem bajlódott a hajnali járatra, az alacsony, céltudatosan caplató nőt mégis mindenki megbámulta.

Nonita megkaparintott egy magára hagyott poggyászkocsit, és hamarosan stratégiailag roppant előnyös pozícióban találta magát a szalag mellett. Szemrevételezte a körülötte állókat, egy jóindulatúnak látszó, Lacoste pólós családapán akadt meg a szeme. Őt fogja megkérni, hogy emelje le az egyenként több mint húszkilós bőröndöket. Úgy a negyedik körnél képtelen gyanú motoszkált benne, és ha mégis? Bármilyen hihetetlennek tűnt, megtörtént vele: ott állt bőrönd nélkül.

Izgatottan tekingetett körbe, végül megkérdezte a Lacoste pólóst, mi ilyenkor a teendő. A Lost Luggage irányába mutatott, éktelen sor kígyózott előtte. Nonitát elfutotta a méreg, ahogy arra a szőke, tetovált szemöldökű orosz lányra gondolt, akinél hajnalban becsekkolt. Már ott Moszkvában rossz érzése támadt. Aprókat koppintgatott hegyes körmeivel a Lost Luggage előtti fémkorlátra. Mielőtt beáll a sorba, el kellett volna mennie vécére! Ám időközben felsorakozott mögé a fél isztambuli járat, és izgatottan kerepeltek. Már késő volt kilépni a sorból.

„Ha valamikor, most igazán nem engedhetem meg magamnak, hogy élhetetlen legyek!”

Olyan hirtelen jött a New York-i munka, hogy szinte alig volt ideje a körülötte lüktető, eleven Moszkvától elbúcsúzni. Lerohant a Kamennij hídhoz, bedobott a vízbe egy cetlit, búcsúüzenetet a Moszkva folyónak. A Puskin-szobor folyton szembe jött vele, legalább háromszor ment el előtte aznap, tekintetét a járdára szegezve rohant a Tverszkoj sugárútra. Oroszországban töltött hónapjai alatt mindig mindenkivel a Puskin-szobor előtt találkozott, de ezeknek a találkozóknak az emlékét nem akarta magával vinni. Saját romantikus boldogtalanságát többre tartotta mindenfajta nosztalgiánál.

Hogy miért volt Moszkvában boldogtalan?

Az időzítés miatt. Élete vajúdásokkal terhes korszakában jutott el oda, a változásokat kísérő elkerülhetetlen fájdalmakkal. Ügyes-bajos dolgok: itt tanulta a szabadságot, ami hihetetlen, kockázatos és magával ragadó, egyúttal itt kellett hozzálátnia, hogy megszervezze a fényes jövőt. Moszkvának köszönhette a szabadulást az elrendezett házasságból, és a talányos leendő életét, New Yorkot.

Teljesen váratlanul a TV-Asiánál kapott állást, amely az Észak-Amerikában élő ázsiai közösség kedvelt csatornája volt. Egyszerre érezhette magát otthon és idegenben, két világ között, amire diákkora óta olyan forrón vágyott.

Kinyitotta a táskáját, mi van nála: tisztítókendő, egy szelet csokoládé az Aeroflot-járatról, púder, fertőtlenítőkendő, rágó, egy doboz Vogue cigaretta, a tárcája és a telefon. Ez nem sok.

Tüzes indulatokkal várta, hogy odaérjen a pulthoz, és követelje a bőröndjét.

Egy török nyugdíjas asszony, a lábát látványosan húzva, előrecammogott nézelődni, aztán valahogy ott felejtette magát Nonita előtt a sorban. A hangulat meglehetősen feszült volt. Bocsánatkérő mosolyt erőltetve magára Nonita megkocogtatta a vállát, mire a nő levette a cipőjét, és dagadt, zoknis lábát fájdalmas arccal feltette az üres poggyászkocsira. A szemtelen mozdulatról Nonitának hirtelen eszébe jutott a balerina. Az arca elernyedt. „Szédült egy liba, ő aztán senkitől sem fél!”

Nonitát lenyűgözte az orosz nőknek az a boszorkányos képessége, ahogy vágyaikat és ambícióikat a dolgok mindennapi igazságához igazítják.

„Indiában egy életen át tanít a pandit a vágyakat elereszteni. Ezek az oroszok valahogy értik ezt... ösztönösen... Oszipova amilyen tíz körömmel harcolt, olyan pillanatok alatt tudott elengedni mindent, amit megkaparintott.”

Mi ez, ha nem a szabadság?

Miközben ezt ilyen szépen végiggondolta, Nonita kilépett a sorból, és a török turistacsoport ujjongó pillantásaitól övezve elindult, hogy megkeresse a mosdót.

2011. 08. 03.,

Moszkva, 6-os villamos

– Na szóval. A lakótelepi parkolásról. Van nekem egy vegyész barátom a „c” tömbben. Tudja, melyik az? – sóhajtott mélyet a kis vezetőfülkében Ilja Alekszandrovna. – A szalagház a legszélén, amelyik a játszótérre merőleges. Dupla sorban vannak előtte felfestve a parkolók! No, az én vegyész ismerősöm vett magának egy második autót. Egy Ladát. Az elsővel – az egy Lada Samara – megy, mint a meszes, kifogástalanul karban tartja. Ezt a másodikat egy roncstelepről hozta, igen jutányos áron. Szépen beállította az innenső sorba, egész nap ott lebzsel a vén Lada. Így nem lehet megközelíteni a másik autó helyét, foglalja neki a parkolóhelyet, amíg a városban furikázik. Az ilyen autóknak száz életük van, mint a macskáknak, nem igaz? – nevetett Ilja Alekszandrovna, vele viháncolt keményre lakkozott frizurája, meg a tetején a kis sötétkék sapka.

Fekete tussal hegyesre húzott szeme barátságosan felcsillant.

– Elképzelhető, hogy egy rakuska is beválna magának... – mondta elgondolkodva. – Látott már rakuskát? Csak itt a telepen van vagy egy tucat. A kilencvenes években jött divatba, olyan, mint egy alufólia garázs. Könnyű és praktikus. Szépen megóvja az autót. Az autóbilincs miatt meg ne bánkódjon! Tíz dollárért leveszik. Keresse a zöld egyenruhás férfit, ő itt nálunk az őrző-védő. Nem kell tőle tartani, nem hivatalos közeg. Valami apparatcsik üzemeltet itt a telepen egy biztonsági szolgálatot, régen nagy kommunista volt, de most már a pénzre megy.

– Ki lehet tanulni ennek a módját, emiatt ne fájjon a feje! – hajtogatta, mint a gramofon. – Persze magáról lerí, hogy külföldi. Felismertem az első nap, amikor felszállt a villamosra. Na, gondoltam, még el se ment az egyik, már itt a másik! Én számon tartom a járaton a külföldieket! Maga olyan, hogy is mondjam, gondtalan volt. Igen, igen, hogy ne mondjam, boldog... De hát ezen is lehet segíteni. Kicsit összehúzni a szemöldököt, harminckét fog helyett csak hárommal, legfeljebb néggyel mosolyogni, és máris moszkvainak nézik... – Ilja Alekszandrovna elnevette magát. – Nem kell megijedni az itteni élettől. Éppen a gyengeségeinkben van az erőnk! Látom, nem hiszi. De hisz eleinte mindenki így van vele!

2011. 08. 03.,

az Aeroflot 223-as Moszkva-Budapest-járata

Lili elfoglalta a helyét az ablak mellett. Első mozdulata az volt, hogy kiemelte az ülés zsebéből a fedélzeti magazint. Belelapozott. Lakótelepi emberek, az ügynökséghez vezető utcák, a tűsarkaikon imbolygó nők az Arbaton nyom nélkül szitáltak át az emlékezetén. De arra, hogy a megrendelőlapon melyik újságban hányadik oldalra foglalták le a Krásznájá Moszkvá-hirdetéseket, tűélesen emlékezett.

Még mielőtt kihozták a tálcákat, kiterítette a hirdetést az asztalkára. Az első oldalon Kátya Oszipova forgott, majd egy lapozás után Szvetlana Gregorievna érkezett a pózba, ezzel is jelképezve, hogyan születik újjá minden igazi legenda. Így írták a sajtóanyagba. A kreatív Petya munkája, brutálisan jól nézett ki! A tévéspotban a váltás még hatásosabbra sikeredett, és hogy mindezt az életből kölcsönzött sztorival tudták megtámogatni, valódi drámai visszavonulással és karrierkezdéssel, hihetetlen erőt adott a kampánynak.

Lili rögtönzésére alapozták az egészet. Büszke volt rá, hogy az ügynökség könnyű hadtestként mozdult erre a javaslatra, és négy nap alatt utómunkákkal tető alá is hozta. Elképzelhetetlennek tartotta, hogy leendő munkahelyén, a nemzetközi reklámcég debreceni ügynökségén lesz kellő pénz, rugalmasság, lendület az ilyen váratlanul kipattant szikrákhoz. Mégis. Bár minden porcikája tiltakozott ellene, haza kellett mennie! Tudta előre, hogy otthon majd megint izgága mehetnékje lesz, de azt a kis engedményt máris megadta az élet, hogy nem Tiszaújvárosba, hanem Debrecenbe tért haza. A városba, ahol született. Új lakásba, új emberek közé, amitől máris újfajta erőteret érzett. Már nem a nagyváros izgalma vonzotta, hanem éppen ellenkezőleg, a közelség élménye. Az a megfogalmazhatatlan valami, ami az idegenség ellentéte.

Lilinek fogalma sem volt róla, hogy ezt az igényt éppen a széles moszkvai sugárutak jegességének köszönhette. Hogy a város – ahova talán soha nem fog visszatérni – alakította benne ki ezt az újfajta szemléletet, amely örökre megszabja majd, hogyan viszonyul mindenkori otthonához és a nagyvilághoz.

Az elmúlt pár hónap zsúfolva volt munkával, érzelmekkel, vodkáspoharakkal, erős, szintetikus parfümillattal, piroggal, imádságokkal és emberekkel. Sok mindent látott, de szinte semmit sem értett. Nem remélt Moszkvában már semmi különöset, épp ezért meglepte a nagy, őszinte ováció, amellyel búcsúztatták. Az oligarcha Louis Vuitton ajándék bőröndje. Mellé az üzenet:

„A vigaszdíj, Liljana, mert hat hét alatt nem sikerült belém szeretnie.”

Genyka ajánlása és búcsúbeszéde. És... Kátya Oszipova dedikált spicc-cipője.

Mindezt ugyanazzal a beleegyező magatartással fogadta, mint hogy mindössze két órája maradt a csomagolásra és kiköltözésre. A tulajdonosnő rovarirtókat rendelt házhoz. Meg is érkeztek kezeslábasban, és rosszkedvűen várták, hogy Lili még Petya érkezése előtt lecipelje a ház elé nejlonba bugyolált luxusbőröndjét.

Ott ácsorgott a párás, ködös moszkvai lakótelepen.

Szerette a villamosaikat, az ételeiket és a hajnali szemeteskocsi-koncertet. Ahogy a metrókocsi ajtajában veszekednek. A Puskin-szobor előtt rögtönzött utcai divatbemutatókat a fogcsikorgató hidegben. Azt a méregdrága szőrmekapucnis kabátot, amit vett. A rollerező zseniket. És az átkozott liftjeiket!

Boldog szédüléssel bámult ki a repülő ablakán. Minden vándorló ember boldogságával: újabb nyersanyagot szerzett az élethez! Arcok emelkedtek ki ebből a káoszból, nők, férfiak, oroszok, külföldiek, akik még néhány órája kulcsfontosságú szerepet játszottak az életében, és mostanra fényképek némán mosolygó statisztaszereplői lettek. Egyedül egy arc maradt eleven.

Egyetlen arc, amelyre nem tekeredett semmiféle emlékfoszlány. Petya arca.

Kipróbálta néhányszor, lehunyta a szemét, kinyitotta, de mindannyiszor így volt. Megette a vacsoráját, aludt kicsit, megint ellenőrizte, ám ahogy közeledett Ferihegy felé, Petya arca egyre követelőzőbb lett, mint aki mondani akar valamit. Talán csak annyit, hogy maradt közöttük valami elintézetlen.

Vagy – és ettől őszintén megijedt – figyelmeztetni akarja, hogy már ismeri az utat Lilihez, akármilyen messzire menekül, és akármilyen kétségbeesetten tiltakozik ellene.

2011. 08. 03.,

Moszkovszkij Gorodszkoj Golf Klub

Szveta képtelen volt elszakadni az oldalán himbálózó apró, ám feltűnő táskától. Nem volt egyszerű hozzáöltözni ehhez a sikkes kis darabhoz, amely rendeltetését tekintve mégiscsak estélyi táska volt. Csakhogy Szvetlana kutatást végzett a neten, és talált egy hölgyet a monacói hercegi családból, aki egy lovaspólóversenyen viselte ugyanezt a darabot. Amikor Igor átadta neki, a szőke balerina néhány hosszú másodpercig csak állt és hallgatott.

Aztán lassan, a mozdulat közepén szünetet tartva, felemelte a fejét, és az oligarcha szemébe nézett:

– Tudod, hogy egész életemben csak erre az egy dologra vágytam?

És nagy műgonddal visszacsomagolta a tenyérnyi Chanel táskát a fekete-fehér logóval díszített vászontáskába, majd az ugyancsak fekete-fehér logóval ellátott hokedli nagyságú dobozba.

Úgy érezte magát itt a golfklubban, mintha egy filmből lépett volna elő. Nem egyszerűen megváltozott, nyoma sem maradt benne a csont és bőr kis balettpatkánynak, elegáns, ragyogó és nőies lett. Művésznőies.

A társasági életben hamar megtalálta a rangját, és boldog volt, hogy ezek a rubljovkai asszonyok nem sejtik, hogy valójában milyen szürkék, izzadságosak a hétköznapjai. Érezte, hogy megnézik, irigy pillantások pásztázzák a lábikráját, elegáns karizmait. Minden szempontból szánakozva gondolt a golfruhában cirkáló, egyformára szabott-varrt hölgyek céltalan kis érdekéletére.

A moszkvai felső tízezer fürkésző pillantásai szinte sütötték Szvetát. Tisztában volt vele, hogy nem csupán a szálkás izmainak szól a kíváncsiságuk, a reklámfilm óta az emberek megismerték az utcán, és ez az új, ismeretlen érzés úgy hatott rá, mint valami energiaital. Ott tartotta az örökös pezsgésben.

Igor nem volt kifejezetten az esete, ám a vállán csüngő kis táskához hasonlatos eleganciával boldoggá tette. Szvetának felettébb imponált az oligarcha küzdőszelleme. Az ilyen szavakat, mint a felettébb, szintén nagyon szerette.

Őt sem kellett félteni, neki is voltak szárnypróbálgatásai, haloványabbak persze. Ahogy Kátyát megroggyantotta az előadásra, egy cetlire firkantott üzenettel meg a termosztáttal... De mi volt ez ahhoz képest, ahogy Igor mosolyogva kitúrta a golfklubból Szását? Valamilyen agyafúrt részvényes trükkel. Más tétekben játszottak itt a legfelső körökben, ahol még Moszkva harmadik embere is egyik pillanatról a másikra veszíthet. Alighogy csúfosan megbukott a polgármester, alighogy Baturinánál, a feleségénél házkutatást rendeltek el, az ő szponzora már az új polgármesterjelölttel golfozott. Már a következő vasárnap! Ezt is olyan filmszerűnek találta. És az oligarcha őt vitte magával!

Szveta lelkesen pezsgőzött, és mosolygott a fotósoknak, miközben hosszú nyakának kecses mozdulatával a férfira emelte tekintetét.

– Boldog vagy? – kérdezte Igor, és súlyos, rezdületlen szponzorpillantásával végigmérte.

– Tökéletesen.

2011. 08. 03.,

Moszkva, Petrovszkij bulvár 18.

Kátya a lábát feldobta a dohányzóasztalra, kiforgatta spiccét jobbra, azután balra: láb kipipálva! Felfogta a szoknyáját, és szemügyre vette a combját. „Túl puha. Egyértelműen vékonyodott és puhult.” Felállt, és a tévé visszatükröződő monitorja felé fordította a fenekét: kifogástalan! Végigsimított finoman gömbölyödő hasán: mmm... ha Ruszlán látná... Jobb és bal tenyerébe fogta a melleit, és halkan zümmögött. Kigombolta a blúzát, melltartóját, jól érezte: ez nem az ő melle! Valami másfajta múltú testhez tartozik. Íme, a bizonyíték, meredt a szokatlanul sötét mellbimbókra. Meg a libabőr! Nem emlékezett rá, hogy fegyelmezett, márványszínű bőre valaha lúdbőrözött volna.

„Más, de nem rossz – összegezte végül –, egyáltalán nem olyan rossz!”

A balerina aggódott, hogy a teste kisiklik a kezei közül. Ez az aggodalom otthonosan jött-ment a családjukban, ott volt a szülőszobán is, amikor Kátya megérkezett a világra. Csak akkor vonult félre tapintatosan, amikor Ruszlánnal beszélgetett. A teste hordozta jövőjének a térképét, mindennap ellenőrizte, milyen irányba alakulnak a dolgok. Várta a kora délutánt. Hogy Ruszlán felkeljen, és beérje őt a napjaival a világ másik oldalán.

Kátya Oszipova életében először ráért. Tévézett, aludt, olvasott.

A „Jógázó magzat” című tudományos bestsellert. A délutáni szieszta idején Tolsztojt. (Hogy elálmosodjon, és gyorsabban érkezzen a délutáni telefon.)

„Az embernek ahhoz, hogy boldog legyen, két dolgot kell tennie: először hinnie kell, hogy van az életének értelme. Másodszor meg kell találnia, hogy mi az.”

Ettől az igazságtól felvillanyozódva Kátya boldogan behunyta a szemét, és azonnal elszunnyadt. Fél óra múlva, a menetrendet pontosan betartva megcsörrent a telefon. Kátya annyira tudta, hogy mikor fog csengeni, hogy előzékenyen azt álmodta, a Hattyúk tava nyitányába beleszólt egy lambada csengőhang (ami egyébként valóban megtörtént a szezon elején a Bolsojban).

– Figyelj csak, mit mondok én neked! – szólalt meg még szinte félálomban.

– Kótyagos a hangod... Megint aludtál?

Kátya megrázta kicsi balerinafejét.

– Most már biztos – mondta lágyan. – Lányunk lesz!

– Mindig is tudtam.

A redőny csak félig volt leengedve, a késő nyári fény csíkokban hatolt be a szobába. Egyre forróbbak voltak a nyarak Moszkvában, és minthogy ebben a régi bérházban nem volt légkondicionáló, az augusztusi hónap egyet jelentett a kijárási tilalommal és az elsötétítéssel.

– Persze hogy lányt akarsz – nevetett Kátya elégedetten –, mert a tökéletesre törekedsz!

– Két hét múlva ott leszek mellettetek. Mit gondolsz, október végén költözhetünk?

– Mikor lesz már vége ennek az átkozott hőségnek?

Ruszlán sóhajtozott a vonal végén, hogy ő bezzeg észre se vette, hogy nyár van, olyan finom, hűvös a lakás, de hát ha Kátya ragaszkodik hozzá, hogy a gyereket Moszkvában anyakönyvezzék...

– Nem csak az... Ruszlán, én kinéztem neked egy hajós céget. Itt, Péterváron. Imádod Pétervárt, ugye? – követelte Kátya az azonnali választ.

– Te viccelsz? Ez a lökött milliomos jetskibajnok olyan szép kártérítést fizet nekem, amiből felépíthetjük itt az életünket. Hát nem érted? Gondolnunk kell a gyerek jövőjére!

Kátya szinte lehelte a telefonba.

– Ruszlán, kérlek, tedd meg a kedvemért...

– Van fogalmad róla, milyen esélyei vannak Oroszországban egy nyomoréknak?

– Az eszed az a nyomorék... Itt kezdünk új életet. Tudom. Érzem... – egy egyezményes, finoman kéjes sóhajjal, ami közöttük így telefonon át érvényben volt, hozzátette: – Na, kérlek...

Ruszlán elmosolyodott a vonal végén.

– Egy érvet mondj, ha ilyen komoly lépést kívánsz tőlem. Egy logikus érvet.

„Belement, belement”, örvendezett Kátya. „Péterváron mindent újrakezdünk!”

De azért óvatosan kezdte:

– Figyelj, statisztika! Most olvastam, hogy egy orosz nőnek kilencszer nagyobb az esélye, hogy virágcsokrokat kapjon, mint a világ bármely más pontján élő nőnek. Lányos apaként ezzel kalkulálnod kell! Anna Oroszországban fog felnőni – mondta Kátya most már határozottan –, és világraszóló csoda lesz...

Budapest, 2011. 08. 20.

Köszönetnyilvánítás

Kátya, Lili és Nonita kitalált személyek, ám ha néhányan magukra ismernek karakterükben, az nem kizárólag a véletlen műve. Hálás vagyok a sorsnak, hogy személyesen is ismerhetek hozzájuk hasonlóan nagyszerű nőket.

Köszönettel tartozom többek között az alábbi szerzőknek, akiknek művei, cikkei, filmes és könyves kutatómunkái segítettek, hogy ide-oda utazgassak térben és időben:

– Daria Boll-Palievskaya: Russische Frauen

– Irene Langemann: Rubljovka, Strasse zur Glückseligkeit

– Adele Marie Barker: Consuming Russia (Popular Culture, Sex and Society since Gorbachev)

– Peter Martins: The New York City Ballet

– Bertrand Normand: Ballerina

– Christina Kiaer, Eric Naiman: Everyday Life in Early Soviet Russia

– Boris Reitschuster: Russki Extrem

– Rab László: Hogyan lett a Vörös Moszkva a magyar húsvétok meghatározó kelléke?

– Shirley MacLaine: Tánc a fényben

– Holger Knaus: Russisch Slang

– SZTV Generation Gold: Hausbesuch bei reichen Russinnen

– Paul McKenna: Gyógyulj ki szerelmi bánatodból

– ... és Izbéki Andreának

Azoknak is megpróbálok köszönetet mondani, akiknek a segítségét a legnehezebb szavakba önteni:

Szerelmemnek és családomnak (akik nem csupán szellemi és lelki táplálékkal láttak el nap mint nap). Régi és új barátaimnak, a facebookos szerzői oldalam lelkes csapatának, akik a regényírás hosszú hónapjai alatt lépésről lépésre velem haladtak. (És most talán várják, hogy a könyv valamelyik oldalán felbukkanjon: „Kóska lezsálá na sztol.” Íme.)

Kiadómnak, Kepets Andrásnak, főszerkesztőmnek, Huszti Gergőnek, és szerkesztőmnek, Szűr-Szabó Katalinnak, akik ugyan nem mondják, hogy „davaj, davaj rabótaj”, de akárcsak Kátyát a regényben a mestere, engem is repülni tanítanak. Adriennek, Évának és az Ulpius csapatának, akik nap mint nap a jó könyvekért és a nyűgös szerzőkért dolgoznak.

Table of Contents

Első

Második

Harmadik

Negyedik

Ötödik

Hatodik

Hetedik

Nyolcadik

Kilencedik

Tizedik

Tizenegyedik

Tizenkettedik

Tizenharmadik

Tizennegyedik

Tizenötödik

Tizenhatodik

Tizenhetedik

Tizennyolcadik

Tizenkilencedik

Huszadik

Huszonegyedik

Huszonkettedik

Huszonharmadik

Huszonnegyedik

Huszonötödik

Huszonhatodik

Huszonhetedik

Huszonnyolcadik

Huszonkilencedik

Harmincadik

Harmincegyedik

Harminckettedik

Harmincharmadik

Köszönetnyilvánítás